Berjlindi Silla & Rolfs

Trešā balss

Silla & Rolfs Berjlindi

Trešā balss

Silla un Rolfs Berjlindi raksta neticami labi, un vēl neticamāk ;ķiet tas, cik absolūti pārsteidzoši viņi būvē stāstu. Katra lappuse r pilna satraukuma, un sižets ir neiedomājami šaušalīgs. Autoriem nemīt lieliska ritma izjūta, un viņi prot uzturēt lasītāju interesi līdz >ašām romāna beigām.

Krimifan, Dānija

Berjlindi atkal uzrakstījuši spraigu stāstu, kura pamatā ir reāli akti.

Hallandsposten

Berjlindu rakstītais atrodas uz robežas starp pilnīgi iespējamu m gandrīz neiedomājamu.

Nyheterna

Tā jau ir klasika - izmantot nepakļāvīgu un dzīvē vīlušos detek-īvu, bet Berjlindi šo pieeju ir attīstījuši un radījuši pavisam atšķirīgu omānu. Attēlojot gan Toma, gan Olīvijas uzskatus, jūtas un rīcību, tāsts ieguvis dziļumu un tā varoņi parādās visa sava daudzpusībā, .īdzās tradicionālajam atriebības motīvam tiek atklāta krāpšana veselības aprūpē un pat seksuāla vardarbība.

Folkbladet

Straujš temps un raits plūdums valodā un darbība.

P4 Skaraborg

“Trešā balss” ir vismaz tikpat labs kā debijas romāns, varbūt pat abāks.

Icakuriren

Ja aizvērtām acīm vēlreiz aizver acis, pat akmeņi atdzīvojas.

Pēters Handke

BASAM KĀJĀM STĀVU uz pašas jumta malas un skatos uz pelēko ielu deviņus stāvus zemāk. Tā ir tukša. Pilsēta dus. Nav ne mazākās vēja pūsmas. Es pasperu dažus soļus pajumta malu, izstiepjot rokas gaisā, lai būtu vieglāk noturēt līdzsvaru. Netālu no manis nolaižas putns, šķiet, tas ir kovārnis. Tas veras tālumā pāri kluso māju jumtiem. Viņam arī ir spārni. Manējie ir balti, viņējie - melni.

Drīz ausīs gaisma.

Es pasperu pāris soļu uz kovārņa pusi, uzmanīgi, lai viņu neizbiedētu; gribu, lai viņš saprot, kāpēc esmu šeit. Šobrīd.

Vēlos viņam pastāstīt.

“Šonakt es pametu savu ķermeni, jau pirms biju mirusi,” čukstu kovārnim. “Es it kā pacēlos virs mums jau tad, kad viņš sāka mani mocīt, es it kā visu redzēju no augšas. Redzēju, kā siksnas iegriežas man kaklā. Viņš tās savilka pārāk cieši, sapratu, ka nosmakšu. Tāpēc es sāku vājprātīgi kliegt, man ļoti sāpēja, es nekad agrāk nebiju tā kliegusi. Laikam tāpēc viņš sāka mani sist, atkal un atkal. Un tad smagais pelnutrauks ietriecās man deniņos. Tas izskatījās šausmīgi.”

Tagad es sajūtu vēju.

Sajūtu pirmo silto vēja pūsmu no jūras puses. Kovārnis paskatās uz mani ar vienu aci. Tālumā redzu milzīgo madonnas zelta statuju. Viņa stāv pašā augstākajā kalnā, un viņas seja ir pagriezta pret mani. Vai viņa redzēja, kas šonakt notika? Vai arī viņa bija istabā? Vai tad viņa nevarēja man palīdzēt?

Es atkal skatos uz kovārni.

“Pirms es nomiru, es biju akla,” es nočukstu, “tāpēc šī nakts bija tik neciešama. Viņš un es, mēs istabā nebijām vieni, varēja dzirdēt arī citus. Man bija bail no tā, ko nevarēju redzēt, no balsīm, kuras es dzirdēju runājam svešā valodā; es vairs negribēju tur atrasties. Viss smirdēja. Tad es nomiru. Pēc tam istabā bijām tikai mēs abi, viņam pašam bija jāuzslauka visas asinis. Tas aizņēma daudz laika.”

Kovārnis joprojām nekustīgi sēž tajā pašā vietā. Vai tas ir putnu eņģelis? Vai tas sapinās tīklos un pārlauza sprandu? Vai arī to notrieca kravas auto? Tagad es sadzirdu skaņas no ielas tālu zem sevis, kāds ir pamodies, un es sajūtu degošu atkritumu smaku pat šeit augšā. Drīz starp mājām kūsās dzīvība.

Man jāpasteidzas.

“Viņš iznesa mani tumsā,” es čukstu kovārnim, “neviens mūs neredzēja. Es lidinājos virs mums. Viņš mani iecēla bagāžniekā, salieca ceļos manas tievās kājas, bija jāsteidzas. Mēs aizbraucām uz klinšainu vietu pie ūdens. Viņš nolika manu kailo ķermeni smiltīs pie mašīnas, es gribēju pasniegties lejup un ar vienu roku noglāstīt sev vaigu. Es izskatījos tik nomocīta. Viņš aiz rokām aizvilka mani starp kokiem un klintīm. Tur viņš mani sadalīja gabalos. No sākuma viņš man nogrieza galvu. Man gribējās zināt, kā viņš jutās, kad to darīja; viņš to darīja ļoti ātri un ar lielu nazi. Viņš mani apraka sešās dažādās vietās, kas atradās tālu cita no citas, viņš negribēja, lai kāds mani atrod. Kad viņš aizbrauca, es atlidoju šurp. Uz jumtu.”

Tagad viss beidzies.

Tālumā pirmie saules stari pārslīd pār kalnu korēm ziemeļos, diena jau dzirkstī uz māju jumtiem, un vientuļa zvejnieka laiva tuvojas ostai.

Šodien būs skaista diena.

Kovārnis man blakus ar izstieptiem spārniem ļaujas vējam, es pastiepjos uz priekšu un sekoju viņam.

Kāds mani atradīs.

Es to zinu.

“IZGRIEZTA NO NOSLEPKAVOTĀS MAMMAS VĒDERA.”

Olivija diennaktīm ilgi mocīja sevi. Naktīs viņas prātu nomāca tumšas, šausmīgas domas, bet dienās viņa gulšņāja, no visiem izvairīdamās.

Tas turpinājās ilgi.

Tik ilgi, līdz viņa bija kļuvusi vairāk vai mazāk apātiska.

Līdz vairs nebija spēka.

Kādu rītu izdzīvošanas instinkts iespēra viņu atpakaļ pasaulē.

Viņa pieņēma lēmumu.

Viņa pabeigs pēdējo semestri Policijas akadēmijā, pēc tam izies praksi un kļūs par policisti. Tad viņa brauks uz ārzemēm. Viņa nemeklēs pastāvīgu darbu. Viņa nozudīs - tālu prom - un mēģinās atkal būt tā, kas viņa bija, pirms uzzināja, ka viņas vecāki ir noslepkavoti.

Ja tas būs iespējams.

Viņa turējās pie plāna, aizņēmās naudu no radiem un jūlijā devās ceļā.

Viena pati.

Sākumā viņa devās uz Meksiku, savas noslepkavotās mammas dzimteni, uz nezināmām vietām ar nezināmiem ļaudīm un svešu valodu. Viņa ceļoja ar brūnu mugursomu plecos un karti, bez plāna un mērķa. Visas vietas tur bija svešas, un viņa tajās nebija nekas. Viņa nesteidzīgi centās atjaunot saikni ar savu iekšējo pasauli. Neviens neredzēja viņu raudam, neviens nezināja, kāpēc viņa mēdza pēkšņi noslīgt upes malā un ļāva ūdenim skalot garos, melnos matus.

Viņa mita pati savā pasaulē.

Pirms ceļojuma viņa bija apsvērusi iespēju noskaidrot savas mammas izcelsmi, iespējams, atrast kādus radiniekus, bet apzinājās, ka pārāk maz zina par mammu, lai varētu atrast kādus pavedienus.

Viņa iekāpa autobusā kādā mazā pilsētiņā un izkāpa vēl mazākā.

Pēc mazliet vairāk nekā trim mēnešiem viņa nonāca Kvatrosje-negasā.

Viņa apmetās viesnīcā Xipe Totek, kas bija nosaukta senas acteku dievības vārdā un atradās mazās pilsētiņas nomalē. Iestājoties krēslai, viņa basām kājām gāja uz skaisto laukumu pilsētas centrā. Viņai šodien apritēja divdesmit pieci gadi, un viņa gribēja pabūt cilvēkos. Krāsainās laternas karājās platānās, pie katra koka bija sapulcējies bariņš jauniešu, jaunas meitenes košos svārkos un jauni puiši ar mutautiņu izspīlētu bikšu priekšu. Viņi smējās. Apkārtējo bāru mūzika laukumā saplūda kopā, ēzeļi mierīgi stāvēja pie strūklakas, un gaisā bija jūtamas dažādas neparastas smaržas.

Viņa apsēdās uz sola kā svešiniece un jutās ļoti droši.

Pēc stundas viņa devās atpakaļ uz viesnīcu.

Kad viņa apsēdās koka verandā ar skatu uz plašo Čivavas tuksnesi, vakars joprojām bija silts, skaļā cikāžu dziesma jaucās ar zirgu pakavu dipoņu tālumā. Viņa svinēja dzīvi, dzerot aukstu alu, un gribēja pasūtīt vēl vienu. Un tad tas notika. Pirmo reizi. Viņa sajuta pamatu zem kājām.

“Es nomainīšu uzvārdu,” viņa nolēma. “Patiesībā es esmu pa pusei meksikāniete. Es pieņemšu mammas uzvārdu. Viņu sauca Ade-lita Rivera. Es mainišu uzvārdu no Renningas uz Riveru.”

Olīvija Rivera.

Viņa vēroja tuksnesi savā priekšā. “Protams,” viņa nodomāja, “tā es varēšu sākt dzīvi no jauna. Tik vienkārši.” Viņa pagriezās un pacēla savu tukšo alus pudeli uz bāra pusi. Tūliņ viņai atnesīs vēl vienu.

To viņa izdzers kā Olīvija Rivera.

Viņa atkal paskatījās uz tuksnesi, vēroja, kā vieglais vējš aizpūš dažus izkaltušus augus pār karsto, drebošo zemi, pamanīja zaļgan-melnu ķirzaku rāpjamies pa trīszarainu, adatainu saguaro kaktusu un dažus plēsējputnus klusi laižamies pretī kvēlojošajam horizontam, un pēkšņi viņa pasmaidīja, vienkārši tāpat, ne par ko. Pirmo reizi kopš iepriekšējā gada vasaras beigām viņa jutās gandrīz laimīga.

Tik vienkārši!

To nakti viņa pavadīja pie Ramona, jaunā bārmeņa, kas mazliet šļupstēja, kad pieklājīgi piedāvāja mīlēties.

Viņas laiks Meksikā bija galā. Ceļojums bija viņu aizvedis tur, kur viņai vajadzēja nokļūt. Nākamais galamērķis bija Kostarika un Mal-paisas ciems, vieta, kur viņas bioloģiskajam tēvam piederēja māja. Tur viņš sevi dēvēja par Danu Nilsonu, bet patiesībā viņa vārds bija Nilss Vents.

Viņš bija dzīvojis dubultu dzīvi.

Ceļā uz Kostariku viņa pieņēma vairākus lēmumus, visus kā Olīvija Rivera. Viņas jaunais uzvārds deva viņai neparastu spēku.

Pirmkārt, viņa nolēma atteikties no policistes karjeras un sākt mācīties mākslas vēsturi. Adelita bija māksliniece un prata aust skaistus audumus, varbūt Olīvijai izdotos atrast saikni ar māti - ja ne vienā, tad vismaz citā veidā.

Otrkārt, un tas bija vissvarīgāk, viņa apņēmās mainīt attieksmi: atgriezusies Zviedrijā, viņa ies pati savu ceļu. Viņa bija apdedzinājusies, uzticoties cilvēkiem. Viņa bija bijusi naiva un atvērta un par to saņēmusi dunci sirdī. To viņa vairs nevēlējās piedzīvot. Kopš šī brīža viņa paļausies tikai uz vienu cilvēku.

Olīviju Riveru.

Bija pēcpusdiena, kad Olīvija iznāca no ūdens kādā Niķojas pussalas pludmalē Kostarikā. Garie, melnie mati krita pār iedegušo ķermeni - pēdējos četrus mēnešus viņa bija pavadījusi tropiskajā saulē. Viņa iznāca tukšajā pludmalē un aplika dvieli ap pleciem. Zaļš kokosrieksts ripinājās šurpu turpu gar ūdensmalu. Viņa pagriezās pret jūru un zināja, ka viņai vēlreiz jāiet tam visam cauri.

Tieši šeit, tieši tagad.

“Izgriezta no noslepkavotās mammas vēdera.”

Šī aina atkal atgriezās viņas apziņā. Pludmale, sieviete, mēness. Slepkavība. Viņas mamma noslīka paisuma laikā, ierakta Nūrdkoste-ras pludmales smiltīs. “Pirms es biju piedzimusi,” Olīvija nodomāja, “viņa nomira, pirms es biju piedzimusi. Viņa tā arī nepaspēja mani ieraudzīt.”

Tagad viņa atradās pavisam citā pludmalē un mēģināja to pieņemt, bet pieņemt bija grūtāk nekā saprast, samierināties ar domu, ka viņas mamma nekad nav viņu redzējusi.

Piedzimusi neredzēta.

Viņa vēroja ūdeni savā priekšā, okeāns stiepās līdz pat kvēlojošajam dzeltensarkanajam horizontam. Tas grasījās nodzist. Rāma viļņošanās sasniedza zemi, mīksti, silti viļņi pārklāja viņas pēdas, tālumā ūdenī viņa redzēja vairākas tumšas galvas.

Viņa uzvilka savu plāno, balto kleitu un sāka iet.

Mazi, pelēkbalti krabīši ierāpoja savās smiltīs izraktajās alās, kad viņa nāca tiem garām, ūdens aizskaloja viņas pēdu nospiedumus. Gandrīz stundu viņa gāja pa pludmali, lēnām, no pašas Santateresas līdz Malpaisas klintīm. Viņa zināja, ka tā būs. Ka attēli un atmiņas atkal atdzīvosies.

Tieši šeit, tieši tagad.

Tāds bija šīs pastaigas mērķis.

Viņa gribēja atkal iegrimt sāpēs, vēl pēdējo reizi, viņa gribēja sagatavoties. Pēc pāris minūtēm viņa satiks vīrieti, kas viņu vēl vairāk pietuvinās noslēpumainajai pagātnei.

Vīrs sēdēja uz gara koka stumbra ūdensmalā. Viņš bija septiņdesmit četrus gadus vecs un visu mūžu pavadījis šajā apvidū. Kādreiz Santateresā viņam piederēja bārs, bet tagad viņš labprātāk mēdza sēdēt savas dīvainās mājas verandā un dzert rumu. Viņam viss bija apnicis. Kad pirms dažiem gadiem nomira viņa mīļotais vīrietis, pazuda pēdējais, kas viņu turēja pie dzīvības, tagad vairs nekam nebija jēgas. Ieelpa un izelpa, agrāk vai vēlāk tas beigsies. Bet viņš nesūdzējās. Viņam bija rums. Un pagātne. Daudzi cilvēki bija nākuši viņa dzīvē un gājuši prom, daži bija palikuši atmiņā. Divi no tiem bija Adelita Rivera un Dans Nilsons.

Un tagad viņš satiks viņu meitu.

Meitu, ko viņiem nebija lemts iepazīt.

Viņš nožēloja, ka nebija uz pludmali paņēmis līdzi ne malciņa ruma.

Olīvija viņu pamanīja jau no tālienes. Viņa aptuveni zināja, kā viņš izskatās, Abāss el Fasī viņai bija pastāstījis. Bet viņa nebija pārliecināta, tāpēc apstājās netālu no koka stumbra un gaidīja, līdz vīrs uz viņu paskatīsies.

Viņš neskatījās.

- Rodrigess Boskess?

- Boskess Rodrigess. Boskess ir vārds. Vai jūs esat Olīvija?

-Jā-

Tagad Boskess pagrieza galvu. Kad vecā vira šaurās acis sasniedza Olīvijas seju, viņš mazliet satrūkās. Gandrīz nemanāmi, tomēr pietiekami, lai Olīvija uzreiz ko atsauktu atmiņā: tieši tāpat pirms gada uz viņu paskatījās Nilss Vents, ieraudzījis viņu pie Nūrdkosteras kempinga mājiņas durvīm, pat nezinādams, kas viņa ir. Galvenokārt jau nezinādams, ka Olīvija ir viņa un Adelitas Riveras meita. Arī Olīvijai nebija ne jausmas, kas bija vīrietis viņas durvju priekšā; toreiz viņi šķīrās, un tā bija pirmā un pēdējā reize, kad viņa redzēja savu tēvu dzīvu.

- Jūs esat Adelitas kopija, - Boskess teica dobjā balsī.

- Es esmu viņas meita.

- Apsēdieties!

Olivija apsēdās uz baļķa atstatus no Boskesa. Viņš to ievēroja.

- Jūs esat ļoti skaista, - viņš teica. - Tāpat kā viņa.

- Jūs pazināt manu mammu.

- Un jūsu tēvu. Lielo zviedru.

- Viņu tā sauca?

- Es viņu tā saucu. Un tagad viņi abi ir miruši.

-Jā. Jūs rakstījāt, ka jums ir kāda manas mammas fotogrāfija.

- Gan fotogrāfija, gan arī kas cits.

Boskesa e-pasta adresi viņai bija iedevis Abāss el Fasī. Būdama Meksikā, viņa iegāja kādā internēta kafejnīcā, nosūtīja e-pastu Boskesam, pastāstīja, kas viņa ir, un to, ka plāno ierasties Kostarikā un vēlas viņu satikt. Boskess atbildēja ļoti ātri - personīgus e-pastus viņš saņēma ārkārtīgi reti - un pastāstīja, ka pie viņa ir dažas viņas vecāku mantas.

Viņš paņēma mazu, pagaru metāla kastīti sarkanos un dzeltenos toņos, sākotnēji paredzētu ļoti ekskluzīvu Kubas cigāru glabāšanai, atvēra to un izvilka no tās fotogrāfiju. Viņa roka mazliet trīcēja.

- Tā ir jūsu mamma. Adelita Rivera.

Olīvija paliecās uz Boskesa pusi un paņēma fotogrāfiju. Viņa sajuta vāju cigāru smaržu. Fotogrāfija bija krāsaina. Viņa jau agrāk bija redzējusi savas mammas fotogrāfiju, to, kuru Abāss bija paņēmis sev līdzi no Santateresas pagājušajā gadā, bet šī bija daudz asāka un

skaistāka. Viņa skatījās uz savu mammu un pamanīja, ka viņa šķielē ar vienu aci.

Tieši tāpat kā Olīvija.

- Adelitu nosauca meksikāņu brīvības cīņu varones vārdā, -Boskess paskaidroja. - Adelita Velarde. Viņa bija kareive meksikāņu revolūcijas laikā. Viņas vārds kļuva par simbolu spēcīgām un drosmīgām sievietēm. Par viņu sarakstīta dziesma - La Adelita.

Pēkšņi Boskess klusā, zemā balsī, melodiskā spāņu valodā sāka. dziedāt dziesmu par spēcīgo un drosmīgo sievieti, kurā bija iemīlējušies visi dumpinieki. Olīvija vēroja viņu, tad paraudzījās uz savas mammas fotogrāfiju, un vecā vīra dziesma aizskāra viņas dziļākās dvēseles stīgas. Viņa pacēla skatienu un pavērās uz okeānu. Visa šī situācija viņai likās tik absurda, maģiska un ārkārtīgi tāla no prakses Zviedrijas Policijas akadēmijā.

Boskess apklusa, un viņa skatiens vērās smiltīs. Olīvija palūkojās uz vīrieti un saprata, ka viņš sēro. Viņas mamma un tētis bijuši viņam ļoti tuvi draugi. Viņa apsēdās viņam tuvāk, gandrīz blakus. Viņš uzmanīgi paņēma viņas roku savā. Viņa ļāva. Boskess nokremšļojās.

-Jūsu mamma bija ļoti talantīga māksliniece.

- Abāss man to jau stāstīja. Sveiciens no viņa.

- Viņš labi prot apieties ar nažiem.

-Jā.

- Vēlaties aiziet uz tēva māju?

- Tūlīt.

Olīvija atkal pagriezās pret ūdeni un redzēja, kā jūrā uzbango milzīgs vilnis. Tumšās galvas, ko viņa pirms tam bija redzējusi ūdenī, tagad uzrāpās uz baltiem sērfošanas dēļiem, salīkuši stāvi noķēra vilni un traucās prom no degošā apvāršņa mežonīgā ātrumā.

Viņa piecēlās.

SANDRA SĀLMANE BIJA PRIECĪGA. Viņa ar savu jauno, balto motorolleru traucās novembra tumsā un sīkajā lietū un jutās laimīga. Priecīgas domas jaucās pa galvu, viss, kas šobrīd notika, bija tik foršs. Volejbola treneris bija teicis, ka nākamo sezonu viņa varēs spēlēt komandas pamatsastāvā, un viņa bija dabūjusi desmitnieku reliģijas eksāmenā, tas bija mazliet negaidīti, jo viņai šķita, ka būs sliktāk. Viņa ātri paslīdēja garām golfa laukumam, turpināja braukt augšup uz privātmāju rajona pusi un mazliet palielināja ātrumu.

Pēkšņi motors noslāpa.

Viņa mēģināja to iedarbināt, bet tad saprata, ka beidzies benzīns. Viņa apstājās ielas mala un nokapa. Lidz mājām nebija tālu, tikai kādi pārsimts metri, bet atstāt braucamo šādos laikapstākļos nebūtu prātīgi, tāpēc viņa paņēma telefonu un zvanīja uz mājām. Tētis varētu panākt pretī ar lietussargu.

Viņš neatbildēja.

Viņš mēdza izslēgt telefona skaņu, kad skatījās televīziju, teica, ka tas palīdzot koncentrēties. Vai arī, iespējams, viņš bija veikalā, iepirkās un nedzirdēja signālu. Tētis bija apsolījis pagatavot tako, viņas iecienītāko ēdienu, kā atalgojumu par labo atzīmi eksāmenā. Šoreiz viņai jātiek galā pašai. “Nolikšu “vespu” tepat, un pēc tam mēs varēsim tai atnākt pakaļ kopā,” Sandra nodomāja, “saslēgšu un atstāšu te.” Viņa pastūma “vespu” zem koka un nodrošināja to pret aizdzīšanu. Ķiveri viņa atstāja galvā. Viņa mēģināja zvanīt vēlreiz. Varbūt viņš ieslēdzis skaņu? Vai pārnācis mājās?

Nē.

Viņa sāka iet mājup.

Par laimi, gājēju tunelī bija ieslēgta gaisma, to viņa redzēja jau pa gabalu. Reizēm apgaismojuma nebija. Viņai nebija bail no tumsas, bet bija nepatīkami, ja tumsā nevarēja saskatīt pretimnācējus.

Sasniegusi tuneli, Sandra ieraudzīja, ka no tā otra gala kāds nāk. Viņa nācēju nepazina. Viņa pazina lielāko daļu apkārtnes kaimiņu, bet šis vīrietis te nedzīvoja. Kad viņi satikās, meitene mazliet pielika soli, atlikušo tuneļa daļu noskrēja un tā galā pagriezās.

Vīrietis bija pazudis.

Vai arī viņš izskrēja no tuneļa?

Kāda starpība?

Tagad viņai tikai vajadzēja soļot pa taciņu, iziet caur mežiņam, un tad viņa gandrīz jau būtu mājās.

Viņa redzēja, kā viņas acu priekšā asais vējš rauj slapjās lapas no kokiem un kā dūmaka nolaižas starp kokiem. Bet mežā viņa jutās droši, pat ja vakars bija pavisam tumšs. Viņa bija gandrīz galā, kad atcerējās par somu. Somu, kurā bija mājas atslēgas. Soma atradās “vespas” bagāžas nodalījumā. Ja tētis šobrīd iepirkās, viņa netiks iekšā. Viņa apmetās riņķī un skrēja atpakaļ pie motorollera. Garastāvoklis bija sabojāts. Turklāt gaisma tunelī bija nodzisusi. Viņa bija tik nikna, ka izskrēja tam cauri, tika līdz “vespai”, atvēra bagāžas nodalījumu, izņēma somu un cauri lietum gāja atpakaļ. Kad viņa ieraudzīja, ka tuneļa gaismas ir izslēgtas, viņa atcerējās par vīrieti, kas vienkārši pazuda.

Kur viņš palika?

Viņa minstinājās, pirms devās tunelī, un centās saskatīt tuneļa otro galu. Tas nebija pārāk tālu, un tunelis izskatījās tukšs. Viņa dziļi ievilka elpu un skrēja cauri tunelim. “Cik muļķīgi,” viņa nodomāja, tikusi no tā ārā. “No kā gan es baidījos?”

Pa gabalu viņa varēja redzēt kaimiņu mājas gaišos logus. Pēkšņi viņa sajutās droši. Vismaz tuvumā bija cilvēki. Viņa gāja pa slapjo zāli un atkal tuvojās mežmalai, mēģinot sev uzlabot garastāvokli. Bija palicis tikai mazs gabaliņš, un tad jau viņi aizies pakaļ “vespai” un ēdīs tako.

Nu jau viņa bija mežā.

Slapjās lapas lipa pie kurpēm.

Mežam cauri stiepās neliela, iestaigāta taciņa, pa kuru viņa bija gājusi simtiem reižu. Tā beidzās mazu gabaliņu pirms viņu pagalma žoga. Sandra gāja pa taciņu, kad pēkšņi sadzirdēja kādu skaņu. It kā

kaut kas salūztu. Tieši viņai aiz muguras. Viņa pagriezās, bet ķiveres dēļ nevarēja neko saskatīt.

Kas tā bija par skaņu?

Viņa raudzījās starp koku tumšajiem stumbriem un pielijušajiem zariem.

Vai tā bija stirna?

Šeit?

Viņa pagriezās un sāka soļot ātrāk. Viņa labi zināja, kā iet taciņa, bet tik un tā uzskrēja kādam koka stumbram. Viņa pat sagrīļojās un noņēma ķiveri. Pēkšņi viņa dzirdēju vēl kādu skaņu. Daudz tuvāk.

Te kāds ir!

Meitene aizsvieda ķiveri un skrēja starp koku stumbriem; nebija palicis daudz, līdz viņa tiks ārā no meža, apkārt žogam un mājai, un tur viņa būs drošibā. Bet vispirms bija jātiek līdz vārtiņiem. Ap māju auga vecs, liels skābaržu dzīvžogs, un viņai vajadzēja apskriet tam apkārt, lai nokļūtu pie vārtiņiem. Viņa skrēja, cik ātri vien varēja, līdz pēkšņi pakrita. Viņas kāja bija aizķērusies aiz pērnās komposta kaudzes uzkalniņa. Tieši pirms žoga. Kādu mirkli viņa gulēja zemē ar seju dubļos, neuzdrošinoties atskatīties, un juta, ka acīs sariešas asaras.

-Tēti! TĒTI!!

Viņa kliedza. Ja tētis būtu mājās, viņš varbūt sadzirdētu kliedzienu. Viņa bija tepat, otrpus žogam. Viņa atspiedās uz rokām, piecēlās kājās un atsāka skriet. Uz vārtiņu pusi. Tie bija vaļā. Viņa ieskrēja pa vārtiem, metās uz durvju pusi, mēģināja atvērt somu. Rāvējslēdzējs bija ieķēries. Beidzot viņa atvēra somu, atrada atslēgu, iebāza to atslēgas caurumā, pagrieza, atrāva vaļā durvis, ieskrēja iekšā, aizcirta tās aiz sevis, divreiz aizslēdza, izelpoja un pagriezās - piecus metrus no viņas zilā virvē pie viesistabas griestiem karājās viņas tētis, mēli izkāris starp lūpām, un plaši atvērtām acīm urbās Sandrā.

*

Pusdienas bija brīnišķīgas - Madeiras gaumē pagatavota gaileņu zupa, teļa gaļas fileja un garšīgais deserts panna cotta.

- Vai tu pati pagatavoji panna cotta?

- Nav nemaz tik sarežģīti.

Olīvija pasmaidīja. Gastronomijas jomā Marijai Renningai, viņas audžumammai, spāņu izcelsmes juristei ar gariem, melniem matiem, reti kas šķita sarežģīts. Viņas sēdēja pie Marijas virtuves galda rindu mājā Rūtebrū. Marija bija aizbraukusi sagaidīt Olīviju Arlandas lidostā un uzstāja uz kopīgām vakariņām. Olīviju nevajadzēja pierunāt. Pēc neskaitāmām lidojuma stundām pāri Atlantijas okeānam, kurā tika pasniegts pliekans ēdiens, sausi cepumi un ūdeņaina kafija, Marijas piedāvājums šķita vilinošs. Viņa gan sākumā bija gribējusi aizbraukt uz savu divistabu dzīvokli Sēdermalmē, izgulēties un “uzlādēties”, pirms dalīties ar Mariju savās smagajās pārdomās.

Viņa gaidija īsto bridi.

Vakariņas pie Marijas, viņas virtuvē, ar labu vīnu un ceļojuma radītu nogurumu, intīmā noskaņā, no kuras Olīvija vislabprātāk vēlētos izvairīties.

Diemžēl tas neizdevās.

Tāpēc viņa nolēma lielāko daļu pastāstīt jau mašīnā pa ceļam no Arlandas.

- Mainīt uzvārdu? - Marija, sēdēdama pie stūres, vaicāja.

- Jā. Uz Riveru.

- Kad tu to izlēmi?

- Meksikā.

- Olīvija Rivera?

-Jā-

- Tas ir ļoti skaists vārds.

Marija skatījās uz ceļu. Olīvija viņu iesāņus vēroja. Vai viņa tiešām domāja, ko teica? Vai viņai tas šķita skaists vārds?

- Tas tev piestāv, - sacīja Marija.

Olīvija jutās gluži apjukusi. Viņa bija gaidījusi pavisam citu reakciju un sagatavojusies diezgan pamatīgam strīdam par to, kāpēc vēlas pieņemt mirušās mammas vārdu. “Tas tev piestāv.” Ko gan viņa varēja atbildēt?

- Paldies. Un vēl es esmu izlēmusi neturpināt policistes karjeru. Vismaz pagaidām.

- Labi.

- Labi?

- Kāpēc gan lai tu kļūtu par policisti? Tā nav tev piemērota nodarbošanās, vienmēr esmu to teikusi.

Tā bija taisniba. Marijai nekad nebija patikusi Olīvijas vēlme kļūt par policisti. Marija viņu atbalstīja, bet bez īpaša entuziasma. Tik un tā Olīvijai šķita, ka viņa tiek provocēta. Kāpēc lai viņa nekļūtu par policisti?! Pat ja viņa to vairs nemaz negribēja? Pēkšņi viņa sāka šaubīties. Divus viņas svarīgākos lēmumus Marija bija uztvērusi tā, it kā tas nebūtu nekas. Vai vismaz ne uz pusi tik nopietni, kā Olīvija bija gaidījusi. Atlikušajā brauciena laikā Olīvija stāstīja par dažādajām vietām, kurās bija viesojusies, un viņas abas pauda atvieglojumu par Obamas uzvaru prezidenta vēlēšanās.

- Un ko tu domā tā vietā darīt? - Marija papildināja vīna glāzi, vienlaikus vērojot Olīviju.

- Kā vietā?

- Tā vietā, lai būtu policiste.

- Man gribētos studēt mākslas vēsturi.

“Tikai dieva dēļ nesaki: “Labi!”” viņa nodomāja.

- Prātīgi. Tas savā ziņā ari ir saistīts ar Adelitu.

-Jā-

Marija pasmaidīja un lūkojās Olīvijā.

- Kas tad nu?

- Tu esi ļoti brūna.

- Es esmu pa pusei meksikāniete.

- Nu nomierinies, dārgumiņ, tas bija kompliments.

- Paldies!

Olīvija juta, ka viņai nepieciešams svaigs gaiss. Viņa bija kareivīgi gatavojusies pirmajai tikšanās reizei ar Mariju un sajuta ietiepīgu vēlmi provocēt viņu, pieminot vārda maiņu un visu pārējo, bet dīvainā kārtā ar to neko nepanāca.

- Vai vēlies pastaigāties?

Tā bija Marija, kas to ierosināja.

Lietus bija mitējies. Tomēr, iznākot ārā, Olīvija jutās nepatīkami pārsteigta. Viņa bija ilgu laiku pavadījusi tropiskajās zemēs, bet te

temperatūra bija ap nulli un pūta ass novembra vējš. Marija viņai bija uztiepusi vecu dūnu jaku un ārkārtīgi neglītu vilnas cepuri.

Bet drīz vien viņa jutās par to ļoti pateicīga.

Viņas plecu pie pleca gāja pa ielu, kurā Olīvija bija pavadījusi lielāko dzīves daļu. Marija norādīja uz mājām, kam viņas gāja garām, stāstot, kurš vēl tur dzīvo, kurš ir miris, kurš apprecējies ar kādu citu kaimiņu un tā tālāk, un Olivija tikai māja ar galvu, lai izskatītos ieinteresēta. Viņas domas bija pavisam citur. Viņa domāja par Arni, savu audžutēvu, Marijas vīru, kas nomira no vēža, kad Olīvijai bija deviņpadsmit gadi. Olīvija dievināja Arni. Viņš bija viņas drošais balsts grūtajos pusaudžu gados, viņš vienmēr bija blakus, kad bija nepieciešama palīdzība, kad viņa šaubījās, vēlējās nomirt vai mukt prom, vai arī vienkārši piekļauties kādam, kas mierina, nenorādot uz trūkumiem un kļūdām.

Marija vienmēr uz tiem norādīja.

Olīvija to necieta.

Tad Ārne nomira, mantojumā viņai atstājot dziļas skumjas un baltu Ford Mustang. “Mustangs” viņai joprojām bija, bet skumjas bija mainījušas formu.

Radikāli.

Kopš brīža, kad viņa uzzināja, ka Arne nav viņas īstais tētis. Gan viņš, gan Marija bija to slēpuši no viņas. Turklāt viņš bija turējis noslēpumā šausminošos Olīvijas dzimšanas apstākļus gan no Marijas, gan no Olīvijas, to viņa nespēja saprast un, visticamāk, arī nekad nesapratīs. Un nesaņems atbildes. Viņš taču bija miris. Un šī vilšanās haotisku jūtu iespaidā uz ilgu laiku nogāza tik ļoti dievināto audžutēvu no pjedestāla. Mazpamazām viņa bija pieņēmusi, ka viss ir tā, kā nu tas ir. Kāpēc dusmoties uz kādu, kas jau ir apglabāts? Turklāt pēc kāda laika viņa samierinājās ar notikušo.

Viņai tas bija jādara.

Viņa mīlēja Arni, un viņš mīlēja viņu. Dziļi un no visas sirds, kamēr vien dzīvoja. Nebija ne mazākā iemesla, lai šīs atmiņas sabojātu.

- Par ko tu domā? - Marija jautāja.

Viņas bija nogriezušās uz Holmbodavēgena.

- Par to, kā tētis būtu reaģējis uz manu vārda maiņu.

- Viņš būtu reaģējis tāpat kā es.

- Kā tu to vari zināt?

- Tāpēc, ka viņš bija... Kas tad tur notiek?

Marija apstājās un norādīja uz ielas galu. Tur pie privātmājas pagalma stāvēja policijas un ātrās palīdzības mašīnas. Pāris policistu formastērpos iznāca pa vārtiņiem. Marija ieķērās Olīvijas rokā.

- Bet tā taču ir Sālmanu māja.

-Jā-

Olīvija pazina Sālmanus. Kamēr viņa vēl dzīvoja pie vecākiem, viņa neskaitāmas reizes bija auklējusi viņu meitu Sandru. Kad Sandras mamma Terēse pirms astoņiem gadiem zaudēja dzīvību cunami, Marija bija to kaimiņu vidū, kas atbalstīja Sandras tēti Bengtu un palīdzēja viņam nokārtot dažādas formalitātes.

- Kas noticis? - Marija satraucās.

Viņas turpināja virzīties uz ātrās palīdzības mašīnas pusi. Olīvija pamanīja, ka daži kaimiņi ir noslēpušies aiz logu aizkariem un skatās uz Sālmanu mājas pagalmu. Kad viņas bija gandrīz klāt, Olīvija satrūkās. Vienu no policistiem pie vārtiņiem viņa pazina. Viņu sauca Ulfs Molīns, un viņš bija viens no viņas kursabiedriem Policijas akadēmijā. Visneatlaidīgākais no puišiem, kas jau vairākus gadus centās pievērst viņas uzmanību. Olīvija ātri norāva neglīto vilnas cepuri.

- Sveiks, Ulf!

Ulfs Molīns pagriezās.

- Olīvij? Sveika! Ko tu te dari?

- Ciemojos pie mammas, viņa dzīvo netālu.

- Kā iet? Tu esi tik brūna! Es dzirdēju, ka tu...

- Es paņēmu pārtraukumu. Kas noticis? Starp citu, šī ir mana mamma Marija.

Ulfs sasveicinājās ar Mariju. “Pārāk pieglaimīgi,” nodomāja Olīvija. “Vai viņš joprojām nav padevies?”

- Mēs pazīstam Bengtu Sālmanu un viņa meitu Sandru, - Marija teica un atkārtoja Olīvijas jautājumu. - Kas noticis?

Ulfs pagāja dažus soļus nostāk, un Olīvija un Marija viņam sekoja. Apzināti vai neapzināti viņš pieklusināja balsi.

- Sālmans izdarījis pašnāvību. Pakāries. Viņa meita pirms kāda laika pārnāca mājās un atrada viņu.

Marija un Olīvija saskatījās. Pakāries?

- Nabaga meitene! - izsaucās Marija.

- Kur viņa tagad ir? - Olīvija jautāja.

- Atrās palīdzības mašinā. Viņai iedeva kaut ko nomierinošu. Mēs vaicājām, kur ir viņas mamma, bet viņa neatbildēja.

- Viņas mamma ir mirusi, - teica Marija.

- Ak vai! Nu tad viss skaidrs.

- Vai jūs esat sazvanījuši kādu viņas radinieku?

- Mēs esam mēģinājuši sazvanīt mātesmāsu, bet acīmredzot viņa šobrīd ir kādā konferencē Kopenhāgenā, mums vēl nav izdevies ar viņu sazināties.

- Vēl kādu?

- Viņa neminēja nevienu citu.

- Vai es drīkstu ar viņu parunāt? - Olīvija jautāja.

Ulfs pamāja ar galvu, aizgāja līdz ātrās palīdzības mašīnai un atvēra aizmugurējās durvis. Olīvija nostājās pie durvīm un ieskatījās mašinā. Pie vienas sienas sēdēja medicīnas māsa. Viņai pretim uz neliela sola sēdēja pusaugu meitene, pavisam sagumusi, dubļainām drēbēm un sarkanu pledu ap pleciem. Viņas gaišie mati krita pār acīm, un plaukstas viņa turēja sažņaugtas dūrēs pie lūpām. Pagāja dažas sekundes, pirms Olīvija viņu atpazina, bet nepagāja ne sekunde, kad viņa sajuta kaklā kamolu. Viņa to norija.

- Sveika, Sandra, vai tu mani atceries? - Olīvija jautāja.

Sandra pagrieza saraudāto seju pret Olīviju.

- Kad tu biji maziņa, es mēdzu tevi pieskatīt. Vai atceries?

Sandra bridi vērās Olīvijā un gandrīz nemanāmi pamāja. Olīvija

mazliet paliecās uz viņas pusi.

- Es dzirdēju, kas noticis, un...

- Es negribu iet iekšā mājā.

Sandras balss bija vāra un gandrīz nedzirdama. Viņa pārvilka pledu pāri sejai un nolieca galvu pie krūtīm.

- Tev nekur nav jāiet, - teica Olīvija.

- Es negribu te palikt.

- Es saprotu... ja vēlies, tu vari nākt mums līdzi.

- Es gribu pie Šarlotes.

Balss nāca no krūšu dziļumiem.

- Kas ir Šarlote?

- Manas mammas māsa.

- Bet viņa acīmredzot šobrid ir Kopenhāgenā. Tiklīdz policija ar viņu sazināsies, viņa noteikti brauks šurp, bet tas var ieilgt līdz rītam. Vai nevēlies nākt mums līdzi?

Sandra šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Olīvija mazliet pagriezās. Ulfs un Marija stāvēja turpat blakus. Olīvija skatījās uz Ulfu un, cik vien klusi spēdama, čukstēja:

- Kurp jūs viņu vedīsiet, ja viņa negribēs?

Pēkšņi Sandra piecēlās. Olīvija viņai ātri padeva roku un palīdzēja izkāpt uz ielas. Marija piegāja soli tuvāk.

- Sveika, Sandra!

Marija aplika vienu roku ap Sandras pleciem, un viņas pagāja nost no ātrās palīdzības mašīnas. Olīvija pagriezās pret Ulfu.

- Vai mēs varam vest viņu sev līdzi?

-Jā, protams, ja vien viņa pati vēlas. Vai tev joprojām ir tas pats telefona numurs?

“Ko viņš tagad grib?” Olīvija nodomāja. “Šeit?”

- Kāpēc tā jautā?

- Ja mēs sazvanīsim viņas mātesmāsu, būtu labi jūs informēt, cik drīz vien iespējams.

- Protams. Jā, man ir tas pats numurs.

- Labi. Mēs ziņosim. Smuka cepure.

Ulfs pamāja uz vilnas cepuri Olīvijas rokās.

Pusstundu vēlāk Ulfs piezvanīja. Viņš bija sameklējis Sandras mātesmāsu Kopenhāgenā, pastāstījis par notikušo un pieminējis, ka Sandra šobrīd atrodas pie Marijas Renningas. Šarlote bija pierakstījusi Olīvijas telefona numuru un tūlīt pat piezvanīja. Saruna ar Sandru bija īsa un lakoniska. Abas katra savā savienojuma galā raudāja. Tad Sandra iedeva telefonu Olīvijai, un Šarlote paskaidroja, ka izlidos ar pirmo reisu nākamajā rītā.

- Vai Sandra var palikt pie jums, līdz es atbraukšu?

- Protams, - teica Olīvija.

- Paldies!

Olīvija nolika klausuli.

Visas trīs sēdēja Marijas virtuvē. Marija uz galda bija iedegusi vairākas sveces un uzvārījusi īpašo zāļu tēju, kaut kādu universālo ārstniecības līdzekli, kas dziedēja lielāko daļu kaišu. Tā nomierināja. Varbūt gan vairāk Mariju un Olīviju, jo Sandra bija apdullusi no ātrās palīdzības mediķu iedotajām zālēm un vairs neko īsti neaptvēra. Šokēta, nogurusi un sazāļota. Viņa neko neteica. Marija un Olīvija malkoja tēju, un neviena nebija droša, kā tikt galā ar situāciju, kad smalkā balstiņa meklēs ceļu uz ārpusi.

- Man beidzās benzīns...

To teikdama, Sandra stingi vērās krūzītē. Viņa runāja tik klusi, ka Olīvijai un Marijai bija jāpieliecas viņai tuvāk.

- ...es zvanīju uz mājām, bet tētis necēla klausuli, es domāju, varbūt viņš iepērkas, viņš grasījās nopirkt tako, tas ir mans mīļākais ēdiens, mēs būtu svinējuši...

Sandra apklusa. Smagas asaras ritēja pār viņas vaigiem un pilēja krūzē.

- Ko jūs būtu svinējuši?

- Es negribu braukt mājās.

- Es saprotu, - teica Olīvija. - Vai tu vari dzīvot pie Šarlotes?

- Kad viņa būs?

- Rīt no rīta. Viņa uzreiz brauks šurp.

- Vai es nakšņošu šeit?

- Tu nevēlies?

Sandra neatbildēja. Marija uzlika roku viņai uz pleca.

- Tu vari gulēt Olīvijas vecajā istabā.

Sandra vāji pamāja. Viņa pastūma krūzi prom no sevis un paskatījās uz Olīviju. Viņas skatiens bija tāls, acis stiklainas.

- Es gribu savu datoru.

- Kur tas ir?

- Tēta darbistabā. Mēs abi to lietojām, man tajā glabājas dažādi skolas darbi. Tas ir rūtainā apvalkā, korķa somā.

- Es aiziešu tam pakaļ.

Olīvija piecēlās. Marija paskatījās uz viņu, un Olīvija paraustīja plecus. Ja Sandra gribēja savu datoru, viņa to arī dabūs. Tas jebkurā gadījumā palīdzētu radīt ciešāku savstarpējo saikni.

- Vai tev ir mājas atslēga?

Sandra iebāza roku kabatā un izvilka atslēgu. Olīvija to paņēma.

- Es drīz būšu atpakaļ.

Olīvija izsteidzās pa Marijas vārtiem. Visticamāk, Ulfa Sālmanu mājās vairs nebūs. “Jā, varbūt vajadzētu no sākuma pajautāt viņam,” viņa nodomāja, paņēma telefonu un izvēlējās pirmspēdējā ienākošā zvana numuru.

- Molīns.

- Sveiks, te Olīvija.

- Sveika. Kā jums tur iet? Kā viņa jūtas?

- Slikti. Klau, viņa palūdza man atnest datoru, kas palika mājā. Vai drīkstu to paņemt? Viņa man iedeva atslēgu.

- Nekādu problēmu. Mēs tur visu pabeidzām. Bet ložņā tā prātīgi, tu taču zini.

-Jā, zinu, mēs izgājām vienu un to pašu apmācību.

- Tiešām?

- Nu beidz!

Olīvija pārtrauca sarunu. “Ložņā tā prātīgi.” Kur viņš saklausījies tik idiotiskus izteicienus? Pirtī? Bet viņa saprata, ko viņš ar to domā, un aptvēra, ka viņai vajadzēja uzvilkt cimdus. Viņa pataustījās biezās dūnu jakas kabatās un atrada novalkātus dūraiņus. Dūraiņi? Viņa iebāza cimdus atpakaļ kabatā un pagriezās uz Sālmanu mājas pusi. Atkal bija sācis līt, un starp mājām gaudoja vējš. Viņa vēroja apkārtni un mazliet minstinājās. Pie Sālmanu vārtiem stāvēja pāris tumšu stāvu. Vai arī tās bija koku ēnas? Viņa turpināja virzīties uz pagalma pusi. Ātrās palīdzības un policijas mašīnas bija prom, bet kaimiņi joprojām stāvēja aiz aizkariem. Viņa juta, kā vērojošo acu skatieni seko viņai pustumšajā ielā.

Viņa nonāca pie vārtiņiem.

“Te neviena nebija. Ēna, visticamāk,” viņa nodomāja un piegāja pie ārdurvīm. Viņa atslēdza durvis ar Sandras atslēgu un paspēra pāris soļu iekšā. Pēkšņi vējš strauji aizcirta durvis.

Priekšnams slīga tumsā.

Tāpat kā visa pārējā māja.

Valdīja pilnīgs klusums.

Pirms brīža te karājās miris vīrietis. Tieši priekšā. Virvē, no griestiem. Olīvija aizdzenāja domas un mēģināja atrast gaismas slēdzi. Tad nostrādāja topošās policistes refleksi. Tā tam arī jabūt. Viņa ātri uzvilka dūraiņus. Pēc mirkļa viņa saprata, cik jutīgs instruments ir cilvēka roka. Piķa melnā tumsā meklēt slēdzi, nezinot, kur tas atrodas, ar bieziem dūraiņiem rokās nav nekāda bērnu spēle. Beidzot viņa to sataustīja. Gaisma no priekšnama iespīdēja viesistabā, un tur viņa atrada vēl vienu slēdzi. Istaba piepildījās ar gaismu. Olīvija paskatījās apkārt. Parasta viesistaba, ar dīvānu, televizoru, grāmatplauktiem, stāvlampu, klubkrēslu, pāris gleznām pie sienas. Viņa piegāja pie fotogrāfiju rindas grāmatplauktā. Kādā diezgan lielā fotogrāfijā viņa redzēja jaunāku Sandru un jaunāku Bengtu Sālmanu kopā ar Bengta vecuma tumši blondu sievieti. Terēse, Sandras mamma. Olīvija viņu tik tikko atpazina.

Viena ģimene.

Un tagad bija palikusi tikai Sandra. Olīvija juta, ka kaut kas vēderā sažņaudzas. Viņa iegāja nākamajā istabā un ieslēdza griestu lampu. Pie vienas sienas atradās liels četrstūrains rakstāmgalds ar dažādiem aparātiem - modemu, printeri, rūteri un virkni kabeļu.

Bet ne klēpjdatoru.

Un ne rūtainu apvalku vai korķa somu.

Olīvija uzmanīgi palūkojās visapkārt. Plauktos, uz krēsliem, atkal uz galda. Nekā. Varbūt tas bija kādā citā istabā? Kaut gan Sandra bija skaidri teikusi: “Tēta darbistabā.” Bet viņa varēja kļūdīties. Viņas tētis būtu varējis to nolikt citur.

Olīvija izslēdza gaismu un atkal iegāja viesistabā. Vieglas trīsas pārskrēja pār ķermeni. Viņa paskatījās uz griestiem, uz lampas āķi, kurā Sālmans, visticamāk, bija pakāries, jo Sandra bija viņu redzējusi uzreiz pēc ienākšanas priekšnamā. Olīvija pamanīja, ka elpo pavisam klusi. Kāpēc viņa tā darīja? Šeit taču nebija notikusi slepkavība. Kāds nelaimīgs cilvēks izvēlējās beigt savu dzīvi ar striķa palīdzību. Vienīgais nepatīkamais, kas varētu šeit atrasties, bija viņa mirusī dvēsele, un, tā kā Olīvija bija pēdējais cilvēks uz Zemes, kas ticēja tādām muļķībām, viņa gāja uz virtuves pusi.

Griestu lampa meta blāvu gaismu pār telpu. Olīvija palūkojās apkārt. Neviena datora. Gluži parasta virtuve. Balti skapīši, magnēti pie trauku mazgājamās mašīnas, augļu trauks, plaukts ar dažādām pudelēm, vidū galds, pārklāts ar zaļu vaskadrānu, pustukša ūdens glāze pie plīts. Pirms dažām stundām te bija pavisam mierīgi.

Tagad te valdīja pilnīgi cita gaisotne.

Olīvija atkal juta nepatīkamo sajūtu vēderā, apjaušot to, kā dzīve vienā mirklī var sašķīst drumslās. No droša un stabila pamata līdz apstulbumam un bēdām. Viņa paskatījās uz virtuves darba virsmu. Pie sienas stāvēja paciņa ar tako laiviņām, tako mērce, kukurūzas konservu burciņa un kukurūzas čipsu paciņa. Viņa iedomājās par Sandras iemīļotāko ēdienu, kuru viņas tētis bija solījies pagatavot, lai svinētu to, ko nu viņi gribēja svinēt. Viņa attaisīja ledusskapi. Augšējā plauktā atradās neatvērta maltās gaļas paciņa. Visas Sandras iemīļotā ēdiena sastāvdaļas.

Un tad viņš ņem un izdara pašnāvību.

Olīvija izslēdza gaismu un atgriezās viesistabā. Viņa bija satraukta. Viņa īsti nezināja, kāpēc, bet kaut kas šķita nepareizi. Viņa apsēdās uz dīvāna un paskatījās uz saviem dūraiņiem. Viņu apņēma klusums. “Kas gan te notika?” viņa nodomāja. Olīvija lēnām pagrieza galvu un paskatījās uz priekšnamu, kurā bija ienākusi Sandra, tad augšā uz griestiem, pie kuriem bija pakāries viņas tētis, tad lejā uz grīdu, kur liels plankums liecināja par to, ko policisti bija uzslaucījuši, un tad viņa palūkojās uz tumšo gaiteni, kas veda uz guļamistabu.

Vai vajadzētu ielūkoties arī tur?

Viņa saberzēja dūraiņos ieģērbtās rokas un pieņēma lēmumu. No dīvāna līdz tumšajam gaitenim nebija tālu. Viņa paspēra dažus soļus un apstājās. Viņa dzirdēja kādu skaņu. Skrāpēšanos.

Vai pret guļamistabas logu sitās zari?

Viņa paspēra vēl vienu soli un apstājās pie puspavērtām durvīm. Skrāpēšanās bija mitējusies. Iestājās nāves klusums. Viņa paliecās pret durvīm. Kad viņa grasījās tās atvērt, satraucoša skaņa piepildīja māju. Zvanīja telefons. Griezīgs zvans lika viņai atsprāgt atpakaļ gaitenī. Dažiem ātriem soļiem viņa atgriezās viesistabā. Telefons stāvēja uz plaukta iepretim dīvānam. Tas turpināja zvanīt. Viņa piegāja pie plaukta. Kad telefons iezvanījās trešoreiz, viņa pacēla klausuli un dūraiņu dēļ gandrīz nometa to uz grīdas.

Tomēr viņa atbildēja.

- Hallo!

- Sveiki! Šeit Alekss Popovičs, es meklēju Bengtu. Vai es runāju ar Sandru?

-Nē.

- Vai Bengts tur ir?

- Nē. Vai jūs esat ģimenes draugs?

- ...Ar ko es runāju?

- Ar Olīviju Riveru. Bengts Sālmans izdarīja pašnāvību. Ja vēlaties vairāk informācijas, zvaniet policijai!

Olīvija nolika klausuli un devās uz ārdurvīm.

Viņa bija izdarījusi to, ko Sandra lūdza.

Gandrīz.

Datoru viņa tā arī neatrada.

♦

Cigarilla bija nodegusi gandrīz līdz viņa dzeltenajiem pirkstu galiem, drīz pelni nobirs pie viņa kailajām pēdām. Viņš gandrīz nemaz nebija pīpējis, tikai aizdedzis cigarillu, vienreiz dziļi ievilcis dūmus un izgaisis. Mūzikā. “Šeherezadē”. Viņš joprojām tur bija. Viņš bija novietojis skandas tā, lai skaņa saplūstu kopā vienā punktā lielās istabas vidū, kur viņš šobrīd stāvēja kails, aizvērtām acīm. Gaisma no pāris zemām alabastra lampām slīdēja pār skaistajām grīdas flīzēm, viņa slaidā ķermeņa ēna veidoja mēmu figūru uz sienas. Uz lielās, aukstās ziemeļu sienas, kas viņam patika. Sienu tai iepretim no grīdas līdz griestiem klāja biezas, mēmas grāmatas ar tumšām muguriņām, viņš tās nekad nebija lasījis un arī nedomāja lasīt. Tās tur jau bija, kad viņš ievācās. Viņš viegli pagrieza savu kailo ķermeni, it kā kāds mūzikas vilnis būtu viņam paslīdējis garām. Bet nebija. Visi toņi un skaņas bija savijušies vienuviet viņa galvā, turpat, kur bija tā sieviete. Sieviete, kas asiņoja un kliedza, un nomira, atkal un atkal, viņa bezpalīdzīgo acu priekšā, līdz pazuda viņa skatienam un palika tikai mūzika. Skaistā, skaļā mūzika, kas atkal bija darījusi savu. Šķīstījusi viņu. Attīrījusi viņu. Aizskalojusi prom visas viņa pretīgās domas.

Šoreiz.

Viņš mazliet nolieca galvu un atvēra acis. Sadzirdēja jaunu skaņu, skaņu, ko nevēlējās dzirdēt. Viņš pagāja malā un izslēdza mūziku. Mobilais telefons stāvēja uz pastiprinātāja. Viņš paskatījās uz zvanītāja numuru, atbildēja uz telefona zvanu un ļāva pazīstamajai balsij sasniegt viņa apziņu.

- Bengts Sālmans ir pakāries.

Pelni nokrita uz grīdas.

Sandras acis aizvērās uzreiz. Marija sakārtoja segu ap viņu un redzēja, ka viņa jau pirms apsegšanas bija iemigusi. Marija pāris minūšu vēroja jauno meiteni un tad izslēdza gaismu. Neapzināti viņa izvairījās salīdzināt notikušo ar Olivijas likteni. Te varētu vilkt paralēles, bet šovakar viņa par to nevēlējās domāt.

- Datora tur nebija.

Olivija pārmeta dūnu jaku pār virtuves krēslu un atkrita krēslā pie galda. Marija pielēja vēl tēju.

- Sandra ir aizmigusi.

- Labi. Es izskatīju gandrīz visu māju un nevarēju to nekur atrast.

- Tu tur neko vairs nevari darīt.

- Es varu pārbaudīt, vai tas nav palicis Bengta darbā.

- Jā, bet to vajadzētu darīt Sandras mammas māsai.

- Bet viņa taču to lūdza man.

Marija pamāja. Viņa saprata, ka paralēles, no kurām viņa vēlējās izvairīties, bija jau trāpījušas Olivijas sirdī. Tajā viņa Sandrai jau bija atvēlējusi vietu.

- Kur Bengts strādāja? - jautāja Olīvija.

- Muitas pārvaldē. Vai tu paliksi te pa nakti?

-Jā-

“Kas viņai nāk prātā?” nodomāja Olivija. “Ka es nakts vidū braukšu atpakaļ uz mājām un ļaušu Sandrai pamosties te vienai pašai?” Ne jau tāpēc, ka viņa apšaubītu Marijas gādību vai spējas pasniegt Sandrai izcilas un uzturvielām bagātas brokastis. Tomēr Olivija bija tā, kas bija izveidojusi saikni ar Sandru.

Vismaz viņai pašai tā likās.

- Tu vari gulēt viesistabā, tur ir tīri palagi. Es laikam došos pie miera, - teica Marija.

- Dari tā, es novākšu galdu.

Marija piecēlās un brīdi minstinājās, viņa gribēja pieliekties un noskūpstīt Olīviju uz vaiga. Olīviju Riveru. Viņa atturējās un tikai viegli noglāstīja meitas vaigu.

- Te amo.'

- Saldus sapņus!

Marija devās uz virtuves durvīm, pusceļā pagriezās un paskatījās uz Olīviju.

- Tu vari iedomāties sevi viņas vietā, vai ne?

Olīvija neatbildēja.

- Arlabunakti!

Marija nozuda. Olīvija sekoja viņai ar skatienu. Marijai bija pilnīga taisnība. Olīvija bija iztēlojusies sevi Sandras vietā kopš brīža, kad redzēja satriekto, tievo meiteni ātrās palīdzības mašīnā uzreiz pēc tam, kad viņa bija zaudējusi tēvu. Un pirms pāris gadiem cunami zaudējusi mammu. Abi vecāki aizgājuši traģiskā veidā. Tieši tāpat kā Olīvijai. Viņai nebija ne mazāko grūtību iztēloties sevi Sandras vietā.

Gluži otrādi.

Pat ja viņas pašas triecieni bija nākuši cits pēc cita, tas bija pavisam citādi. Meitene, kas gulēja viņas vecajā istabā, rīt pamodīsies pasaulē bez vecākiem un būs spiesta pati veidot savu dzīvi.

“Tagad tu esi netaisna pret Arni un Mariju,” nodomāja Olīvija. “Tu patiesībā esi uzaugusi ar diviem vecākiem, no kuriem viens joprojām ir dzīvs. Tu nebiji viena, kad saņēmi triecienus. Tavi vecāki netika tev atņemti. Tu pat nenojauti par viņu eksistenci.”

Olīvija juta, ka ir iztukšojusies - gan fiziski, gan garīgi. Viņu nomāca garais lidojums, nogurums, satraukums un traģēdija, ar kuru viņa tikko bija sastapusies. Tieši tad, kad viņai bija šķitis, ka viņa varēs izgulēties veselu mūžību un pēc tam no jauna ienākt pasaulē.

Stipra. Gatava.

Tik vienkārši tas laikam vis nebūs.

1 Es mīlu tevi. (Spāņu vai.)

Viņa paņēma mugursomu un atvēra to. Boskesa doto cigāru kastīti viņa bija ietinusi vairākos nemazgātos kreklos. Viņa to piesardzīgi izņēma ārā un nolika uz virtuves galda. Viņa pagriezās pret durvīm un ieklausījās.

Klusums.

Viņa negribēja to rādīt Marijai. Noteikti ne kastītes saturu. Tas bija pārāk personisks mantojums, kurā viņai negribējās dalīties ne ar vienu. Viņa attaisīja vāciņu un atkal sajuta veco cigāru īpašo smaržu. Piesardzīgi viņa izcēla Adelitas fotogrāfiju. Zem fotogrāfijas bija melna matu cirta, ko kopā saturēja smalka, caurspīdīga aukliņa. Kurš to bija saglabājis? Nilss Vents? Kad tā nonāca pie viņa? Kad Adelita devās uz Zviedriju un tika nogalināta? Viņa nolika matu šķipsnu pie fotogrāfijas. Kastītes dibenā bija dažas ar roku rakstītas vēstules. Viņa tās bija aplūkojusi jau lidmašīnā, bet sapratusi, ka viņas spāņu valodas zināšanas nav pietiekamas, lai saprastu vēstuļu saturu. Kādu dienu viņa lūgs tās pārtulkot. Ne Marijai, bet varbūt Abāsam? Viņš labi zināja spāņu valodu. Pāris reižu garā ceļojuma laikā viņa bija iedomājusies par Abāsu. Olīvijai viņš patika, pat ja viņa Abāsu īsti nepazina.

Boskesam arī patika Abāss.

- Viņš ir īsts vīrietis, - Boskess bija teicis.

Un Olīvijai nešķita, ka tas izklausās muļķīgi. Viņa bija pilnībā sapratusi, ko Boskess ar to domāja. “Es rit piezvanīšu Abāsam,” Olīvija nolēma un ieskatījās kastītē. Tur bija palikusi tikai vēl viena lieta. Medaljons. Apzeltīts. Olīvija to aplūkoja un ievēroja, ka to var atvērt. Lidmašīnā viņa to nebija pamanījusi. Viņa uzmanīgi atvēra vāciņu un ieraudzīja medaljonā mazu fotogrāfiju. Tumšādainu virieti. Kas viņš bija? Viņš pēc izskata nelīdzinājās ne Adelitai, ne viņai pašai. Viņš mazliet atgādināja Boskesu, bet Olīvija par to īpaši nedomāja.

Viņa aiztaisīja medaljonu un nolika to malā.

Un atkal domāja par Sandru.

Pusaugu bāreni, kas gulēja viņas vecajā istabā.

GAIŠPELĒKAIS KREKLS PIEKĻĀVĀS Abāsa el Fasī slaidajam, trenētajam ķermenim. Viņš bija tikko nomazgājies, un viņam kājās bija brūnas īsbikses. Kājas lēnām nesa viņu lejā pa kāpnēm. “Pārakmeņojies laiks,” viņš nodomāja. Daži no noapaļotajiem akmeņiem bija izgreznoti ar skaistām miljons gadu vecām astoņkājīšu fosilijām. Un gliemežvāciņiem. Tas viņu fascinēja. Viņš turpināja kāpt lejup, nu jau mazliet ātrāk. Viņš grasijās pārbaudīt pastkastīti pie ieejas. Viņa soļos bija jūtams gaidpilns saspringums, veiksmes gadījumā pastkastītē vajadzēja būt plānai grāmatai ar sūfistu dzejoļiem. Ronnijs Rēdlēss vakar to bija nosūtījis no sava antikvariāta, un šodien tai vajadzētu būt klāt.

Vajadzētu.

Bet, tā kā pasta piegāde lielā mērā bija atkarīga no Zviedrijas vilcienu kustības saraksta, paciņa varētu aizkavēties vēl vienu dienu. Tas būtu nelāgi. Viņš stipri ilgojās pēc garīgas attīrīšanās pirms vakara maiņas kazino un nokāpa vēl trīs pakāpienus.

- Abās!

Abāss saminstinājās. Viņš zināja, kam pieder šī balss. Kad viņš pagriezās, Agnese Ēkholma stāvēja pavērtās sava dzīvokļa durvīs. Viņas sudrabpelēkā parūka bija mazliet sašķiebusies un rozā rīta-svārki - aplam sapogāti.

- Vai tu ej pēc pasta?

- Jā. Vai man paņemt arī tavējo?

- Tas būtu ļoti mīļi.

Abāss paspēra dažus soļus augšup un paņēma mazo atslēdziņu, ko sniedza Agnese.

- Es pagaidīšu tepat, - viņa teica.

Abāss pamāja un turpināja ceļu lejup. Viņš domāja par to, ka vecāki cilvēki ar trausliem kauliem un vāju līdzsvara izjūtu bija spiesti kāpt pēc pasta augšup lejup pa cietiem akmens pakāpieniem.

Nereti vairākas reizes dienā, jo neviens nezināja, kad pasts pienāks. Un viss tikai tāpēc, lai pastniekiem nevajadzētu apgrūtināt sevi un pienest vēstules pie durvīm. Šis bija viens no iemesliem, kāpēc viņam nepatika tas, ka pastkastītes atrodas pie ieejas. Otrs iemesls bija iespēja cilvēkiem ar nelāgiem nodomiem vēsā mierā iztīrīt pastkastītes un piesavināties dažādu personu identificējošu informāciju un konta numurus.

Pastnieks jau bija bijis.

Abāss vispirms atvēra Agneses pastkastīti - plāna vēstule no Zviedrijas baznīcas un pastkarte viņas kaimiņienei. Viņa paša pastkastīte bija daudz pilnāka. Dažas vēstules, brošūra no apdrošināšanas kompānijas un biezs žurnāls. Viņa ilgi gaidītais speciālizlaidums.

Bet ne grāmata.

“Vismaz labi, ka žurnāls ir atsūtīts,” viņš nodomāja un ātriem soļiem uzkāpa pie Agneses. Viņa gaidpilni vērās viņā.

- Šodien diemžēl nekā daudz, - viņš teica.

Agnese paņēma plāno Zviedrijas baznīcas vēstuli un mēģināja slēpt vilšanos.

- Varbūt rīt, - viņa teica.

- Noteikti.

- Lūdzu!

Agnese sniedza viņam gabaliņu burkānu kūkas, ietītu baltā papīra salvetē.

- Tā gan nav pārāk svaiga.

Abāss paņēma kūkas gabalu. Tā bija īpaša procedūra. Katru reizi, kad viņš atnesa Agneses pastu, viņa tam iedeva gabalu burkānu kūkas. Otrajā reizē viņš pēc garšas noprata, ka tā, visticamāk, ir tā pati kūka, ar ko viņš bija cienāts iepriekšējā nedēļā. Trešajā reizē viņš to ielika suņu bļodā, kas stāvēja stāvu augstāk.

- Paldies! - viņš teica.

- Pagaršo taču!

Abāss pamāja un turpināja kāpt augšup. Kūka nonāca tajā pašā suņu bļodā. Abāss piegāja pie savām durvīm un atvēra tās, vienlaikus pārskatot vēstules. Divi rēķini, algas aploksne no Casino Cosmo-pol. Viņš aizvēra aiz sevis durvis, nolika aploksnes uz mazā galdiņa priekšnamā un atvēra žurnālu, ko bija saņēmis.

Speciālizlaidums.

Vēl nepaspējis kārtīgi pāršķirt pirmo lappusi, viņš jau bija ienācis viesistabā. Tur viņš apstājās. Pirmajās sekundēs viņš pārlasīja virsrakstu un apskatīja lielo, melnbalto attēlu. Dažas turpmākās minūtes viņš lasīja rakstu. Stundas ceturksni viņš turēja žurnālu sev priekšā tajā pašā stāvoklī, tajā pašā vietā, tikai tagad viņa rokas trīcēja un acis neko neredzēja. Viņš vienkārši turēja rokā papīru.

Pilnībā satriekts.

Pēkšņi Abāss atģidās. Viņš uzmanīgi aizvēra žurnālu un nolika to uz plānā stikla galdiņa pie dīvāna. Viņš pārliecinājās, ka žurnāls stāv tieši paralēli galda malai. Tad viņš piegāja pie loga, satvēra tievo, melno stienīti, ar kuru regulē žalūzijas. Ar skatienu uzmeklēja Svētā Mateja baznīcu ielas pretējā pusē. Viņš ilgi lūkojās uz dievnamu, it kā to pētītu, pēc tam pievēra žalūzijas un turpināja raudzīties ārā.

Putekļsūcējs?

Kur tas stāv?

Viņš atgāja no loga un aizgāja pēc putekļsūcēja. Tas stāvēja turpat, kur vienmēr. Viņš iesprauda vadu kontaktligzdā un sāka sūkt. No sākuma ļoti metodiski, pāri visai viesistabai, zem dīvāna un galdiņa, tad atkal pa grīdu. Drīz vien viņš apstājās vienā vietā. Viņš bīdīja putekļsūcēju šurpu turpu pa vienu un to pašu laukumiņu, līdz viņam pēkšņi sākās krampji.

No sākuma krūtīs, pēc tam vēderā.

Viņš palaida vaļā putekļsūcēja cauruli un iegāja virtuvē. “Varbūt vajadzētu pārkrāsot?” viņš paspēja nodomāt, pirms sāka vemt izlietnē, ilgi, līdz zaļajai žultij. Pēdējās spazmas bija tikai krampji. Abāss noslīdēja uz grīdas, atspieda galvu pret izlietni, rokas palaida vaļā virtuves darba virsmas malu, un viņš lēnām slīdēja uz grīdas un nogūlās uz virtuves paklājiņa. Viņš saliecās embrija pozā. Acu plakstiņi aizvērās.

Pēdējais, ko viņš redzēja, bija dīvainais, istabas vidū rūcošais aparāts.

STILTONS BIJA PIEŅEMIES SVARA. Uzaudzējis muskuļus. Būdams bezpajumtnieks, viņš bija ļoti novājējis, un atslēgkauls tolaik kalpoja par pakaramo ādas maisa ģindenim. Tagad tas bija mainījies. Veiksmīgi un mērķtiecīgi viņš atkopa savu izdēdējušo ķermeni, trenējās un rūpējās par sevi. Iekritušie vaigi kļuva apaļāki. Viņš bija gandrīz atguvis savu agrāko formu.

Fiziski.

Viņš pārlaida roku pār galvu. Kādreiz garie, pinkainie mati nu bija īsi un ieguvuši glītu griezumu, ko papildināja sirmas šķipsnas. Baltā rēta mutes kaktiņā vīdēja cauri retajai bārdai un atgādināja par to, kas viņš kādreiz bija, tieši pirms sasniedza divdesmit gadu vecumu. Jauns, kluss zviedrs uz norvēģu naftas platformas, kas negaidīti eksplodēja un radīja paniku visos, izņemot viņu. Zviedru. Ar mēmu nicinājumu pret nāvi viņš bija izvilcis pāris kolēģu no sabrukušās metāla konstrukcijas un izglābis viņiem dzivību. Gadu vēlāk viņš iestājās Zviedrijas Policijas akadēmijā.

Viņam rokās bija zila Adidas zīmola soma, un pie Hūrnsgātanas viņš nogriezās Longholmenas virzienā. Viņš gāja ātri, lai nesaltu. Šis gadalaiks varēja lepoties ar izcilu krāsu paleti - no putekļu pelēkas līdz pelnu pelēkai, kas izspiedās cauri katrai ķermeņa šūniņai. Viņš aizpogāja biezo, brūno jaku līdz pat kaklam. Tā bija mazliet par lielu, bet labi sargāja no ledainā vēja. Jaku viņš bija mantojis no sava vectēva - veca, rūdīta Rēdlēgas roņu mednieka ar iespaidīgiem, platiem pleciem.

Viņš pats nekad tāds nekļūs.

Bet vectēvs bija miris, jaka tagad piederēja viņam, un viņš to valkāja pēc labākās sirdsapziņas.

Viņš iebāza roku iekškabatā, izvilka mobilo telefonu un uzspieda numuru. Uz zvanu atbildēja pavisam drīz.

- Luna.

- Sveiki, te Toms Stiltons.

- Sveiki!

- Es tikai gribēju pajautāt, vai varu pieskriet.

- Tagad?

-Jā-

- Labi.

- Būšu pēc desmit minūtēm.

Stiltons beidza sarunu un izvilka lapiņu. Tā bija piesprausta pie veca ozola Longholmas parka malā, ar skavām piestiprināta pie stumbra. Viņš vēlreiz izlasīja tekstu.

“Sara la Kali."

“Kāpēc gan ne,” viņš nodomāja.

Luna ar drāšu suku berza priekšējā klāja metāla daļas. Rūsa uzradās un nozuda. Uzradās, viņai nemanot, un nozuda, kad viņa to apstrādāja. “Kā Sīsifa akmens,” viņa nodomāja. Barža bija būvēta 1932. gadā un bija labā kārtībā, bet to nepārtraukti vajadzēja uzturēt. Viņa iztaisnoja muguru un pārlaida skatienu Polsunda tiltam. Kāds vientuļš vīrs ar zilu somu rokā grasījās iet pāri tiltam, spēcīgā vēja dēļ viņš bija mazliet saliecies uz priekšu. “Tas laikam būs viņš,” Luna nodomāja. Viņš zvanīja divreiz, ar īsu starplaiku, un nu jau bija ceļa šurp. Apņēmīgs vīrietis. Lunai tas patika. Viņa nolika suku malā un izvilka pa pusei tīru roku caur saviem biezajiem, blondajiem matiem tieši tad, kad vīrs paraudzījās uz baržas pusi. Luna viņam pamāja. Viņa nezināja, kā būtu pareizi pārrunāt vienošanos, visticamāk, tieši un uzreiz. Viņa to darīja pirmoreiz un nejutās īpaši ērti.

Virs ātri vien bija klāt pie trapa - vienkāršas darvotas koka konstrukcijas. Četros soļos viņš pārgāja tam pāri un apstājās uz klāja.

Luna pienāca klāt.

- Sveiki! Luna Jūhansone.

- Toms Stiltons.

"Viņš nu gan ir garš,” viņa nodomāja. Viņas augums bija metru astoņdesmit, bet šis virs bija acīmredzami garāks. Dobju balsi, kalsnu seju, ģērbies brūnā jūrnieku jakā, viņš izskatījās glīti. Viņa pati bija uzvilkusi netīru, zaļu darba kombinezonu. Viņš šķiet nedaudz bīstams. Bet varbūt tas ir pat labi? Pirms nedēļas kāds bija mēģinājis ielauzties, un tas varētu notikt atkal.

- Vai tā ir jūsu barža? - Stiltons vaicāja.

-Jā-

-Jūs pati arī te dzīvojat?

Luna gribēja būt tā, kas uzdod jautājumus, taču piekāpās.

-Jā-

- Vai varam apskatīties kajīti?

- Tūliņ. Vai jums ir kādas atsauksmes?

- Es piecus gadus biju bezpajumtnieks, dzīvoju, pārdodot Situation Stockholm. Pēdējā gada laikā dzivoju Rēdlēgā.

- Vai tās būtu atsauksmes?

- Jūs satraucaties par īri?

- Nē, to es ņemu avansā. Vai darbs jums ir?

- Vēl ne.

- Ar ko jūs nodarbojāties, pirms kļuvāt par bezpajumtnieku?

- Es biju policists. Valsts kriminālpolicijā.

Vai nu šis čalis ir patoloģisks melis, vai arī ļoti neparasts. Luna nepaspēja izlemt, kad Stiltons jau ierunājās:

- Man rados ir roņu mednieki.

Tātad viņš ir īpašs.

- Kajīte ir tur tālāk, - Luna teica.

Viņa pakāpās solīti atpakaļ, gribēdama palaist vīrieti pa priekšu. Taču viņš nekustējās, tāpēc brīdi valdīja neērts klusums. Tad Luna apgriezās un gāja uz baržas pakaļgalu.

Stiltons viņai sekoja.

Viņš vēroja sievieti. Viņa bija gara, platiem pleciem, kombinezons neko daudz neatklāja no ķermeņa, bet viņam šķita, ka viņai noteikti ir trenēts augums. Kad viņa atmeta galvu atpakaļ, gaišie mati krita uz viena pleca pusi un atsedza kaklu. Nedaudz, bet pietiekami, lai Stiltons pamanītu daļu tetovējuma, kas stiepās uz auss pusi.

- Tāda nu tā izskatās.

Luna pakāpās malā, lai Stiltons varētu ieiet iekšā. Viņš ieskatījās. Kajītē pie sienas bija pieskrūvēta koja, tur bija arī četrstūrains galdiņš zem mazas, apaļas ventilācijas lūkas, koka apdare, nekā īpaša.

- Tā ir vislielākā kajīte uz klāja, - viņa teica. - Septiņi kvadrātmetri.

“Kumlas cietuma kamerās ir desmit,” nodomāja Stiltons.

- Izskatās labi, - viņš teica. - Vai to iespējams aizslēgt?

Stiltons pamāja uz kajītes durvīm.

- Nē. Bet es varu pielikt aizbīdni, ja vēlaties.

- Būtu labi. Kur jūs guļat?

- Otrā galā. Manai kajītei ir atslēga.

Stiltons īsti nesaprata, ko viņa bija domājusi ar pēdējo frāzi, bet Luna jau turpināja:

- Jums būs pieejama duša, salons un virtuve. Ledusskapis ir tikai viens. Jūs varat izmantot abus apakšējos plauktus. Tualeti mēs dalām.

- Labi. Trīs tūkstoši mēnesī?

-Jā. Būtībā jā.

Stiltons jautājoši palūkojās uz Lunu.

- Es varētu samazināt īres maksu apmaiņā pret remontdarbiem uz baržas.

Stiltons pamāja. Viņš gan nebija nekāds saimnieciskais vīrietis. No sākuma viņam vajadzēja savest kārtībā pašam sevi. Bet piedāvājums bija labs.

- Vai mēs parakstīsim īres līgumu? - viņš jautāja.

- Vai vajag?

-Jūs ņemat mēneša īri avansā. Kā lai es zinu, ka laiva pēc nedēļas būs uz vietas?

- Jūs to nevarat zināt.

- Nē. Tātad?

- Un ko jums dos līgums?

- Ne sūda.

- Nu tad jums atliek paļauties, ka es jūs neapkrāpšu.

- Acīmredzot.

Stiltons pamanīja, ka ir nokļuvis aizsardzības pozīcijās. Tas viņam nepatika. Viena no lielākajām izmeklētāja priekšrocībām ir spēja virzīt sarunas sev vēlamajā virzienā, līdz aizturētais ar vārdiem tiek iedzīts stūri, no kura vairs nespēj izkļūt.

Luna ne tuvu nebija šādam stūrim.

- Kad jūs gribat ievākties?

- Tūlīt pat. Ja tas ir iespējams.

Luna paskatījās uz viņa zilo somu.

- Man ir vēl viena soma pie drauga.

- Un kā ar Iri?

Stiltons no iekškabatas izvilka melnu maku, atvēra to un izņēma trīs tūkstoškronu banknotes. Makā palika vēl dažas tādas pašas. Pirms četriem mēnešiem viņš uzbāzīgam Gēteborgas māklerim bija pārdevis nelielu zemes gabalu Rēdlēgā. Vecaistēvs un vecāmāte, visticamāk, apgriezās savā kapā otrādi, kad darījums tika noslēgts, bet Stiltonam bija vajadzīga nauda un mantojums piederēja viņam. Tagad viņa Swedbank krājkontā atradās pieklājīga naudas summa. Nekādu akūtu finansiālu vajadzību viņam nebija.

- Paldies!

Luna paņēma naudu.

Stiltons iegāja kajītē un aizvēra aiz sevis durvis.

Tajā dienā daudz kas bija citādi. Piemēram, spīdēja saule. Veselu nedēļu tā nebija spīdējusi. Tagad tā bija pakāpusies virs māju jumtiem, lai parādītos, pirms atkal norietētu.

Un tomēr.

Stari iespīdēja Marijas virtuvē un piepildija telpu ar siltu, dzeltenu gaismu. Ari tur viss bija citādi. Pati mājas īpašniece bija izsaukta uz apelācijas tiesas sēdi, lai asistētu kolēģim. Neviena no abām meitenēm, kas tobrīd sēdēja pie virtuves galda, patiesībā šajā mājā nedzīvoja. Viena bija saimnieces dumpīgā meita, kas gribēja mainīt uzvārdu, otra - Sandra, meitene, kas pirms mazāk nekā astoņpadsmit stundām bija atradusi savu tēvu karājamies virvē pie savas mājas griestiem. Tagad viņa ar karoti bļodiņā bakstīja pārslas ar pienu. Viņa bija gulējusi ilgi. Viņas sejā bija manāms šoks, nakti pārciestie murgi, bet lielākoties tajā bija lasāma apjausma, ka viņai vairs nav vecāku.

To apjausmu viņas acīs Olīvija pamanīja, līdzko Sandra ienāca virtuvē. Viņa Sandru cieši jo cieši apskāva. Nesakot ne vārda. Pēc pāris minūtēm viņa sajuta, ka viņas plāno kreklu mērcē Sandras asaras. Pēc brīža Sandra atbrīvojās no apskāviena un gribēja iet uz tualeti. Olīvija parādīja, kur tā atrodas. Pēc tam viņa lika galdā, ko nu atrada Marijas ledusskapī, un tagad abas sēdēja viena otrai pretī, katra ar savu brokastu pārslu bļodiņu priekšā. Brokastu laikā tika pārmīti vien daži vārdi. Olīvija nogaidīja. Sandra maisīja pārslas ar karoti.

- Vai Šarlote ir devusi kādu ziņu? - viņa vaicāja.

- Jā, viņa jau ir ceļā. Pēc pusstundas lidmašīna nolaidīsies un viņa brauks šurp.

- Vai tu atnesi datoru?

- Es to neatradu.

Sandra pacēla acis.

- Darbistabā nebija?

- Nē, es paskatījos visur. Varbūt tavs tētis to paņēma līdzi uz darbu?

- Es nezinu. Parasti viņš to turēja mājās.

- Labi. Es paskatīšos, vai tas nav palicis viņa kabinetā. Kas tas ir par datoru?

- MacBook Pro. Diezgan jauns. Es iekšpusē pielīmēju uzlīmi, rozā sirsniņu. Kāpēc viņš to izdarīja?

- Kurš?

- Tētis!

- Kāpēc izdarīja pašnāvību?

-Jā!

Pēkšņi Sandra skatījās Olīvijai tieši acis. It ka patiešām ticētu, ka Olīvijai būs kāda atbilde uz viņas jautājumu.

- Man nav ne jausmas.

- Bet kāpēc cilvēki izdara pašnāvību?

Olīvija redzēja, ka Sandra vēlas to izrunāt, formulēt šausmīgo, saprast nesaprotamo. Tētis, kas izdarījis pašnāvību. Bez jebkāda brīdinājuma, atstājot savu vienīgo bērnu bāreņos.

- Es nezinu, Sandra. Es nepazinu tavu tēti. Vai viņš pēdējā laikā bija par kaut ko noskumis?

Olīvija dzirdēja, cik stulbi tas izklausās - “par kaut ko noskumis” it kā viņa runātu ar mazu bērnu. Sandra nebija bērns. Viņa bija pusaudze, kas par pieaugušo kļūst, ejot tik smagu ceļu, kādu nevienam nevajadzētu mērot.

Viņa bija pelnījusi vairāk cieņas.

Olivija pievilka savu krēslu tuvāk Sandrai.

- Sandra... Ir tūkstošiem iemeslu, kāpēc cilvēki atņem sev dzīvību, bet ir viens vienīgs iemesls, kuru tu vari izslēgt. Viņš to neizdarīja tevis dēļ. Kāpēc viņš to izdarija - to es nezinu, varbūt policija to atklās. Tam var būt finansiāli iemesli, varbūt tas ir tavas mammas dēļ, viņa taču nomira...

- Par mammu viņš jau bija izsērojies. Mēs abi. Reiz pēc viņas nāves, kādu pusgadu pēc tam, viņš ienāca manā guļamistabā un stāstīja, kā skumst pēc mammas. Viņš teica, ka reizēm viņam ir tik slikti, ka viņš nezina, kā dzīvotu, ja nebūtu manis. Mēs apskāvāmies un tikām tam pāri.

Olīvija saprata, ka viņas intuīcija nebija melojusi. Sandra vairs nebija bērns.

- Toties viņš bija ļoti satriekts par to, kas notika ar vecotēvu, -Sandra teica.

- Kas ar viņu notika?

- Pirms kāda laika viņš nomira. Viņš dzīvoja veco ļaužu pansionātā un tur arī nomira. Tētis teica, ka tur par viņu nerūpējās gana labi, un bija ļoti noskumis. Bet viņš to īpaši neizrādīja, to es drīzāk redzēju viņa acis.

- Vai vecaistēvs bija vecs?

- Viņam bija astoņdesmit trīs gadi, un viņš bija ļoti slims. Mēs zinājām, ka viņš driz aizies, tā ka tas nenotika gluži negaidot...

Sandra paņēma karoti ar pārslām. Olīvija redzēja, kā trīc viņas roka. “Cerams, ka Šarlote ir labs cilvēks, kas pratīs apieties ar Sandru,” viņa nodomāja. Viņai vajadzētu prast, viņas pašas māsa taču gāja bojā cunami katastrofā, viņa pati tam ir gājusi cauri.

Bet nekad jau nevar zināt.

- Kur ir tavs tētis? - Sandra jautāja, vienlaikus atbīdot šķīvi.

Olīvija nebija šim jautājumam gatava.

- Viņš pirms dažiem gadiem nomira. No vēža.

- Bet tev vismaz ir mamma.

7 Jā-

Šajā brīdī Olīvija varēja beigt šo tematu. Ja gribētu atklāt tikai puspatiesību. Bet viņa negribēja. Viņa nezināja, cik tuvas kļūs viņas un Sandras attiecības nākotnē, un negribēja nonākt situācijā, kad Sandra uzzinātu patiesību no kāda cita. Viņa negribēja pret Sandru izturēties tā, kā citi bija izturējušies pret viņu.

Tāpēc viņa sāka stāstīt.

Pagāja diezgan ilgs laiks. Tas nebija vienkārši. Bet, kad Olivija bija izstāstījusi par traģēdiju, kuru viņa pati un viņas vecāki bija piedzīvojuši, un atbildējusi uz Sandras jautājumiem, Sandra noteica:

- Ak tu nabadzīte.

It kā Olīvija būtu tā, kam nepieciešams mierinājums.

Abas jaunās sievietes izgāja pa Rūtebrū rindu mājas vārtiem, lai aizietu pēc “vespas”. Blāvā novembra saule viegli un vienmērīgi žāvēja mazās peļķītes uz ielas. Bija diezgan drēgns, bet vējš nebija tik ass kā iepriekšējā vakarā. Viņas gāja diezgan lēni. Nezinātājs no malas varētu nodomāt, ka viņas ir labākās draudzenes vai māsas, viena mazliet vecāka par otru. Viņas nebija nedz draudzenes, nedz māsas, taču Marijas virtuvē pavadītās stundas bija izveidojušas viņu starpā tādu saikni, it kā viņas būtu dalījušas kopīgu likteni.

Un savā ziņā tā arī bija.

Sandra joprojām pārdomāja Olivijas stāstīto par brutālo slepkavību un mokošo vilšanos, tas viņai palidzēja apspiest pašas traumu.

Uz bridi.

Olīvijas prātā risinājās pavisam citas domas. Kad viņas bija nonākušas pie tuneļa, netālu no mežmalas, viņa atcerējās, ko bija aizmirsusi pavaicāt.

- Vai tu pazīsti Alekšu Popoviču?

- Ne pārāk labi. Es zinu, ka viņš ir viens no tēta draugiem, žurnālists. Kāpēc tu jautā?

- Vakar, kad biju jūsu mājās un meklēju datoru, viņš piezvanīja.

- Ko viņš gribēja?

- Es nezinu, es ātri noliku klausuli.

- Vai tu pastāstīji par tēti?

-Jā.

Viņas izgāja cauri tunelim. Olīvija uzmeta skatienu meitenei sev blakus. Iepriekšējā dienā Sandra bija braukusi pa šo pašu ceļu mājup, priecīga, pārliecināta, ka tētis pagatavos viņas iemīļotāko ēdienu un viņi nosvinēs labo atzīmi. Nu visa viņas pasaule bija sagrauta.

Viņas iznāca no tuneļa.

- Kur tu noliki “vespu”?

- Tur tālāk, pie koka.

Sandra gāja pa priekšu uz koku pusi, kur viņa bija nolikusi motorolleru. Tā tur vairs nebija.

- Tas ir pazudis!

Olīvija pienāca klāt.

- Vai tu to atstāji šeit?

-Jā.

Olivija palūkojās apkārt un pamanīja zemē pārkniebtu slēdzeni, pa pusei apklātu ar slapjām lapām.

- Izskatās, ka kāds to nozadzis.

-Jā-

Olivija domāja, ka Sandra tūliņ sabruks. Bet viņa nesabruka. It kā “vespas” pazušana būtu tikai daļa no kopējās traģēdijas, it kā tas viss būtu kaut kādā veidā saistīts.

- Tas noteikti bija tas draņķa vecis, - teica Sandra.

- Kāds vecis?

- Tas, kuru es satiku.

- Kur tu viņu satiki?

- Tuneli, kad es biju ceļā uz mājām, viņš nāca no otras puses, un tad viņš vienkārši pazuda. Es skrēju atpakaļ pie “vespas”, lai paņemtu savu somu ar atslēgām, bet viņš jau bija pazudis. Iedomājies: varbūt viņš bija noslēpies un redzēja, ka es atgriezos un pēc tam aizgāju atpakaļ? Tad jau viņš redzēja, ka motorollers tur vienkārši stāv. Un nozaga to.

- Jā, varbūt. Un tu viņu neatpazini? Varbūt kāds no kaimiņiem?

- Nē.

- Bet, kad tu viņu satiki, vai viņš nāca no jūsu mājas puses?

-Jā. Kāpēc jautā?

- Tāpat vien.

Olīvija izvilka mobilo telefonu.

- Es piezvanīšu un pieteikšu “vespas” zādzību.

*

Mete Ulsētere paņēma papīra salvetīti un novilka to pār virslūpu. Viņa zināja, ka uz tās ir sviedri. Viņa bija likusi atvērt šaurās darba telpas logu, lai uzturētu zemu temperatūru, jo termostats bija sabojājies. Viņa zināja, ka gan viņas spēcīgā miesasbūve, gan neizbēgamā piepūle izraisīs svīšanu un sviedru parādīšanās samazina autoritāti. To viņa nevarēja atļauties. Lai pateiktu to, kas viņai jāsaka, bija nepieciešams pilnīgs pārspēks. Viņa ieskatījās rokas-pulkstenī, melnā, plānā Rado firmas pulkstenī, kuru viņai piecdesmit gadu jubilejā bija uzdāvinājis vīrs, un secināja, ka atlicis mazāk par minūti. Viņa pārlaida acis pār vienkāršo darba telpu, vienu no vecākajām Valsts kriminālpolicijas ēkā. Agrāk uz viņas darba galda atradās personiskas fotogrāfijas, uz palodzes stāvēja pašdarināti keramikas izstrādājumi. Tagad tie bija aizvākti. Viņa vēlējās pilnībā nošķirt darbu no privātās dzīves. Tuvojās viņas pensionēšanās laiks.

Mete paņēma zilo piezīmju bloku un gāja atvērto durvju virzienā. Viņa zināja, ka tiks uzdoti dažādi jautājumi - gan saprātīgi, gan ne pārāk. Lielāko daļu viņa varēja paredzēt un sagatavot atbildes. Uz tiem mazāk saprātīgajiem. Bet otrie, saprātīgie, nāca tad, kad viņa tos gaidīja vismazāk, un tas viņu satrauca. Tie viņu varēja samulsināt vai panākt, ka viņa pasaka ko nepārdomātu. Arī to viņa nevarēja atļauties. Taču Mete zināja, ka telpā esošie cilvēki pēc tam sapulcēsies, lai novērtētu izmeklēšanas gaitu, un viņu apmierinātības pakāpe noteiks visu turpmāko darbu. Iespējams, pat viņas lomu tajā. Zviedrija bija saņēmusi uzdevumu izveidot stratēģisku plānu, ar kuru koordinēti starptautiskā līmenī apkarot strauji augošo narkotiku tirdzniecības tīklu. Mete Ulsētere bija darba vadītāja. Tagad viņai jāprezentē zviedru policijas izveidotā stratēģija sešpadsmit ārzemju policijas pārstāvjiem.

Viņa aizvēra durvis un devās uz konferenču zāli. Pirms viņa bija paspējusi atvērt durvis, kabatā novibrēja telefons. Viņa to izvilka. Olivija bija uzrakstījusi: “Cikos?”, un Mete atbildēja: “19.00.”

Viņa bija ielūgusi Olīviju vakariņās.

Stiltons iekārtojās kajītē. Tas bija ātri. Daži apģērba gabali šaurajā skapī un viens nobružāts Vienaces Veras portrets uz mazā plauktiņa pie naktslampiņas. Tas bija viņa stāvoklim atbilstošs mājvietas iekārtojums. Bet viņu tas nesatrauca. Pirms gada viņš dzīvoja treilerā, kas nodega, kad viņu mēģnāja noslepkavot. Tagad viņš dzīvoja vecas baržas kajītē. Te bija mazliet šaurāk nekā treilerā, bet šī vieta vismaz nebija saistīta ar sliktām atmiņām.

Viņu tas pilnībā apmierināja.

Stiltons atstāja baržu, nesatiekot Lunu. Viņš bija nolēmis apraudzīt Abāsu. Viņš zināja, ka Abāss reti sāk darbu kazino pirms astoņiem vakarā. Viņš gribēja painteresēties, vai Abāsam ir brīvs laiks. Stiltons bija nolēmis privāti izmeklēt dažas sarežģitas situācijas, kuras viņam nācās piedzīvot, pirms bija kļuvis par bezpajumtnieku, un domāja, ka tajās varētu būt nepieciešama Abāsa palīdzība.

Viņu attiecības bija ļoti īpašas, balstītas uz savstarpēju cieņu. Reiz Stiltons bija palīdzējis Abāsam, kad jaunais francūzis tika aizturēts par neatļautu tirdzniecību un šaurajos cietuma apstākļos bija gandrīz sadūris citu bēdubrāli. Stiltonam toreiz izveidojās saikne ar Abāsu, viņš atrada ceļu uz puiša noslēgto pasauli un saskatīja viņā to, ko neviens cits tobrīd neredzēja.

Labu cilvēku.

Sagumušu un noslēgtu, ar dzīves bagāžu, par kuras smagumu Stiltons varēja vien nojaust, bet tomēr. Viņš noorganizēja Abāsam īpašu programmu, nozīmējot divus pārraugus, kam Stiltons uzticējās. Meti un Mortenu Ulsēterus.

Ar laiku pierādījās, ka Stiltona priekšstats par Abāsu bijis pareizs. Viņš bija labs cilvēks. Tik labs, ka Ulsēteri mazpamazām sāka viņu uzskatīt par ģimenes locekli. Viņš kļuva par krupjē un sāka iedziļināties sūfismā. Un nekad neaizmirsa, ko Stiltons bija darījis viņa labā.

Kad Stiltons kļuva par bezpajumtnieku, Abāsam beidzot radās iespēja kaut daļēji viņam atlīdzināt.

Tagad Stiltons zvanīja pie viņa namdurvīm Dālagātanā.

Neviens neatvēra.

“Viņš noteikti ir pie Ronnija Rēdlēsa,” Stiltons nodomāja, “izslēdzis telefonu. Vai ari guļ vannā ar austiņām ausīs un klausās mūziku.” Abāss bieži mēdza gulēt vannā. Stiltons gan ne. Viņš zvanīja vēlreiz. Kad durvju zvans apklusa, viņš piespieda ausi pie durvīm. Kas tā bija par skaņu? No dzīvokļa nāca klusa dūkoņa. Vai viņš sūc putekļus? Stiltons spēcīgi pāris reižu pieklauvēja. Dūkoņa turpinājās. Stiltons noprata, ka pedantiskais Abāss el Fasī gluži vienkārši sūc putekļus, klausoties mūziku ar austiņām ausīs. Un tas varēja turpināties vēl ilgi.

Stiltons iznāca uz Dālagātanas un sāka iet uz Ūdengātanas pusi. Bija iestājies tas laiks, kad cilvēki neskatījās cits uz citu. Bija auksts un drēgns, un gandrīz visu diennakti valdīja tumsa, ja vien neuz-sniga sniegs, kas mazliet atstaroja gaismu. Visi, ko viņš satika, skatījās lejup un, cik ātri vien iespējams, nesa savu ķermeni uz kādu siltu vietu.

Stiltons uz laikapstākļiem tā nereaģēja.

Ja esi uzaudzis kādā no salām Stokholmas piepilsētā, attiecības ar laikapstākļiem ir pavisam citādas nekā tiem, kas uzauguši pilsētas centrā. Piepilsētā galvenais ir izdzīvot. Kad vētra ar ātrumu trīsdesmit metri sekundē pātagodama nāk no atklātās jūras, nevar vienkārši iegriezties Stūrehofas krogā un pasūdzēties, ka ir nu gan aukstumiņš!

Stiltons gāja uz Ūdenplāna pusi, nedomājot par apkārt notiekošo. Agrāk viņš bija stāvējis pie metrostacijām un pārdevis laikrakstu Situation Stockholm vēl sliktākos laikapstākļos nekā šie. Bet bija kāda būtiska atšķirība. Tolaik viņš bija pilnībā iztukšots, attālinājies no visa un zaudējis spēju just.

Taču nu tas bija mainījies.

Stiltons bija ļoti koncentrējies. Savācies. Viņam bija mērķis. Viņš izrēķināsies ar Rūni Fošu, kriminālkomisāru, kura manipulāciju dēļ viņam bija nācies pamest darbu policijā.

Nelietis.

Stiltons juta, ka viņa izjūtas manāmi atspoguļojas sejā, un, lai to noslēptu, sakoda zobus, sasprindzinot vaigu muskuļus. Viņš apstājās pie Heilmans rotaļlietu veikala Ūdengātanā un aplūkoja savu spoguļattēlu. Būdams bezpajumtnieks, viņš nekad to nebija darijis. Nekad. Pirmā reize, kad viņš bija sevi ieraudzījis spogulī pēc piecu gadu dzīves kā bezpajumtniekam, bija pie Ulsēteriem, un toreizējais izskats viņu satrieca. Bet ne šoreiz. Tagad viņš sevi redzēja tādu, kādu pats bija izveidojis.

Rēdlēgā.

Visu pagājušo gadu viņš dzīvoja no mammas mantotajā mājā -vecvecāku vecajā zvejnieku namiņā. Viņš tur nebija bijis kopš brīža, kad 2005. gadā zaudēja pamatu zem kājām. Tagad viņš tur dzīvoja veselu gadu. Viens pats. Dažreiz viņu apciemoja Abāss, un dažreiz viņš bija aizbraucis uz pilsētu, lai satiktu Meti un Mortenu. Mete bija viņa kādreizējā kolēģe Valsts kriminālpolicijā, vienīgā policiste, pret kuru viņš juta simtprocentīgu cieņu. Ar laiku viņiem izveidojās personiskākas attiecības. Arī ar Metes vīru Mortenu, mazliet ekscentrisku bērnu psihologu.

Bet parasti tikšanās pilsētā bija īsas, ātri vien viņš gribēja tikt atpakaļ uz salu. Izolācijā. Vispirms vajadzēja savest kārtībā māju. Tā bija vienkārša ēka ar koka sienām, akmens pamatiem un dakstiņu jumtu, kas bija pārdzīvojis vissliktākos laikapstākļus. Māja bija stāvējusi jau simt gadu, un Stiltons bija pārliecināts, ka tā izturēs arī viņa mūžu.

Kārtīgi izpētījis māju, viņš ķērās pie darba.

Bija pagājis daudz gadu, kopš viņš bija apkopis mājas pamatus, un ari koka daļas bija bojātas vētru laikā. Bija īstais brīdis ķerties pie darba. Viņš aizgāja uz darbnīcu ar vectēva veco lokzāģi, zāģēja, plēsa, krāva kaudzēs un tad ķērās pie ciršanas. Katru ritu viņš devās uz darbnīcu, uzlika uz statīva jaunu koka stumbru, pacēla cirvi un cirta. Stundu pēc stundas, līdz rokas kļuva tik “mīkstas” kā pārvārīti spageti. Tad viņš devās iekšā, atgūlās pie sienas pieskrūvētajā gultā un meklēja skabargas rokās un kājās.

Pēc tam viņš lasīja.

Sērijveida darbus par Manhetenu. Četrdesmito un piecdesmito gadu kriminālromānus, kas bija pieejami katrā kioskā. Tās bija vienīgās grāmatas, kas jebkad atradušās viņa vecvecāku mājās, viņa vectēvam tās patiešām patika. Piters Čeinijs, Džeimss Hedlijs Čeiss, Mikijs Spileins. Viņš tās visas bija izlasījis ne vienu reizi vien jau tolaik, kad, mazs būdams, dzīvoja kopā ar vecajiem laukos. Tolaik viņš slepus ņēma daudzreiz pāršķirstītās grāmatas uz āra tualeti un iegrima aizraujošajā sižetā. Viņš joprojām atcerējās dažu varoņu vārdus. Lemijs Košns. Slims Kelahers. Maiks Hamers. Reizēm viņš domāja par to, cik ļoti viņa jaunības dienu aizraušanās ar detek-tivstāstiem un izmeklētājiem bija ietekmējusi viņa profesijas izvēli.

Tagad viņš pārlasīja tās pašas grāmatas, lidz iemiga.

Pamodies viņš ēda to, kas bija pa rokai. Reizēm šo to no mazā Rēd-lēgas salas veikaliņa. Citreiz to, ko piegādāja ar Vaksholmas kuģīti.

Vienmēr viegli pagatavojamas maltītes.

Pēc tam viņš apsēdās un skatījās ārā pa logu ar amatnieku darinātām rūtīm. Pāri jūrai, zvaigznēm, laternu gaismām, kas spīdēja no attālajiem kuģiem. Viņš nekad nesapņoja par jūru vai dzīvi uz ūdens, viņš gribēja just zemi zem kājām. Bet viņam patika skatīties pa logu.

Viņš gaidīja īsto bridi.

Lidz ar fiziskā spēka atgriešanos būvdarbu, zvejas un garo pastaigu dēļ arī galva atsāka strādāt.

Gan labā, gan sliktā nozīmē.

Viņš iegrima pašanalīzē. Tas bija diezgan sāpīgi. Viņš sevi piespieda atcerēties vārdus. To cilvēku vārdus, kurus viņš bija pievīlis savā bezpajumtnieka dzīves laikā. Cilvēkus, kurus bija nodevis, izslēdzis no savas dzīves, pret kuriem bija izturējies slikti. Cilvēkus, kuri viņu bija mīlējuši un mēģinājuši atbalstīt, viņam palīdzēt. Cilvēkus, kas galu galā bija padevušies.

Tas viss maksāja dārgi.

Bet bija jātiek tam pāri.

No sākuma bija jāsligst kaunā. Pagāja pāris mēnešu, līdz viņš tika ar to galā. Kad viņš beidzot saprata, ka pirmais solis uz atveseļošanos ir pašcieņas atgūšana, viņam kļuva mazliet vieglāk. Viņš bija tāds, kāds bija, un mēģināja ar to sadzīvot. Tas varētu palīdzēt atgūt pašcieņu.

Tam sekoja dusmas.

Ne uzreiz. Viņš joprojām nebija ticis skaidrībā ar sevi, bet jau spēja formulēt savas izjūtas. “Zudušie gadi.” Viņš bija zaudējis dažus savas dzīves gadus. Kāpēc? Viņš zināja, kas to bija izraisījis, zināja, ka lam visam bija medicīnisks izskaidrojums. Bet kas notika patiesībā?

Tajā brīdī uzjundīja dusmas.

Un atmiņas par Rūni Fošu.

Stiltons atkal nopētīja sevi rotaļlietu veikala skatlogā. Vecāks virs, ģērbies garā, biezā mētelī, nostājās viņam blakus.

- Vai jums nav līdzi maisiņš kakām?

- Maisiņš kakām?

- Mazais Vifins nokārtojās uz ietves, bet es aizmirsu maisiņus mājās.

Stiltons paskatījās lejup un ieraudzīja dīvainu spalvu kušķi, kas pinās vecajam vīram pa kājām.

- Diemžēl man nav maisiņa.

- Atvainojiet!

Vecais vīrs ar Vifinu devās tālāk. Stiltons atkal pagriezās pret skatlogu; viņam nebija grūti atgriezties pie domām, kas tobrīd risinājās viņa prātā. Tās bija nomākušas viņu jau ilgi un pēdējā laikā aizvien vairāk pieņēmās spēkā. Viņā bija radusies nepārvarama vēlme nokļūt atpakaļ dzivē. Atkal atrast savu vietu pasaulē.

Atgūt pazaudēto laiku.

Skaidra plāna, kā to izdarīt, viņam nebija. Viņš bija apsvēris vairākas iespējas, un neviena no tām nebija vienkārša. Kurp doties? Ko darīt ar savu dzīvi? Reiz viņš to bija atstājis novārtā un tagad atguvis.

Vai, pareizāk sakot, izcīnījis to atpakaļ.

Ko lai viņš ar to tagad iesāk?

Lielāko daļu savas pieaugušā cilvēka dzīves viņš bija strādājis policijā, pat ļoti veiksmīgi. Viņa morāles kompass joprojām spēja noteikt atšķirību starp pareizo un nepareizo, labo un ļauno. Šobrīd, iespējams, pat vēl skaidrāk nekā pirms bezpajumtnieka gadiem. Taču viņš nespēja iztēloties atgriešanos policijas vidē.

Viņam vajadzētu doties citā virzienā.

Bet no sākuma jānorēķinās ar Rūni Fošu.

Tas bija pirmais solis ceļā, lai atgūtu kāroto.

Viņš lūkojās garām sava^

Redzēja mehāniskos vilcieniņus sP°guJa«ēIam veikala skatlogā.

toru kastes un saprata, ka ilgoja

. bn puzles, un lielas lego konstruk-

Bērniem, kas spēlētos.

Ar viņu.

Pēc paša bērniem.

Viņam nekad tādu nebūs, pa Tas jau bija nokavēts. Par to vaj^

s Pēc bērniem.

precējies ar Marianni Būglundu.

to viņš bija pilnīgi pārliecināts, izēja domāt tolaik, kad viņš bija

ar kriminālmeklēšanu un lika ,,ifu tad bi)a Pārlieku aizrāvies bērniem. Tas bija viens no šķirj,„tai skaidri saPrast’ka nav Sataws Bet bija ari citi. 3s iemes^em-

Stiltons novērsās no rotaļliet

pusi Viņš pameta skatienu uz reSf Veikala un devās uz udenPlāna Tas bija pilns cilvēku, kas bēga J°ranu Tennst°Pet ielas otraJā Pusē-riba kas nekad nebija viņu vili^ aukstuma un vientulības. Sabied-

un piezvanīja Metei Ulsēterei. Vj sL Viņš izvilka mobil° tdefonu _ sveika, te Toms. ’a atbildēja pēc pāris signāliem.

- Sveiks! Vai tu esi pilsētā?

_jā. Gribu satriekt Rūni Fošn -Tiešām? Ak vai!

_Vai tu esi pārsteigta?

_ Nē. Bet es šobrīd nevaru ri,

grupā kas piedalās starptautisb ^ Mani tikk° IŪdza iesaistities kontrabandu, un man jānosūta tQk°perācija> izmeklēJot narkotiku „ Ķstošiem e-pastu. Vai varam satik

ties nt?

_ es varu aizbraukt pie tevis <ļQ -Tas gan nebūtu piemērots la^ akar _ Kāpēc ne?

Šovakar esmu ielūgusi vakara - ‘va

_Nu un?

as Olīviju.

Savienojuma otrajā galā iestāj*

par ko ir runa. Olīvija nebija pied*. S klusums' un Stiltons saPrata-^ Nūrdkosteru un viņas ma^1 stiltonam visu notikušo sais-

vinai bija, to viņš atzina. Gluži as slePkavibu- Da^a taisniba ’ strauss viņš bija iebāzis galvu

unlit is un nebija uzdrošinājies viņai atklāt patiesību. Kad viņš to liridzot izdarīja, Olīvija bija nikna un, visticamāk, tāda ir joprojām.

Viņai uz to bija tiesības.

Tāpēc viņš saprata Metes vilcināšanos.

Cikos mēs varam rīt tikties? - viņš jautāja.

Vienpadsmitos.

- Kur?

- Šeit.

- Policijā?

Jā. Man nav laika skraidīt pa pilsētu. Starp citu, vai tu esi saņēmis kādu ziņu no Abāsa?

- Nē. Kāpēc jautā?

- Esmu vairākkārt mēģinājusi viņu sazvanīt, bet viņš neatbild.

- Viņš sūc putekļus.

- Sūc putekļus?

- Vai ari ir tai savā otrajā pasaulē, pie putniem.

Abāss reiz bija mēģinājis Stiltonam stāstīt par sūfismu. Stiltons klausījās. Kad Abāss sāka stāstīt par pasauli, kas atrodas “aiz stūra”, Stiltons ierosināja uzspēlēt šahu.

Tāda bija viņa attieksme.

- Bet es varu viņam piezvanīt, - viņš teica.

- Paldies! Atā!

Stiltons iebāza telefonu kabatā, pacēla jakas apkakli un devās uz Ūdenplāna pusi. Viņam kārojās maizītes ar cīsiņu un šķita, ka tur jābūt kādam kioskam.

Taču kioska nebija.

Olīvija sēdēja skaisti iekārtotajā virtuvē un baudīja Mortena jaunāko eksperimentālo sautējumu. Viņai bija ļoti pietrūcis šis vietas, mazliet nolaistās, zaļganbaltās savrupmājas Kummelnēsā Vermdē, kurā vienmēr bija daudz bērnu un mazbērnu. Bija pagājis ilgs laiks, kopš viņa te ciemojās pēdējoreiz. Toreiz brūces vēl nebija sadzijušas un viņai bija vēl garš ceļš veicams. Bet, kolīdz viņa iegāja pa vārtiem, viss atausa atmiņā: tieši šajā namā tika atklāta patiesība, gandrīz pirms gada. Gan Mete, gan Mortens tobrīd bija klāt, taču trieciens nenāca no viņiem, bet gan no Toma Stiltona. Šoreiz viņa šeit nebija, bet, ja viņš būtu ieradies, Olīvija būtu devusies prom.

Viņa iebāza mutē karoti aromātiskā sautējuma.

- Šķiet, ka Toms ir beidzot atkopies, - Mete pēkšņi teica un piepildīja Olīvijas glāzi ar sarkanvīnu.

- Ak tā. Morten, cik garšīgs sautējums! Kas tās par garšvielām? Daudz ķiploka?

- Jā, - Mortens atbildēja, - kā arī mazliet cili un garam masala.

- Viņš jau gandrīz gadu dzīvo Rēdlēgā, - Mete turpināja.

- Vai mēs runāsim par Tomu Stiltonu?

Olīvija reaģēja asāk, nekā bija gribējusi, un nožēloja pateikto. Viņa zināja, ka Mete vēlas tikai labu, bet šobrīd nespēja to pieņemt. Un Mortens to uzreiz saprata.

- Pastāsti par savu ceļojumu! - viņš mudināja.

To gan viņa vēlējās. Labprāt. Kamēr viņi iztukšoja dažas glāzes sarkanvīna, Olīvija izstāstīja lielāko daļu notikumu, kas bija risinājušies ceļojuma laikā.

Izņemot tikšanos ar Ramonu.

Kad viņa bija pabeigusi savu stāstu, Mortens palūkojās uz viņu.

- Tu mainīsi uzvārdu?

-Jā. Bet es vēl neesmu nokārtojusi formalitātes.

- Un kur tu domā strādāt?

Šo jautājumu bija uzdevusi Mete, un Olīvija jau bija tam sagatavojusies. Viņa nojauta, ka agrāk vai vēlāk tas tiks izteikts, kā ari zināja, ka Mete nav Marija, kas uz visu atbildēs ar “labi”. Mete bija Valsts kriminālpolicijas krimināllietu komisāre.

- Nekur, - Olīvija atbildēja.

- Kā tu to domā?

- Es nezinu, vai gribu strādāt par policisti. Pagaidām es šādu aicinājumu nejūtu.

- Bet tu esi tik tikko ieguvusi izglītību!

-Jā-

- Un tu vienkārši negribi... strādāt par policisti?

- Nē.

- Kāpēc ne?

Mortens juta Metes satraukumu, un Olīvija - krasu noskaņojuma maiņu pie galda. Bet viņa bija pieņēmusi lēmumu un nedomāja padoties.

- Es gribu darīt citas lietas.

- Piemēram?

- Mācīties kultūras vēsturi.

- Tu iegūto izglītību vienkārši aizsviedīsi mēslainē?

- Mete!

Mortens uzlika savu plaukstu uz Metes rokas.

- Viņa taču var darīt, kā vēlas, - viņš teica.

- Protams, - Mete atbildēja, skatoties Mortenam acīs un pat nepalūkojoties uz Oliviju. - Man likās, ka viņa alkst pēc šī darba. Vēlas darīt kaut ko nozīmīgu. Mainīt pasauli. Salabot, kas labojams. Bet acīmredzot es kļūdījos.

- Tas gan nebija jauki teikts, - Olīvija sacīja.

Mete gribēja kaut ko teikt, bet Olivija turpināja:

- Tev nevajadzētu mani nosodīt. Tev nav ne mazākās jausmas par to, ko es vēlos un ko varu sasniegt. Lai kaut ko mainītu pasaulē, nav obligāti jābūt policistam. Man likās, ka tu uz lietām spēj paraudzīties plašāk.

Mortens paskatījās uz Meti. Bija pagājis ilgs laiks, kopš kāds bija atļāvies tā runāt ar Meti. It īpaši kāds jauns cilvēks. Viņa cieņa pret Olīviju auga, bet viņš centās to neizrādīt, lai neaizskartu sievu. Mete bridi vērās Olīvijā. Metes roka slīdēja augšup lejup pa vīna glāzi, kamēr viņa apdomāja Olīvijas teikto.

- Es atvainojos, - viņa sacīja. - Tev ir pilnīga taisnība. Es vienkārši jūtos vīlusies. Zinu, ka tu esi ļoti spējīga, zinu, kāds cilvēks esi. Tieši tāds, kādi mums nepieciešami. Tāpēc man šķiet, ka tā ir talanta izšķērdēšana. Ar laiku tu varētu kļūt par izcilu izmeklētāju.

- Es neteicu, ka nekad nestrādāšu par policisti. Es varbūt pārdomāšu.

- Es turēšu īkšķi.

Mete pacēla vīna glāzi pret Olīviju, un abas iemalkoja. Mortens saprata, ka ir panākts pamiers.

Pagaidām.

Mete noteikti to tā neatstās.

- Vakar pakārās viens no mūsu kaimiņiem, - teica Olivija, galvenokārt lai mainītu sarunas tematu. - Tas notika Rūtebrū.

- Bengts Sālmans, - piebilda Mete.

- Jā. Vai tu viņu pazini?

- Personiski ne, bet es zinu, kas viņš bija. Viņš strādāja muitā. Mēs sadarbojāmies, kad pavisam nesen viņi atklāja lielu narkotiku kravu. Par notikušo es dzirdēju šorīt. Viņš bija labs cilvēks.

-Jā-

- Vai tu viņu pazini?

- Marija pazina. Pirms daudziem gadiem es pieskatīju viņa meitu Sandru. Viņa tēvu ari atrada.

- Cik šausmīgi!

-Jā-

Mortens piecēlās un sāka novākt galdu. Viņš gribēja dot sievietēm iespēju pabūt divatā neitrālākā teritorijā. Olīvija ari to vēlējās. Mete viņai daudz nozīmēja - gan kā savas jomas profesionāle, gan ari kā draugs. Viņa negribēja, lai starp viņām valdītu saspringums, tāpēc izlika ēsmu un cerēja, ka Mete uzķersies.

- Bet mani viņa pašnāvībā šis tas mulsina, - viņa teica.

- Kā tu to domā?

- Tajā ir vairākas dīvainības.

Olivija pamanīja, ka Mete piepilda savu vīna glāzi un pievelk krēslu mazliet tuvāk.

- Pastāsti!

Uzķērās gan.

- Pirmais, kas mani padarīja aizdomīgu, bija fakts, ka Bengts Sālmans zināja, ka Sandra ir ceļā uz mājām. Viņš zināja, ka tieši meita viņu atrastu. Pakārušos. Viņa vienīgais bērns. Vai tas nav dīvaini?

- Ir gan.

- Tad vēl viņš Sandrai bija apsolījis pagatavot viņas iemīļotāko ēdienu un tiešām gatavojās to darīt. Visas sastāvdaļas atradās virtuvē.

- Vai tu biji viņa mājā?

- Jā, pēc pašnāvības. Mēs parūpējāmies par Sandru, viņa palika pa nakti pie Marijas. Sandra palūdza, lai es atnesu datoru, un es devos uz turieni.

- Un tur tu redzēji, ka viņš bija nopircis visu nepieciešamo viņas iemīļotākajam ēdienam?

- Jā. Un pēc tam viņš ņem un izdara pašnāvību?

Mete iemalkoja vīnu.

- Vai ir vēl kas?

- Jā. Piemēram, nebija atstāta atvadu vēstule.

- Nu, vienmēr jau tādu neatstāj. Lai gan šajā gadījumā, zinot, ka meita tūliņ būs mājās, tai vajadzēja būt. Bet nekad jau nevar zināt. Vēl kas?

Mete bija norijusi ēsmu. Gan ziņkārības, gan arī citu iemeslu dēļ, par tiem gan Olīvija neko nenojauta.

- Dators, - Olīvija turpināja. - Sandra teica, ka viņiem bijis kopīgs dators, viņa tajā glabāja skolas darbus, un tie viņai bija vajadzīgi. Viņa sacīja, ka datoram jābūt darbistabā.

- Un tā tur nebija?

- Nē. Es meklēju visā mājā, bet nekur neatradu.

- Un kā Sandra uz to reaģēja?

- Viņai tas šķita ļoti divaini, jo dators vienmēr esot stāvējis mājās.

- Varbūt viņš to bija paņēmis lidzi uz darbu?

- Jā, varbūt.

- Bet tu tam īsti netici?

- Man nav ne jausmas.

- Vai tu domā, ka tas ir nozagts?

- Nu, ja tas ir nozagts, tad varbūt tā nemaz nav pašnāvība.

- Nē. Bet mēs to nezinām.

- Vēl ne, - teica Olīvija.

- Tagad tu izklausies pēc slepkavību izmeklētājas, par kuru pati nevēlies kļūt.

Mete pasmaidīja, un Olīvija smaidīja pretim. Mortens juta, ka gaisotne ir pietiekami neitrāla, lai viņš varētu piedāvāt siera uzkodas.

Atvadoties Olīvija sirsnīgi apskāva gan Meti, gan Mortenu. Tomēr starp viņu un Meti joprojām bija iespējama konfrontācija.

Tiklīdz Olīvija bija izgājusi pa durvīm, Mete paņēma telefonu. Viņa apzināti bija noklusējusi kādu informāciju. Konfidenciālu policijas informāciju. Tādu, kas uz Olīviju vairs neattiecās, ja reiz viņa gribēja studēt kultūras vēsturi. Citādi Mete būtu varējusi pastāstīt, ka pavisam nesen no muitas nozudis ļoti liels daudzums narkotiku. Daļa no narkotiku kravas, kas tika aizturēta pirms kāda laika rudenī. Neviens nezināja, kur šī partija pazudusi. Šobrīd norisinājās iekšējā izmeklēšana, kuru vadīja Bengts Sālmans.

Tas pats, kurš tikko bija pakāries.

Tādā veidā, kas radījis Olīvijā aizdomas.

Un tagad arī Metē Ulsēterē.

Saruna bija īsa. Mete pieprasīja pasteidzināt Bengta Sālmana līķa sekciju. Beigusi sarunu, viņa pamanīja, ka Mortens raugās uz viņu ar tik labi zināmo skatienu. To, kas jebkuram citam šķistu pavisam ikdienišķs, taču ne viņa dzīvesbiedrei, ar kuru kopā pavadīti trīsdesmit gadi.

Viņa zināja, ko šis skatiens nozīmē.

- Es aizsvilos, zinu, bet es taču atvainojos.

- Pie reizes vēlreiz ieknābjot.

- Jā, varbūt. Bet es domāju, ka viņa rīkojas pilnīgi aplam. Viņa ir viens no daudzsološākajiem izmeklēšanas talantiem, ko es jebkad esmu satikusi, bet, redz, viņai tagad īsti negriboties kļūt par policisti. Tipiski.

- Kas ir tipiski?

-Jaunieši! Viņi grib ceļot, doties piedzīvojumos, mesties no vienas lietas pie citas, darīt visu, kas vien iespējams. Nekādu pienākumu, visu tikai sev. Es tik ļoti esmu no tā nogurusi.

- To nu gan nevar attiecināt uz Olīviju. Tu zini, ka viņai jātiek galā ar diezgan neparastiem pārbaudījumiem. Viņai jāatrod pašai savs ceļš. Ja viņa to spēj.

Mete piekrītoši mazliet palocīja galvu. Mortenam bija pilnīga taisnība.

- Turklāt, manuprāt, šis nav īstais veids, kā pārliecināt viņu par policistes karjeras izvēli, - viņš teica.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Pamēģini viņu provocēt! Viņa ir tāda pati kā Toms. Viņa uzreiz u/brūk. Viņai nepatīk, ja kāds apšauba viņas rīcību. Lai kaut ko panāktu, nepieciešama pacietība.

- Pacietība ir tavs lauciņš.

- Paldies!

Mortens pievilka Meti sev klāt un jau grasījās viņu noskūpstīt, kad atsprāga durvis un iekšā ievēlās viens no dēliem ar smieklos i/.plūdušo Julēni.

- Es trāpīju grozā!

Julēne bija divdesmit gadus veca, krietni jaunāka nekā puikas. Viņai bija Dauna sindroms. Pirms nedēļas viņa bija sākusi spēlēt basketbolu komandā Skuru Specials un šovakar iemetusi bumbu grozā.

Viņas pasaulē tas bija liels notikums.

Olīvija ar autobusu brauca uz mājām. Viņa bija noreibusi no sarkanvīna. Tas notika jau otro vakaru pēc kārtas, un viņa nebija radusi dzert vīnu. Viņai kļuva slikti, kad autobuss uzgriezās uz šosejas Slusenas virzienā. Jūtamā urina smaka situāciju tikai pasliktināja. Olīvija bija izvēlējusies sēdēt autobusa aizmugurē, viņa vienmēr tur sēdēja, ja bija kāda brīva vieta. Taču acīmredzot tur kāds nesen bija atvieglojies. Viņa piecēlās un pavirzījās dažas sēdvietas uz priekšu. Autobusā bez viņas bija vēl trīs pasažieri. Viņa apsēdās krēslā pie loga un centās koncentrēties.

“Ar laiku tu varētu kļūt par izcilu izmeklētāju.”

Metes teiktie vārdi skanēja galvā. Tie bija spēcīgi vārdi, ko bija teikusi viena no Zviedrijas pieredzes bagātākajām slepkavību izmeklētājām, ar tādiem vārdiem viņa nemētājās. “Varbūt es rīkojos nepareizi?” Olīvija šaubījās. “Varbūt tomēr vajadzētu kļūt par policisti? Es taču vienmēr esmu to vēlējusies.” Pēkšņi viņa sajutās ļoti nogurusi, skumja un iereibusi.

Tajā brīdī iezvanījās mobilais telefons.

- Sveika! Te zvana tava labākā draudzene!

Lennijas balsi, visticamāk, varēja dzirdēt pat autobusa šoferis. Olīvija bija spiesta turēt telefonu atstatus no auss.

- Un es ļoti gribu tevi satikt, kamēr tu vēl esi šeit!

- Jā, protams, - Olīvija smaidot sacīja, - bet mēs taču rīt tiksimies.

- Bet es gribu tagad! Kur tu esi?

- Mājupceļā.

- Ļoti labi, jo es sēžu tavā kāpņu telpā.

Lennijas pēkšņajai vajadzībai satikt Olīviju bija savi iemesli. Viņa bija aizmirsusi savas mājas atslēgas, un viņai nebija ne mazākās vēlēšanās doties pie mammas uz Solentūnu pēc rezerves atslēgas.

Olīvija tik tikko paspēja izkāpt no savas mājas lifta, kad viņas seju apņēma blondu, smaržīgu matu vilnis un viņa pati tika ieslēgta Lennijas apskāvienā.

- Tu vairs nekad nedrīksti mani pamest uz tik ilgu laiku. Apsoli!

- Es apsolu, - smējās Olīvija.

- Ak kungs, kā tu od pēc alkohola!

- Pēc vīna, nevis alkohola.

Olivija atbrīvojās no apskāviena un paraudzījās uz Lenniju.

- Tu esi nogriezusi matus.

-Jā, man ienāca prātā, ka man piestāvētu ponijs.

Lennija ātri ar pirkstiem sakārtoja izspūrušos matus uz pieres.

- Tev piestāv. Tu labi izskaties, - teica Olīvija.

- Un tu ļ-ati! Tu esi tik brūna! Tuvāko nedēļu laikā tu man nedrīksti iet blakus pa pilsētu, skaidrs?

Olīvija atkal iesmējās un juta, ka skumjas pazūd. Cik ļoti viņa bija noilgojusies pēc Lennijas! Viņu draudzībā viss bija vienkārši un pašsaprotami. Un, lai gan viņas bija diezgan atšķirīgas - gan ārēji, gan iekšēji Lennija bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kam Olīvija joprojām uzticējās. Viņa izvilka no somas atslēgas un atslēdza dzīvokļa durvis. Iegājusi priekšnamā un iedegusi gaismu, Olīvija spoguli ieraudzīja, ka puse Lennijas lūpu krāsas atrodas uz viņas sejas. Viņa smaidīja un ar roku tīrīja to nost. Spogulī aiz viņas parādījās Lennija.

- Es tā vairs nedarīšu, - viņa solīja. - Cik nu tas būs manos spēkos. Tagad es uzvārīšu tēju, lai tu mazliet atskurbtu.

Un Olīvija atskurba, kamēr Lennija viņai izstāstīja jaunumus viņu kopīgo draugu dzīvē. Olīvija par draugiem zināja diezgan daudz.

Vismaz to, ko tie izvēlējās par sevi pastāstīt Facebook lapā. Bet Len-nijai, protams, bija zināmi daudz pikantāki stāsti, ar kuriem draugi nelabprāt dalījās publiski.

Pēc tam Olivija pastāstīja par ceļojumu. Visu līdz pēdējam sīkumam.

- Un Ramons? Kā bija?

-Jā, atbraucu, ieraudzīju, izdarīju. Un pēc tam aizbraucu.

Lennija iesmējās.

- Zini, kaut kas tevī ir mainījies.

Olivija paskatījās uz draudzeni.

- Jā, es zinu, ka daudz kas ir noticis, bet runa nav tikai par to. Agrāk tu nekad nebūtu ļāvusies spontānam seksam ar svešinieku Meksikā.

- Varbūt ne. Bet es nekad nebiju bijusi Meksikā.

Olivija smaidīja.

- Un kā būs ar Ūvi? - Lennija vaicāja.

- Kādā ziņā? Kāds viņam ar to sakars?

- Kāds viņam ar to sakars? - Lennija viņu mēdīja. - Tu ļoti labi saproti, ko es ar to domāju.

Bet Olivija nesaprata. Ūve Gārdmans bija puisis, kas, bērns būdams, bija redzējis, kā slīkst Olivijas mamma, un faktiski izglābis Olivijas dzīvību. Pavisam noteikti. Ja pirms divdesmit pieciem gadiem tajā nakti viņš nebūtu bijis tur klāt, viņas te nēbūtu. Tagad viņš vairs nebija puika, bet gan trīsdesmit piecus gadus vecs vīrietis, kurš ceļoja pa pasauli, glābjot koraļļus, delfīnus un vaļus. Viņš bija jūras biologs. Viņa un Olīvijas ceļi krustojās pagājušogad, kad viņa atgriezās Nūrdkosterā, pludmalē, kurā nomira viņas mamma un kurā viņa pati bija dzimusi. Kad Olīvija sabruka, Ūve par viņu parūpējās. Olivija palika pie viņa veselu nedēļu. Viņš klausījās, atbalstīja un paēdināja. Viņa tolaik bija īsta nelaimes čupiņa. Un kopš tās dienas viņi bija kļuvuši kā brālis un māsa, divi vientuļi bērni, kas viens otru saprata.

Bet nekas vairāk.

Tā domāja Olīvija.

- Ūve ir Gvatemalā vai kādā tamlīdzīgā vietā, man šķiet, - viņa teica. - Mēs nesen sazinājāmies skaipā.

- Un viņš neciešami pēc tevis ilgojas, vai ne?

Lennija to teica ļoti teatrāli, uzliekot vienu plaukstu uz sirds un otru - uz pieres.

- Beidz, mēs esam tikai draugi, tu taču zini.

- Jā, bet es nesaprotu, kāpēc. Potenciāla izniekošana. Viņš taču ir tik izskatīgs, foršs un...

-Un?

- Ideāli piemērots tev. Vienīgi vārds tāds dīvains. Ūve Gārdmans. Bet gan jau tu to varētu pārciest. Viņš jau arī varētu to nomainīt. Tāpat kā tu.

Olīvija iesmējās. Lennijai vienmēr par visu bija savs viedoklis. Un puiši ar nepareizu frizūru, nepareizu apģērbu, kaut vai nepareizu vārdu tika izslēgti no viņas pasaules.

Bet viņa varēja pavest vai pamest.

- Es neesmu iemīlējusies Ūvē. Un viņš nav iemīlējies manī. Tā tas ir.

Lennijas skaisti uzkrāsotās zilās acis ieurbās Olīvijā.

- Vai tu viņam esi par to vaicājusi?

- Protams, ne.

- Vai tu pati sev esi to pavaicājusi?

Olīvijai bija jāatzīst, ka ne. Viņa nekad nebija domājusi par Ūvi no šāda aspekta. Kad viņš ienāca viņas dzīvē, romantiskām jūtām tajā nebija vietas. Tolaik viņa bija spiesta vispirms tikt galā ar daudzām citām jūtām. Tagad, kad viņa bija tam tikusi pāri, bija sev jājautā, ko isti viņa jūt pret Ūvi.

Olīvija kādu laiku vēl bija nomodā. Lennija bija iemigusi viņai līdzās, teikuma vidū. Olīvija klausījās draudzenes dziļajos elpas vilcienos, pēc kāda laika tie pārtapa par viegliem krācieniem. Vai Lennijai bija taisnība? Vai starp viņu un Ūvi kaut kas bija? Viņai puiša pietrūka, par to viņa bija pārliecināta, un Ūve vienmēr bija priecīgs, viņu redzot, kad abi sazvanījās skaipā. Bet... nē, viņi taču bija kā brālis un māsa, un tā tam arī jāpaliek. “Romantiskas attiecības tikai izjauktu to, kas starp mums ir,” Olīvija secināja, pirms iegrima sapņos, piebiedrojoties Lennijas krācieniem.

Stiltons turpināja soļot uz centra pusi. Viņš divreiz zvanīja Abā-sam, bet bez panākumiem. Vai viņš sūc putekļus visam kvartālam? Pēc tam Stiltons izslēdza telefonu, lai taupītu akumulatoru. Viņam nebija daudz cilvēku, kam zvanīt. Ulsēteri vakariņoja ar Olīviju. Un ar to arī kontaktu saraksts bija izsmelts. Viņš varētu piezvanīt arī Ben-semanam vai Arvo Pērtam, vai kādam citam no bezpajumtniekiem, kas bija kļuvuši par nosacītiem draugiem laikā, kad viņam pašam nebija, kur dzīvot. Bet viņš saprata, ka tas palicis pagātnē.

Tāpēc viņš vienkārši staigāja pa pilsētu.

Viņš deva priekšroku tumšajām, šaurajām ieliņām dažus kvartālus no galvenās ielas. Mazāk automašīnu, mazāk veikaliņu, klusāka apkaime. Viņš centās izvairīties no cilvēkiem, viņam joprojām nepatika, ka tie blenž, tāpat kā bija to darījuši jau daudzus gadus. Viņš joprojām izvairījās no nepazīstamu cilvēku skatieniem. Šādi viņš, visticamāk, izturēsies vēl ilgi.

Tāpēc viņš gāja nodurtu galvu un skatījās zemē.

Ilgi.

Viņš vēlējās, lai laiks paietu ātrāk. Viņu urdīja pārāk daudz izjūtu, lai viņš varētu mierīgi iejusties tikko izīrētajā kajītē Lunas baržā. Pārāk daudz nemiera, kam vajadzēja rimties. Savā kajītē viņš negribēja just neko no tā. Rīt viņam jātiekas ar Meti un jāparunā par Rūni Fošu. Līdz tam laiks vilksies kā gliemezis.

Viņš krustu šķērsu izstaigāja pilsētas centru un tad devās uz Sēderu. Viņš redzēja bijušos kolēģus paslīdam garām policijas īpašās vienības busiņos un novērsās. Ne tāpēc, lai viņu neatpazītu. Viņš nekad nebija strādājis īpašajā vienībā, turklāt tie, kas tur tagad strādāja, bija daudz par jaunu, lai zinātu, kas viņš ir.

Bet viņi tik un tā bija policisti.

Un ar to pietika.

Tas uzjundīja nepatīkamas atmiņas.

Kad viņš beidzot bija nokļuvis līdz baržai, bija jau nakts vidus, viņš gribēja iekrist gultā un neko vairāk. Viņš uzkāpa pa trapu. Uz klāja bija tumšs. “Tā Luna gan taupa elektrību,” viņš nodomāja un nokāpa pa kāpnītēm uz kajīti.

- Sveiks!

Balss nāca no tumsas mazliet tālāk, un Stiltons sarāvās. Viņš saprata, kam pieder balss, bet runātāju neredzēja.

- Sveika, - viņš atbildēja. - Es jau domāju iet gulēt.

- Viskiju gribat?

Luna iznāca no tumsas un iegāja kajītes izgaismotajā laukumiņā. Darba kombinezonu viņa bija nomainījusi pret piegulošiem džinsiem un pelēku vilnas džemperi, bet ap pleciem apmetusi pledu.

- Es esmu pārguris, - teica Stiltons.

- Bijāt darbā?

-Nē.

. Stiltons bridi minstinājās. Luna stāvēja pāris metru no viņa. Viņas biezie mati bija sasieti zirgastē un pārmesti pāri plecam.

- Vai jums rit agri jāceļas? - viņa jautāja.

- Es ceļos, kad pamostos.

Luna pamāja un turpināja skatīties Stiltonam acis.

- Bet es labprāt iedzeršu viskiju, - viņš meloja.

Luna pagriezās un devās Stiltonam pa priekšu uz salona pusi. Viņa bija iedegusi dažas mazas laterniņas, no tumsas plūda klusa kantrimūzika, telpā smaržoja pēc darvas. Divi mazi olīvkoki un divi lielāki citronkoki bija novietoti pie baržas starpsienas. Luna norādīja uz garu, pie sienas pieskrūvētu solu. Virs tā karājās dažas ierāmētas glezniņas, mazi, abstrakti eļļas gleznojumi iespaidīgās krāsās. Stiltons apsēdās. Šeit viņš bija pirmoreiz. Viņam acumirkli iepatikās šī telpa. Viss bija darināts no tumša koka, šur tur izmantoti misiņa stiprinājumi. Ovālo galdu viņa priekšā rotāja daudz “rētu”. Viss kā radīts jūrai. Viņš atcerējās Rēdlēgu, vecās laiviņas krastmalā, vecos zvejnieku namiņus. Viņš pēkšņi sajutās kā mājās. Luna piegāja pie skapja, kas bija pieskrūvēts pie sienas, izņēma pudeli Bulleit Bourbon un divas mazas glāzītes.

- Pirmā īrnieka ievākšanās jānosvin, - viņa teica.

- Piekritu.

Luna piepildīja glāzi un sniedza to Stiltonam.

- Priekā!

Stiltons pacēla glāzi un iemalkoja viskiju.

- Vai tiešām esmu pirmais īrnieks? - viņš jautāja.

-Jā. Nākas piepildit kasi.

- Par ko jūs strādājat?

- Apkopju kapus. Nekas īpašs. Kā jūs kļuvāt par bezpajumtnieku? Jautājums nāca negaidīti, un Stiltons nepaspēja sagatavoties.

Viņš paskatījās uz viskija glāzi. Šo jautājumu viņam bija uzdevuši daudzreiz, un viņam bija sagatavotas dažādas atbildes atkarībā no la, kas jautāja. Šobrīd viņš nevēlējās neko paskaidrot.

- Grūti atbildēt, - viņš teica.

- Kāpēc?

-Jo es nezinu, kas jūs esat un kuru atbildi man izvēlēties.

Luna smaidīja un klusēja. Stiltons jutās neomulīgi.

- Kas tur skan? - viņš mainīja tematu.

- Lover’s Eyes. Mumford £> Sons. Kādu mūziku jūs klausāties?

- Neko īpašu.

Luna viņu vēroja un iedzēra malku no savas glāzes.

- Luna, - teica Stiltons.

-Jā?

- Ļoti neparasts vārds.

- Mamma mani nosauca par Ablunu, šāds vārds viņas ģimenē bijis paaudžu paaudzēs.

- Izklausās eksotisks.

- Abluna ir sens zviedru sieviešu vārds. Bet mamma pēc tam pazuda, un tētim mans vārds nepatika, tāpēc viņš mani iesauca par Lunu. Itāļu valodā tas nozīmē “mēness”. Man patik.

- Skaists vārds.

- Paldies!

- Kad pazuda jūsu mamma?

- Kad man bija divpadsmit gadu. Viņa bija vēju staigātāja.

- Kā tas jāsaprot?

- Tas ir sens sāmu apzīmējums tiem, kas staigā pa vējam. Kas nozūd.

- Vai viņa bija sāmiete?

- Nē.

- Ak tā.

Tajā brīdī Stiltonam aptrūkās, ko teikt, un viņš sāka runāt par to, kas pirmais ienāca prātā.

- Cik ilgi jums jau pieder barža?

- Es to ieguvu pirms diviem gadiem Tulūzā. Man ļoti iepatikās tās nosaukums.

- Sara la Kali.

-Jā. Katoļticīgo romu svētā aizbildne. Es pa kanālu to atvedu šurp.

- Viena pati?

- Nē, mans tētis bija kuģa kapteinis. Viņš bija kopā ar mani.

Stiltons pamāja un iedzēra pēdējo malku viskija. Viņš juta tā

iedarbību un pamatīgu nogurumu. Viņš labprāt vēlētos vēl mazliet te pasēdēt. No vienas puses. No otras bija Rūne Fošs.

- Es nu iešu un likšos gulēt, - viņš teica.

- Paldies par kompāniju!

- Būs vēl arī citas reizes.

To sakot, Stiltons novērsa acis. Luna atkal pasmaidīja un pavadīja viņu ar skatienu. Lēnām viņa ielēja sev vēl mazliet. Kad viņa cēla glāzi pie lūpām, Stiltons jau bija pazudis.

“Es nāku no roņu mednieku ģimenes.”

Luna izdzēra pēdējo malciņu un nolika glāzi. Atlaidusi to, viņa pamanīja, ka roka mazliet trīc. Viņas rokas bija spēcīgas, lielāku un mazāku rētu izvagotas. Dažas bija radījis darbs, citas - noslēpumi. Viņa pagrieza roku un paskatījās uz nagiem - platiem, glīti nogrieztiem, nelakotiem. Luna neaizrāvās ar nagu lakošanu. Viņa apliecināja sevi pavisam citādi.

Bet trīcēšana?

Luna savilka pirkstus dūrē, lai tā pārietu. Drebēšana viņu satrauca. Arī no rītiem kapos rokas dažkārt bija viegli trīcējušas. Abas, un viņa nezināja, kāpēc. Viņai bija 41 gads, un viņa bija bijusi pilnīgi vesela visu savu dzīvi, ja neņem vērā kādu dīvainu alerģiju. Viņa paskatījās uz durvim, pa kurām Stiltons bija nozudis. “Žēl, ka viņam rados nav ārstu,” viņa nodomāja. Izbijušajiem kruķiem noteikti nav ne mazākās saprašanas par trīcošām rokām. Viņa atlaidās uz sola un izslēdza salona apgaismojumu. Laternu gaisma iespraucās pa ventilācijas lūku un izgaismoja viņas siluetu pret aizmugurējo sienu. Viņa iekārtojās uz koka sola mazliet ērtāk. Pēdējā laikā viņai bija

grūti iemigt, reizēm viņa gulēja salonā, kaut vai tāpēc, lai pamainītu vietu. Viņa aizvēra acis un juta, ka ieslīgst snaudā. Alkohols iešūpoja viņu tumsā, un, mirkli pirms viņa būtu iemigusi, atskanēja kliedziens.

Tas nāca no Stiltona kajītes.

Luna uzrāvās augšā, gandrīz piedzīvodama sirdstrieku, jo ķermenis jau bija laidies miegā. Pēkšņi viņa dzirdēja vēl vienu kliedzienu, sieviete piecēlās un devās uz izeju. Viņa apstājās netālu no Stiltona kajītes. Durvju apakšā gaismu nemanīja. Viņa stāvēja pavisam klusu, l.td atskanēja vēl viens kliedziens, šoreiz klusāks, īsāks, un tam sekoja garš, stiepts vaids. “Viņš noteikti sapņo,” Luna nodomāja. “Murgo. Tā jau man likās.”

Jau tad, kad Stiltons prasīja, vai kajītes durvis var aizslēgt, Luna saprata, ka šis vīrs ir dīvains. Šķita, ka viņš īrē kajīti tikai tāpēc, lai butu kāds kaktiņš, kurā nolīst, aizmigt un pamosties. Un viss.

Viņa devās atpakaļ uz salonu.

Mazais, apaļais gaismas kūlis lēnām slīdēja pār auksto, balto guļamistabas sienu. Tas uzmanīgi pieskārās ierāmētai afišai, apstājās, minstinājās un aizslīdēja tālāk pār auksto sienu.

Abāss sēdēja uz grīdas ar mazu lukturīti rokās. Viņš bija sev pārvilcis pāri pelēku gultas pārklāju. Viņš pameta skatienu uz gaismu. Acis sāpēja, tās bija tikko modušās, izraudātas. Acis, kas centās paskatīties uz pretējo sienu. Tās centās paskatīties uz to, kas atradās tumsā, bet neuzdrošinājās. Viņš aizvēra acis, lai iegūtu vēl mazliet laika. Viņš zināja, ka viņam jāpaskatās uz afišu.

Tagad.

Viņš šeit bija sēdējis stundām ilgi, sagaidījis, līdz ārā iestāsies tumsa, un mēģinājis sakopot spēkus. Neveiksmīgi. Viss ķermenis bija iztukšots, roka, kas turēja lukturīti, bija ļengana un vārga, signāls no smadzenēm tik tikko nonāca līdz rokai.

“Man uz to jāpaskatās.”

Abāss dzirdēja sevi izrunājam vārdus. Viņš tos atkārtoja vēlreiz. Lēnām atvēra acis un minstinādamies vērsa gaismas kūli pāri sienai uz afišas stūri, gaismiņa šaudījās augšup lejup. Tad viņš uzmanīgi slidināja gaismu pāri rāmim.

Tā bija ļoti liela un skaista afiša. Cirka afiša no Francijas, Cirque Gruss, veidota deviņdesmito gadu vidū, ieturēta sarkanos un zilos toņos. Gaisma slidēja pār priekpilno attēlu - pāri žonglieriem, akrobātiem, ziloņiem. Pagāja labs laiciņš, pirms gaisma uzdrošinājās slīdēt lejup, uz dalībnieku vārdu sarakstu.

Tur tā ari apstājās.

Pēkšņi gaisma pazuda un istabā kļuva tumšs. Vienīgais, ko varēja dzirdēt, bija dziļa ieelpa.

Putekļsūcējs bija apklusis.

PĒDĒJA KĀPŅU LAUKUMA DAĻĀ Agnesei Ēkholmai bija jāapstājas un vairākas reizes jāatvelk elpa. Viņai bija grūti kāpt pa kāpnēm, it īpaši augšup. Tagad viņa bija uzkāpusi līdz ceturtajam stāvam. Virs •.artajiem rītasvārkiem viņa bija apmetusi mēteli un kājas ievilkusi mīkstās, pūkainās čībās. Sasniegusi kāpņu laukumu, viņa saminsti-nājās.

Kuras durvis ir īstās?

Viņas vecumā bija nepieciešamas dažādas brilles, lai skatītos tālumā un tuvumā, bet līdzi viņa, protams, bija paņēmusi nepareizās. Viņa tās iebāza mēteļa kabatā un piespiedās pie tuvākajām durvīm. Jā, šīs noteikti ir īstās. Ar viegli drebošu roku viņa nospieda zvana pogu. Skaņa durvju otrajā pusē bija skaidri dzirdama pat Agneses vecīgajai dzirdei. Pēc kādas minūtes viņa zvanīja vēlreiz. Varbūt viņa nav mājās? Viņa piezvanīja vēlreiz, mazliet pagaidija un nospieda durvju rokturi. Durvis bija aizslēgtas. Agnese nopūtās un pagriezās. Kāpiens augstajā kalnā bijis veltīgs. Kad viņa jau grasījās spert soli uz pirmā pakāpiena, durvis aiz viņas atvērās. Agnese pagriezās. Viņa ieraudzīja durvīs gultas pārklājā ietinušos vīrieti. Viņam bija ataugusi bārda, mati nekārtīgi spurojās uz visām pusēm un acu vietā bija divi tumši, tukši caurumi. Agnese mazliet paliecās atpakaļ.

- Atvainojiet! Es meklēju Abāsu.

-Jā?

Agnese cieši uzlūkoja vīrieti, un viņai nācās atzīt, ka durvīs patiešām stāv Abāss. Tādā stāvoklī viņa savu kaimiņu nebija redzējusi. Viņa pat nekad nebija viņu redzējusi neskuvušos.

- Vēlreiz atvaino, es tevi nepazinu.

- Ko tu vēlējies?

- Es tikko satiku pastnieku, un viņš teica, ka tava pastkastīte ir pilna, viņš nevarēja ielikt šodienas pastu. Izskatās, ka kādu laiku to neviens nav iztukšojis.

- Es biju slims.

- Es to redzu, ak nabaga puisīt, kas tad tev...

- Es izņemšu pastu.

- Jauki! Jā, nu labi, cerams, ka tu drīz izveseļosies. Vai nevēlies mazliet burkānkūkas?

- Nē, paldies.

Agnese pamāja un devās prom. Abāss ātri aizvēra aiz sevis durvis.

Pilna pastkastīte?

Viņš paspēra pāris soļu un paskatījās mazajā priekšnamā spogulī. Un uzreiz saprata Agneses reakciju. Viņš izskatījās drausmīgi. Cik ilgs laiks bija pagājis? Viņš nometa pārklāju un pamanīja, ka uz krekla ir vairāki lieli pleķi. “Vai es vēmu virtuves izlietnē?” To viņš atcerējās neskaidri. Abāss iegāja dzivojamā istabā un ieraudzīja putekļsūcēju uz grīdas. “Es sūcu putekļus? Kāpēc?” Viņš palika stāvam istabas vidū. Kaut kur istabā bija jābūt kādam izskaidrojumam. Kas tas varētu būt? Viņš lēnām pārlaida skatienu pār stikla galdiņu. Žurnāls. Speciālizlaidums. Tas stāvēja tieši tā, kā viņš to bija nolicis -ar vienu malu perfekti paralēli stikla galdiņa malai. Vai tas ir īstais?

Tas bija īstais.

Notikumi cits pēc cita atausa atmiņā.

Fragmentāri.

Kad atmiņas bija atgriezušās, viņš iegāja dušā.

Vispirms viņš ļoti ilgi stāvēja zem karstā ūdens, lai aizskalotu prom pagātni. Tad pamazām ūdens kļuva aizvien vēsāks, un, kad tas jau bija ledusauksts, viņš bija saņēmis sevi rokās un pieņēmis lēmumu.

Viņš paņēma nažus.

Piecus melnus Black Circus.

Abpusēji griezīgu asmeni.

*

Mete ātri gāja pa gaiteni, turot biezu mapi pie sāniem un nesveicinot nevienu no kolēģiem, kas atradās aiz stikla durvīm. Viņa steidzās. Pagriezās ap stūri un atvēra konferenču zāles durvis. Buse Tirēns un Līsa Hēdkvista, divi no, viņasprāt, labākajiem jaunajiem

I/meklētājiem, jau bija zālē. Šo izmeklētāju grupu viņa gribēja turēt kopā tik cieši, cik vien iespējams. Mete nolika mapi uz galda un apsēdās. Pirms mazāk nekā stundas viņa bija saņēmusi atzinumu no liesu medicīnas ekspertiem: Bengts Sālmans ticis noslepkavots. Tas bija neapšaubāmi pierādīts.

- Viņš jau bija miris, pirms tika pakārts. Visticamāk, nožņaugts ar rokām, zem viņa nagiem bija DNS paliekas.

- DNS?

- Pie tā tiek strādāts.

Mete bija nosūtījusi izmeklētājus aptaujāt Sālmana kaimiņus Rūtebrū rajonā, kā arī aizsūtījusi uz viņa māju tiesu ekspertus.

- Mēs esam zaudējuši daudz laika, - viņa teica. - Mirušo Sāl-manu aizvakar vakarā atrada viņa meita Sandra, un tobrīd nekas neliecināja par to, ka viņa nāves iemesls varētu nebūt pašnāvība. Sākotnējā atskaite ir korekta. Tas nozīmē, ka slepkavam vai slepkavām ir vairāk nekā trīsdesmit sešu stundu handikaps. Esmu palūgusi Lāgermanim pārskatīt Sālmanu finanses. Elīna izpētīs viņa paziņu loku. Viņa sieva gāja bojā cunami katastrofā. Viņam ir svaine, kas dzīvo Johana Enberjsvēgā 8 Huvudstā. Viņu sauc Šarlote Prāma. Meita Sandra šobrīd atrodas pie viņas. Viņa vēl nav informēta par to, ka viņas tēvs ir noslepkavots. Līsa, tu varētu viņai to paziņot, tikai esi iejūtīga. Es kopā ar Būsi došos uz muitas pārvaldi.

- Kāpēc šī lieta nonāca pie mums? - Buse jautāja.

- Jo es tā gribēju.

- Kāpēc?

- Iespējams, tā ir saistīta ar starptautisko narkotiku tirgu. Pirms kāda laika no muitas pazuda ļoti liela partija narkotiku 5-1T, daļa no kravas, kas tika konfiscēta rudenī. Vai atceraties?

- Jā, - Līsa teica. - Un kāds Sālmanam ar to sakars?

- Viņš vadīja izmeklēšanu muitā un mēģināja noskaidrot, kur nonākusi pazudusī krava. Iespējams, viņam kļuva zināma informācija, kas apdraudēja viņa drošību.

- Pieņēmums? - jautāja Līsa.

- Jā. Vēl viens pieņēmums ir tāds, ka Sālmana klēpjdators, visticamāk, ticis nozagts no viņa mājām tajā pašā vakarā, kad viņš nogalināts.

- Kā tu to zini?

- No kāda avota.

Mete vilcinājās nosaukt avota vārdu. Olivija Renninga. Vai Rivera. Mete zināja, ka gan Buse, gan Līsa pazīst Oliviju kopš Nurdkosteras lietas izmeklēšanas. Viņai uzreiz ienāca prātā, ka viņiem noteikti vajadzētu iztaujāt Oliviju. Viņa atradās slepkavības vietā dažas stundas pēc notikušā.

Mete pieņēma lēmumu.

- Šis avots bija Olivija Renninga.

- Un kā tad viņa to varēja zināt? - jautāja Buse.

- To viņa pati pastāstīs. Tu varētu ar viņu parunāt, pirms mēs dodamies uz muitu.

- Labi.

Buse un LIsa piecēlās. Mete izvilka telefonu. Līsa pienāca tuvāk.

- Tātad Olivija ir atgriezusies?

-Jā-

- Un kā viņai klājas?

- Viņa mainīšot uzvārdu. Uz Riveru.

- Tiešām?

- Un viņa ir nolēmusi atteikties no policistes karjeras.

- Kāpēc tā?

- Pie darba! Labi?

Līsa saprata, ka Mete nevēlas turpināt šo sarunu, un devās uz durvju pusi. Mete sameklēja telefonā Olivijas numuru. Kad durvis aiz Buses un LIsas bija aizvērušās, viņa zvanīja. Olīvija atbildēja uzreiz.

- Sveika, Mete! Paldies par vakardienu!

- Paldies tev pašai! Vai labi nokļuvi mājās?

- Jā. Mazliet jautrākā prātā, nekā biju plānojusi, bet bija forši, ka...

- Tev bija taisnība.

- Kādā ziņā?

- Bengts Sālmans ir ticis noslepkavots. Es pirms brīža saņēmu ziņojumu.

Olivija klusēja. Viņas jūtas bija divējādas. Bija patīkami apzināties, ka viņas aizdomas ir apstiprinājušās. Taču, domājot par Sandru, šī ziņa sagādāja nepatīkamu pārdzīvojumu. Bet varbūt tas nemaz nebija tik slikti. Varbūt viņa jutīs atvieglojumu, uzzinot, ka viņas tētis neizvēlējās atņemt sev dzīvību. Bet noslepkavots? Tāpat kā Olīvijas bioloģiskais tētis. Vai to būtu vieglāk pārdzīvot?

- Vai jūs to Sandrai jau esat pateikuši? - viņa vaicāja.

- Līsa ir ceļā pie viņas. Buse tev piezvanīs. Uz sadzirdēšanos! Mete beidza sarunu.

Rīts bija pelēks, tumšie mākoņi rāmi slīdēja pa debesjumu, bet lietus vēl nelija. Tas bija laika jautājums. Stiltons stāvēja pie baržas margām un tirīja zobus, viņam patika to darīt ārpus mājas. Rēdlēgas ieradums, kas sniedza brīvības izjūtu. Viņš bija ielējis ūdeni mazā plastmasas krūzītē. Gabaliņu nostāk stāvēja Luna un, ķemmējot matus, viņu vēroja. Zobus Stiltons tīrīja ilgi un rūpīgi. Kad viņš bija bezpajumtnieks, viņam nepiederēja zobu suka, viņš tikai pārbrauca zobiem ar pirkstu un izskaloja muti, ja tuvumā bija ūdens. Vai kafija. Rēdlēgā viss mainījās. Viņš atkal ievēroja personisko higiēnu. Katru ritu, kad ūdeni neklāja ledus, viņš piespieda savu kalsno ķermeni iemesties aukstajā jūrā un noberza sevi tīru ar kādu suku, ko bija atradis aiz emaljētās virtuves izlietnes. It kā ārēja tīrība palīdzētu sakārtot ari iekšējo pasauli.

Ari zobu kopšana bija daļa no šī rituāla. Luna redzēja, cik drudžaini viņš kustina suku uz priekšu un atpakaļ, gluži kā apsēsts.

-Jūs nu gan rūpējaties par zobiem, - viņa teica.

- Tie ir vienīgie, kas man ir.

-Jūs pagājušonakt murgojāt.

- Tiešām?

- Un diezgan skaļi kliedzāt.

Stiltons iemalkoja ūdeni no plastmasas krūzītes, brīdi paskalināja to mutē un izspļāva pāri margām. Kad viņš pagriezās, Luna bija nozudusi. Labi. Viņam nebija laika muļķīgām sarunām. Viņš bija sanervozējies, gulējis par daudz un acīmredzot murgojis. Kāds viņai ar to sakars? Viņš gribēja tikt prom. Pēc nepilnas stundas viņš satiks Meti un parunās par Rūni Pošu. Bija laiks ķerties vērsim pie ragiem.

Tad viņš ieraudzīja Abāsu.

Uz mazā celiņa pie piestātnes.

Tuvojamies baržai.

Veicot vienu no zvaniem, uz kuriem Abāss neatbildēja, Stiltons bija ierunājis ziņu viņa automātiskajā atbildētājā un minējis, ka izīrē kajīti baržā Sara la Kali pie Mēlarvarvetas. Acīmredzot Abāss bija noklausījies atstāto ziņu. Kad viņš jau bija uz trapa, Stiltons pamanīja, ka Abāss nav noskuvies. Stiltonam attiecībā uz Abāsa skūšanās ieradumiem bija līdzīga pieredze kā Agnesei Ēkholmai - viņš nespēja atsaukt atmiņā, kad būtu redzējis Abāsu neskuvušos.

- Sveiks! - Stiltons teica. - Es vakar biju iegriezies pie tevis, bet tu nevēri vaļā durvis. Sūci putekļus?

- Nē. Man jādodas ceļā, un es vēlos, lai tu dodies man līdzi.

- Uz kurieni?

- Uz Marseļu.

- Uz Marseļu? Kad?

- Šovakar.

Stiltons paskatījās uz Abāsu. Bija mainījušies ne tikai skūšanās ieradumi. Mainījies bija viss. “Abāss šeit ir pirmoreiz un nejautā neko. Ne par baržu, ne to, kāpēc te dzīvoju. Kāpēc vispār esmu te. Uzreiz ķeras pie lietas.”

Slikta zīme.

- Ko mēs darīsim Marseļā?

- Par to parunāsim vēlāk. Brauksi līdzi?

- Un kā tev šķiet?

Šāds pavērsiens neietilpa Stiltona plānos, viņam šobrīd bija pavisam citas prioritātes. Bet viņš jutās Abāsa parādnieks.

Liels parādnieks.

Turklāt viņš zināja, ka Abāss nekad neko nelūgtu, ja vien tas nebūtu ļoti svarīgi.

- Vai Mete par to zina? - viņš jautāja.

- Nē. Kāpēc jautā?

- Viņa esot mēģinājusi tevi sazvanīt. Tev varbūt vajadzētu ar viņu parunāt. Vai mēs lidosim?

- Nē, brauksim ar vilcienu.

- Kāpēc?

- Jo vilciens brauc pa zemi.

Abāsam bija paniskas bailes no lidošanas. Turklāt pārvadāt nažus vilcienā bija vieglāk, ienest tos lidmašīnā būtu daudz sarežģītāk. Tas laikam arī bija noteicošais faktors.

- Cikos mēs braucam?

- Ap četriem. Pirms tam atnāc pie manis!

- Labi.

Abāss pagriezās un devās prom. Stiltons viņu vēroja. Kad Abāss bija drošā attālumā, viņš ar dūri iesita pa margām. Viņš tik ilgi bija gatavojies braukt uz pilsētu un beidzot tikt galā ar to, ar ko bija jātiek galā, un pēkšņi viņam jābrauc uz Marseļu. Pat nezinot, kāpēc.

Tas noteikti nebūs atvaļinājums, tas nu bija skaidrs.

- Kas tas bija?

Pa klāju tuvojās Luna. Viņai mugurā bija tumšzaļa mežcirtēja jaka un pabalināti džinsi, viņas biezie mati krita pār pleciem, izceļot smailo degunu un platās uzacis, kas bija krietni tumšākas nekā mati. Viņa atgādināja kādu no tām sievietēm, kas attēlotas uz melodramatiskajiem kriminālromānu vākiem, un mazliet Ritu Heivorti vai Ketrīnu Hepbērnu. Agrāk viņam tas nebija ienācis prātā. Tagad, pirms došanās uz Marseļu, gan.

- Draugs, - viņš atbildēja. - Abāss el Fasī.

- Arābs?

- Francūzis, uzaudzis Marseļā. Mēs šovakar dodamies turp.

- Uz Marseļu?

-Jā-

- Cik ilgi būsiet prom?

- Nav ne jausmas.

- Atvaļinājumā?

-Nē.

- Ko tad tur darīsiet?

- Es nezinu. Pieļauju, ka tas ir kaut kas svarīgs. Man jāsakravā mantas.

Stiltons pagāja Lunai garām un pazuda zem klāja.

“Jāsakravā mantas?” nodomāja Luna. “Ko tad tu tur kravāsi? Savā mazajā, zilajā somā.” Pēkšņi viņa aizdomājās. Viņai nebija ne jausmas, kas Stiltons ir par cilvēku. Viņa nebija mēģinājusi uzzināt par viņu kaut ko vairāk. Viņa ticēja visam, ko viņš teica. Viņa viņam uzticējās, lielākoties intuitīvi. Viņa pazina cilvēkus un bija iemācījusies nolasīt viņu būtību. Un kļūdījās tikai retu reizi.

Un ja nu šoreiz?

Varbūt viņš ir narkotiku tirgonis? Ko var zināt? Pēkšņi dosies uz Marseļu bez jebkāda brīdinājuma? Kāpēc tā? “Pieļauju, ka tas ir kaut kas svarīgs.” Luna apsvēra iespēju doties lejā pie Stiltona un pieprasīt konkrētākas atbildes. Taču, ja tā padomā, viņš jau bija samaksājis īri mēnesi uz priekšu. Ja notiktu kas aizdomīgs, tas Lunu neskartu.

Bet viņa bija šausmīgi ziņkārīga.

Līdzko Abāss bija ienācis pa dzīvokļa durvīm, zvanīja telefons. Viņš redzēja, ka zvanītāja ir Mete, un atcerējās Toma teikto.

Viņš atbildēja.

- Beidzot! Sveiks, Abās! Vai kas noticis?

- Nē. Kāpēc jautā?

- Es esmu zvanījusi neskaitāmas reizes, un tu vienmēr...

- Mobilais bija saplīsis.

- Kā tā - saplīsis?

- Kā tev klājas?

- Labi. Un tev?

- Es šovakar došos uz Marseļu.

- Šovakar? Kāpēc? Vai kaut kas noticis?

-Jā-

- Kas tieši?

- Nekas tāds, par ko es vēlētos runāt. Tas saistīts ar pagātni.

Mete apdomāja dzirdēto.

- Vai tev nepieciešama palīdzība?

- Jā. Toms brauks līdzi.

- Toms?

-Jā-

- Labi. Ar ko jūs brauksiet?

- Ar vilcienu.

- Piezvani, kad būsiet galā!

- Tā arī darīšu. Pasveicini Mortenu un Julēni!

Abāss pārtrauca savienojumu. Saruna bija īsa, bet viņa piere - vienos sviedros. Viņam nepatika slēpt patiesibu no Metes. Un Mortena.

No cilvēkiem, kas viņam nozīmēja daudz vairāk nekā paša vecāki. Cilvēki, kas viņam pilnībā uzticējās.

Draņķīgi.

Bet viņš nevarēja pateikt vairāk nekā pateica.

Abāss paņēma žurnālu no stikla galdiņa.

Runa bija par pagātni.

Stiltons kārtoja savu zilo somu. Citas viņam nebija. Tā kā viņš nezināja, cik ilgi būs prom, nebija jēgas neko plānot. Daži higiēnas piederumi, pāris džemperu, telefona lādētājs. Viegla bagāža. Kad viņš jau gāja pa trapu, piezvanīja Mete. Viņa parasti bija tieša un arī šoreiz sāka sarunu bez aplinkiem:

- Ko jūs darīsiet Marseļā?

- Vai tu runāji ar Abāsu?

-Jā-

- Ko viņš teica?

- Ka tas ir saistīts ar pagātni.

- Tad tu zini vairāk nekā es.

- Tu melo!

Stiltons pagriezās un ieraudzīja Lunu pie margām. Viņa pamāja ar roku. Viņš pamāja pretim. “Varbūt mēs redzamies pēdējo reizi,” viņš nodomāja. “Kā kādā filmā: virs dodas prom pa trapu, un sieviete māj, paliekot pie margām. Pēc tam viņš mirst svešā zemē un viņa iepazīstas ar mehāniķi.”

- Hallo! Vai tu vēl tur esi?

- Jā. Es nemeloju. Abāss palūdza mani braukt viņam līdzi uz Marseļu. Viņš neteica, kāpēc.

- Un tu neprasīji?

- Nē.

- Jūs esat tik bērnišķīgi!

“Man vajadzētu viņai pateikt, ka mēs esam īsti vīrieši,” Stiltons nodomāja, bet juta, ka tas izklausītos vēl bērnišķīgāk.

- Kaut kas ir noticis. Es nezinu, kas tieši. Ja viņš vēlas, lai es braucu viņam lidzi, tad es tā arī darišu. Tu zini, ko viņš manā labā ir darījis.

Mete to zināja ļoti labi. Abāss bija palīdzējis Stiltonam, kad viņš, būdams bezpajumtnieks, gandrīz bija aizgājis pie tēviem. Abāss aizveda viņu uz vairākām slimnīcām un pārliecinājās, ka viņš no turienes iznāca - par spīti tam, ka Stiltons mēģināja turēties no viņa pa gabalu.

Tāpēc Metei nebija, ko iebilst.

- Vai tagad ir tava kārta rūpēties par viņu? - viņa vaicāja. “Abāss jau nu nav tas cilvēks, par kuru jārūpējas,” nodomāja

Stiltons.

- Es nezinu. Vai tu satraucies?

- Un tu?

-Jā, - atzinās Stiltons.

- Paldies. Tas nomierina.

- Mete... Ir pilnīgi bezjēdzīgi iztēloties katastrofas, ja vēl nekas nav noticis. Problēmas jārisina tad, kad tās rodas. Ja tās vispār rodas. Kurš tā mēdza teikt?

- Labi jau labi. Apsoli, ka piezvanīsi, kad būsiet galā!

Stiltons beidza sarunu. Kad viņš pagriezās, baržu bija apņēmis

smags novembra sniegs.

Luna bija nozudusi.

Olīvija sēdēja pie Buses Tirēna kriminālpolicijas birojā. Viņai Buse patika. Viņam bija kopta bārda un možas acis, turklāt viņš viņai nepiedāvāja draņķigu kafiju un nemuldēja niekus. Viņš bija tiešs. Viņa pastāstīja par vakaru, kad bija aizgājusi uz Sālmanu māju pēc tam, kad viņš bija atrasts karājamies. Par pazudušo datoru. Par ēnu, ko bija redzējusi pie viņu vārtiem, bet tas, viņasprāt, tobrīd nebija svarigi. Taču, ņemot vērā jaunos apstākļus, varbūt tomēr bija.

- Vai tu esi droša, ka tas bija cilvēks?

- Nē. Bet, ja bija, visticamāk, ne jau slepkava, vai ne? Manuprāt, līdz tam brīdim viņam vai viņai jau sen vajadzēja nozust?

- Jā, bet mēs nevaram būt par to pārliecināti.

- Nevaram gan.

Viņa pastāstīja par vīrieti, kuru Sandra bija redzējusi tunelī. Vīrieti, kas nebija viens no kaimiņiem.

- Bet par to jums jājautā Sandrai. Vai jūs jau viņai esat pateikuši?

- Līsa devās turp. Vai Sālmanu mājā varētu būt tavi pirkstu nospiedumi?

- Nē. Man rokās bija dūraiņi.

- Dūraiņi?

-Jā. Taču es kādu laiku sēdēju uz dīvāna. Iespējams, tur nokritis kāds mans mats. Vai tam ir kāda nozīme? Jūs taču zināt, ka es biju mājā.

- Taisnība. Bet tu zini, kādi ir tehniķi.

-Jā. Vai tas būtu viss?

-Jā-

Olīvija piecēlās.

- Man patīk Rivera, - Buse teica. - Tev piestāv.

- Paldies.

Olīvija atstāja policijas ēku ar dalītām jūtām. Kaut kas tās gaisotnē viņu vilināja. Cilvēki, kas ziedojuši savu dzīvi, lai aizsargātu citus un palīdzētu. Kāpēc viņa pēc tā vairs nealka? Protams, alka, kaut kādā ziņā. Bet ne tagad. Atmiņas par nesenajiem pagātnes notikumiem vēl nebija norimušas.

Viņa aizstaigāja līdz muitas pārvaldei, kas atradās Alstrēmergā-tanā.

Līdz Bengta Sālmana darbavietai.

Pēc nelielas maldīšanās pie ieejas Olīvijai izdevās noskaidrot, kā atrast nodaļu, kurā viņš strādā. Vai, pareizāk sakot, bija strādājis. Nonākusi meklētajā nodaļā, Olīvija satika kādu darbinieci, domājams, sekretāri, un uzrunāja viņu:

- Mani sauc Olīvija Rivera, un Bengta Sālmana meita lūdza mani paskatīties, vai viņa dators ir te, viņa kabinetā. Viņai tas nepieciešams skolai.

- Tad jums jārunā ar Gabriellu Fošmani.

Olīvija tika pavadīta līdz telpai, kurā strādāja iepriekš minētā Gabriella Fošmane. Olīvija apstājās durvīs. Sieviete, kura sēdēja kabinetā, noteikti neatbilda priekšstatam par cilvēku, kas strādā muitas pārvaldē. Daži, it īpaši vīrieši, viņu uzskatītu par pašu pilnību - viņai bija burvīgi sarkani mati un pārsteidzoši skaista seja. Olīvijai mati šķita pārāk sarkani, krūtis - par lielu, lūpas - pārspīlēti sarkanas un zušādas raksta kleita pārlieku neparasti oranža.

“Gluži kā sekretāre no seriāla Mad Man,” Olīvija nodomāja.

- Vai es varu kā palīdzēt? - “zušādā” tērptā sieviete jautāja zemā, aizsmakušā altā.

Olīvija atkārtoja savu ierašanās iemeslu, un tas Gabriellā Foš-manē radīja apbrīnas vērtu emocionālu izvirdumu. Jau brīdī, kad Olīvija pieminēja Sālmana vārdu, viņas seja sāka raustīties. Kad viņa pieminēja viņa meitu, no galda tika paņemtas vairākas papīra salvetes.

“Apbrīnojama aktrise,” nodomāja Olīvija.

- Mēs visi esam satriekti, - Gabriella teica un mēģināja savākties. - Tas ir tik šausmigi, mēs tam nespējam noticēt. Viņa vienkārši vairs nav! Pasēžam, padzeram kafiju, parunājam par šo un to, un pēkšņi viņa vairs nav. Tas ir drausmīgi!

- Vai jūs ilgi strādājāt kopā?

- Četrus gadus. Viņš bija vispatīkamākais cilvēks pasaulē, un viņš bija zaudējis sievu tajā cunami nelaimē, un tagad vēl šis.

Gabriella paņēma vēl dažas salvetes.

- Viņa klēpjdators, - Olīvija atgādināja.

- Ak jā. Atvainojiet, pēdējā laikā te valda haoss. Jūs gribējāt zināt, vai viņa dators ir te?

-Jā-

- Es par to neko nezinu, bet varam paskatīties.

Gabriella piecēlās. Viņa bija gara un eleganti balansēja savu pilnīgo augumu ādas augstpapēžu kurpēs, kurās Olīvija neiedabūtu pat savu kājas mazo pirkstiņu. Viņas kopā gāja uz kādu citu norobežotu biroja telpu, kas bija nedaudz lielāka.

- Šis ir Bengta kabinets.

Olīvija paskatījās uz kārtīgo darba galdu. Uz tā atradās monitors un stacionārais dators. Taču nebija nedz klēpjdatora, nedz arī korķa somas. Viņa palūkojās arī plauktos un uz mazā galdiņa pie klubkrēsla.

- Vai viņš mēdza ņemt savu personisko datoru uz darbu? Varbūt jūs atceraties?

- Nē. Viņam bija darba dators, ar to viņš arī strādāja.

Olīvija pamāja. Datora šeit nebija. Viņa vismaz varēs pastāstīt Sandrai, ka ir mēģinājusi to atrast. Ja tas ko līdz. Viņa vēlreiz paska-njās uz Sālmana darba galdu. Pie datora stāvēja mape ar uzrakstu "Iekšējā izmeklēšana”.

- Ar ko Bengts pēdējā laikā nodarbojās? - viņa jautāja.

- Ar to pašu, ko parasti.

- Vai viņš izmeklēja kādus iekšējos pārkāpumus?

Olīvija pamāja uz mapi pie datora, un Fošmane sekoja viņas skatienam.

- Ak tas. Jā, ari to. Pirms kāda laika muitā pazuda narkotiku krava, un viņš izmeklēja šo lietu.

- Kā tā - pazuda?

- Es par to nevaru runāt, atvainojiet!

Fošmane izskatījās nedaudz nomocīta. Olīvija pamāja un izgāja no telpas viņai pa priekšu. Pēkšņi Gabriella mazliet piesardzīgi satvēra viņu aiz rokas un pieklusināja balsi.

- Vai zināt, kāpēc viņš izdarīja pašnāvibu? Mes visi esam tik satriekti un izsakām dažādus minējumus, bet neviens neko nezina. Vai jūs zināt?

- Nē.

- Es domāju... es zinu, ka viņš pēdējā laikā jutās slikti, jo nomira viņa tēvs. Kad tas notika, viņš bija pavisam satriekts, bet tas taču nevarētu būt iemesls, vai ne? Cilvēki taču neizdara pašnāvību, ja nomirst tēvs, kas jau ir stipri gados? It īpaši, ja jārūpējas par septiņpadsmit gadus vecu meitu. Vai ne tā?

Pēkšņi Gabriella atsāka šņukstēt, viņas acis kļuva valgas un deguns tecēja, un Olīvijai šķita, ka nu jau reiz ir gana.

- Bengts Sālmans neizdarīja pašnāvību. Viņš tika noslepkavots.

Abāsa ceļasoma stāvēja priekšnamā. Pase viņam bija rokās, un biļetes-jakas iekškabatā. Kad Stiltons piezvanīja pie durvīm, Abāss jau bija gatavs ceļam.

- Nāc iekšā!

Stiltons ienāca un nolika zilo somu uz grīdas. Abāss paskatījās uz to.

- Es pieļāvu, ka tas būs diezgan īss ceļojums, - teica Stiltons.

-Jā. Iespējams.

Stiltons sekoja Abāsam dziļāk dzīvoklī. Viņš te jau bija bijis dažas reizes. Katru reizi viņu pārsteidza telpās valdošā harmonija. It viss te bija funkcionāls, saskaņots krāsās un formās, katrs priekšmets bija rūpīgi izvēlēts. Gan tibetiešu stila audekls pie sienas, gan koka krēsli, gan vienkāršais, neuzkrītošais paklājs. Un ikreiz viņš mēģināja saprast, kā Abāss, zēns, kas uzaudzis nelabvēlīgā sociālā vidē Mar-seļas nabadzīgo ļaužu rajonā, bija izkopis tik neparastu skaistuma izjūtu. Mājoklis, kurā Stiltons dzīvoja, kad bija precējies ar Marianni, bija visparastākais.

Šis dzīvoklis bija pavisam citāds.

- Es iznesīšu atkritumus.

Abāss ar pelēkiem, aizsietiem atkritumu maisiem pagāja viņam garām uz izejas pusi. Stiltons pamāja. Viņš iegāja virtuvē un ielēja sev glāzi auksta ūdens. Viņš to dzēra ļoti lēni. “Jā. Iespējams.” Šī atbilde liecināja par to, ka īsais ceļojums varētu ieilgt. Sliktākajā gadījumā. Stiltonam tam nebija laika. Viņš nolika tukšo glāzi un pagriezās. Blakus virtuvei atradās guļamistaba. Viņš paspēra soli uz tās pusi. Tur viņš nekad nebija bijis, durvis vienmēr bija ciet. Nu tās bija atvērtas. Viņš stāvēja durvīs un vēroja lielu, ierāmētu cirka afišu, piekārtu pie auksti baltas sienas. Tas bija vienīgais objekts pie šīs istabas sienas, tieši pretim gultai. Ļoti skaista un dekoratīva cirka afiša. Izdzirdējis Abāsa soļus, Stiltons pagriezās.

- Skaista afiša.

-Jā. Ejam?

Mete un Buse bija ceļā uz muitas pārvaldi. Mete bija izplānojusi stratēģiju, kas balstījās uz mēģinājumu noskaidrot iespējami daudz informācijas par pazudušo narkotiku kravu, pirms viņi izpauž, ka Bengts Sālmans ticis nogalināts. Viņi ieradās attiecīgajā nodaļā un uzreiz devās pie sekretāres. Mete uzrādīja policista žetonu.

- Mēs meklējam Bengta Sālmana nodaļu.

- Viņi diemžēl šobrīd ir neparedzētā sanāksmē.

- Kur?

- Tur, bet...

Mete devās uz norādītajām durvīm. Buse viņai sekoja. Mete ,ii vēra durvis un iegāja telpā. Tajā sēdēja deviņi cilvēki, ari Gabriella l ošmane. Visi dzīvi sarunājās. Kāds vecāks vīrs pagriezās pret Meti.

- Atvainojiet, ko jūs vēlaties? Mums te ir sapulce.

- Kādā jautājumā?

- Vai es drīkstu uzzināt, kas jūs esat?

- Mēs esam no kriminālpolicijas. Mete Ulsētere.

Mete atkal uzrādīja policista žetonu.

- Kas tā par ārkārtas sapulci?

- Viens no mūsu kolēģiem ticis nogalināts.

Mete mirkli ieturēja pauzi un tad turpināja:

- Kurš ir ticis nogalināts?

- Bengts Sālmans. Vai tad jūs neesat informēti?

- Kā jūs to zināt?

- Es viņiem to pastāstīju, - teica Gabriella Fošmane un piecēlās, lai izskatītos svarīgāka un radītu klausītājos cieņu.

- Un kā jūs to zināt?

Mete raudzījās Gabriellai tieši acīs. Viņas skatiens pauda jūtas, kuras Gabriella īsti nespēja izprast, bet tas tik un tā šķita nepatīkams.

- Pirms brīža pie mums bija Sālmanu ģimenes paziņa. Meklēja Bengta datoru un pastāstīja mums par notikušo.

- Sieviete vai vīrietis?

- Sieviete.

- Kā viņu sauc?

- Viņu... viņu sauc... es īsti neatceros, izklausījās itāliski.

- Olīvija Rivera?

- Tieši tā!

Mete pagriezās tik ātri, cik vien bija iespējams smagnējā auguma dēļ. Busem bija jāpalec malā.

- Turpini tu! - viņa nošņāca.

Buse pamāja, un Mete aizcirta aiz sevis durvis.

Olīvija bija veļas mazgātavā un lika veļas mašīnā pēdējās netīrās ceļojuma drēbes, kad piezvanīja Mete.

- Vai tu esi mājās?

- Es esmu lejā, veļas mazgātavā.

- Es gribētu tevi satikt.

- Kaut kas noticis?

- Runa ir par Bengtu Sālmanu.

- Labi, es būšu augšā pēc piecām minūtēm.

Olivija piepildīja veļas mašīnu, ieslēdza to un atgriezās dzīvoklī. Bengts Sālmans? Interesanti. Iespējams, Mete saņēmusi vēl kādu informāciju, kurā gribēja dalīties ar Oliviju. Varbūt atrasts vainīgais? Diez vai, par agru. Olivijas ziņkāre auga ar katru mirkli - viņa bija ļoti ieintriģēta. Izdzirdējusi zvanu pie durvīm, viņa atvēra durvis, pie tām stāvēja Mete.

- Sveika! - Olivija paspēja pateikt.

- Ko, ellē ratā, tu atļaujies? - kliedza Mete.

- Par ko tu runā?

- Par ko tu sevi uzskati?

Olivija no pārsteiguma atkāpās priekšnamā, un Mete viņai sekoja, neaizverot durvis. Viņas acīmredzamais niknums šļācās tieši Olivijai sejā.

- Kā tu vari būt tik neapdomīga?

- Par ko tu runā?

- Es runāju par to, ka puse muitas pārvaldes zināja, ka Sālmans ir nogalināts, pirms mēs paspējām uz turieni aizbraukt. Tas viss, pateicoties tev!

- Bet es tikai...

- Tu esi sabojājusi mūsu pārsteiguma stratēģiju! Vai tu to vispār sajēdz? Ja tur strādā kāds, kas ir iesaistīts slepkavībā, tu viņam esi devusi izcilu iespēju noslēpt visas pēdas. Liels tev paldies!

- Bet es nedomāju, ka...

- Nē! Tieši tā! Tu vispār nedomāji! Kam vēl tu esi paspējusi to izpļāpāt?

- Es neko neesmu izpļāpājusi, es tikai...

- Ko tev vispār muitā savajadzējās?

- Paskatīties, vai tur ir Sālmana dators.

- Un ko tu ar to gribēji iesākt?

- Iedot Sandrai.

- Paņemt slepkavības upura datoru un iedot piederīgajam? Izmeklēšanas laikā? Tu tajā skolā ne sūda neesi iemācījusies!

- Nu jau pietiek!

Olivijai tā visa šķita par daudz. Pirmais uzbrukums viņu sastindzināja, bet tagad viņa saprata, ka šie pārmetumi ir saistīti ari ar iepriekšējā vakara sarunu. Mete viņu pazemoja, jo Olivija negribēja kļūt par policisti.

- Vai tu jau esi aizmirsusi, kurš tev deva norādi uz to, ka tā varētu būt slepkavība? - Olivija teica, paejot Metei garām, lai aizvērtu durvis un ari puse kāpņu telpas nedzirdētu no Metes to pašu informāciju par Sālmanu, ko Olivija tikko bija sniegusi “pusei muitas pārvaldes”. Kad viņa pagriezās, Metes priekšnamā vairs nebija. Viņa bija aizgājusi uz virtuvi un atgriezusi krānu, lai ar ūdeni noskalotu savas dusmas.

Mete dzēra tieši no krāna.

- Mete!

Viņa turpināja dzert.

- Mete!

Mete aizgrieza krānu un pagriezās. Abas sievietes paskatījās viena uz otru. Viena bija spēcīgas miesasbūves un mazliet atveldzējusi sārtumu vaigos, otras vaigos sārtums sāka ielīt pamazām.

Olivija ierunājās.

- Es rikojos nepareizi, to izstāstot, - viņa teica. - Tas bija neapdomīgi. Es ļoti atvainojos. Un tagad, manuprāt, ari tev ir jāatvainojas.

- Par ko?

- Par to, ka tu mani apvaino, it kā es būtu pilnīga niecība.

Mete pasmaidīja. Bet par sirsnīgu šo smaidu nevarētu nosaukt.

- Mazo meitenīt, - viņa teica, - tu zini, cik ļoti man patic. Es zinu, kas tu esi par cilvēku. Bet, ja tu vēl jebkad iejauksies manā izmeklēšanā un kaut ko sačakarēsi tā, kā to izdarīji šodien, tas būs pēdējais piliens.

- Tātad tu man dod vēl vienu iespēju?

- Vai tu ironizē?

- Es esmu nikna. Labi, es kļūdījos, bet viss tavs uzbrukums ir saistīts tikai ar to, ka es nevēlos kļūt par policisti. Gar to tev vispār nav nekādas daļas. Es daru, kā gribu.

- Jā, to es šodien pamanīju. Un uzskatu, ka nākotnē tev jāturas pie kultūras vēstures un jāpārstāj jaukties manā darbā.

- Es gribu, lai tu tagad ej prom.

- Paldies par ūdeni.

Mete pagāja Olīvijai garām un izgāja kāpņu telpā. Kad viņa aizvēra durvis, Olīvija sašļuka krēslā. Visas dusmas uzreiz pārgāja. Viņa saprata, ka bija kļūdījusies, bijusi neuzmanīga. Viņa zināja, ka Metei ir taisnība. Olīvija bija rīkojusies ārkārtīgi neprofesionāli. Viņa nekad nekļūtu par labu izmeklētāju. Un tagad viņa bija sastrīdējusies ar vienu no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kurus cienīja.

Un tad piezvanīja Sandra.

Meitene bija ļoti noskumusi un satraukta, jo bija uzzinājusi, ka viņas tētis ticis nogalināts, un pēc tam atbildējusi uz simtiem jautājumu par šausmīgo vakaru. Olīvijai nācās strauji pārslēgties uz citām domām.

- Vai ar tevi runāja Līsa Hēdkvista? - viņa jautāja.

- Jā. Viņa bija ļoti jauka, bet man bija grūti atbildēt uz jautājumiem.

- Ko viņa gribēja zināt?

- Visu iespējamo. Vai es kādu redzēju pa ceļam uz mājām un tamlīdzīgi...

- Un vai tu redzēji?

- Nē. Nu, tunelī bija tas vīrietis, un tad vēl tā mašīna.

- Kāda mašīna?

- Kad es biju ceļā uz mežmalu, garām pabrauca mašīna. Viņa gribēja zināt, kādas markas un krāsas, un tamlīdzīgi.

- Vai tu to atceries?

- Tas bija zils BMW.

- Vai esi par to droša?

- Jā. Tētis pirms kāda laika bija tādu izīrējis mūsu atvaļinājumam.

- Skaidrs. Kur tu tagad esi?

- Pie Šarlotes.

- Vai viņa arī tur ir?

-Jā-

- Labi.

Kādu mirkli valdīja klusums. Kad Sandra atkal ierunājās, viņas balss bija lūdzoša, it kā aizlūzusi.

- Kurš varētu vēlēties nogalināt tēti?

Arī Olīvija to labprāt uzzinātu, bet viņai nebija atbildes.

- Es nezinu, Sandra, bet esmu droša, ka mēs to uzzināsim.

- Vai tu tiešām tā domā?

-Jā-

Mierinājums. Bet ko gan citu lai viņa teiktu?

- Paldies, ka piezvanīji, - viņa sacīja. - Es grasījos tev zvanīt, šodien biju tava tēta darbā, bet datora tur nebija.

- Nē? Kur tad tas ir?

- Es nezinu. Varbūt tas ir nozagts.

- Kurš to varēja nozagt?

Olīvija izvairījās izteikt minējumu, un Sandra formulēja atbildi pati:

- Iedomājies: ja nu slepkava vēl bija mājā, kad es pārnācu? Viņas balss bija vārga un bailīga.

Pamatoti.

Olīvijai tas nebija ienācis prātā.

Kad Sandra pamāca, slepkava joprojām varēja atrasties mājā.

Mortens pamanija, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš to ievēroja, kolīdz Mete ienāca virtuvē un apsēdās. Viņa nebija pat paskatījusies uz viņu vai Julēni. Mete atslīga krēslā, raugoties zemē, tad piecēlās un izgāja. Viņš devās sievai pakaļ. Viņa stāvēja afrikāņu istabā, telpā, kas iekārtota un izdekorēta ar skulptūrām, audumiem un dažādiem skaistiem un neparastiem priekšmetiem, kurus viņi bija atveduši no Āfrikas. Istabu parasti izmantoja tas, kurš vēlējās pabūt viens. Tā bija miera oāze. Mortens tagad pārkāpa šo noteikumu. Viņš piegāja pie Metes, kas stāvēja un šūpoja noslēgtu koka cilindru. Cilindrs bija pildīts ar sasmalcinātiem kauliem - tā vismaz apgalvoja pārdevējs. Kauli, birstot no vienas puses uz otru, radīja vienveidīgu grabošu skaņu. Gluži kā tropiskais lietus.

- Kas noticis?

Mete neatbildēja. Viņa pagrieza cilindru un klausījās, kā tā saturs sabirst otrā galā.

- Julēne vēlas skatīties seriālu “Dauntonas abatija”, mēs nopirkām ierakstus, - teica Mortens.

Metei ļoti patika “Dauntonas abatija”. Ja kaut kas varēja palīdzēt viņai atvērties sarunai par notikušo, tas bija šis seriāls.

Tieši tā.

Mete atspiedās pret sienu un paskatījās uz viru.

- Es mīlu tevi, - viņa teica.

Tas bija ļoti aizkustinoši. Šos vārdus viņa neteica tāpat vien. Tas liecināja par spēcīgām jūtām. Kas bija noticis? Mortens paņēma Meti aiz rokas, un viņi devās prom no afrikāņu istabas.

- Divas lietas, - viņa piebilda. - Par tām pēc tam.

Mortens, Mete un Julēne iekārtojās puķainajā dīvainā pie platekrāna televizora un iegrima angļu seriālā. Sērijas vidū Mete pagriezās pret Mortenu un nočukstēja:

- Es šodien uzbruku Olivijai.

- Kāpēc?

- Kuššš! - Julēne viņiem aizrādīja. Viņai ļoti nepatika, ka kāds seriāla laikā sarunājās. Tas traucēja koncentrēties. Tāpēc, protams, visi turpināja skatīties sēriju pilnīgā klusumā, aizrautīgi sekojot līdzi notikumiem. Kad sērija beidzās, Mortens izslēdza televizoru un Mete noskūpstīja Julēni uz vaiga.

- Ej augšā, iztīri zobus un sagatavojies naktsmieram!

- Vai jūs strīdēsieties?

- Nē, mēs nestrīdēsimies. Es tūliņ nākšu.

Julēne apskāva Mortenu un uzskrēja pa kāpnēm uz guļamistabu. Kad viņa bija nozudusi skatienam, viņš pagriezās pret Meti.

- Pirmā lieta. Olīvija?

- Pirmā lieta ir Olivija. Viņa izdarīja muļķību. Sabojāja mūsu stratēģiju, pirms šodien ieradāmies muitas pārvaldē. Es aizbraucu pie viņas uz mājām un pateicu, ka tā nedrīkst darīt.

- Vai tu sakliedzi uz viņu?

-Jā-

- Pamatoti?

-Jā-

- Bet tu noteikti mazliet pāršāvi pār strīpu, jo joprojām dusmo-|ies par viņas lēmumu.

- Tu ari par to pašu? Es sakliedzu uz viņu par to, ka viņa bija rīkojusies muļķīgi.

- Tad kāpēc tu joprojām jūties slikti?

- Es nejūtos slikti.

-Jūties gan, un es to redzu. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc tu mani mīli. Piezvani viņai!

- Kāpēc lai es viņai zvanītu?

- Lai nomierinātos.

- Nekad mūžā!

Šajā brīdī Mortens saprata, ka pagaidām ar to pietiek. Viņš bija pateicis, ko domā, un zināja, ka tam jāļauj iedarboties. Metei vienmēr vajadzēja mazliet laika, pirms viņa atzina sakāvi.

- Otrā lieta, - viņš mainīja tematu.

- Abāss.

- Vai ar viņu kas noticis?

- Viņš ir ceļā uz Marseļu. Ar Tomu.

- Ak tā?

Mortens centās, lai šis jautājums izklausitos vienaldzīgi. Viņš cerēja, ka paveiksies.

- Ko viņi tur daris?

- Nav ne jausmas.

- Viņš varbūt Tomam grib parādīt, kur uzaudzis.

Mete paskatījās uz Mortenu, it kā viņš būtu garīgi nepieskaitāms. Mortens atkāpās.

- Vai tu viņam pajautāji, ko viņi tur darīs? - viņš vaicāja.

-Jā. Viņš tikai teica, ka runa ir par pagātni.

- Ak tā?

Tas neizklausījās īpaši vienaldzīgi, un Mete to pamanija. Tas bija izbrīna pilns “Ak tā?”. Mortens piecēlās. Mete palūkojās uz viņu.

- Ko tu domā? - viņa jautāja.

- Par viņu ceļojumu?

-Jā.

- Gan jau mēs par to uzzināsim.

-Jā-

Viņi saskatījās, Mortens noglāstīja Metes roku.

- Es nomazgāšu traukus. Vai aiziesi pie Julēnes?

Mete pamāja un devās uz kāpņu pusi. Mortens atvēra trauku mazgājamo mašinu un sāka tajā likt noskalotos šķīvjus. Skata pēc. Kolīdz viņš dzirdēja, ka iestājas klusums, viņš nogāja pagrabā.

Uz savu privāto “alu”.

Uz pagraba istabu, kuru viņš bija iekārtojis tieši sev.

Tā bija viņa garīgās atpūtas vieta.

Saruna par Abāsu viņu satrauca daudz vairāk, nekā viņš bija izrādījis. Viņa nesatricināmais miers bija tikai teātris Metes priekšā, patiesībā viņš bija ļoti noraizējies. Viņš piegāja pie mūzikas atskaņotāja un uzlika Grema Pārsona ierakstu. Viņš gribēja, lai Keruaks, viņa mazais, īpašais mājdzivnieks, sastāda viņam kompāniju. Kad melnais pagraba zirneklis sadzirdēja mūziku, viņš izrāpoja no spraugas sienā un ielīda savā iemīļotākajā vietā griestu stūri. Mortens iekārtojās mīkstajā, nolietotajā ādas klubkrēslā.

Abāss.

Viņš ļoti labi atcerējās abu pirmo tikšanās reizi. Stiltons iznāca pa vārtiem kopā ar slaidu jaunekli, kas izvairījās no saskatīšanās sasveicinoties. Un arī sarunājoties. Un viņš turpināja izvairīties ari turpmāk.

Skatiens kļuva par Mortena mērauklu.

Ilgajos gados, strādājot par bērnu psihologu, viņš daudz ko bija iemācījies par bērnu un jaunu vīriešu skatienu. Neatkarīgi no tā, no kurienes bērni nāca. Cietušiem bērniem visā pasaulē bija vienāds skatiens. Todien, kad Abāss pirmo reizi paraudzījās viņam acīs - pa īstam, patiešām paskatījās -, Mortens zināja, ka viņiem abiem viss izdosies.

Un tas bija prasījis gandrīz divus gadus.

Lielā mērā par to bija jāpateicas Julēnei. Toreiz desmitgadīgā, ar Dauna sindromu sirgstošā meitene ar savām spontānajām bučām un privātās distances pārkāpšanu pamazām sagrāva Abāsa emocionālo cietoksni, kuru viņš jau bērnībā bija ap sevi uzcēlis. Visbeidzot viņš ielaida Julēni savā pasaulē un kopš tā brīža būtu gatavs iet nāvē viņas dēļ.

Mortens to zināja.

Un tagad viņš bija noraizējies.

Vairāku iemeslu dēļ.

Pirmām kārtām tāpēc, ka Abāss devās uz Marseļu. Pilsētu, kas bija pilna ar traumatiskām bērnības atmiņām. Vietu, kur viņu ilgus gadus fiziski un garīgi pazemoja. Viņa paša mamma un tētis, un visi, kas uzskatīja, ka marokāņu iebraucējs ir viegls mērķis. Beidzot viņš no turienes aizbrauca. Vai aizbēga. Ar svešu pasi un pāris asiem nažiem bagāžā.

Un tagad viņš atkal bija ceļā uz turieni.

Kopā ar Tomu. Ar cilvēku, kuru viņš nekad neņemtu līdzi tāpat vien, kompānijas pēc, viņi nebija no tiem, kas tādā veidā pavada laiku. Mortens to zināja. Viņi bija vīri, kas vienmēr atbalstīja viens otru, kad vien radās nepieciešamība. Ja tādas nebūtu, nebūtu ari iemesla tik ciešām attiecībām. Tagad viņi abi bija devušies uz Marseļu.

Tas bija pirmais nemiera iemesls.

Viņš zināja, uz ko viņi ir spējīgi.

Kad radās nepieciešamība.

Bet Mortena nemiera pamatā bija arī Abāsa atbilde uz Metes jautājumu par ceļojuma iemesliem.

Runa ir par pagātni.

Mortens nezināja sīkumus par Abāsa pagātni, vien tik, cik Abāss pats bija stāstījis. Viņa pagātne bija haotisks skumju un naida maisījums, bez siltuma un mīlestības. Tātad viņa ceļojuma iemesls bija vai nu skumjas, vai dusmas.

Sliktākajā gadījumā - abi šie emocionālie stāvokļi.

Olīvija bija nomierinājusies. Attiecībā uz saķeršanos ar Meti - tur viņa neko nevarēja darīt. Klusībā viņa cerēja, ka Mete piezvanīs un atvainosies vai vismaz mēģinās izlīgt. Olīvijai ar to pietiktu, bet tas bija maz ticams.

Mete nebija tāds cilvēks.

Olīvija bija aizgājusi uz restorānu Koh Phangan un nopirkusi tai-zemiešu ēdienu līdzņemšanai.

Tagad viņa sēdēja gultā un ēda cūkgaļas filejas strēmelītes ar cili, ķiploku un ingveru. Moo Pat King. īstais ēdiens īstajā laikā vienmēr uzlaboja viņas pašsajūtu. Kad viņa pastiepās, lai paņemtu kolu no naktsgaldiņa, viņas skatiens pievērsās Elvisa fotogrāfijai - Elviss bija viņas mīļais kaķis, kas tika nogalināts, izpildot eskorta servisa vadītājas Džekijas Berjlundas norādījumus. īsta maita. Olīvija cerēja, ka Džekija izcepsies krāsnī un iznāks no tās kā liela, resna kalcone^1, kurā varētu mest šautriņas.

Viņa iesmējās, iztēlojoties sevi metam šautriņas. Pēkšņi atskanēja signāls datorā. Viņa noslaucīja pirkstus un paskatījās ekrānā. Skaipā pieteicās Uve. Gvatemalas attēls bija neskaidrs, tomēr beigu beigās Olīvija spēja kaut cik atšķirt ekrānā viņa seju.

- Kā ir būt mājās? - viņš jautāja.

- Auksti. Tumši. Un brīnišķīgi!

- Patiešām?

- Te patiešām ir tumšs un auksts. Laiks ir vienkārši pretīgs. Un kā klājas tev?

- Silti un gaiši. Bet tas drīz beigsies.

- Tu brauksi mājup?

- Jā. Dabūju darbu mājās, palīdzēšu restaurēt Sekenas koraļļu rifu. Forši, vai ne?

Par Sekenas rifu Olivija nezināja itin neko. Viņai nebija ne jausmas, kur tas atrodas un kāpēc to vajadzētu restaurēt, bet viņa negribēja atzīties zināšanu trūkumā. Tāpēc viņa neveikli mēģināja rast izeju no situācijas.

- Tiešām? Un ko tas nozimē?

- To, ka es varēšu dzīvot Nūrdkosterā un tēta tuvumā.

Olīvija zināja, ka tas Ūvem ir svarīgi. Viņa tētis dzīvoja veco ļaužu pansionātā Strēmstadē, un viņa veselība pēdējā gada laikā bija stipri pasliktinājusies. Uve ļoti pārdzīvoja, ka nevar palīdzēt.

- Lieliski!

- Lieliski? Vienkārši fantastiski! Turklāt es varēšu iesaistīties apkārtējās dabas glābšanā.

Sekenas koraļļu rifs acīmredzot atradās Nūrdkosteras apkaimē. Olīvija nolēma, ka vēlāk internētā jāpameklē kāda informācija. Bet

Pusmēneša formas itāļu pīrāgs.

tas izrādījās lieki, jo Ūve ar lielu entuziasmu sāka stāstīt par to, ka varēs izglābt Zviedrijas pēdējo koraļļu rifu, kas atrodas tieši Kosteras fjordos. Olīvija viņu vēroja ekrānā, un viņš stāstīja, ka varēs iestādīt dziļūdens koraļļus no tuvākajiem rifiem Norvēģijā. Viņa dedzība Olīviju fascinēja. Viņš tiešām bija aizrāvies ar to, ko darīja.

Olīvija Ūvi apskauda.

- Izklausās fantastiski. Apsveicu!

- Paldies!

- Un kad tu dosies mājup?

- Pēc pāris dienām būšu Stokholmā, man jāapmeklē konference, pirms atgriežos mājās. Es vēl nezinu precīzu laiku, nekas vēl nav rezervēts, bet es ziņošu. Bet pastāsti taču, ar ko tu nodarbojies!

“Jā, ar ko gan es nodarbojos?” Olīvija nodomāja. “Tēloju policisti, lai gan nevēlos par tādu kļūt?”

- Es šobrīd atpūšos, - viņa teica. - Pavisam nesen esmu atgriezusies mājās. Šķiet, ka man būs iespēja pusslodzē pastrādāt videonomas veikalā, kurā strādā Lennija, un varēšu tur mazliet nopelnīt. Bet pavasarī labprāt sāktu studēt kultūras vēsturi. Bet to es laikam jau teicu iepriekšējā reizē, vai ne?

- Jā. Vai tu esi pārliecināta, ka patiešām vēlies to darīt?

- Nē. Bet šobrīd es ne par ko neesmu pārliecināta. Un nu es gribot negribot esmu mazliet iesaistīta slepkavības izmeklēšanā.

Ūve iesmējās.

- Mazliet iesaistīta? Un kā tad tas ir?

Olīvija pastāstīja, ko nozīmē tikt “mazliet iesaistītai”. Savu versiju. Nevis Metes. Savu izgāšanos un Metes dusmu izvirdumu viņa paturēja pie sevis. Bija pāragri par to stāstīt, pat Ūvem. Vismaz pagaidām.

- Tātad tu tik tikko esi atgriezusies mājās, kad jau uzokšķerē slepkavību, ko izmeklēt.

Olīvijai ļoti patika viņa vārdu izvēle.

- Nav jau tā, ka es okšķerēju.

- Labi jau labi, bet vienkāršs cilvēks liktos mierā, taču, cik es tevi pazīstu, tu jau nu gan to tā neatstāsi. Bet kur...

Pēdējos vārdus noslāpēja čerkstoša skaņa. Mazi kvadrātiņi aizsedza Ūves seju.

- Hallo?

Čērkstoņa turpinājās. Beigās viņa spēja izšķirt vārdus: “Es došu ziņu.” Nesinhronizēti. Pēc tam viņš pazuda pavisam. Viņa vēl kādu laiku vēroja ekrānu, cerot, ka Ūve atkal parādīsies. “Man viņa pietrūkst,” viņa nodomāja, “man patiešām viņa pietrūkst. Ne tādā veidā, kā šķiet Lennijai, bet forši, ka viņš brauc mājās.”

Olīvija aizvēra datoru. Viņa to turēja rokās.

Dators?!

Kurš bija nozadzis Bengta Sālmana datoru? Slepkava, kurš gan cits. Kāpēc? Kāda gan informācija varēja atrasties datorā, kas varētu apdraudēt slepkavu? Vai slepkavas? Vai arī varbūt viņi kaut ko meklēja. To uzzināt nav viņas pienākums, kriminālkomisāre Mete Ulsētere ļoti skaidri to bija likusi noprast. Un tieši tāpēc tas vilināja Oliviju. Viņai rokās bija trumpis, par kuru viņa līdz šim brīdim bija aizmirsusi, tāpēc arī sarunas laikā nebija pastāstījusi par to Busem Tirēnam.

Vīrietis, kas slepkavības vakarā zvanīja uz Sālmana mājām.

Alekss Popovičs.

Žurnālists.

Viņa ātri ieslēdza datoru un meklēja viņa vārdu. Nekādu problēmu. Dagens Nyheter žurnālists. Telefona numurs un adrese.

Viņa piezvanīja, lai gan bija gandrīz pusnakts.

-Jā, te Alekss.

- Un te Olīvija Rivera. Es biju tā, kas pacēla klausuli, kad jūs pirms dažām dienām zvanījāt Bengtam Sālmanam. Vai mēs rīt varētu uz brīdi satikties?

- Kāpēc?

- Vai tad jūs neesat žurnālists?

- Esmu.

- Tad jau jums vajadzētu izrādīt interesi, kāpēc Sālmans tika noslepkavots.

- Jūs teicāt, ka viņš izdarīja pašnāvību.

- Es kļūdījos. Vai jums būs laiks?

-Jā-

Viņi norunāja laiku un vietu un beidza sarunu. Olīvija bija vēlreiz atklājusi to, ka pašnāvība patiesībā bijusi slepkavība, bet šoreiz viņas sirdsapziņa bija tīra. Pirms stundas viņa par slepkavību bija dzirdējusi ziņās. Vai Alekss Popovičs to bija palaidis garām? “Nav nekāds dižais žurnālists,” viņa nodomāja. Un par ko gan lai ar viņu runā?

Laiks rādīs.

Kopenhāgenā viņi pārkāpa vilcienā City Night Line. Tā kā lēmums par došanos ceļā bija pieņemts pēdējā brīdī, Abāsam nācās iegādāties biļetes pirmās klases guļamvagonā, jo otrās klases biļetes jau bija izpirktas. Tā nebija problēma. No vienas puses, viņš to varēja atļauties, no otras -, naudai šobrid nebija būtiskas nozīmes. Abāss un Stiltons sēdēja viens otram pretim, katrs uz savas saklātās guļamvietas. Starp viņiem pie loga atradās mazs galdiņš. Uz tā stāvēja lampa ar kupolu, kas pār galdu meta dzeltenu, siltu gaismu. Kupejā smaržoja pēc tīrīšanas līdzekļiem.

Vilciens viņus caur Ķelni aizvedīs uz Parīzi.

Parīzē viņi iekāps citā vilcienā, kas dosies uz Marseļu.

Ceļā no Stokholmas Abāss bija ieslīdzis sēdvietā un aizmidzis, pirms viņi bija paspējušu pabraukt garām Sēderteljei. “Viņš izskatās pārguris,” Stiltons nodomāja un izvilka līdzpaņemto grāmatu. Artūra Kestlera “Saules aptumsums”. Gramatu viņš bija atradis starp citām baržas salonā. Stiltonam patika grāmatas nosaukums. Viņš domāja, ka tas varētu būt detektīvromāns. Aptuveni pie Katrineholmas viņš saprata, ka ir kļūdījies, un aizmiga arī pats. Grāmatā rakstnieks pauda savus pret komunismu vērstos uzskatus.

- Cik tev tādu ir līdzi?

Stiltons pamāja uz diviem melniem nažiem, kas atradās uz galdiņa. Abāss grasījās vienu no tiem iesmērēt ar pelēkmelnu ziedi no mazas metāla kārbiņas.

- Pieci, - viņš atbildēja.

- Visi vienādi?

-Jā-

Stiltons pamanija, kā Abāsa slaidie pirksti darbojas ap nažiem - it kā tās būtu vērtslietas, kas atrastas kādā Kārību jūras pirātu dārgumu lādē. Varbūt tā arī bija, Stiltonam nebija ne jausmas. Viņš vairākkārt bija redzējis Abāsu metam nažus un ļoti augstu vērtēja viņa prasmi ar tiem apieties.

- Tu lieliski proti apieties ar nažiem, - viņš savulaik bija sacījis Abāsam.

-Jā-

Un ar to saruna beidzās. Abāss nekad nebija īpaši runīgs, un, kad runa bija par nažiem, viņš kļuva gluži vai mēms. Tāpēc Stiltons neko daudz nezināja. Viņš pieļāva, ka Kastelānā, nabadzīgajā Mar-seļas rajonā, kurā Abāss pavadīja bērnību, dzīve bez nažiem nav iedomājama.

Abāss nomainīja nažus un sāka iesmērēt otru.

- Tev patika afiša, - viņš pēkšņi teica, nepaceļot acis.

- Afiša? Tā tavā guļamistabā? Cirka afiša?

- Es tur strādāju.

- Cirkā?

-Jā. Cirque Gruss.

- Kad tad?

- Pirms nokļuvu noziedzīgajās aprindās.

Abāss paņēma vēl mazliet ziedes no kārbiņas.

- Tētis mani pirmoreiz aizveda uz cirku, kad man bija trīspadsmit gadu. Mēs nevarējām atļauties šādas izklaides. Es sēdēju gandrīz pašā priekšā pie manēžas, un man bija žēl dzīvnieku, kam bija jāpilda dažādi pazemojoši triki. Pēc brīža es gribēju doties prom no turienes, bet, zinot, cik dārgas bija biļetes, paliku sēžam. Un tad ienāca viņš.

Abāss apklusa, ielika melnos nažus somā un izņēma divus citus.

- Kas ienāca? - Stiltons pēc brīža vaicāja.

- Meistars. Žans Vijons. Dunču metējs. Viņa priekšnesums ilga tikai minūtes piecpadsmit, bet tas pilnībā mainīja manu dzīvi. Es kļuvu kā apburts.

- Ar nažu mešanu?

- Ar visu viņa priekšnesumu. Viņš meta dunčus ratā, kurš griezās un pie kura bija piesieta sieviete. Naži it kā ierāmēja viņas ķermeni. Visu priekšnesuma laiku man kņudēja pakrūtē, es tik tikko varēju paelpot. Kad gājām prom, es prasīju tētim, vai mēs varam turp aiziet ari nākamajā dienā. Bet mēs nevarējām. Tāpēc es sāku slepus krāt naudu, daļu es nozagu no tēta kabatām, kamēr viņš gulēja. Kad es biju sakrājis vēl vienai biļetei, cirks jau bija prom.

Abāss raudzījās ārā pa kupejas logu, garām slīdošajā tumsā, it kā atmiņas par aizbraukušo cirku joprojām sāpētu.

- Un tad tu pats sāki strādāt cirkā?

-Jā. Pēc četriem gadiem. Tolaik man bija septiņpadsmit gadu, es biju redzējis vairākus priekšnesumus dažādās cirka teltīs Marseļas apkārtnē. Visiem bija pa dunču metējam, bet neviens no tiem pat tuvu nestāvēja Žanam Vijonam.

- Meistaram.

- Tā viņu dēvēja cirka aprindās. Viņš bija diezgan slavens, bet es par to neko nezināju. Tad kādu dienu es uzzināju, ka Cirque Gruss atkal ieradīsies pilsētā. Ar Žanu Vijonu. Tobrīd es izlēmu. Es pats kādu gadu pagalmā aiz mājas biju trenējies mest dunčus. Es biju apguvis pašus pamatus. Tad es uzmeklēju Žanu Vijonu un teicu, ka vēlos kļūt par dunču metēju, un lūdzu, lai viņš mani apmāca.

- Tas gan bija drosmīgi.

- Varbūt. Tolaik es vēl nebiju tik prasmīgs. Varbūt tāpēc viņš mani uzklausīja. Viņš palūdza, lai izmetu dažus nažus pret dēli. Bija diezgan tumšs un grūti noteikt attālumu, bet divus no trim dunčiem es trāpīju dēlī. Pareizā leņķī. “Atnāc rīt pulksten septiņos,” viņš teica. Es domāju, ka viņš runā par vakaru, un biju klāt tieši laikā. Bet viņš bija domājis rīta stundu. Taču viņš man deva vēl vienu iespēju. Nākamajā rītā es tur biju sešos, un viņš jau bija sācis. Kad cirks kādu laiku uzturējās uz vietas, viņš trenējās katru dienu: četras stundas no rīta un divas - pēcpusdienā. Mēs mētājām nažus pāris stundu, un viņš norādīja uz visām manām kļūdām. To bija daudz. Kad bijām beiguši, viņš jautāja, vai vēlos braukt kopā ar cirku uz Nicu. Es to gribēju.

- Tevi pieņēma darbā?

- Es kļuvu par mācekli. Par vēdera un naktsmāju tiesu. Ar to pietika. Es dzīvoju mazā cirka vagoniņā kopā ar punduri Raimondu Pižolu, slavenā Žozefa Pižola mazdēlu. Esi par viņu dzirdējis? Le Peto-mane. Pirdējvīrs.

- Nē. Pirdējvīrs?

- Viņš savulaik bija ļoti slavens mākslinieks. Varēja piržot “nospēlēt” Marseljēzu un nopūst sveces triju metru attālumā. Viņš apprecējās ar punduri, un viņu meitai piedzima Raimonds.

- Tas, ar kuru kopā tu dzivoji cirka vagoniņā.

-Jā-

Abass turēja nazi pret lampas gaismu un pētija tā malu. Stiltons viņu vēroja. Viņš nekad nebija dzirdējis Abāsu tik ilgi runājam un stāstām par sevi un saprata, ka runa nav par dunču mešanu vai Abāsa dzīvi cirkā. Tas bija ievads viņu neparastajam ceļojumam, kura mērķis viņam joprojām nebija zināms. Bet nu jau drīz vien viņš visu sapratīs.

Vajadzēja tikai uzmanīgi klausīties.

- Ar Žanu Vijonu es ceļoju gandrīz divus gadus, - turpināja Abāss, - lielākoties pa Franciju, Nīmu, Aviņonu, Perpiņānu. Mēs vingrinājāmies katru dienu vairākas stundas, un ar katru stundu man padevās aizvien labāk. Pēdīgi es spēju iemest nazi katrā no sirdīm ercena piecinieka kārtī, kas piestiprināta pie staba desmit metru attālumā, turklāt nažiem nesaskaroties. Pēc tam kļuva aizvien grūtāk, tehnika bija pilnībā apgūta, un viss bija atkarīgs no psiholoģiskā stāvokļa. Metiena bridi jāprot atslēgties no visa apkārt notiekošā, tā, lai nekas manēžā netraucētu. Kliedzošs bērns, klepus, aplausi, plīstošs balons. Jāprot norobežoties no visa, kas atrodas un notiek apkārt.

- Un tu arī to iemācījies?

- Pamazām. Manas ugunskristības bija Narbonnā. Jau pašā pirmajā vakarā Meistars pēkšņi saslima. Drudzis. Mani aizsauca uz viņa vagonu. Viņš gulēja zem vairākām segām. “Šovakar metīsi tu,” viņš sacīja. Un vairāk neko. Cirka biļetes bija izpārdotas, un uzstāšanos nevarēja atcelt. Kad es izgāju no Meistara vagona, viņa sieva stāvēja pie viena no ratiem. Viņš bija precējies ar daudz jaunāku sievieti, ļoti skaistu marokānieti Samīru. Viņa bija akla.

- Akla?

-Jā. Viņa bija Meistara rata meitene. Tā, kas tika piesieta pie rata, kad viņš meta dunčus.

- Un viņa bija akla?

-Jā-

- Dīvaini.

- Varbūt. Viņa dzirdēja, ka es iznācu no vagona, un pamāja man ar roku. Es aizgāju pie viņas. “Šovakar tu metisi pa mani,” viņa teica. “Vai tas tevi biedē?” es jautāju. “Nē. Žans saka, ka tu met tikpat labi kā viņš.” - “Tas nav tiesa,” es nepiekritu. “Šovakar ir gan,” viņa iebilda.

Abāss pagriezās un iebāza somā pēdējos nažus. Toms viņa skatienā manīja saspringumu. Viņam bija grūti stāstīt. Kāpēc gan? Runa taču bija tikai par nažu mešanu. Vai tad ne?

- Mēs jutām abpusējas simpātijas.

Viņš to sacīja, joprojām skatīdamies uz somu. It kā atklātu noslēpumu.

- Tu un sieviete, kurai tev bija jācenšas netrāpīt, metot nažus?

- Vairāk nekā gadu mēs viens gar otru “lidinājāmies”. Emocionālā ziņā. Man bija vieglāk, jo es vismaz viņu redzēju. Viņa mani varēja tikai iztēloties. Ko viņa iztēlojās, es nezinu, vienu reizi viņa teica, ka viņai patīk mana smarža, citu -, ka mana balss. Mēs nekad nebijām bijuši tuvi. Viņa bija Žana Vijona sieva. Bet mēs abi jutāmies līdzīgi. Es naktis sapņoju par viņu, no rītiem slepus vēroju, kā viņa aiz vagoniem mazgājas. Viņa bija fantastiska sieviete. Ārkārtīgi skaista. Manās acis. Es biju pilnīgi apburts.

- Un tev bija jāmet naži pa rotējošu ratu, pie kura viņa bija piesieta?

-Jā-

- Kā tev tas izdevās? Vai tu varēji koncentrēties? Vai spēji atslēgties no visa? Zinot, ko jūti pret viņu.

- Viss izdevās ideāli. It kā tas, kas bija starp mums, palīdzētu. Kad pārpildītajā telti izdzēsa gaismas, manēžā bijām tikai mēs. Neviena cita. Tikai viņa un es. Un naži. Kad rats sāka griezties un es paņēmu rokās pirmo nazi, metiens bija kā tāda dīvaina atzīšanās mīlestībā. Ar katru nākamo nazi, kas iecirtās pāris centimetru attālumā no viņas ķermeņa, es aizvien vairāk uzbudinājos. Nezaudējot uzmanību. Kad pēdējais nazis bija ietriecies ratā, visu telti piepildīja ovācijas, es sabruku uz izkaisītajām skaidām. Punduris Pižols pieskrēja pie manis, palīdzēja piecelties un iziet no telts. Pēdējais, ko redzēju, bija viņas seja, kad viņu atsēja no rata. Viņa izskatījās ārkārtīgi skumja.

- Kāpēc tā?

- Tas tūliņ sekos.

Stiltons pamāja. Viņš visu laiku mēģināja iedrošināt Abāsu, nepārtraukt neīstajā vietā, nepateikt neko tādu, kas liktu viņam apklust. Kaut kādā veidā viņa stāstītais bija saistīts ar to, kas sekos. Tas, kam Abāss tuvojās, aizvien pieklusinot balsi.

- Pulkstenis bija divi naktī, tovakar, kad metu nažus pa ratu ar viņu. Es nevarēju iemigt. Gulēju gultā kails, skatījos uz zvaniņiem, kas krustām šķērsām bija sakārti pie griestiem, un domāju, kur ir punduris Pižols. Pēkšņi viņš atvēra durvis un palīdzēja Samlrai iekāpt vagoniņā. Pēc tam viņš pazuda. Es piecēlos gultā sēdus. Gaismas no teltīm iespīdēja cauri logam - pietiekami, lai es varētu viņu redzēt. Viņa bija ietinusies pledā. Kad Samira to palaida vaļā, viņa bija pilnīgi kaila. Es glāstīju viņas plecu. Tā bija pirmā reize, kad viņai pieskāros. Viņa pastiepa roku un glāstīja manu vidukli. Es paņēmu viņu aiz rokas un aizvedu uz gultu. Tad mēs mīlējāmies.

Abāss pieklusa, un Stiltons neuzdrošinājās neko teikt. Viņš mēģināja iztēloties notikušo. Skaistā, aklā sieviete un jaunais nažu metējs šaurā cirka vagonā kaut kur Francijas dienvidos, vairāku mēnešu garumā alkuši viens pēc otra, ļāvuši uzplaukt kaislei nažu mešanas priekšnesuma laikā pilnā arēnā, mīlējās, cik vien klusu iespējams, zinot, ka sievietes drudža kratītais virs guļ citā vagoniņā pavisam netālu.

Stiltons gribēja zināt vairāk.

- Un kas notika pēc tam? - viņš uzdrošinājās pajautāt.

- Es viņai pajautāju, kāpēc viņa telti izskatījās tik skumja. “Jo mēs nekad nebūsim kopa,” viņa nočukstēja un noskūpstīja mani. Kad es pamodos, viņas vairs nebija. Es atkal aizmigu, un mani pamodināja Meistars. Viņš bija maliet možāks un iekāpa vagonā ar kafiju termosā un pudeli kalvadosa. Mēs iedzērām kafiju un alkoholu. Pēc tam viņš mierīgi un mazliet skumji paskaidroja, ka man jau šodien ir jāpamet cirks. Es sapratu. Tāpēc pēc pāris stundām atvadījos no pundura Pižola un dažiem citiem, ko biju iepazinis, un aizgāju no turienes. Kad es izgāju pa vārtiem, pagriezos un atskatījos uz Samiras vagona ovālo logu. Tas bija tukšs. Es viņu vairs nekad neredzēju.

Abāss apklusa. Viņš bija uz emocionālas robežas, ļoti personiskas robežas. Pie robežas ar Samlru. Pie viņu tikšanās un pie pēdām, ko viņa bija atstājusi. Pēdas, kas joprojām tur bija, robežas otrā pusē. Pēc brīža viņš pacēla acis un paskatījās uz Stiltonu.

- Tu tā ari neesi viņu aizmirsis, - teica Stiltons.

- Nē. Nekad. Protams, esmu bijis ar citām sievietēm, bet tas bija citādi. Neviena nav spējusi līdzināties viņai.

- Viņa joprojām ir tavā sirdī?

-Jā-

Abāss paņēma ūdens karafi un ielēja nedaudz ūdens augstā glāzē. Viņš pielika glāzi pie lūpām, skatoties ārā pa logu, un lēnām dzēra. Stiltons viņu vēroja. Abāss nolika tukšo glāzi un nodūra skatienu. Pagāja diezgan ilgs laiks, šķita, ka viņš meklē vārdus, lai turpinātu stāstu.

- Dažus gadus vēlāk es kādā franču žurnālā izlasiju, ka Žans Vijons ir miris. Es sadabūju Samiras adresi un uzrakstīju dažas vēstules. Viņa neatbildēja.

- Tātad tu nezini, kas ar viņu notika?

- Nezināju. Līdz šim brīdim.

Abāss noliecās pie somas, izņēma žurnālu un nazi. Viņš uzlika žurnālu uz galda un atvēra to. Nazi viņš turēja rokā. Stiltons paskatījās uz žurnālu un redzēja, ka tas ir franču valodā.

- Kas tas ir?

- Libe, franču žurnāls. Liberation. Es to abonēju. Pirms dažām dienām izlasīju šo rakstu.

Abāss norādīja uz lielu rakstu žurnāla sākumā. Zem virsraksta bija attēls ar franču policistiem pie iežogota laukuma brīvā dabā.

- Kas tajā teikts? - jautāja Stiltons. - Es nesaprotu franču valodu. Abāss iztaisnoja muguru, roka, kas turēja nazi, bija noslīdējusi

līdz asmenim. Viņš sāka tulkot rakstu. Runa bija par sievietes līķi, kas atrasts, sadalīts gabalos. Ķermeni bija uzgājuši tūristi, staigājot pa kādu skaistu dabas taku uz dienvidiem no Marseļas, Kalelongā. Mežacūka bija atrakuši vienu ķermeņa dalu, un tūrists bija paklupis uz izraktā kaula. Pie attēla ar sakropļoto līķi bija upura bilde. Tajā bija redzama ļoti skaista sieviete. Abāss norādīja uz mazo attēlu. Stiltons uz to paskatījās.

- Vai tā ir Samira?

-Jā.

Pēkšņi viņš saprata ceļojuma mērķi. Saprata, kāpēc Abāss bija viņam visu pastāstījis. Pēkšņi viņš saprata, kas ir gaidāms. Viņš atkal palūkojās uz mazo attēlu.

- Viņa bija ļoti skaista.

- Mēness skaistums.

Stiltons jautājoši uzlūkoja Abāsu.

- Samira. Tāda ir viņas vārda nozīme.

Stiltons pamāja un pamanīja, ka no rokas, kas turēja asmeni, pil asinis. Ar otru roku Abāss aizvēra žurnālu un iebāza to atpakaļ somā. Kad Abāss iztaisnojās, Stiltons ievēroja, ka viņa acis ir miklas. Abi saskatījās. Vilciena sliežu dunoņa izskanēja cauri grīdai, tālas gaismas paslīdēja garām nakti aiz loga. Stiltons paņēma savu zilo somu. Luna tajā slepus bija ielikusi pudeli viskija. Gudra sieviete. Viņš izņēma pudeli un nolika to uz galda. Stiltons zināja, ka Abāss ļoti reti lieto alkoholu, bet, ņemot vērā tikko stāstīto, viņam šis likās piemērots bridis. Viņš ielēja mazliet viskija divās glāzēs un pacēla savējo.

Abāss pat nepakustējās.

Stiltons norija malciņu.

- Tu pazīsti Žanu Batistu Fabru, - teica Abāss.

-Jā. Vai tāpēc esmu tev vajadzīgs?

-Jā-

Žans Batists Fabrs bija kriminālmeklētājs Marseļā. Stiltons viņu labi pazina kopīgu izmeklēšanu dēļ. Bija pagājis krietns bridis, kopš viņi bija pēdējoreiz sazinājušies. Viņus šķira laiks, kad Stiltons bija bezpajumtnieks.

Bet Abāss zināja par viņu draudzību.

- Vai tu vēlies informāciju no franču izmeklētājiem? - jautāja Stiltons.

-Jā-

- Varbūt viņi jau ir apcietinājuši vainīgo.

- Nē, nav. Tad tas tur būtu rakstīts. Es pārskatīju visas avīzes internētā.

- Ko tu domā darīt?

- Un ko tu darītu?

- Tavā vietā?

-Jā.

- To pašu, ko tu.

Abāss to zināja. Stiltons rīkotos tieši tāpat kā viņš. Darītu visu iespējamo, lai atrastu to, kurš Samīru nogalināja un sagrieza gabalos. Tieši tā.

- Tagad es brīdi nosnaudīšos.

Abāss apgūlās, pagrieza seju pret sienu un izslēdza savu nakts-lampiņu.

Viņa viskijs palika neizdzerts.

STILTONS STĀVĒJA uz viesnīcas brokastu terases un vēroja sievieti gados melnā apģērbā, ar metāla detektoru rokās. Viņa lēnām staigāja turp un atpakaļ pa šauru pludmales joslu. Gabaliņu tālāk jūrā tāpat staigāja kāds vīrs, atrazdamies ūdenī līdz viduklim. Stiltons pieļāva, ka viņi ir precējušies, taču viņi varētu būt arī brālis un māsa, novecojuši, neprecējušies, nozaudētu monētu un dārglietu meklētāji. Stiltons malkoja savu rūgto espreso un ļāva skatienam slīdēt pār līci. Tas apstājās pie klinšainas salas.

Ifa.

Dažiem tā saistās ar slavenā grāfa Monte Kristo ieslodzījuma vietu, citiem - ar krustvārdu mīklās bieži minētu salas nosaukumu.

Stiltons vēroja laivas, kas brauca uz salas pusi, un apsēdās uz plastmasas krēsla. Viņam sāpēja cirksnis. Saule tikai tagad ausa viņam aiz muguras Marseļas nomalē, stari slīdēja pāri kalnu grēdām uz līča otru pusi un atmirdzēja pret zelta Dievmātes statuju kalna galā. Viņš vēroja garo, šauro akmens molu, kas šķita izzūdam Vidusjūras ūdeņos. Šajā krastā viņš nebija pirmoreiz, viņu šurp bija atvedušas policijas darba darīšanas. Taču šo viesnīcu viņš nezināja. Abāss to bija rezervējis internētā. Hotel Richelieu. Akmens ēka, kas uzcelta uz klinšu pamatnes, kurai pāri skalojās ūdens. Terasi balstīja betona pāļi, kas bija iedzīti gultnē. Stiltons palūkojās pāri tās malai un redzēja, kā tumšzilie viļņi šļakstās lidz pat akmens margām viņa priekšā. Viņš pavērsa skatienu uz vienkāršo reģistratūru - tumšzili krāsotu koka leti ar dažiem bāra krēsliem. Cilvēku bija maz. Šī bija šaura un neērta viesnīca, taču tai piemita neparasts šarms, un portjē sarunājoties stāvēja pārāk tuvu.

Stiltons paskatījās pulkstenī.

Abāss bija dušā.

Procedūra, kuru reti varēja pasteidzināt. No karsta ūdens uz remdenu, no remdena uz ledusaukstu. Vienmēr viens un tas pats rituāls.

No mieramikas līdz samurajam. Reizēm šī procedūra ilga pusstundu. Šodien tā aizņēma mazāk laika. Abāss iznāca uz balkona ar plānu jaku rokās un augli mutē. Stiltons nezināja, kas tas par augli. Tas izskatījās tikpat rūgts kā kafija.

- Tur es sāku strādāt.

Abāss izņēma augli no mutes un norādīja uz mazo pludmali pie viesnīcas. Sieviete melnajā apģērbā un viņas vīrs bija prom.

- Kataloņu pludmale. Vasarā tā ir pārpildīta ar Marseļas iedzīvotājiem un tūristiem. No sākuma es tirgojos ar viltotiem firmas pulksteņiem, pēc tam - ar somiņām.

- Vai kaut ko arī pārdevi?

- Šad un tad. Ne pārāk bieži. Vai tu piezvanīji Žanam Batistam?

-Jā. Norunājām satikties desmitos.

- Kur?

- Bārā pie policijas.

- Vai tu zini, kur tas atrodas?

- Bārs? Nē.

- Nāc!

Abāss bija rezervējis numuru, kas viesnīcas mājaslapā tika dēvēts par luksusnumuru, ar divām atsevišķam guļamistabām. Vienā no tām bija plata gulta no sienas līdz sienai. Gandrīz. Garām varēja aiz-spraukties. Otrā “istaba” bija niša pie loga, kurā viesnīcas īpašnieks bija iestūmis papildu gultu. Šis “istabas” papildināja šaurs priekšnams, flīzēta vannasistaba un kopīgs drēbju skapis.

Luksusnumurs?

- Es gulēšu nišā, - teica Stiltons.

Pēdējo gadu laikā viņš bija gulējis dažādās vietās un domāja, ka Abāss varētu būt izvēlīgāks attiecībā uz guļvietu. Tā parasti ari bija, bet šoreiz vajadzības gadījumā Abāss būtu ar mieru gulēt pat uz stikla lauskām.

Taču viņš piekrita gulēt platajā gultā.

- Tur.

Abāss pie sienas blakus gultai bija piestiprinājis lielu, detalizētu Marseļas karti. Viņa rādītājpirksts bija pavērsts uz kādu krustojumu pilsētas centrā.

- Kā es tur varu nokļūt?

- Kājām. Pusstundas gājiens. Ar autobusu tas aizņems tikpat daudz laika.

- Un ko tu tikmēr darīsi?

- Satikšos ar paziņu.

- Cikos tiekamies?

- Es piezvanīšu. Ja nezvanu, tiekamies restorānā pie viesnīcas. Ap astoņiem.

- Labi.

- Vai esi uzlādējis mobilo telefonu?

-Jā-

Stiltons pamanīja, ka Abāss bija ņēmis vadības grožus savās rokās.

Labi.

Šī bija viņa atriebības stunda.

Nevis Stiltona.

Stiltons drošības pēc palūdza portjē vienkāršu tūristu karti. Viņš aptuveni zināja, kur jāiet, bet līdz policijas iecirknim bija krietns gabals. Viņš izgāja uz Kenedija bulvāra un pagriezās pa kreisi uz vecās ostas pusi. Jau pēc desmit minūtēm viņš apjauta savu pirmo kļūdu. Apģērbs. Novembra vidū viņš no Stokholmas, kur temperatūra bija ap nulli, bija nonācis Marseļā, kur bija gandrīz divdesmit grādu siltāks. Viņš novilka biezo jaku. Dažus kvartālus tālāk viņa jaunie Timberland apavi līdzinājās divām mobilām pirtīm.

Bet iet basām kājām viņš nevarēja.

Tāpēc pēc pusstundas policijas ēku pie katedrāles Stiltons sasniedza ļoti sasvīdis. Bāram vajadzēja būt turpat iepretim.

Tas tur arī bija.

Bāram bija neliela āra zona ar dažiem plastmasas galdiem un diviem izbalējušiem saulessargiem. Nevīžīgie, pīpējošie vīrieši, kas zem tiem sēdēja, diez vai strādāja ēkā iepretim, lai gan viņi, visticamāk, tajā regulāri viesojās. Stiltons pameta skatienu uz bāru pāri ielai. Vīri zem saulessargiem sekoja katrai viņa kustībai. Viņš šajā kvartālā bija ienācējs ar pārāk bieziem apaviem kājās. Stiltons stāvēja pie bāra ieejas. Pulkstenis vēl nebija desmit. Žana Batista šeit vel nebūs. Viņš bija ārkārtīgi punktuāls. Viņi satikās ļoti nepatīkamas slepkavības izmeklēšanas laikā deviņdesmitajos gados, kad kāds francūzis peldvietā bija lidz nāvei sadūris divus zviedru jauniešus un pēc tam nozudis. Žans Batists bija sadzinis viņam pēdas Marseļā. Stiltons atbrauca šurp. Pirms izmeklētāji paspēja notvert slepkavu, viņš jau bija paguvis izdarīt vēl vienu slepkavību Tulonā.

Tas bija abu izmeklētāju draudzības sākums.

Visticamāk, tās pamatā bija tas, ko mēdz dēvēt par savstarpēju ķimiju. Abi bija profesionāļi. Abiem bija līdzīga attieksme pret to, ko viņi dara. Abi bija no “laukiem”. Stiltons - no Stokholmas austrumu arhipelāga, Žans Batists - no maza kalnu ciema Provansā. Abi bija vientuļie vilki ar niecīgām karjeras izaugsmes iespējām. Vairākus gadus viņi uzturēja sakarus, jo dažas viņu vaditās izmeklēšanas bija saistītas, un tad viņi virzījās uz priekšu vēja ātrumā. Vienīgā atšķirība bija precizitāte. Stiltons nebija nolaidīgs, bet nebija arī nekāds Šveices pulkstenis.

Žans Batists gan tāds bija.

Kad līdz desmitiem bija atlikušas divas minūtes, Stiltons iegāja bārā. Tas bija diezgan šaurs, ar netiru akmens grīdu un skābeni smirdēja pēc alkohola. Pie griestiem krustu šķērsu karājās dažādu krāsu vimpeļi. Viena siena bija pilnīgi noklāta cigarešu paciņām ar lieliem brīdinājuma uzrakstiem par lēnu un mokošu nāvi. Pie otras sienas atradās tumši, apaļi galdi, daži galdi bija dziļāk bārā. Pie bāra letes lielā šaurībā sēdēja daži vīrieši, ne visi ko dzēra, bet visi aizpildīja loterijas biļetes.

- Visi spēlē loto. Visi grib pamosties ar naudas žūksni mutē.

Stiltons pagriezās. Pulkstenis bija tieši desmit, un Žans Batists

stāvēja bāra durvīs un smaidīja. Viņš bija liela auguma, lielāks, nekā Stiltons atcerējās. Viņš sāka līdzināties Depardjē - gan izmēros, gan vaigu sārtumā. Tie, kas viņu nepazina, varēja kļūdities, uzskatot, ka viņš ir pārbarots un flegmatisks.

Bet Stiltons viņu pazina labāk.

Tas apstiprinājās, kad viņi sarokojās. Žana Batista rokasspiediens Stiltonam atgādināja viņa vectēvu roņu mednieku. Ielikdams savu roku tinējā, viņš nezināja, kādā stāvoklī to dabūs atpakaļ.

- Apsēdīsimies!

Žans Batists devās pie galdiņa priekšpusē. Viņš atslīga krēslā un aizdedzināja cigareti.

- Šeit smēķēt ir aizliegts, - viņš teica. - Bet viņi reizēm piever uz to acis.

Stiltons paskatījās uz drauga dzeltenajiem pirkstiem. Viņš smēķēja stipri par daudz. Vienmēr Gauloise. Ari agrāk.

- Kur tu biji pazudis? - jautāja Žans Batists.

- Biju nogājis no ceļa.

- Tā mēdz gadīties. Pats esmu šķiries un apprecējies otrreiz.

- Tā ari gadās. Vai esi laimīgs?

- Daļēji. Manā vecumā tik daudz vairs no otra nepieprasa.

Žans Batists izpūta dūmus, vienlaikus pamājot ar galvu isa

auguma tumšmatainai sievietei, kas gāja garām.

- Sveika, Klodete! Viss kartībā?

- Nesūdzos, - atbildēja sieviete un nozuda dziļāk bārā.

Žans Batists pamāja bārmenim.

- Divus Perrier.

Viņš parasti dzēra ūdeni, lai gan viņa sārtā sejas krāsa varētu liecināt par kaut ko citu. Iespējams, pilnīgā slepenībā viņš mēdza izdzert glāzi laba vīna, to Stiltons nezināja. Viņi nekad nebija kopā lietojuši alkoholu.

- Kā te pēdējā laikā ir? - viņš jautāja.

- Marseļā?

-Jā.

- Haotiski. Kā vienmēr. No ārpuses viss šķiet mierīgi, bet, ja ieskatās rūpīgāk, apakšā slēpjas īsti mēsli. Vai esi dzirdējis par to jucekli ar korupciju?

-Nē.

- Gangsteri uzpirkuši daudz mūsējo vairāku gadu garumā. Šobrīd tas ir baigais skandāls. Bet, kā jau teicu, no malas neko nevar redzēt, tur viss tiek smuki nopucēts. Mēs taču 2013. gadā kļūsim par Eiropas kultūras pilsētu.

- Un ko tas nozīmē?

- Visu ko. Puse pilsētas tiek labota un renovēta, un tas sagādās grūtības ceļu policijai. Haoss visās malās. Nākot šurp, noteikti pamanīji.

- Biju aizdomājies par citām lietām.

Žans Batists iesmējās un ielēja glāzē pusi sava Perrier. Nolikdams pudeli, viņš pieklusināja balsi.

- Kā klājas el Fasī?

- Labi. Viņš ir krupjē.

- Stokholmā?

-Jā.

- Tad tev izdevās viņu pārvilināt pie labajiem?

- Pamazām. Viņš ari ir diezgan daudz slepeni izpalīdzējis policijai.

- Kas to būtu domājis!

Žans Batists neizskatījās tik pārsteigts, cik izklausījās.

- Bet viņš tagad atrodas šeit, - Stiltons teica.

- Un viņam nepieciešama palīdzība?

Stiltonam patika Žana Batista intuīcija.

- Viņa sena draudzene tika atrasta šeit mirusi, - teica Stiltons. - Samira Vijona.

- Viņš viņu pazina?

- Viņi agrāk strādāja kopā cirkā.

- Viņu noslepkavoja.

- Mēs par to lasījām. Vai tu vel kaut ko par to zini?

- Nē. To izmeklē citi.

- Vai tu tos citus pazīsti?

Žans Batists virpināja ūdens pudeli starp pirkstiem un skatījās Stiltonam acis.

- Vai viņam līdzi ir naži?

- Nedomāju vis.

Žans Batists vēroja Stiltonu un saprata, ka viņš melo, un ari Stiltons nojauta, ka viņš to ir sapratis. Bet tie bija baltie meli, kas bija nepieciešami, lai Žanam Batistam vajadzības gadījumā nebūtu jāmelo. Ja nu gadījumā naži tiktu izmantoti veidā, kas varētu apdraudēt franču policistu.

Tāds risks pastāvēja.

- Es apvaicāšos, - teica Žans Batists. - Bet tad tev jāpastāsta kas vairāk.

- Par ko?

- Par el Fasī plāniem.

- Es par tiem neko nezinu.

Žans Batists skatījās uz galdu. Viņi izjuta dziļu abpusēju cieņu, jo viņiem bija spēcīga taisnīguma izjūta un augsti morāles kritēriji, kas viņus bija noveduši uz policijas takas un izveidojuši par talantīgiem policistiem. Tagad Stiltons bija “nogājis no ceļa”, un Žans Batists nebija pārliecināts, ko tas nozīmē. Viņš zināja, ka Stiltons vairs nestrādā par policistu, to pirms dažiem gadiem bija pieminējusi Mete Ulsētere. Bet vai viņš bija mainījies? Vai uz viņu var paļauties? Šodien?

Stiltons vēroja Žanu Batistu un nojauta, kas risinās viņa prātā. Un to varēja saprast. Tāpēc viņam šķita, ka jāsper vēl viens solis.

- Abāss grib atrast slepkavu, - viņš teica.

- Tas ir Francijas policijas uzdevums.

- Es zinu. Bet reizēm pat vislabākajam policistam nepieciešama palīdzība, vai ne?

- Mēdz gadīties.

Žans Batists pēkšņi piecēlās un tajā bridi pieņēma lēmumu, kas balstījās tikai uz līdzšinējo uzticēšanos Stiltonam.

- Kā es varu tevi sazvanīt?

Stiltons iedeva viņam savu telefona numuru un viesnīcas adresi.

- Vai nevēlies šovakar atnākt ciemos uz vakariņām? - jautāja Žans Batists.

- Diemžēl nevarēšu.

- Es saprotu. Sveicini el Fasī!

Žans Batists izgāja no bāra, un Stiltons atvieglojumā atslāba. Par vienu problēmu mazāk. Viņš bija izdarījis to, ko Abāss viņam lūdza, turklāt diezgan labi. Viņš zināja, ka lielais policists piezvanīs. Bet viņš zināja arī to, ka viņam jāizdomā, kā izskaidrot Abāsam, ka viņam jābūt īpaši piesardzīgam ar saviem nažiem.

Tā bija krietni nopietnāka problēma.

Stiltons pārlaida skatienu bāram, un to uztvēra skaistā, tumšmatainā sieviete, ar kuru Žans Batists bija sasveicinājies. Klodete. Viņa sēdēja pie galda bāra dziļumā un vēroja Stiltonu. Viņš nenovērsa skatienu. Viņš neapjauta, cik ilgi viņi viens otru vēroja, taču pamanīja, kādas sajūtas tas izraisa viņa ķermenī. Viņš ilgojās pēc sievietes. Pēc seksa. Viņam nebija bijis seksa, kopš viņš un Vienace Vera bija

mīlējušies viņas treilerā, pāris stundu pirms viņu nosita. Tas bija vairāk nekā pirms gada. Tagad viņš bija šaurā bārā Marseļā dienas vidū un vēroja kādu sievieti, kas lūkojās uz viņu ar dedzinošu skatienu. Pēkšņi viņa piecēlās un devās pie bāra letes. Viņš ar acīm sekoja viņas ķermenim cauri telpai. Viņai bija melnas kurpes ar zemiem papēžiem un pieguloša zaļa kleita. Klodete nostājās ar muguru pret Stiltonu un veica pasūtījumu. Saņēmusi prasīto, sieviete ar divām mazām glāzītēm rokās devās pie Stiltona.

- Vai tev garšo pastis? - viņa jautāja angliski, nolika glāzītes uz galda un apsēdās uz krēsla, uz kura iepriekš bija sēdējis lielais policists.

- Puslīdz, - atbildēja Stiltons.

- Priekā!

Viņi malkoja katrs savu pastis un diezgan ilgi vēroja viens otru. Sieviete vairs nebija nekāda jauniete. Stiltons ari ne.

Viņam bija piecdesmit seši gadi, un sieviete varētu būt aptuveni desmit gadus jaunāka, spriežot pēc mazajām krunciņām, kas tikko bija sākušas veidoties ap viņas nekrāsotajām acīm.

- Klodete, - viņš teica, kad pastis bija gandrīz izdzerts.

-Jā. Un kā sauc tevi?

- Toms.

- Tu pazīsti Žanu Batistu?

-Jā. Un tu?

- Šajā apkaimē visi viņu pazīst. Viņš ir labs policists.

-Jā.

- Vai tu arī esi policists?

- Nē.

- Tu labi runā angliski. No kurienes tu esi?

- No Zviedrijas.

- Ibra.[1]

Stiltons pasmaidīja. Zlatans šobrīd ļoti veiksmīgi spēlēja futbola klubā Paris Saint-German. Parīzē. Bet šeit bija Marseļa. Viņam nevajadzētu būt tik labi pazīstamam.

- Šejienieši gan viņu uzskata par briesmoni, - Klodete teica un pasmaidīja.

Viņai bija mazi, līdzeni zobi, ne gluži balti. Viņas izteiksmīgās lūpas bija gludas un uzkrāsotas sarkanas. Stiltons juta sievietes elpu pāri galdam, tā bija patīkama. Viņš pēkšņi iedomājās par savējo un cerēja, ka pastis aromāts to nomāks.

- Vai tu dzīvo viesnīcā? - viņa vaicāja.

-Jā. Richelieu.

- Braucam uz turieni?

- Nē. Es dalu istabu ar kolēģi.

- Sievieti?

- Nē. Kur tu dzīvo?

- Rue de Croix.

- Vai tas ir tālu?

- Ar taksi ne.

Pagāja aptuveni piecpadsmit minūtes, līdz taksometram izdevās izspraukties cauri pilsētas centram un nokļūt lidz kvartālam, kurā dzīvoja Klodete. Viņi sēdēja mašinas aizmugurē, logi bija nolaisti. Stiltons skatījās ārā un redzēja viru ar leijerkasti, kas ar vienu roku grieza mūzikas instrumenta kloķi un ar otru mainīja caurumotās kartītes. Stiltons atpazina skumīgo melodiju, kas plūda no lielā koka instrumenta, un uzlika roku uz Klodetes kailā ceļgala. Viņš gribēja pieskarties viņas ādai.

- “Raudošais kareivis”, - viņa teica.

Stiltons pagriezās pret viņu.

- Tā sauc melodiju, kuru viņš spēlē. Tā ir veca tautasdziesma par kareivi, kas atgriežas no kara, zaudējis abas kājas.

- No kura kara?

- Viena no tiem visiem.

Klodete uzlika savu roku uz Stiltona rokas un virzīja to augšup pa savu kāju. Stiltons sajuta tās siltumu un liecās uz sievietes pusi.

- Mēs esam klāt, - viņa teica.

Klodete samaksāja par braucienu.

no

Abāss labi pazina visus Marseļas rajonus. Gan bīstamos, gan nabadzīgos, gan tos, kuros labāk neiemaldīties vēlās diennakts stundās. Dažas vietas ārēji bija mainījušās, šis tas bija sakopts, šur tur slējās jaunceltnes. Bet aiz tīrības maskas slēpās tas pats vecais rajons. Tās pašas aizdomas cilvēku acīs, tie paši dīkdieņu jauniešu bariņi, tā pati smaka. Viņš atpazina smaku. Viņš nezināja tās cēloni, vienīgi atcerējās, ka bija uzaudzis ar šo smaku. Tieši šeit. Degošas atkritumu urnas, noplūdes gāzes, svaigi uzliets cements. Viņš tikai minēja. Viņam bija jāpiepūlas, lai smaka neuzjunditu jūtas un atmiņas. Ne jau tāpēc viņš bija šeit. Viņš domāja, ka ir nodedzinājis visus tiltus, bet acīmredzot drupas vēl bija saglabājušās.

To viņš pamanīja.

Abāss steidzās uz augstceltni, kurā dzīvoja Marija. Astotajā stāvā. Viņš cerēja, ka lifts darbojas.

Tas darbojās.

Viņš stāvēja pie nobružātajām durvīm. Uz tam bija vārds, kuru viņa bija minējusi. Pēkšņi viņš saminstinājās. Nezvanīja uzreiz. Paskatījās uz durvīm. Marijai bija mainījies uzvārds. Protams, viņa bija apprecējusies, un viņai bija bērni. To viņa bija pastāstījusi pa telefonu. Viņa vairs nebija tā pati sieviete, kas toreiz. Tolaik viņa uzstājās Cirque Gruss ar vārdu Bai She - Baltā Čūsksieviete. Tas bija brīnišķīgs priekšnesums, kurā cirka direktors stādīja viņu priekšā kā Ķīnas čūsku, kas ieguvusi sievietes izskatu. Pēc tam viņai bija jāizlien pa šauru eju metalofona metālisko skaņu pavadījumā. Viņa spēja savu ķermeni izlocīt aplī, it kā viņai nemaz nebūtu skeleta. Abāss tā ari nesaprata, kā tas bija iespējams. Tagad viņa bija precējusies, viņai bija ģimene un viņa vairs nestrādāja cirkā. Bet ne jau tāpēc viņš minstinājās.

Drīzāk baidoties no tā, ko viņa varētu pastāstīt.

Par Samīru.

Viņš zināja, ka Marijai un Samīrai cirka laikā bija draudzīgas attiecības. Varbūt tās turpinājās arī pēc tam, kad Marija no turienes aizgāja? Varbūt tās turpinājās, līdz Samīra tika noslepkavota?

Viņš nospieda zvana pogu.

Marija uz virtuves galda nolika aukstu ledus tēju. Virtuve bija maza, ņemot vērā, ka viņai bija vīrs un četri bērni. Vienu virtuves sienu aizņēma pelēkzaļa bufete ar stiklotām durvīm, pie otras bija liela cirka afiša.

Cirque Gruss.

Abāss paskatījās uz Mariju.

Kopš Baltās Čūsksievietes laikiem bija pagājuši vairāk nekā piecpadsmit gadi. Viņas ķermenis noteikti vairs nevarēja saliekties aplī.

- Ir pagājis laiks, - viņa teica.

It kā būtu nolasījusi viņa domas. Bet viņa acīs Marija joprojām bija skaista. Abāss viņu redzēja tādu, kāda viņa bija agrāk. Izņemot acis. Tajās viņš redzēja atspoguļojamies to pašu, ko bija ievērojis pats savās acīs. Todien viņš savā dzivoklī Dālagātanā iegāja dušā un iznāca no tās ar pavisam citu skatienu.

Skumju atspulgu acīs.

Marija apsēdās viņam cieši blakus. Jau brīdī, kad viņa pievilka Abāsu pie savām krūtīm, viņš juta, ka laiks ir apstājies. Viņiem bija kopīga pagātne, kas viņus nekad nebija atstājusi. Tagad viņi sēdēja tik tuvu, kā to mēdz darit tikai bērni. Marija paskatījās uz Abāsu.

- Vai tu joprojām nodarbojies ar...

- Nē, es pārstāju pirms daudziem gadiem.

- Es zināju, ka tu nonāksi uz pareizā ceļa.

- Kā tu to zināji?

- Tu nekad nemeloji. Visi meloja, kad viņiem tas bija izdevīgi, bet tu - nekad. Jau tolaik es nodomāju: ja cilvēks nemelo, viss būs labi.

- Puspatiesība.

- Es zinu. Bet tev ir izdevies.

- Pagaidām.

-Jā-

Šeit viņu skumjas saplūda. Sāpes par Samiru. Tas turpinājās, līdz Marija pastiepās pēc savas tējas glāzes, tādējādi mudinot Abāsu darīt to pašu.

Abi zināja, kāpēc viņi atrodas šajā virtuvē.

- Viņa ilgi skuma pēc tevis, - teica Marija. - Tas bija tik mokoši. Meistars zināja, kā viņa jūtas. Cirkā visi to zināja un neviens neko nevarēja darīt. Tā tas vienkārši bija. Samīra bija viņa sieva un mērķa meitene.

-Jā-

Abāss mēģināja koncentrēties. Viņš vēlējās visu pārrunāt, cik ātri vien iespējams, viņš gribēja ātrāk nonākt pie tā, kas sāpēs vēl vairāk. Viņš nevarēja sabrukt jau tagad.

- Kas notika pēc Meistara nāves? - viņš jautāja.

- Samīrai nācās aiziet. Jaunajam nažu metējam bija pašam sava mērķa meitene.

- Kurp viņa devās?

- Sākumā mēs uzturējām diezgan ciešu saikni, bet es ceļoju lidzi cirkam, un viņa palika tepat Marseļā.

- Ar ko viņa nodarbojās?

- Es īsti nezinu.

Abāss pamanīja, ka Marijas skatiens kļūst drūms, bet negribēja izdarīt spiedienu. Viņai bija jāstāsta tas, ko viņa vēlējās un spēja pastāstīt.

- Vai jūs mēdzāt satikties?

- Tikai vienreiz. Dažus gadus pēc tam, kad viņa bija aizgājusi no cirka. Viņa bija ļoti skumja.

- Kāpēc?

- Viņa gribēja zināt, vai es uzturu kontaktus ar tevi.

Abāss juta spiedienu krūtīs.

- Es viņai nosūtīju vairākas vēstules, - viņš teica. - Cirka direktors man iedeva adresi, kur, viņaprāt, Samīra dzīvoja. Bet es nesaņēmu nevienu atbildi. Varbūt viņa tā arī nekad tās nesaņēma.

- Varbūt viņas aģents tās saplēsa.

- Aģents?

Marija piecēlās. Viņa piegāja pie loga un paskatījās ārā. Abāss gaidīja. Marija paspēra dažus soļus uz virtuves galda pusi un no kādas atvilktnes izņēma plānu dēlīti. Kad viņa to grasījās likt uz galda, Abāss pamanīja, ka viņai trīc rokas. Viņš piecēlās un piegāja pie viņas. Marija atspieda galvu pret viņa krūtim un klusi raudāja. Viņš pārbrauca ar roku pāri viņas gaišajiem, īsajiem matiem un ļāva izraudāties.

It kā viņš pats būtu mierīgs.

Gluži pretēji.

Aģents?

Marija pacēla galvu no Abāsa krūtīm un noplēsa gabaliņu papira dvieļa. Viņa nosusināja vaigus un palūkojās uz Abāsu. Viņas atbilde bija tieša:

- Viņa piedalījās filmās.

- Kādās filmās?

- Pornogrāfiskās.

Pagāja vairākas sekundes, varbūt pat minūtes, līdz Abāss viņas vārdus bija pārvērtis saprotamā informācijā.

- Viņa piedalījās pornofilmās?

-Jā.

Abāss atkal apsēdās pie galda un piepildīja savu glāzi ar ledus tēju. Marija palika stāvam. Viņa zināja, ko Abāss vēlas noskaidrot. Cilvēks, kas nekad nemelo, nevēlas, lai citi viņam melotu. Vai slēptu patiesību no viņa. Vienīgais iemesls, kāpēc viņš bija ieradies, bija uzzināt visu par Samīru. Vienīgais, ko viņa varēja darīt, bija pastāstīt visu, ko zināja.

Abāss palūkojās uz viņu.

- Kāpēc? - viņš jautāja.

- Es jautāju to pašu. Viņa nezināja, ko lai atbild. Pēc darba cirkā viņa bija iepazinusies ar kādu vecāku vīrieti, kas teicās viņai palīdzēt. Un, cik es sapratu, bija pārdevis viņu aģentam. Viņa taču bija akla un nabadzīga, viņai vajadzēja sevi nodrošināt. Viņa bija ļoti viegls mērķis vīriešiem, kas gribēja viņu izmantot. Viņa bija tik skaista.

- Un tas aģents iesaistīja viņu pornofilmās?

- Es nezinu, kā tas notiek. Viņš laikam bija arī kaut kāds producents, iespējams, viņš viņu izīrēja.

Abāss vēlreiz piecēlās un piegāja pie loga. Viņš pārlaida pirkstu pāri loga rūtij, no vienas malas līdz otrai. Tālumā viņš redzēja lielus melnu kovārņu mākoņus lidināmies pāri māju jumtiem.

Pornofilmās? Samīra?

Joprojām vērdamies ārā pa logu, viņš jautāja:

- Kā viņa varēja ar ko tādu nodarboties?

- Kā sievietes vispār spēj to darīt? Man šķiet, ka viņu sazāļoja vai arī padarīja atkarīgu no narkotikām.

- Aģents?

- Jā. Tad varbūt viņas kļūst nejūtīgas.

- Iespējams.

Abāsa pirksts kavējās. Viņš uz loga uzzīmēja mazu krustu un pagriezās pret Mariju.

- Vai tu zini, kā sauc aģentu?

-Jā-

Lejā viņš devās pa kāpnēm.

Lifts brauca pārāk lēni.

Viņi ilgi mīlējās lielā, mierpilnā guļamistabā, platā Viktorijas laika stila gultā. Neviens no viņiem nebilda ne vārda, abus bija pārņēmusi sakāpināta iekāre, kas vilka vienu pie otra. Stiltons zināja, kas viņu tā saista pie Klodetes. To, kas Klodeti saista pie Stiltona, zināja tikai viņa.

Pamazām kaisle pierima, un viņi kaili gulēja mīkstajā gultā viens otram līdzās. Stiltons juta, kā uz palaga tek sviedri.

Viņš bija iztukšots. Izsūkts.

“Cik labi!” viņš nodomāja un paskatījās uz Klodeti, kas aizvērtām acīm gulēja uz viņa rokas. Viņš pārlaida skatienu pār viņas kailo ķermeni, un tad tas apstājās pie pretējās sienas. To sedza zilas tapetes un rotāja vairākas neierāmētas eļļas gleznas. Dažas izskatījās nepabeigtas. Stiltons mazliet pacēla galvu, lai varētu tās saskatīt labāk.

Iezvanījās viņa telefons.

Klodete atvēra acis. Stiltons paskatijās uz viņu. Klodete pacēla galvu un atbrīvoja viņa roku. Stiltons paņēma telefonu, nodomājot, ka zvana Abāss.

- Sveiks, Tom! Vai esat nonākuši galamērķī?

Zvanītāja bija Mete Ulsētere.

-Jā-

- Tu taču apsolīji piezvanīt!

- Man nav bijis laika.

- Kāpēc?

- Nepaspēju. Vai esi runājusi ar Abāsu?

- Viņš neatbild.

- Viņš redz, ka zvanītāja esi tu.

- Ko tu ar to gribi teikt?

- Neko. Viņš negrib tikt traucēts.

- Tom, mīļais... Mēs visi esam pieauguši cilvēki. Mēs pazīstam cits citu veselu mūžību. Ar ko jūs nodarbojaties?

Stiltons brīdi klusēja. Pirmkārt, tāpēc, ka zināja, ka jāsaka kaut kas saturīgs, citādi tā būtu tukšu salmu kulšana. Otrkārt, tāpēc, ka Klodete bija pārliekusies pār viņa cirksni un sākusi sūkāt locekli.

- Garš stāsts, - viņš teica. - Gan jau Abāss pats tev pastāstīs. Es to noklausījos vilcienā šurpceļā. Diezgan traģisks stāsts.

- Vai tas ir par viņu?

-Jā-

- Kāpēc tad tu tur esi?

- Man te ir paziņas.

- Fabrs? Žans Batists Fabrs?

-Jā-

Mete Fabru labi nepazina, bet zināja, ka viņš agrāk bija strādājis kopā ar Stiltonu un viņiem bija labas attiecības. Pāris reižu viņu ceļi bija krustojušies, Metei piedaloties kāda nozieguma izmeklēšanā. Viņa secināja, ka Marseļas ceļojums ir saistīts ar policijas darbu.

Un tas viņu itin nemaz nenomierināja.

- Vai tas var kļūt bīstami? - viņa jautāja.

- Kam tieši? - Stiltons knapi izdvesa un juta, ka loceklis ir pilnībā piebriedis.

-Jums abiem.

- Es ceru, ka ne. Kāpēc gan?

- Jo es ļoti labi zinu, ko jūs abi...

- Klau, Mete! Man jāskrien. Arā jau pīpina taksometrs. Es došu ziņu!

Stiltonam izdevās nolikt klausuli, īsu mirkli pirms viņš grasījās beigt. Klodete uz viņu paskatījās.

- Vai tā bija tava sieva?

- Es neesmu precējies.

- Es arī ne.

Uzreiz pēc tam Stiltons beidza.

Marija zināja aģenta vārdu. Filips Martens. Bet nezināja viņa adresi vai atrašanās vietu. To Abāsam vajadzēja noskaidrot pašam. Turklāt viņa zināja, ka Filips Martēns ir bīstams. Pēdējā gada laikā viņa vairākkārt bija dzirdējusi Martēna vārdu saistībā ar brutāliem noziegumiem. Katru reizi viņa bija iedomājusies par Samīru. Pāris reižu centusies ar viņu sazināties, bet neveiksmīgi. Marijas vīrs nevēlējās, lai viņa nonāktu bīstamās aprindās.

Pat viņš bija dzirdējis runas par šo aģentu.

Abāsam bija tikai vārds, bet labs priekšstats par to, kādā kompānijā šis vīrietis apgrozījās. Vai vismaz, ar ko bija pazīstams. Degdams nepacietībā, viņš sagaidīja vakaru, kad tika atvērta kāda iestāde, kuru viņš gribēja apmeklēt. Le Bar de la Plaine, kas darbojās jau tad, kad viņš vēl dzīvoja Marseļā. Viņš nodomāja, ka tas joprojām atrodas turpat. Ar to pašu klientūru - suteneriem, mūziķiem, gangsteriem un staigulēm. Šad tad tur iegriezās arī kāda slavenība.

Abāss iegāja iekšā. Bārs bija atvērts tikai aptuveni desmit minūtes, bet tajā vairs nebija, kur apgriezties. Viņš atspiedās pret bāru. Kāds vecāks bārmenis viņa priekšā noslaucīja neesošus pelnus.

- Sveiks! - Abāss viņu uzrunāja. - Es meklēju Filipu Martēnu. Vai zini, kur varu viņu atrast?

-Nē.

- Es esmu viņam parādā trīs tūkstošus, viņš būs dusmīgs, ja tos nesaņems.

- Ne tikai dusmīgs.

- Tieši tā. Tātad?

- Bārs iepretim stacijai. Viņš tur mēdz iegriezties ap pusdienlaiku. Ko dzersi?

- Es nedzeru.

Abāss pagriezās un spiedās cauri pūlim uz izeju. Viņš zināja, ka viņam seko vairāki acu pāri, un cerēja, ka šīs acis nepieder nepareizajiem cilvēkiem. Cilvēkiem no pagātnes, no arābu kvartāla vai no ostas. Cilvēkiem, kas varētu viņu atpazīt.

Tas radītu problēmas.

Stiltons apstājās un atvilka elpu. Viņš skrēja. Pulkstenis bija mazliet pāri astoņiem, un viņš bija ieradies pie restorāna. Raugoties uz restorānu no ielas puses, tas šķita ļoti plašs. Bet, ja paskatījās no sāniem, likās, ka tas ir pilsētas mazākais restorāns. To sauca Eden Roc, un tas bija iekārtots vienā no mazākajām pilsētas ēkām, kas bija četrus metrus plata un divdesmit piecus metrus gara, vienu stāvu augsta un piebūvēta klāt viesnīcai, kuru Abāss bija atradis internētā. Ari restorāns balstījās uz pāļiem, kas iestiepās jūrā, un šī iemesla dēļ tam tika dots tieši šāds nosaukums.

Stiltons iegāja iekšā.

Dažus metrus no ieejas durvīm aiz minimālisma stilā ieturētas bāra letes stāvēja tievs, sanervozējies viesmīlis ar rudu bārdu.

- Une coupe?

Viesmīlis paskatījās uz Stiltonu, vienlaikus lejot dzērienus dažādās glāzēs. Stiltons nesaprata viņa teikto, tāpēc pakratīja galvu un ieskatījās restorānā. Divus no deviņiem galdiņiem aizņēma ģimenes ar bērniem, seši galdi bija brīvi, un pie devītā sēdēja Abāss. Pašā dziļumā, pie loga ar skatu uz jūru. Stiltons piegāja klāt un apsēdās viņam pretī.

- Tu od pēc sievietes, - Abāss teica.

Stiltons bija tik tikko apsēdies, bet viņam tas šķita ticami. Viņš nebija paspējis nomazgāties, un viņa miesu joprojām klāja dažādi ķermeņa šķidrumi.

- Man tas bija nepieciešams, - viņš teica.

- Kāda, kuru tu pazini?

-Nē.

- Ko teica Žans Batists?

Stiltons īsumā atstāstīja sarunu. Nozīmīgo piebildi par Abāsa nažiem viņš izlaida.

Pagaidām.

To viņš pastāstīs, kad būs nomazgājies.

- Kā tev šķiet, kad viņš piezvanīs? - Abāss jautāja.

- Kad kaut ko uzzinās. Ko tu pasūtīsi?

Bija piesteidzies viesmīlis ar mazām tāfelītēm rokās. Uz tām ar krītu bija uzrakstīts dienas īpašais piedāvājums. Stiltons pārlaida

acis ēdienkartei. Trusis. Zivs. Jūras velšu risoto. Artišoki. Cepti kal-māri.

- Ceptus kalmārus, - izvēlējās Abāss.

Stiltonam kalmāri īsti negaršoja, tāpēc viņš pasūtīja jūras velšu risoto. Abi dzēra Perrier. Abāss klusēja. Stiltons juta, ka atbilstoši viņu jaunizveidotajai hierarhijai viņam pirmajam bija jāatstāsta notikumi. Tikšanās ar lielo policistu bija pārrunāta. Nepieminēta vēl bija viena liela policiste.

- Zvanīja Mete, - viņš teica. - Viņa arī tev esot zvanījusi.

- Es redzēju. Man nebija noskaņojuma ar viņu runāt.

- Viņa vēlas zināt, ko mēs te darām. Viņa ir noraizējusies.

- Un, tavuprāt, viņa raizētos mazāk, ja zinātu, kāpēc mēs esam te?

Stiltonam nevajadzēja atbildēt, jo rudais viesmīlis Abāsa priekšā nolika lielu šķīvi ar maziem, plāniem, trausliem ceptiem kalmāriem un Stiltona priekšā - dziļu šķīvi ar zili melnām dūņām. Abāss apslacīja savu porciju ar citrona sulu un paņēma vienu no kalmāriem pirkstos.

- Ko tu viņai teici? - viņš jautaja, bāzdams mutē kraukšķīgo jūras velti.

- Ka tas ir garš stāsts, turklāt tavs stāsts, tāpēc tev pašam nāksies viņai to izstāstīt, kad būs atbilstošs noskaņojums.

- Vai viņa ar to samierinājās?

- Es noliku klausuli. Man bija jāskrien uz taksometru, mēs taču bijām norunājuši astoņos satikties.

- Vai jūs aizbraucāt uz nepareizo pusi?

- Nē, kāpēc tā jautā?

- Tu taču šurp atskrēji. Es redzēju tevi pa logu.

Stiltons ielika mutē lielu kumosu.

- Kā garšo kalmāri? - viņš vaicāja.

- Lieliski. Un kā tas tur?

“Tas tur” aptuveni tā ari garšoja. Stiltons bija apēdis pāris kumosu un sapratis, ka acīmredzot bija pasūtījis melnu, bezgaršīgu putru. Turklāt tas melnais acīmredzot bija kalmārs.

- Garšo labi, varbūt mazliet par stipru, - viņš teica. - Vai tev izdevās satikt savu paziņu?

-Jā.

Stiltons gaidīja, ka Abāss turpinās sarunu. Viņš to nedarīja. Ne uzreiz. Vispirms viņš paēda. Kad šķīvis bija tukšs, Abāss nolika to uz brīvā galdiņa blakus un iztukšoja savu ūdens glāzi. Ari to viņš nolika turpat. Stiltons viņu vēroja. Viņš saprata, ka šobrīd norisinās kāds īpašs iekšējais rituāls, kas pieprasīja, lai viss ārpasaulē būtu tīrs. Kad viesmīlis bija paņēmis visu, ko varēja paņemt, un pajautāja, vai viņi vēlas vēl kaut ko, Abāss atbildēja:

- Būtu labi, ja kādu brīdi mūs neviens netraucētu.

Viesmīlis pieklājīgi paklanījās un nozuda savā drošajā ostā aiz bāra letes. Abāss paskatījās pa logu pāri tumšajai jūrai, debesīs un centās runāt tikpat tieši, kā to bija darījusi Marija.

- Samīra piedalījās pornofilmās.

Abāss ļāva Stiltonam apdomāt dzirdēto, tāpat kā Marija bija ļāvusi apdomāties viņam. Ilgi. Šis fakts Stiltonu mazliet pārsteidza. Viņš nekad nebija pazinis Samīru, viņš nezināja par viņu neko vairāk kā vien to, ko Abāss bija pastāstījis. Taču viņš pazina Abāsu, un ar to pietika. Kad Abāss novērsās no loga un paskatījās viņam acīs, Stiltons redzēja visu, ko viņam vajadzēja zināt. Galvenokārt tumsu Abāsa acu zīlītēs.

- Viņai bija aģents, - Abāss sāka stāstīt. - Filips Martēns. Mai-tasgabals. Es gribu viņu sameklēt.

- Es saprotu. Lai aprunātos?

- Saproti?

Mete sēdēja vannasistabā un vēroja viru tīrām zobus. Mortenam bija ļoti īpaša tehnika, viņš rūpīgi notīrīja katru zobu. Priekšpusi, iekšpusi, košļājamo virsmu, pēc tam ar zobu diegu katru spraudziņu. Tā kā viņam sešdesmit astoņu gadu vecumā joprojām bija visi zobi, Mete netika pie izlietnes izmantošanas, kamēr nebija veiktas trīsdesmit divas mazas procedūras. Tas bija iemesls, kāpēc viņa gribēja pārbūvēt vannasistabu tā, lai viņiem būtu divas izlietnes.

- Acīmredzot runa ir par slepkavību.

Mete mēģināja novērst Mortena uzmanību, viņam esot pie divdesmit sestā zoba. Viņš izņēma zobu suku un paskatījās uz viņu.

- Tu domā ceļojumu uz Marseļu?

- Jā. Es piezvanīju kādam kolēģim, ko tur pazīstu. Ne gluži pazīstu, patiesībā Toms viņu pazīst, bet mēs esam tikušies sakarā ar darbu. Viņš teica, ka runa ir par slepkavību un ka Abāss pazinis upuri.

- Ak dievs!

Mortens apsēdās uz vannas malas ar zobu suku rokās, un Mete nevilcinoties okupēja izlietni.

- Tas ir kaut kā saistīts ar pagātni, - viņa sacīja. - Ar pagātni, ko viņš pirms tam pieminēja.

- Varbūt viņš pazīst upuri no tiem laikiem, kad dzīvoja Marseļā?

- Jā, sākumā arī es tā domāju.

-Bet?

- Ir pagājusi vesela mūžiba, kopš viņš tur dzīvoja, un, cik man zināms, viņš neuzturēja sakarus ne ar vienu dzīvu dvēseli, - Mete teica un sāka tīrīt zobus.

- Nē. Varbūt kāds radinieks?

- Tu taču zini, ka viņam nav radinieku.

- Viņa mamma, - piebilda Mortens.

- Kas ir ar viņu?

- Viņa pazuda, kad viņam bija septiņi gadi. Varbūt viņa ir dzīva.

- Un tagad tikusi nogalināta?

-Jā.

- Mamma, kas pametusi savu dēlu septiņu gadu vecumā un nekad nav devusi par sevi nekādu ziņu? Diez vai viņas dēļ nu jau pieaugušais dēls bez brīdinājuma dzītos uz Marseļu, līdzi ņemot tādu cilvēku kā Toms, - Mete teica. - Pat tādā gadījumā, ja viņa tikusi nogalināta.

- Varbūt tev taisnība. Man palika vēl seši zobi.

- Es tūliņ būšu beigusi.

Mortens saprata, ka ir aptīts ap pirkstu, un ar to samierinājās. Viņa domas aizklīda prom. Abāss un Toms bija Marseļā kādas slepkavības dēļ. Abāss pazina upuri, upuri no pagātnes. No pagātnes, kuru ienīda. Ko viņi bija nodomājuši darīt? Viņš patiesībā negribēja to zināt, jo nespēja neko ietekmēt.

Tāpēc viņš koncentrējās uz zobu tīrīšanu.

- Vai tu piezvanīji Olīvijai un atvainojies?

Mete pagriezās ar zobu suku mutē, un, tā kā viņa to neizņēma ārā, Mortens nedzirdēja, ko sieva teica. Bet saprata.

Viņa nebija zvanījusi.

- Manuprāt, tu rīkojies gļēvi, - viņš pateica, pievērsis skatienu izlietnei.

Mete izrāva suku no mutes.

- Vai tu beigsi vienreiz bāzt savu degunu lietās, kas uz tevi neattiecas?

- Protams. Atvaino!

Bet tobrīd viņš bija pārņēmis izlietni un tīrīja divdesmit septīto zobu. Mete pēkšņi iemeta zobu suku vannā un izgāja no vannasista-bas. Mortens spoguli nolūkojās viņai pakal. Kas tā par reakciju? Tas jau bija par traku. Varbūt zem tā slēpjas kas vairāk nekā tikai Olīvija. Vai Abāss un Toms?

Viņa bija izsista no līdzsvara, un runa bija par ko citu.

Sirds?

Mete nesen bija pārbaudījusi veselību, viņas sirds nebija pašā labākajā formā. Ārsti viņai bija devuši divus padomus: izvairīties no stresa ikdienas gaitās un darīt kaut ko, lai samazinātu lieko svaru.

Viņa bija ignorējusi abus.

OLĪVIJA IETURĒJA ZINĀMU DISTANCI no žurnālistiem, lai gan tos nenicināja kā liela dala viņas Policijas akadēmijas kolēģu. Viņa respektēja ceturto varu un bija pieredzējusi daudzus gadījumus, kuros pierādījās milzīgā preses ietekme, bet arī uzaugusi informācijas pārsātinātā sabiedrībā, kurā žurnālisti nereti pārkāpa ētikas normas, iedragājot uzticamību, no kuras brīvā prese bija tik ļoti atkarīga. Bieži tas bija atsevišķu žurnālistu dēļ, kuriem trūka cieņas pašiem pret savu profesiju.

Olīvija cerēja, ka Alekss Popovičs nepieder pie šīs kategorijas. Viņš bija lūdzis viņu atnākt uz Dagens Nyheter redakciju. Viņš bija spiests atrasties uz vietas, lai nepalaistu garām ko svarīgu.

Viņš neprecizēja, ko tieši.

“Viņam ir ļoti interesanta balss,” Olivija nodomāja, vērojot savu atspulgu redakcijas ēkas ieejas durvju atspulgā Jērvelsgātanā. Skaista cepure, ne tāda, kādu Marija viņai bija iedevusi Rūtebrū. Vajadzētu to noņemt pirms došanās iekšā, bet viņai patika, kādu iespaidu radīja cepure. Garie, melnie mati krita par pleciem. Viņa paliecās pret spoguļattēlu.

Bija manāms kontrasts starp tumšo, veselīgo seju un uzkrītoši biezo ziemas apģērbu.

Alekss Popovičs tikko bija sasniedzis četrdesmit divu gadu vecumu. Pēdējos astoņus gadus viņš bija strādājis laikrakstā. Viņa darba vieta atradās redakcijas telpas dziļumā. Viņš tik tikko bija nosūtījis e-pastu uz Senegālas vēstniecību, lūdzot apstiprināt, ka tūristu autobusā, kas pirms pāris stundām bija iegāzies aizā, nebija neviena zviedra. Pacēlis acis, viņš ieraudzīja jaunu sievieti pelēkā cepurē kopā ar administratoru. Alekss ievēroja, ka daži viņa vīriešu kārtas kolēģi seko sievietei ar acim. Dažas muguras pie datoru klaviatūras iztaisnojās. Sieviete iegāja dziļāk un noliecās pie kādas

žurnālistes. Viņa pamāja, pagriezās un norādīja uz Alekšu. Jaunā sieviete nāca viņa virzienā. “Vai tā ir Oīvija Rivera?” viņš nodomāja.

Olīvija pienāca pie Alekša. Viņš sveicienam pastiepa roku un norādīja uz krēslu pie galda. Abi apsēdās.

- Skaists iedegums, - viņš smaidīdams teica un izņēma nikotīna košļājamo gumiju no mutes.

- Kad jūs zvanījāt, es tik tikko biju atgriezusies no Kostarikas.

- Tad, kad bijāt pie Bengta?

-Jā-

- Ko jūs tur danjat?

- Kostarikā?

- Pie Bengta.

- Es biju aizgājusi pēc datora.

Pēc Alekša sejas izteiksmes viņa noprata, ka nepieciešami sīkāki paskaidrojumi, tāpēc pastāstīja par savu saikni ar Bengtu Sālmanu un viņa meitu un to, kāpēc bija aizgājusi pēc datora.

- Es ieminējos Sandrai, ka jūs zvanījāt. Viņa teica, ka jūs Bengtu jau sen pazīstat.

-Jā-

- Cik sen?

- Mēs kopā mācījāmies Lundsberjā^2.

- Lundsberjā?

-Jā-

Alekss nevērīgi atmeta ar roku, it kā tā nebūtu pirmā reize, kad viņam nākas stāstīt par viņu kopīgo laiku Lundsberjā.

- Neviens no mums tur īsti neiederējās, - viņš smaidot skaidroja, - bet, gadiem ejot, mēs nepazaudējām viens otru no redzesloka. Bengts bija labs draugs. Jūs mani pamatīgi nošokējāt. No sākuma sacījāt, ka viņš izdarījis pašnāvību, bet pēc tam -, ka nogalināts.

- Abi apgalvojumi bija patiesi to izteikšanas bridi. Kāpēc zvanījāt Bengtam?

Alekss bija konservatīvs žurnālists, pieradis uzdot jautājumus. Tagad viņu izjautāja pavisam nepazīstama sieviete. Ļoti pievilcīga,

bet nepazīstama. Viņš bija ievadījis viņas vārdu internētā, bet neko nebija atradis. Olīvija Rivera. Vai viņa uzdevās par kādu citu? Kāpēc gan? Ko viņa meklēja?

- Kāpēc jūs to gribat zināt?

- Jo esmu ziņkārīga.

- Ar to nepietiek.

Olīvija vēroja Alekšu. Viņai vīrietis patika. Pat ja nevarēja īsti noteikt, kas tieši: vai tā bija balss, attieksme vai īsi apgrieztie tumšie mati, iespējams, noteicošais faktors bija viņa enerģiskais starojums.

Tāpēc viņa mēģināja atrast piemērotu atbildi.

- Bengtu Sālmanu noslepkavoja. Sandru piemeklējusi traģēdija. Es viņu pazīstu personiski un vēlos darīt visu, kas ir manos spēkos, lai viņa uzzinātu, kas patiesibā notika. Un kāpēc.

- Vai esat policiste?

- Daļēji. Esmu beigusi Policijas akadēmiju, bet nestrādāju par policisti. Bengta slepkavību izmeklē Valsts kriminālpolicija.

- Kāpēc kriminālpolicija?

- Es nezinu. Tātad - ko jūs vēlējāties Bengtam teikt?

Alekss sāka košļāt jaunu nikotīna košļājamo gumiju un pamanīja, ka paciņa atkal ir tukša. Viņš košļāja pārāk bieži. Viņš pārlaida plaukstu pār neskūto vaigu. Ko lai atbild?

- Varbūt jus nemaz nevēlaties atbildēt? - Olīvija vaicāja, it kā izlasījusi to viņa acīs. - Varbūt tā ir konfidenciāla informācija? Privāta?

- Tā ir privāta.

- Labi.

Viņi brīdi klusēja. Abi skatījās viens uz otru. Alekss pirmais novērsa skatienu, palūkojās Olīvijai pār plecu un secināja, ka klātesošie atrodas pietiekami tālu. Viņš gribēja atbildēt. Viņš vēlējās turpināt sarunu ar šo dedzīgo sievieti. Alekss pieliecās uz Olīvijas pusi.

- Pirms dažām dienām Bengts man piezvanīja un teica, ka viņam esot labi materiāli, kas varētu mani ļoti interesēt. Kā žurnālistu. Pa telefonu viņš nevēlējās atklāt detaļas, bet solīja man tos atsūtīt. Es piezvanīju, lai pavaicātu, vai viņš materiālus jau ir izsūtījis, jo vēl neko nebiju saņēmis.

- Tātad jūs nezināt, par ko bija runa.

- Nē. Bet viņš nezvanītu un tā neizturētos, ja tas nebūtu nopietni. Turklāt izklausījās, ka kāds uz viņu izdara spiedienu. Es jautāju, vai kas noticis, un viņš to apstiprināja, bet pēc tam nolika klausuli.

- Varbūt tam bija saistība ar zādzību muitā?

- Kādu zādzību?

Olīvija zināja, ka viņai to nevajadzētu pieminēt, ja viss būtu kā parasti. Bet nekas nebija kā parasti. Nekas nebija kā parasti kopš tā brīža, kad Toms Stiltons beidzot no sevis bija izspiedis patiesību par viņas noslepkavoto mammu. Tagad viss bija neparasti, un Olivija īsti neizprata savu rīcību. Šobrīd viņa diezgan atklāti runāja ar kādu žurnālistu, kuru pat nepazina.

Pēdējo reizi, kad viņa to darīja, sekas nebija pārāk pozitīvas.

“Tāda reizēm ir dzīve,” viņa nodomāja un pastāstīja par muitā pazudušo narkotiku kravu un Bengta Sālmana vadīto iekšējo izmeklēšanu. Viņa neko daudz nezināja, gandrīz neko.

Bet Alekša interese par šo lietu arvien pieauga.

- Cik liela krava pazuda?

- Nezinu.

- Un man šķita, ka runa ir par kaut ko pilnīgi citu.

- Par ko tad? Jūs taču nezināt, ar ko saistīti Bengta minētie materiāli?

- Nē. Ja es to zinātu, nebūtu tos pat pieminējis. Man ir tikai nojauta.

- Par ko?

Alekss noprata, ka Olivija ir pastāstījusi kaut ko tādu, ko viņai, visticamāk, nevajadzēja atklāt, it īpaši par muitu. Tāpēc viņš rīkojās tāpat. Viņam jaunā sieviete acīmredzami patika.

Galvenokārt viņas enerģija.

Turklāt viņš intuitīvi juta, ka šis kontakts arī nākotnē var izrādīties noderīgs.

- Pavisam nesen kāda ballītē vai, pareizāk sakot, kādās vakariņās Bengts zaudēja savaldību un kļuva agresīvs. Bijām sanākuši kopā ar dažiem veciem čomiem no skolas laikiem. Bengts bija pamatīgi iedzēris un pēkšņi sāka runāt par sava tēva nāvi kādā veco ļaužu pansionātā un uzstāja, ka viņa tētis joprojām būtu dzīvs, ja būtu

pienācīgi aprūpēts. Tas bija ļoti nepatīkami, un mēs viņu ar taksometru aizsūtījām mājās.

- Un viņa materiālos varētu būt informācija par pansionātu?

- Tā es iedomājos, ņemot vērā viņa satraukumu par šo tematu, liet narkotiku kravas zādzība izklausās daudz ticamāks iemesls.

- Jā. Varbūt.

Un tad bija pienācis bridis, kuru Alekss bija ļoti gaidijis. Preses konference ar Džimiju Okesonu. Daži nacionālradikāļi bija klīduši pa pilsētu ar dzelzs stieņiem un piekāvuši cilvēkus. Alekss atvadījās. Olīvija piecēlās, noņēma pelēko cepuri, sabužināja garos matus, uzrakstīja savu mobilā telefona numuru un aizgāja. Alekss viņai sekoja ar skatienu.

“Šī ir trešā reize, kad dzirdu par Bengta tēva nāvi,” nodomāja Olivija, atstājot redakciju. “No trim dažādiem cilvēkiem. Bengts laikam bija ļoti satraukts par notikušo.” Viņa paņēma mobilo telefonu un piezvanīja Sandrai. Viņa atbildēja ātri.

- Sveika! Vai esi atradusi datoru?

- Diemžēl ne. Bet policija droši vien to šobrīd meklē. Kā tu jūties?

- Pa vidam. Es slikti guļu.

- Tu vari man zvanit jebkurā laikā, ja nevari aizmigt, labi?

- Labi. Vai tu ko vēlējies?

- Nē, piezvanīju tāpat vien. Es par tevi domāju visu laiku.

- Paldies!

- Patiesībā ir kāda lieta, ko es gribētu noskaidrot. Kurā pansionātā dzīvoja tavs vectēvs?

- Silvergordenā. Nakā. Kāpēc jautā?

- Ziņkāres dzīta. Tavs tētis ļoti pārdzīvoja vectēva nāvi.

- Tiešām?

Jā. Nu un? Olīvija juta, ka viņa jaucas, kur nevajag.

- Vai pie Šarlotes tu jūties labi? - viņa mēģināja mainīt sarunas tematu.

-Jā... Viņa piedāvāja pārvākties kopā ar mani uz Rūtebrū, kad es to vēlēšos. Bet es nevēlos. Varbūt vēlāk... Tad jau redzēs.

- Jā. Svarīgākais ir tas, ka tu dari to, ko uzskati par pareizu.

- Šarlote arī tā saka. Klau, vai mēs varam sazvanīties rīt? Pie manis atnāca klasesbiedrene.

- Protams. Piezvani, kad vēlies parunāt.

- Mīļš paldies. Es tā darīšu.

Olīvija beidza sarunu un jutās mazliet saīgusi. Kāpēc gan? Vai tāpēc, ka patiesībā bija zvanījusi, lai iegūtu informāciju, nevis uzzinātu, kā Sandra jūtas? Bet viņa taču gribēja abus. “Vajadzēs rīt parunāties mazliet ilgāk,” viņa nodomāja un devās uz stikla izejas durvīm. Pa tām viņa redzēja, kā cilvēki pārvietojas, saliekušies uz priekšu, pretojoties vēja nestajām sniega vērpetēm.

Neomulīgi.

Viņa uzvilka adīto cepuri un devās putenī.

Uz Nāku Olīvija devās ar automašīnu.

Pazudušā datora meklēšanu un attiecības ar bāreni Sandru viņa pagaidām bija atlikusi. Viņa tam pievērsīsies vēlāk, nesabojājot Metes izmeklēšanu. Šobrīd tikšanās ar Alekšu Popoviču bija novirzījusi viņas interesi citā virzienā. Atšķirībā no Alekša viņu neinteresēja pazudusī narkotiku krava. Viņa gribēja izprast to, ko viņš vēlējās noklusēt. Bengta satraukumu par notikušo Silvergordenā.

Olīvija nogriezās no šosejas, un mašīna līkumā izslīdēja. Ceļi bija slapji un slideni, un viņas mašīnai joprojām bija vasaras riepas. “Laiks nomainīt,” viņa nodomāja un nogriezās uz Jārlaberju.

Pansionāts atradās ceļa galā, pelēkā, modernā divstāvu ēkā. Viņa atstāja mašīnu stāvvietā netālu no ieejas un cerēja, ka iekļūšanai ēkā nebūs vajadzīgs durvju kods.

Tas nebija vajadzīgs.

Olīvija pagrūda stikla durvis un iegāja lielā, tukšā, gaišā hallē. Tuvumā nebija neviena cilvēka, toties pie vienas sienas glaudās balts kaķis. Kaķis? Šeit? Viņa iegāja pa vēl vienām stikla durvīm, un, kamēr tās nebija paguvušas aizvērties, kaķis jau bija iešmaucis iekšā. Stulbums! Vai vajadzētu to iznest ārā? Tas viņai nebūtu izdevies, jo kaķis jau bija nozudis. Vai pansionātos drīkst būt kaķi? Olīvija izgāja cauri īsam gaitenim un nonāca pie vēl vienām stikla durvīm. Joprojām nemanīja neviena cilvēka. Viņa pavēra durvis un iegāja lielā gaitenī, kura labajā pusē atradās tukša administratora vieta. Aukstā neona

gaisma, kas atspīdēja pret baltajām sienām, viņu apžilbināja. Olīvija gāja tālāk, un viņu samulsināja klusums. It kā skaņa telpā būtu pil-nigi izolēta. Viņa teju nedzirdēja pati savus soļus. Viņa paspēra dažus soļus un instinktīvi pagrieza galvu. Gaiteņa stūrī uz koka krēsla sēdēja kāds vīrs. Viņam mugurā bija pelēka flaneļa pidžama. Viņš bija plikpauris, un viņa galvas ādu klāja zilimelni plankumi. Rokas, kas gulēja uz roku balstiem, līdzinājās skeletam. Viņš sēdēja pavisam nekustīgi, nenolaižot acis no Olīvijas. Viņa apslāpēja pēkšņās izbailes un devās uz vīrieša pusi.

- Sveiki! Mani sauc Olīvija. Vai zināt, kur es varu atrast personālu?

Vīrietis joprojām sēdēja nekustīgi. Viņa sejā nepakustējās ne vaibsts. Ķermenis bija kā sasalis. Olīvija bija redzējusi cilvēkus, kas tēlo statujas gan Barselonā, gan Meksikā - cilvēkus, kas pārakmeņojušies stāv ārkārtīgi ilgi, un vienīgais, kas kustas, ir viņu acis. Šī vīra acis nekustējās. Vai viņš vispār elpo?

Olīvija pagriezās un turpināja soļot pa tukšo gaiteni. Tikusi līdz pašam galam, viņa pagriezās. Fosilija krēslā joprojām nebija pakustējusies. Olīvija pagriezās ap stūri un nonāca citā gaišā gaitenī. Tikpat tukšā kā iepriekšējais. Viņa pagāja garām vairākām durvīm. Dažās durvīs bija atslēga. Gaiteņa vidū viņa apstājās. Tas taču nav nopietni. Te jābūt cilvēkiem. Vismaz personālam.

- Hallo?!

Viņa dzirdēja savu balsi atbalsojamies sienās un izgaistam. Viss atkal kļuva kluss.

Tad līdz viņai nonāca kliedziens. Nepatīkams un garš kliedziens, kas atgādināja lapsas kaucienu nakts vidū. Tas skanēja no kādas telpas mazliet tālāk. Durvis bija nedaudz pavērtas. Viņa uzmanīgi tās atvēra. Istaba bija tumša, logu aizklāja žalūzijas. Dziļāk telpā viņa pamanīja sievieti tupam uz grīdas. Sievietei mugurā bija balts uzsvārcis. Vai viņa kliedza? Olīvija iegāja iekšā. Sieviete paskatījās uz viņu.

- Vai ātrā palīdzība jau atbrauca?

- Es nezinu. Kas noticis?

Olīvija piegāja tuvāk, un tad viņa ieraudzīja otru sievieti. Ļoti vecu sievieti baltos rītasvārkos. Viņa gulēja uz grīdas. No viņas pieres sūcās asinis. Viņas kājas raustījās augšup lejup, it kā viņai būtu piemetušies krampji. Viņa vicināja rokas pa gaisu. Sieviete baltajā uzsvārci satvēra vienu roku un mēģināja to noturēt.

- Palidzlba driz būs klāt, Hilda, drīz...

No vecās sievietes pavērtās mutes izlauzās vēl viens kliedziens -garāks un spalgāks.

- Es esmu šeit. Klēra ir šeit... Drīz viss būs labi.

Vecā sieviete Hilda sāka sist ar brīvo roku, viņas ķermenis sastinga lokā virs grīdas. Sieviete baltajā uzsvārcī paskatījās uz Olīviju.

- Vai varat man palīdzēt?

- Ko man darīt?

- Satveriet otru roku!

Olivija noliecās un satvēra otru Hildas roku. Viņa juta, cik stipra ir vecā kundze, Olivija tik tikko spēja noturēt viņas roku. Pēkšņi Hilda pagrieza ķermeni uz sāniem un pacēla galvu no grīdas. Viņas acis vērās tieši griestos, viņa kliedza ar visu savu ķermeni, bet neizdvesa ne skaņas. Klēra mēģināja noglāstīt viņas pieri.

- Vai te neviena cita nav? - Olīvija jautāja.

- Nē, ne šajā nodaļā. Esmu piezvanījusi ātrajiem un ārstam.

Bet tas vairs neko nedos. Dzīvība no Hildas iztecēs, ilgi pirms

viņi ieradīsies. Gan Klēra, gan Olīvija to saprata. Viņas turēja vecās sievietes rokas tumsā un redzēja, kā trauslais ķermenis lēnām pārstāj raustīties, kā elpošana pamazām norimst un galva saļimst pret grīdu. Brīdi vēlāk Olīvija sajuta, ka vecās sievietes roka ir iekrampējusies viņas rokā tik stipri, ka viņai bija gandrīz jākliedz. Tad roka atslāba.

Hilda bija mirusi.

Olīvija sēdēja uz grīdas, ar muguru atspiedusies pret gultas malu. Klēra bija konstatējusi, ka Hildai nav pulsa, un pierakstījusi pulksteņa laiku un citas detaļas. Tad viņa aizvēra vecās sievietes plakstus, piekārtoja matus, izvilka mutautiņu no kabatas un noslaucīja asinis no Hildas pieres.

- Viņa laikam sasita galvu, izkrītot no gultas, - viņa klusi teica.

Olīvija pamāja. Viņa bija aizdomājusies. Tā bija pirmā reize, kad

viņa redzēja kādu mirstam. Kad turēja kāda cilvēka roku viņa nāves

г

bridi. Pavisam sveša cilvēka. Viņa pārlaida skatienu telpai. Sienas bija tukšas. Uz plaukta virs gultas stāvēja ierāmēta fotogrāfija.

Tajā bija redzams suns.

Tas bija viss.

- Vai varat man palidzēt?

Klēra bija piecēlusies un stāvēja aiz Hildas galvas.

- Ņemiet aiz kājām!

Viņa gribēja Hildu iecelt atpakaļ gultā. Olivija satvēra sievietes kājas, un Klēra turēja viņu zem pleciem. Olīvija saprata, ka ceļ cilvēka ķermeni, un jutās satriekta. Ķermenis nesvēra tikpat kā neko. Sajūta bija tāda, it kā viņa celtu tikai baltos rītasvārkus. It kā liktenis būtu paņēmis līdzi visu pārējo. Viņas uzmanīgi novietoja Hildu gultā.

- Paldies, - Klēra teica.

Viņa apsēdās uz gultas malas un paskatījās uz mirušo sievieti. Olīvija ievēroja, ka Klēra ir ļoti aizkustināta. Skumja. Roka, kas noslaucīja acis, kļuva mikla. Olivija apsēdās klubkrēslā pie sienas. Klusums šeit bija pavisam citāds. Ārpusē tas bija biedējošs, bet ne šeit.

- Tas ir tik bezcerīgi...

Klēra uzrunāja trauslo ķermeni, nepaskatoties uz Oliviju. Viņa kontrolēja savu balsi, bet runāja satraukti. It kā konstatētu atkārtotu traģēdiju. Olīvija klusi sēdēja. Viņa juta, ka sekos vēl kas.

- Mēs cīnāmies, līdz esam nospiesti uz ceļiem. Un tik un tā tas notiek. Atkal un atkal. Mēs nepaspējam būt tur, kur jābūt. Mēs nepaspējam izdarit to, kas jādara. Tas ir tik bezcerigi...

Klēra pagriezās pret Olīviju.

- Es biju pie viņas pirms pāris stundām. Viņa gulēja gultā kā parasti. Elpoja. Es ar viņu mazliet aprunājos, bet man bija jāapmeklē vēl dažas istabas, jāpagatavo pusdienas un jāveic pāris pasūtījumu. Viņai vajadzēja nospiest izsaukuma pogu, ja bija kas vajadzīgs. Bet viņa to neizdarīja.

- Kāpēc ne?

- Noteikti neaizsniedza. Tā bija noslīdējusi aiz gultas. Ja es būtu iegājusi pie viņas agrāk, es būtu pamanījusi. Bet man bija jāveic citi pienākumi, un šodien nodaļā es esmu viena pati. Ko gan lai es būtu darījusi?

Olīvijai nebija atbildes. Viņa te nestrādāja. Bet viņa saprata, ka Klēru notikušais ir satriecis un viņa jūt nepieciešamību par to parunāt.

- Ko jūs domājāt, sakot “atkal un atkal”? - Olīvija vaicāja. - Vai kas tāds noticis jau agrāk?

- Vairākkārt. Diemžēl.

Klēra paskatījās uz Olīviju.

- Paldies par palīdzību. Mani sauc Klēra Tingmane.

- Olīvija Rivera. Esmu Sālmanu ģimenes draudzene. Torštens Sāl-mans arī šeit nomira pirms kāda laika, vai ne?

-Jā-

- Viņa dēlu Bengtu ļoti satrieca tēva nāve.

- Es zinu. Viņam ir pamatots iemesls justies satriektam.

- Vai jūs ar viņu runājāt?

-Jā-

- Kas notika?

- Torštenam naktī sākās insults. Cilvēks, kas tonakt dežurēja, bija aizņemts ar ko citu un neuzraudzīja istabas, kā tas būtu jādara. Tāpēc Torštenu atrada tikai no rīta, un tad jau bija par vēlu.

- Viņu varēja izglābt, ja viņš būtu atrasts agrāk?

-Jā-

- Arī Hildu?

- To es nezinu. Bet kaut kas tāds notiek visu laiku. Pirms pāris nedēļām pie mums bija kāda diabētiķe, kas laikus nesaņēma savu insulīna devu. Kāds to bija palaidis garām, lai gan tas bija rakstīts dokumentos, kas bija nodoti personālam. Viņa gandrīz nomira.

- Tas taču ir šausmīgi!

-Jā-

- Bet kāpēc tā notiek?

Olīvija redzēja, ka Klēra minstinās.

- Jo mums nepārtraukti trūkst personāla, - viņa teica. - Pusei no mums nav izglītības. Ietaupa uz visu, uz ko vien var ietaupīt. Trūkst plānošanas, neviens nezina, ar ko nodarbojas pārējie. Visiem vienmēr jāatrodas visur. Dažiem vecajiem cilvēkiem tika atklāti drausmīgi izgulējumi, un vasarā kādam vīram brūcē uz muguras bija iemetušies mušu kāpuri. Tas bija šausmīgi.

Klēra papurināja galvu, it kā atmiņas viņu joprojām mocītu.

- Gandrīz no katras savas maiņas es dodos mājās raudādama, -viņa teica. - Viņi rīkojas tā, it kā šeit neuzturētos dzīvi cilvēki. Viņiem tā ir tikai kā pārstrādes rūpnīca cilvēkiem, kas tāpat tūliņ mirs.

- Kas ir “viņi”?

- Pansionāta vadība. Viņiem galvenais ir ietaupīt un nopelnīt. It kā...

Klēra pēkšņi apklusa. Gaitenī bija dzirdami soļi.

-Jums tagad jāiet.

Olīvija piecēlās. Durvīs viņa saskrējās ar sievieti gaišiem, īsiem matiem un piegulošu, bēšu mēteli mugurā. Sieviete apstājās. Olīvija viņai pagāja garām un devās uz gaiteņa pusi. Sieviete iegāja telpā un aizvēra durvis. Olīvija saklausīja pieklusinātas balsis. Pēc pāris minūtēm durvis atvērās un sieviete iznāca ārā. Viņa piegāja pie Olīvijas un izstiepa roku.

- Sveiki! Rākela Vēlīna.

- Olīvija Rivera. Kas jūs esat?

- Es esmu Silvergordenas pārvaldniece. Vai esat kāda iemītnieka radiniece?

- Nē.

- Tad ko jūs šeit darāt?

- Es tikko jūsu darbiniecei palīdzēju apkopt kādu mirstošu, nu jau mirušu, sievieti. Acīmredzot neviena cita palīga te nav.

- Es lūgšu jūs tagad iet prom.

- Kāpēc?

Rākela Vēlīna ieturēja nelielu pauzi.

- Jo šis ir privāts pansionāts. Nepiederošām personām te nav atļauts atrasties.

- Esmu Sālmanu ģimenes draudzene.

- Viņiem te vairs nav piederīgo.

Sievietes saskatījās. Vēlīna norādīja uz ārdurvju pusi. Olīvija nekustējās.

- Kā es varu sazināties ar uzņēmumu, kam pieder Silvergor-dena? - viņa vaicāja.

- Vai jūs iesiet pati vai arī man būs jāizsauc policija?

- Kāpēc lai jūs sauktu policiju? Jo es kļuvu par liecinieci tam, kas te notika?

- Tas, kas te notika, neattiecas uz nepiederošām personām.

- Izņemot to, ka jūs ļāvāt nomirt sievietei, kuru vēl varēja glābt.

- Vai jūs beidzot iesiet?

- Vai jūs mēģināt noslēpt notikušo?

Rākela Vēlīna skatījās Olīvijai acīs un izvilka mobilo telefonu. Olīvija pagriezās un gāja uz durvju pusi. Pusceļā viņa pagriezās. Klēra stāvēja durvīs aiz Vēlīnas muguras. Viņu skatieni satikās. Olīvija izgāja pa stikla durvīm. Pirms tās paspēja aizvērties, baltais kaķis izmanījās viņai līdzi.

Tas noteikti bija pamanījis Rākelu Vēlīnu.

Viņa stingri turēja stūri. Ne vien tāpēc, ka tā bija slidena, bet galvenokārt satraukuma dēļ. Visu mājupceļu logu tīrītāji bija ieslēgti uz pilnu jaudu. Tikai vēlāk Olīvija pamanīja, ka ārā nemaz nelīst.

Nebija lijis visu šo laiku.

Nonākusi dzīvoklī, viņa joprojām juta satraukumu. Gan par notikušo ar Hildu, gan tikšanos ar Rākelu Vēlīnu. Bet galvenokārt viņu satrauca Klēras Tingmanes stāstītais. Par to, kas notiek Silvergorde-nas pansionātā. Viņai bija aizdomas, ka daudz kas tiek noklusēts. Viņa nometa jaku priekšnamā un juta nepieciešamību pēc karstas vannas un krūzes tikpat karstas tējas. No domas par vannu nācās atteikties uzreiz, jo vannas viņai nebija. Un karsta duša nesniedza tādu baudu. Bet karstu tēju gan viņa varēja pagatavot. Viņa uzlika vārīties ūdeni, uzvilka ērtākas drēbes, paņēma klēpjdatoru un ieslēdza to.

Olīvija nepacietīgi bungoja ar pēdām pa grīdu.

Ūdens bija uzvārījies. Viņa paņēma karsto tējkannu. Lejot verdošo ūdeni krūzē, viņa pamanīja, ka roka nedaudz trīc. Roka, kurā Hilda bija iekrampējusies mirkli pirms nāves. Viņa joprojām pārāk skaidri atcerējās notikušo. Un atcerēsies vēl ilgi - par to viņa bija pārliecināta.

Tāpat kā pārsteigumu par mirušā ķermeņa vieglumu.

Olīvija sāka internētā meklēt informāciju par Silvergordenas pansionātu.

Pēc kāda laika viņai bija skaidrs priekšstats par tā īpašniekiem. Pansionāts piederēja riska kapitāla uzņēmumam Albion AB. Viņa atvēra Albion piederošā pansionāta mājaslapu. Interneta vietne bija grafisks meistardarbs, ar skaistu dizainu un viegli pārskatāma. Tajā bija izcelts kārdinošs piedāvājums:

Vai vēlaties savai vecajai mammai un tētim sniegt to, ko viņi pelnījuši? Mīlestībā un tuvībā pavadītu laiku? Ar cilvēkiem, kuru aicinājums ir rūpēties par citiem? Tad dodiet viņiem iespēju mūža nogali pavadīt Silvergordenā - pansionātā, kurā tiks gādāts par katru sīkumu.

“Par mušu kāpuriem muguras brūcē ne ziņas,” nodomāja Olivija, “bet tas laikam neizklausās gana vilinoši.”

Izdzērusi divas krūzes tējas, viņa izslēdza datoru un domāja par Klēru Tingmani. Sievieti, kas viņai bija uzticējusies, kad viņas bija palikušas divatā kopā ar mirušu vecenīti. Viņa noteikti neliecinātu tiesā. Bet viņa tur bija. Ja būtu vajadzība, varbūt Olīvija varētu pierunāt viņu pastāstīt to pašu vēl kādam.

Pie durvīm zvanīja.

Olīvija piecēlās un paskatījās pulkstenī. Mazliet pāri astoņiem. Viņai bija licies, ka ir jau pusnakts. Varbūt tā ir Mete, kas vēlas norakt kara cirvi.

Bet tā nebija Mete.

Pie durvīm bija cits Ulsēters. Mortens, nevis Mete.

- Sveiks! Nāc iekšā!

Mortens Olīviju sirsnīgi apskāva un iegāja dzīvoklī. Viņš nekad te nebija bijis.

- Vai tu šo dzīvokli īrē no brālēna?

-Jā-

Mortens ātri palūkojās visapkārt, tas bija mazs divistabu dzīvoklis.

- Kārtigs vecpuiša dzīvoklis.

- Stulbs izteiciens.

-Jā, patiešām.

- Vai vēlies tēju?

- Es nekad nedzeru tēju.

- Kāpēc ne?

- Man tas liekas muļķīgi.

- Sarkanvīna man nav.

Mortens pasmaidīja. Kummelnēsā vakariņās vienmēr tika pasniegts sarkanvīns. Tāpēc viņš saprata bez komentāriem.

- Man pietiks ar tevi.

- Paldies!

Mortenam un Olīvijai bija īpašas attiecības. Mortens bija viņu atbalstījis, kad viņas pasaule sagruva. Viņš bija cilvēks, kas salāpīja un salaboja viņas trauslo psihi, kas noturēja viņu virs ūdens pēdējā studiju posmā Policijas akadēmijā. Un tieši viņš atbalstīja viņas lēmumu doties uz Meksiku.

Tāpēc, pēc Olīvijas domām, viņš varēja dzert, ko vien vēlējās.

- Vai tevi satrauc manas un Metes attiecības? - Olīvija pajautāja, kad viņi sēdēja pie virtuves galda. Viņa gribēja to noskaidrot, lai pēc tam varētu runāt par patīkamākām lietām.

-Jā.

- Man liekas, ka viņai vajadzētu man piezvanīt un atvainoties.

- Es arī tā domāju.

- Bet viņa to nedarīs.

- Nē, - apstiprināja Mortens.

- Ko nu?

- Es tikai gribēju pārliecināties, ka tu nedarīsi neko muļķīgu.

- Tāpēc ka dusmojos uz viņu?

-Jā-

- Kāpēc lai es to darītu?

- Jā, kāpēc gan lai tu to darītu?

Mortens veltīja viņai šķelmīgu skatienu. Viņš Olīviju pazina diezgan labi un zināja, ka viņa ir vismaz tikpat ietiepīga kā viņa sieva. Neviena no viņām nespers pirmo soli. Viņš zināja arī to, cik nopietnu brīdinājumu Mete bija saņēmusi pēdējās veselibas pārbaudes laikā.

Olīvija to nezināja.

Tāpēc viņa nezināja, ka Mete nedrīkst lieki satraukties. Emocionāls konflikts ar Olīviju bija pēdējais, kas viņai bija nepieciešams. Bet Mortens nedomāja to Olīvijai atklāt.

Vismaz ne tagad.

Ne jau tāpēc viņš bija šeit.

- Vai tāpēc tu atnāci? Lai pateiktu man, lai es nedaru neko muļķīgu? - Olivija jautāja.

- Nē. Es nācu sevis dēļ. Tevis un sevis dēļ. Es un Mete ļoti labi saprotamies dažādās dzīves jomās, to tu droši vien esi pamanījusi. Bet es neesmu Mete. Tavs un Metes strīds neietekmē tavas un manas attiecības. Tās ir nemainīgas neatkarīgi no tā, kas notiek. Es tikai gribēju, lai tu to zini.

Olīvija pastiepa roku un uzlika to uz Mortena rokas. “Dzīva cilvēka roka,” viņa nodomāja.

- Es zinu, - viņa teica.

- Labi.

Viņi veltija viens otram siltu skatienu. Olīvija noņēma savu roku.

- Vai Abāss ir devis kādu ziņu? - viņa vaicāja. - Es mēģināju viņu sazvanīt.

- Viņš devās uz Marseļu. Kopā ar Tomu.

- Ko viņš tur grasās darīt?

- Es nezinu. Sliktākajā gadijumā viņš iekulsies nepatikšanās.

- Kaut kas bīstams?

- Iespējams.

- Nu tad labi, ka viņš paņēma to bezpajumtnieku sev līdzi.

Olīvija dzirdēja, cik bērnišķīgi tas izklausījās, un kā atvainodamās pamāja ar roku. Mortens pasmaidīja.

- Gan jau viss nokārtosies.

Olivija paraustīja plecus. Viņas plānos nebija kaut ko nokārtot ar Tomu Stiltonu. Tāpēc viņa mainīja tematu.

- Vai tu zini uzņēmumu Albion?

- Riska kapitāla uzņēmums. Jā. Kāpēc jautā?

- Vai tev ir mazliet laika?

- Protams.

Olivija ātri pastāstīja, ko pirms dažām stundām bija piedzīvojusi pansionātā, un Mortens ievēroja, ka viņa ir aizrāvusies.

Un satraukta.

Mortens saprata viņas satraukuma iemeslu, vispārīgā ziņā. Viņš ienīda riska kapitālistus. Mortens kādreiz bija nopietni iesaistījies

dažādās kreiso radikāļu aktivitātēs. Daļa ideoloģijas ar gadiem bija zaudējusi aktualitāti, bet no pamatvērtībām viņš nedomāja atkāpties.

- Ir grūti gūt peļņu sociālās aprūpes nozarē, - viņš teica, - šajā jomā ir daži plēsoņas, kas darīs visu, lai iegūtu nodokļu maksātāju naudu. Un tad atrodas ambiciozi un uzņēmīgi cilvēki, kas labprāt vada šādas iestādes, izmantojot daudz personiskāku un radošāku pieeju, nekā tas ir pa spēkam rajona un pašvaldību iestādēm. Ir grūti panākt līdzsvaru.

- Silvergordenu vada plēsoņas.

- Tu to skaidri zini?

- Es izdaru secinājumus pēc šodienas notikumiem un tā, ko man pastāstīja pansionāta darbiniece.

- Jā. Bet tajā pašā laikā tas būtu ļoti neienesīgi, ja Albion apzināti kaitētu sava uzņēmuma /irbībai. Tas ir pretrunā ar visu riska kapitāla ideju.

- Un kāda tā ir?

- Pārņemt uzņēmumu, padarīt to ārkārtīgi ienesīgu un tad pārdot ar uzviju. Un tas nav iespējams, ja uzņēmums ir tuvu bankrotam.

- Bet varbūt uzņēmums ir nospiests uz ceļiem tikai tāpēc, lai uz papīra viss izskatītos skaisti.

- Tas ir iespējams. Izskatās, ka mums tam ir gana šausminoši pierādījumi. Kā tu nonāci pansionātā?

- Tur nomira Bengta Sālmana tēvs. Bet to tu nedrīksti stāstīt Metei.

- To, ka viņš tur nomira?

- To, ka es tur biju. Tu redzēji, kas notika, kad es biju apmeklējusi muitu.

Mortens apsolīja nestāstīt Metei par Silvergordenu. Olīvija pavadīja viņu līdz durvīm un saņēma vēl vienu siltu apskāvienu. Vēl neaizvērusi durvis, viņa piebilda:

- Cerams, ka Abāss neiekulsies nepatikšanās.

- Mēs arī tā ceram.

Olīvija aizvēra durvis un atspiedās pret sienu. Viņai šķita, ka Mortens viņu sarunas laikā domās bija kur citur. Viņa gribēja uzzināt ko vairāk par pansionātu. Par Bengta Sālmana reakciju uz tēva nāvi.

Viņa paņēma mobilo telefonu, lai piezvanītu Aleksam. Taču ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

- Sveiki! Te Olīvija Rivera. Vai varat piezvanīt, kad jums būs laiks? Es gribētu šo to pajautāt.

Viņa nolika klausuli un devās uz guļamistabu. Un ko tālāk? Olīvija juta nepieciešamību kaut kur izlikt enerģiju. Viņa bija beigusi meklējumus internētā. Nākamais solis, lai kaut ko vairāk uzzinātu par pansionātu, varētu būt Alekss. Sandru viņa negribēja traucēt. Varbūt vajadzētu piezvanīt Ūvem? Vai Lennijai? Viņa atgūlās gultā, sāka skaitīt skaitāmpantu un aizmiga, pirms paguva izvēlēties.

Ar visām drēbēm.

LIELU DAĻU NAKTS STILTONS gulēja nomodā nišā pie loga. Daļēji tāpēc, ka aiz loga ritmiski mirgoja liela, zaļa aptiekas krusta izkārtne. Un daļēji tāpēc, ka viņu nomocīja doma: ko, pie velna, es šeit daru? Doma, kas neatstājas, kad esi palicis tumsā pilnigi viens un vienīgais, ko dzirdi, ir paša elpa un prusaku skrapstoņa uz sienām.

Bet galvenokārt viņš bija nomodā, atceroties tumsu Abāsa acis. “Vai naži viņam ir līdzi?” Jā, ir. Un pat viņa acu zīlītes bija kā divi mazi dunči, lai gan tās nevarēja salīdzināt ar viņa līdzpaņemtajiem ieročiem. Un to, ko viņš ar tiem varēja iesākt.

Šādā stāvokli.

Šīs domas neļāva Stiltonam iemigt.

Viņš bija izmantojis personisko pazīšanos ar Žanu Batistu, lai tiktu pie palīdzības. Tā bija balstīta uz savstarpēju uzticēšanos. No Žana Batista skatiena bija skaidrs, ka Stiltonam ir jāuzņemas atbildība par Abāsa nažiem.

Nakts vidū Stiltonam ienāca prātā pameklēt nažus un noslēpt tos. Bet jau pēc mirkļa viņš atmeta šo domu. No vienas puses, tāpēc, ka tā bija drausmīgi stulba doma, tīri vispārīgi ņemot. No otras puses, Abāss, visticamāk, tos izmantoja spilvena vietā.

Tā Stiltons gulēja un grozījās, skatījās uz zaļo, mirgojošo izkārtni, kuras gaisma izplatījās pa visu istabu, klausījās jūrā, kas bangoja pret krasta klintīm zem viesnīcas, un mēģināja ne par ko nedomāt.

Taču tas nebija iespējams.

Kad viņš beidzot iemiga, viņu jau modināja.

Dabas rezervāts atradās Marseļas dienvidos, krastmalā. Kale-longa bija plašs un skaists apgabals, mierpilns un mežonīgs vienlaikus. Klintis un jūra vienā pusē, meži un kalni - otrā. Dabas cienītājam pastaiga šādā vietā sagādā īstu baudījumu.

Abāsam tās bija mokas.

No viesnīcas viņi bija šurp atbraukuši ar taksometru. Stiltons bija paspējis sevī iedabūt pāris maizīšu un malku rūgtas kafijas, kad Abāss jau sauca no ielas. To, ko Abāss bija ēdis brokastīs, Stiltons nezināja. Visticamāk, neko.

Abāss pārtika no kā cita.

Visu brauciena laiku abi nepārmija ne vārda. Stiltons - tāpēc, ka viņam no rītiem bija nepieciešams laiks, pirms viņš spēja normāli komunicēt ar citiem. Abāss klusēja, jo viņa domas bija citur. Viņš bija iegājis sevī un mēģināja sakopot spēkus, lai sagatavotos tam, ko šodien piedzīvos.

Kalelongā.

Vietā, kur tika atrasts sadalītais Samīras ķermenis.

Viņi pabrauca garām zirgu skriešanas sacīkšu trasei kāda liela parka malā. Abāss pamāja uz to pusi.

- Cirque Gruss tur mēdza uzstādīt savu telti.

- Tur pie sacīkšu trases?

- Jā. Tolaik tās tur vēl nebija.

Kaila fakta konstatēšana.

Viss mainās.

Taksometrs apstājās pie rezervāta, un šoferis vaicāja, kā viņi domā tikt atpakaļ.

- Atbrauciet mums pakaļ pēc stundas.

“Kāpēc tieši pēc stundas?” Stiltons gribēja jautāt, bet tad nodomāja, ka Abāss droši vien ir aprēķinājis, cik ilgi spēs izturēt šajā apkārtnē. Vai arī viņam pietiks ar vienu stundu.

Šis bija Abāsa ceļojums.

Viņš pieņēma lēmumus.

Viņi iegāja skaistajā Kalelongas rezervātā. Stiltons bija ņēmis vērā laikapstākļus, un šodien viņam mugurā bija tikai T krekls. Abāss bija ģērbies plānā smilškrāsas jakā, ko bija nopircis Venēcijā pirms daudziem gadiem un kas ideāli piestāvēja viņa ādas tonim. Tā bija rūpīgi izvēlēta. Toreiz.

Šodien šim faktam viņa acīs nebija nekādas vērtības.

Viņam mugurā varēja būt kaut vai telts.

Nevienam no viņiem nebija ne jausmas, kurā virzienā jādodas, bet abi zināja, ko meklē. Stiltona uzmanibu novērsa negulētā nakts, un viņš pieķēra sevi izbaudām dabas skaistumu. Viņa priekšā pletās brīnišķīga ainava - asas ēnas, mīksta zeme un gaismu atstarojošas nošķeltas klintis. Atmiņā atausa kaut kas no pagātnes, kaut kas sapņains, it kā pagātne paskrietu viņa acu priekšā.

-Tur!

Viņi bija klīduši apkārt apmēram pusstundu, pirms Abāss kādā koku un krūmu audzē atrada, ko meklēja. Tur plivinājās plēves gabaliņi, Francijas policijas norobežojuma lentes pārpalikumi. Viņi spraucās cauri biezajiem krūmiem un ieraudzīja pirmo bedri. Lielu bedri. Nedaudz tālāk starp kokiem viņi pamanīja līdzīgu bedri.

Atradumu vietas.

Abāss piegāja pie bedres un izvilka no kabatas mobilo telefonu. Saglabādams apbrīnojamu mieru, viņš sāka fotografēt bedri. Stiltons klusēdams stāvēja mazliet tālāk. Viņš nezināja, kas risinās bēdu sagrauztā vira prātā. Kādas vīzijas viņš šobrīd iztēlojas? Mežacūkas? Apgrauztas skeleta daļas? Vai Samiras seju brīdī, kad viņš meta mērķī pēdējo nazi?

Pagāja dažas minūtes.

Pēc tam Abāss nolaida telefonu un pagriezās pret Stiltonu.

- Parquoi? - viņš vaicāja.

Jautājums, kam šādā brīdī varēja būt vairākas nozīmes. Kāpēc Samīra tika nogalināta? Kāpēc viņa tika aprakta tieši šeit? Kāpēc sadalīta gabalos? Kāpēc es nebiju viņai blakus? Stiltons nojauta, ka jautājums attiecas uz visiem minējumiem.

Tāpēc viņš izvēlējās vienu.

- Kāpēc viņu nogalināja? - viņš pārprasīja.

Abāss notupās. Stiltons zemē ap bedri pamanīja pēdas, kuras bija atstājusi franču medicīnas ekspertu uzslietā telts. Viņš varēja iedomāties, ko viņi te meklēja. Ja viņi kaut ko bija šeit atraduši, Žans Batists viņiem to pastāstīs.

Cerams.

- Kāpēc viņa tika nogalināta? - Abāss teica, neskatoties uz Stiltonu. - Viņa bija akla. Pilnīgi neaizsargāta. Ko viņa varēja apdraudēt?

Tas bija retorisks jautājums, un Stiltons to atstāja bez atbildes. Viņš juta siltu vēja pūsmu no jūras puses, lapas krūmos mazliet sakustējās, un pār bedri pārskrēja ēna. It kā daba gribētu noslēpt brutālo noziegumu.

Abāss pārlaida roku pār seju un pagriezās pret Stiltonu.

- Ir tikai viens cilvēks, kas var uz to atbildēt, - viņš teica.

- Viņas aģents?

Abāss piecēlās. Viņš paskatījās uz bedri, tad uz otru mazliet tālāk un pagriezās.

Pietiks.

Tagad viņam jāsatiek Filips Martēns.

Kad viņi iznāca no rezervāta teritorijas, taksometrs jau gaidīja pie ieejas un aizveda uz Marseļas veco ostu. Vieux Port. Abāss nevēlējās tālāk braukt ar taksometru. Pēdējo gabalu viņš gribēja veikt ar metro.

- Kāpēc? - jautāja Stiltons.

- Lai radīto īsto noskaņu.

Abāss noskaņojās uz tikšanos ar Martēnu. Metro bija kas tāds, kas palīdzēja viņam nonākt vajadzīgajā dvēseles stāvoklī. Jaunībā viņš bija dzīvojies pa metro tuneļiem daudzus gadus. Zadzis. Braucis par zaķi. Bēdzis no apsargiem, no baltajiem frančiem, ticis piekauts.

Tagad viņš gribēja tur atgriezties.

Filips Martēns bija baltādains francūzis.

- Kāpēc tu fotografēji tās bedres? - Stiltons vaicāja.

- Es nezinu.

Abāss iekāpa vienā no baltajiem vagoniem. Stiltons viņam sekoja. Viņi nostājās pie durvīm. Gandrīz visas sēdvietas bija brīvas. Vilciens sāka braukt, un Stiltons iedomājās par nažiem. Viņš bija pārliecināts, ka Abāsam tie ir līdzi. Viņš neprātoja, cik to ir, bet gan, ko viņš ar tiem darīs. Viņš pārlaida skatienu gandrīz tukšajam vagonam. Kāda sieviete sēdēja ar bērnu klēpī un lasīja viņam priekšā grāmatu. “Viņi dodas mājup,” Stiltons nodomāja. Bet viņi bija ceļā pie vīrieša, kas bija nelietīgi izmantojis Samīras ķermeni.

Un, iespējams, sadalījis to gabalos.

- Kā mēs rīkosimies? - viņš vaicāja.

Viņi izkāpa Marseļas dzelzceļa stacijā Gare Saint-Charles. Bārs, kurā Filips Martēns mēdza uzturēties pusdienlaikā, atradās turpat ārpusē. Saule karsēja arī šeit, pāri centrālās stacijas akmens kāpnēm un narkotiku apreibinātiem rastafariešu^3 puišiem, kas, noliekuši galvu starp ceļiem, sapņoja par lielo lauvu. Pāri jaunām austrumei-ropietēm, kas, pārlieku uzkrāsojušās, bija atspiedušās pret akmens statujām un, turot savu mobilo telefonu pārdesmit centimetrus no acīm, iegrimušas pavisam citā pasaulē. Un pāri dzives pabērniem, kas, izklājuši savu paklājiņu, stiepa uz priekšu plastmasas krūzīti, cerot uz kādu grasi.

Abāss un Stiltons ātri pagāja tiem garām.

Stiltons mazliet lēnāk, vismaz domās. Pavisam nesen viņš pats būtu sēdējis uz tādām kāpnēm. Viņš nemēdza ubagot, bet viņš tur bija. Viņš bija atkritējs, bezpajumtnieks, cilvēks bez iztikas līdzekļiem. Viņš mēdza gulēt uz kājslauķiem. Iespējams, tāpēc viņš apstājās pie kādas ļoti novājējušas sievietes un nopirka no viņas vienu eksemplāru Macadam - Marseļas bezpajumtnieku avīzi. Viņš neprata to izlasīt, bet nu jutās mazliet labāk.

- Tur tas ir.

Abāss norādīja uz bāru ielas galā. Stiltona skatiens sekoja Abāsa izstieptās rokas virzienā un apstājās pie kādas parastas ēkas ar sarkanu izkārtni un dažiem neaizņemtiem plastmasas krēsliem bāra ārpusē.

- Kā mēs zināsim, vai viņš tur ir? - viņš jautāja.

Abāss neatbildēja. Viņš iegāja bārā, Stiltons viņam sekoja. Pie bāra letes sēdēja vīrs zaļā žaketē. Aiz letes stāvēja melnādaina sieviete gados. Viņa noteikti nebija īstā. Vīrs sēdēja ar muguru pret viņiem. Abāss apstājās un palaida Stiltonu sev garām. Viņš piegāja pie vīrieša.

- Filips Martēns?

Vīrs pagriezās. Pirms tam viņš varēja būt jebkurš - grāmatvedis, kurš ieskrējis ātrās pusdienās, vai psihologs, kuram trūkst pacientu.

Bet tā nebija.

Kad vīrietis bija pagriezies, nebija nekādu šaubu, kas viņš ir. Vai vismaz - ar ko viņš nodarbojas. Un viņa nodarbošanās noteikti nebija saistīta ar grāmatvedību vai ielūkošanos citu dvēselē. Viņš radīja nepatikšanas. Tas atstāj paliekošas pēdas. Fiziskas, ja ņem vērā rētu skaitu sejā, un morālas, ja ieskatās acis. Gan Abāss, gan Stiltons atpazina tādu skatienu. Tāds skatiens ir tikai indivīdiem, kas pasauli redz caur nepatikšanu filtru. Viņam varēja būt skaisti, gari pianista pirksti vai ari katrai kājai pieci perfekti pedikirēti pirksti, bet viņš tomēr radīja nepatikšanas.

Stiltons atkārtoja jautājumu.

- Filips Martēns?

- Vai tu esi tas, kas man ir parādā naudu?

“Nelielos kvartālos ziņas izplatās ātri,” nodomāja Abāss. Bet Stiltons atbildēja:

-Jā-

- Tu man neko neesi parādā.

Veca gudrība māca: “To live outside the law you must be honest.”' Stiltons nebija šim vīram parādā naudu, tāpēc viņš arī nedabūs ne plika graša.

- Tas bija aizbildinājums, - Stiltons teica dziedošā un gramatiski pareizā angļu valodā, - es negribēju atklāt, ko patiesībā meklēju.

- Un kas tas būtu?

Vīrs atkal pagriezās pret bāru. Stiltonam nācās improvizēt.

- Es esmu no Zviedrijas. Es tur veidoju filmas un esmu dzirdējis, ka tu šeit strādā tajā pašā žanrā.

- No kā tu to esi dzirdējis?

Žana Batista Fabra vārds noteikti nebūtu pareizā atbilde. Stiltons brīdi padomāja un teica:

- Pjērs Valdo.

- Kas, pie velna, tas tāds?

- Viņš Zviedrijā importē filmas. Tu viņu nezini?

Vīrs, kas, protams, bija Filips Martēns, paskatījās uz sievieti aiz letes. [4]

- Vai tu zini, kas ir Pjērs Valdo? - viņš smaidot jautāja.

- Nē.

- Un tava mamma ari nezina?

- Domāju, ka ne.

Martēns pagriezās pret Stiltonu.

- Redzi, neviens nezina, kas ir šis Pjērs Valdo. Vai esi brokastīs sarijies kādus draņķus?

- Nē. Pa muti negribi?

Stiltons varēja izturēt noteiktu daudzumu provokāciju. Bet nu bija gana. Uz spēles bija likts pārāk daudz. Viņš nezināja, kā Martēns reaģēs. Varbūt viņš zaudēs savaldīšanos, un tad viss būs tikai sliktāk.

Abāss stāvēja viņam aiz muguras.

- Ko tu tikko teici? - Martēns jaulaja un bridinoši noslīdēja no bāra krēsla. Stāvot viņš bija daudz garāks nekā sēžot. Viņš nebija tik garš kā Stiltons, bet šķita labi trenēts. Stiltons skatījās viņam acīs.

- Nu tad klausies, Filip! Nekādus draņķus brokastīs ēdis neesmu. Un tu ari ne. Mēs strādājam vienā jomā. Mums abiem ir raksturs. Labi. Bet, ja tu varētu mazliet atslābt un ieklausīties manī, runa ir par naudu. Es gribu investēt franču filmā zviedru tirgum. Man ir izveidots izplatītāju tīkls pa visu Zviedriju. Ar naudu es neskopojos, bet sagaidu pretī labu preci. Vai tas tevi interesē?

Iespējams, nostrādāja Stiltona absolūtais miers, kuru viņš saglabāja runas laikā, pilnibā ignorējot Martēna fizisko izrādīšanos, iespējams, iemesls bija cits, bet Martēns uzklausīja Stiltonu. Aci pret aci. Kad viņš bija beidzis, Martēns pamāja uz Abāsa pusi.

- Kas viņš tāds?

- Gids. Izrāda man Marseļu.

Martēns pagriezās pret sievieti aiz bāra letes.

- Mēs aiziesim uz istabu.

Istaba atradās tieši virs bāra. Diezgan liela telpa, iekārtota kā neliels salons ar platiem logiem uz ielas pusi. Mēbeles bija nedaudz kvalitatīvākas nekā bārā. Pāris nobružātu, pelēku klubkrēslu, liektas formas dīvāns, galds ar šaha rūtīm istabas vidū. Uz nelielas kumodes bija nolikts apaļš akvārijs, kurā peldēja sarkanīgi oranža zelta zivtiņa. Gaisma no ielas lauzās iekšā pa puspavērtām koka žalūzijām.

Martens piegāja pie kumodes un no atvilktnes izņēma pamatīgu pistoli. Viņš to nolika pie akvārija. Vēl viena zīme. Viņš ar žestu norādija Stiltonam uz vienu no klubkrēsliem. Pret Abāsu viņš izturējās kā pret tukšu gaisu. Stiltons apsēdās, bet Martēns vispirms pakarināja savu zaļo žaketi. Zem žaketes viņš valkāja zilu kreklu ar isām piedurknēm, kas izcēla viņa spēcīgos bicepsus. Tas izcēla arī diezgan pavirši uztetovēto virtuves nazi uz apakšdelma. “Kāpēc noziedzniekiem ir tik slikta gaume?” nodomāja Stiltons. “Viņš taču varēja uztetovēt patiešām skaistu dunci.”

Martēns ieslīga otrā klubkrēslā.

- Tu teici - investēt?

- Jā, - atbildēja Stiltons.

- Par kādu summu ir runa?

- Tas atkarīgs no vairākiem aspektiem. Vai tu pats producē filmas vai arī iepērc?

- Abējādi. Vai tu meklē ko īpašu?

-Jā. Mājās esam pieraduši pie baltādainajām un austrumeiropie-tēm. Es meklēju ko eksotiskāku.

- Tumšādainās un tamlīdzīgi?

- Kaut kā tā.

- Nav problēmu. Vai gribi ko līdzīgu mākslas filmai vai pliku drāšanos?

- Pēdējo.

- Labi. Ar to ir mazāk problēmu.

- Vai tev ir kādas īpašas meitenes?

-Jā. Un es varu dabūt jebkuru.

- Es pirms kāda laika redzēju vienu franču porno ar baigi seksīgo zaķi, bet man šķiet, ka viņa bija akla.

- Tā arābu mauka?

Abāss stāvēja Stiltonam aiz muguras pie sienas, tāpēc Stiltons nevarēja redzēt viņa reakciju. Bet tas ari nebija vajadzīgs.

- Tu vari viņu sarunāt?

- Nē. Viņa ir mirusi.

-Žēl.

- Ne īpaši. Ar brāķiem šajā lauciņā jārēķinās. Bet man ir zaķi, kas ir tikpat labi kā viņa.

Stiltons pamāja un domāja, kā rīkoties tālāk. Viss atrisinājās pats no sevis. Ar acu kaktiņu viņš redzēja, kā Abāss pieiet pie loga un aizver koka žalūzijas. Satiksmes troksnis pieklusa, un pazuda ari liela daļa gaismas. Ari Martens to pamanija un asi reaģēja.

- Ko, pie velna, tu dari? - viņš franciski uzkliedza.

- Aiztaisu žalūzijas.

Tā bija pirmā reize, kad Abāss ko teica Martēna klātbūtnē, un viņš runāja izteiktā un dziedošā Marseļas dialektā, nabadzīgā Kastelānas rajona dialektā. Martēns uzreiz to atpazina.

- Un kurš, ellē ratā, tev to lika darīt?

Stiltons redzēja, cik veikli Abāss slīd pār istabu un cik sirsnīgi smaida, apsēžoties uz dīvāna pretī Martēnam.

- Tā tur arābu mauka, - viņš teica mierīgā balsī.

Stiltons saprata, kas sekos, viņš jau bija bijis šādā situācijā. Martēns bija nonācis čūskas midzenī.

- Kas tas par čali? - Martēns prasīja Stiltonam. - Tas nav nekāds sūda gids!

- Nē. Viņš arī ir zviedrs. Viņš ir Samiras Vijonas draugs.

Martēnam pēkšņi viss kļuva skaidrs, un viņš saprata, ka notikumi iegriezušies pavisam nevēlamā virzienā. Viņš piecēlās, paspēra pāris soļu uz zelta zivtiņas pusi un uzlika vienu roku uz pistoles pie akvārija. Viņš joprojām bija ļoti mierīgs. Līdzigās situācijās viņš bija nonācis arī agrāk.

Daudzreiz.

- Lasieties no šejienes! - viņš mierīgi teica. - Tagad.

- Un ja nu ne? - Abāss vaicāja.

- Ja ne, es sašaušu tavu zviedriski arābisko mērkaķa galvu gabalos.

- Tas gan būtu skumji.

Abāss piecēlās, un Stiltons sekoja viņa kustībām. Vai viņš domā iet prom? Abāss gāja uz durvju pusi, un Stiltons viņam sekoja. Martēns bija pacēlis pistoli no kumodes un virzīja tās stobru viņiem līdzi. Abāss pie durvīm apstājās un pagriezās pret Martēnu.

- Tava zelta zivtiņa ir nosprāgusi.

Martēns pašķielēja uz akvāriju, un tieši tajā brīdī viņa rokā, kas turēja pistoli, ietriecās garš, melns duncis. Pistole nokrita uz grīdas,

un Stiltons metās virsū Martēnam. Viņš nojauta, cik stiprs šis virs varētu būt, un paļāvās, ka pats ir spēcīgāks. Gads, kas bija pavadīts, ikdienā cērtot malku un zvejojot ar tīklu, bija devis viņam milzīgu spēku rokās.

Bet tik vienkārši tas nebija.

Abāss joprojām stāvēja pie durvim un vēroja abus vīriešus cīnāmies. Neviens no viņiem neizdvesa ne skaņas. Kad Stiltons izvairījās no kāda Martēna sitiena un nokļuva viņam aiz muguras, cīņa būtībā bija beigusies. Viņš pacēla francūzi no grīdas un iemeta gultā. Viņa ilggadējais policista rūdījums joprojām bija dziļi asinīs, viņš atlauza vienu Martēna roku uz muguras tik tālu, ka francūzis pirmo reizi iekliedzās.

Roka, ļoti iespējams, varēja būt salauzta.

Piesteidzās Abāss. Šai situācijai viņš bija sagatavojies. Viņš bija paņēmis līdzi zilu auklu. Kopīgiem spēkiem viņi atlieca Martēna otro roku un sasēja auklu ap locītavām tik stipri, ka tā iegriezās miesā. Ar otru auklu viņi sasēja viņa potītes.

- Pieliec viņu pie sienas! - Abāss pamāja uz sienu pie kumodes.

Stiltons piecēla Martēnu un pieslēja viņu pie sienas. Martēns jau

grasījās ar pieri triekties pret viņa galvu, kad ieraudzīja dunci. Otru melno dunci. Abāss to turēja pie viņa sejas. Martēns atspiedās pret sienu.

- Atver muti! - Abāss viņam franciski teica.

Martēns viņam iespļāva sejā.

Sīksts vīrs.

Abāsa sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš ļāva siekalām notecēt pa vaigu un nopilēt zemē. Pēc tam viņš pavirzīja dunci mazliet tuvāk Martēna sejai.

- Atver muti!

- Kas tu tāds esi?

- Atver muti!

Martēns blenza uz dunci deguna galā. Viņš pacēla skatienu un ieraudzīja Abāsa acis. Viņš atvēra muti. Abāss ātri izvilka mazu, baltu frotē dvielīti, ko bija paņēmis līdzi. Ar brīvo roku viņš to iebāza Martēna mutē.

l

Dziļi iekšā.

Stiltons pāris soļu atkāpās. Tagad skatuve piederēja Abāsam. Vislabprātāk Stiltons būtu devies prom. Lai nebūtu klāt. Neredzētu. Lai pēc tam nenāktos melot Žanam Batistam.

Un galvenokārt tāpēc, lai neredzētu to Abāsa personības šķautni, par kuras eksistenci viņš zināja, bet kura viņa klātbūtnē vienmēr bija apspiesta.

- Tu vari iet, ja vēlies, - Abāss teica, nepaskatoties uz Stiltonu.

- Es palikšu.

- Es darbošos franču stilā.

- Es saprotu.

Abāss pamāja un atkal paskatījās uz Martēnu. Sīkstā pornopro-ducenta sejā bija parādījusies pavisam cita sejas izteiksme. Viņš bija bezpalīdzīgs, un viņam bija grūti elpot caur degunu. Patīkamā, bet neveselīgā kokaīna lietošana bija sabojājusi deguna sieniņas. Viņš šņaukājās.

- Aizver acis! - Abāss teica.

Martēns virzīja skatienu no Abāsa pie Stiltona, it kā meklētu kādu atbalstu. Bet viņš to nesaņēma. Stiltons teica:

- Būs labāk, ja tu aizvērsi acis.

Martēns aizvēra plakstiņus. Abāss pieliecās viņam mazliet tuvāk.

- Varbūt tagad tu vari iztēloties, kā ir būt aklam. Nezināt, kur atrodas nazis. Neredzēt, vai esmu to pacēlis, lai durtu, vai ari mērķēju, lai iegrieztu tev vaigā. Kāda ir sajūta?

No aizbāztās mutes varēja dzirdēt samocitu skaņu.

Tagad Abāss zināja, ar ko viņam ir darīšana. Ar vīrieti, kas nestāstīs neko, ja vien viņu nepiespiedīs. Pilnīgi noteikti neatklās neko, kas viņu saistītu ar slepkavību un Samiras ķermeņa sadalīšanu gabalos. Tāpēc viņš maigi piespieda dunča galu pie Martēna kreisās acs un iedūra to nepilnu centimetru dziļi. Tagad caur dvieli varēja dzirdēt kliedzienu. Ne pārāk skaļi, bet varēja nojaust, ar kādu spēku tiek kliegts. Stiltons redzēja, kā Martēna labā kāja nekontrolēti raustās. No ievainotās acs pāri vaigam tecēja tieva asins tērcite.

- Tagad tu esi pa pusei akls, - teica Abāss, paceļot dunci un pieliekot tā galu pie otra plakstiņa. - Tagad tu zini, kāds es esmu. Es izņemšu dvieli tev no mutes. Ja tu kliegsi, es ieduršu dunci tev otrā aci, un tad tu būsi pavisam akls. Skaidrs? Es tev uzdošu dažus jautājumus un gribu, lai tu uz tiem atbildi.

Abāss izņēma dvieli no Martēna mutes, ne uz brīdi neatlaižot dunča galu no plakstiņa. Martēns dziļi elpoja. Viņš bija šokā.

- Vai tu nogalināji Samīru?

Pagāja dažas sekundes, līdz balss atrada ceļu no tās šausmu ielejas, kurā Martēns atradās. Bet tā izlauzās uz āru. Trīcoša. Aizsmakusi.

- Nē.

- Kurš to izdarīja?

- Es nezinu.

Abāss noņēma naža galu no plakstiņa. Martēna galva trīcēja. Viņš nezināja, kur atrodas duncis. Viņš nezināja, ko Abāss ar to grasās iesākt. Viņš kodīja lūpas, līdz tās sāka asiņot.

- Vai viņa saņēma manas vēstules? - Abāss jautāja.

- Kādas vēstules?

- Es viņai nosūtiju četras vēstules no Zviedrijas, zilās aploksnēs. Vai tās pienāca?

-Jā-

- Vai tu tās saplēsi?

- Nē.

- Vai tu tās lasīji Samirai priekšā?

-Jā-

- Kas bija pirmais vārds katrā vēstulē?

Martēns, neko nesakot, norija siekalas.

- Tu tās saplēsi.

Abāss atkal pielika dunča galu pie Martēna veselā plakstiņa. Martēna žoklis raustijās.

- Kā tu viņu piespiedi filmēties? - jautāja Abāss. - Vai tu viņu piebāzi ar narkotikām?

Martēns gandriz nemanāmi pamāja.

- Vai tu to darīji apzināti?

Vēl viens mājiens.

- Ko tu zini par viņas slepkavību?

- To es jau pastāstīju policijai.

- Un kas tas būtu?

Martēns elpoja īsi un dziļi, krūškurvis zem džempera cilājās, vārdi tika izspiesti no mutes.

- Viņai vajadzēja piedalīties vienas filmas uzņemšanā, es tajā nebiju iesaistīts, es viņu tikai izīrēju. Kāds viņu savāca un tā arī neatveda atpakaļ.

- Kas viņu savāca?

- Kaut kāds taksists.

- Kurā vietā viņai bija jāfilmējas?

- Es nezinu.

- Kas vēl piedalījās filmā?

- Nav ne jausmas.

- Filip!

Abāsa balss joprojām bija zema un mierīga.

- Man šķiet, ka tu melo, - viņš teica.

Abāss ar frotē dvieli uzmanīgi noslaucīja asinis zem Martēna sagrieztās acs.

- Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka tu melo, - viņš teica. - Vai tu jūti dunci pie savas acs?

Martēns drebelīgi pamāja.

- Es jautāšu vēlreiz, - teica Abāss. - Kas vēl piedalījās filmā? Martēns klusēja. Viņš zināja, ka par šādas informācijas izpaušanu

viņa kompānijā noteikti soda ar nāvi. Tik un tā viņš to pateica. Beigās.

- Le Taureau.

- Bullis?

-Jā... Es nezinu, kā viņu sauc.

- Filip!

- Es tiešām neko vairāk nezinu.

- Tikai Le Taureau?

-Jā-

- Vai policijai tu par to pastāstīji? Par Bulli?

- Nē. Es tajā nemaz nebiju iesaistīts... Es tikai., es tikai...

Martēna balss kļuva aizvien vājāka un vājāka, viņš tik tikko bija pie samaņas, visticamāk, viņš drīz paģībs. Abāss to pamanīja. Viņš pieliecās mazliet tuvāk un iečukstēja Martēna kreisajā ausi:

- Mani sauc Abāss el Fasl.

Martēns slīdēja lejup gar sienu, viņa žoklis trīcēja. Abāss nolaida dunci un gāja uz durvju pusi. Pa ceļam viņš savāca pirmo dunci. Martēns nokrita uz grīdas. Stiltons gāja uz durvīm. Martēns pagrieza galvu un ar savu redzošo aci lūkojās uz durvīm, kas atkal aizcirtās.

Pēc tam viņš paskatījās uz akvāriju.

Zelta zivtiņa beigta gulēja akvārija dibenā.

ALEKSS PIEZVANĪJA OLĪVIJAI, kolīdz noklausījās ziņu automātiskajā atbildētājā. Vēlāk tajā pašā vakarā. Olīvija tobrīd jau gulēja. Atstāto ziņu viņa noklausījās nākamajā rītā. Alekss sacīja, ka viņam esot jāveic kāds darbiņš pilsētas centrā, un ierosināja satikties restorānā Prinsen. Pusdienlaikā. Ja vien tas ir iespējams.

Tas bija iespējams.

Ne tāpēc, ka tā viņai šķistu ideāla tikšanās vieta. Gluži pretēji -viņai nepatika pārrunāt nepatīkamus jautājumus restorānos. Turpat blakus bija citi cilvēki, viesmīļi nāca un gāja, un vajadzēja arī kaut ko pasūtīt. Patiesībā Olivijai nemaz negribējās doties pusdienās. Viņa parasti mēdza steigā apēst krabju salātus vai ātri pagatavojamu zupu. Pusdienas restorānā aizņēma daudz laika.

Bet šoreiz viņa bija lūgusi tikšanos, tāpēc pret restorānu Prinsen viņai nebija iebildumu.

Restorānā galdiņi bija izvietoti katrs savā ar ādu polsterētā nodalījumā.

Lieliski.

Tas radīja privātāku noskaņu.

Alekss jau bija ieradies pirms viņas un pasūtījis glāzi alus. Viņš bija ģērbies biezā, pelēkā adītā jakā un, Olīvijai ierodoties, runāja pa telefonu. Viņš pamāja, aicinot viņu apsēsties viņam pretim, un beidza sarunu. Olīvija dzirdēja pēdējo teikumu: “Vēlreiz saskaņo to ar muitu!”

- Muitu? - Olīvija jautāja, velkot nost jaku.

- Man jāatceras viņiem piezvanīt, kad būsim beiguši.

- Kāpēc?

“Atkal viņa ar saviem jautājumiem,” Alekss nodomāja. “Viņai vajadzētu kļūt par žurnālisti.”

- Tāpēc, ka es šobrīd strādāju pie raksta par pazudušo narkotiku kravu, kuru jūs pieminējāt.

- Es? Ko tad es? Jūs taču neesat mani tajā ievilcis?

- Nē. Jūs esat tikai avots.

- Kāds vēl avots?

Olīvija sāka nervozēt. Tā bija viņa, kas bija pastāstījusi par pazudušo narkotiku kravu, domājot, ka tas paliks starp viņiem. Pēkšņi viņa bija “avots”?

- Olīvij, es esmu žurnālists, jūs taču to lieliski apzināties. Tas, ko jūs man pastāstāt off the record^5, paliek starp mums. Bet, ja man būs nepieciešams šo informāciju izmantot, es to darīšu. Neiejaucot tajā jūs. Šajā valstī mēs aizsargājam savus informācijas avotus.

Olīvija to labi zināja un mazliet nomierinājās.

- Ko esat uzzinājis par narkotiku partiju? - viņa jautāja.

Aleksam nebija ne mazākā pienākuma viņai atbildēt. Gluži pretēji. Bet, tā kā patiesībā Olīvija bija pirmā, kas viņam bija atklājusi informāciju par atgadījumu muitā, viņš jutās viņai mazliet parādā.

- Pirmkārt, krava bija ļoti liela. Otrkārt, tajā bija tikai tā sauktās internēta narkotikas, galvenokārt 5-IT. Treškārt, to vērtība melnajā tirgū ir ap trim miljoniem. Tāpēc es saprotu, ka sākās haoss, kā jūs pati teicāt, narkotikām pazūdot.

- Un Bengtam Salmanam bija jāvada izmeklēšana?

-Jā, tas ir apstiprināts.

- Kas to apstiprināja?

- Kāda sieviete. Gabriella Fošmane. Viņa pamanīja, ka narkotikas ir pazudušas.

- Vai esat viņu saticis?

-Jā-

- Un ko jūs par viņu domājat?

- Mati mazliet par sarkaniem, krūtis par lielām un lūpas - pārspīlēti sarkanas.

“Šis čalis man patīk,” Olīvija nodomāja.

- Es esmu runājis arī ar sievieti, kas vada izmeklēšanu, - Alekss piebilda, - ar Meti Ulsēteri.

“Šis čalis man galīgi nepatīk,” nodomāja Olīvija.

- Kāpēc jūs runājāt ar viņu?

- Vai jūs viņu pazīstat?

- Kāpēc jautājat?

-Jūs asi reaģējat.

- Es viņu pazīstu un būtu loti pateicīga, ja jūs viņai neko nestāstītu par mani. Kā par avotu vai kā citādi.

- Protams. Es jau teicu, avoti ir anonīmi. Ja es kaut ko par jums atklātu, mani varētu iesūdzēt. Vai vēlaties alu?

-Nē.

Viņi saskatījās. Alekss pasmaidīja. Olivija ne. Viņa negribēja būt iesaistīta žurnālista Alekša Popoviča darbībās saistībā ar muitas vadību vai Sālmana slepkavības izmeklēšanu. Viņas attiecības ar Meti bija gana sarežģītas.

- Es labprāt iedzeršu minerālūdeni, - viņa teica.

Alekss pasūtīja zupu sev un minerālūdeni Olivijai. Kad pasūtījums bija atnests, Olivija bija nomierinājusies un atgādinājusi pati sev, kurš no viņiem bija tikšanās iniciators.

Tā bija viņa pati.

Bet Alekss mainīja sarunas tematu un sāka stāstīt par to, ko viņa meklēja.

- Vai jūs kaut ko vēlējāties jautāt? - viņš vaicāja.

-Jā.

Olivija juta, ka ir spiesta atkāpties un kļūt mazliet pielaidīgāka. Viņa gribēja, lai starp viņiem valdītu citādas attiecības. Mazliet privātākas. Kurās būtu jūtama off the record noskaņa, kā viņš to bija raksturojis.

- Klau, es atvainojos, ka tā sacepos. Tam ir savi iemesli. Tos es varētu atklāt kādu citu reizi, citur.

- Labprāt.

Alekss smaidīja. Paris sekunžu Olivija smaidīja pretī. Tā. Tā jau bija labāk. Nu viņš bija gatavs sarunai.

- Kad mēs tikāmies pēdējo reizi, jūs stāstījāt par kādām viesībām, kurās Sālmans zaudēja savaldīšanos, runādams par sava tēva nāvi, vai ne? - Olīvija pievērsās jautājumam, kas viņu ļoti interesēja.

-Jā-

- Vai Sālmans uzbruka kādam konkrētam cilvēkam?

-Jā-

-Kam?

Alekss iebāza mutē karoti zupas. Ļoti cītīgi košļāja. Olīvija redzēja, ka viņš domā, minstinās. Kāpēc? Vai viņš gribēja kaut ko noslēpt?

- Vai tas ir kāds noslēpums? - viņa pajautāja.

- It kā.

- Vai viņš uzbruka jums?

- Nē.

Alekss īsi iesmējās. It kā jautājums būtu pilnīgi absurds.

- Viņš uzbruka kādam mūsu kopīgam paziņam, - viņš paskaidroja, - un es nejūtos ērti, izpaužot viņa vārdu.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tas izklausās pēc baumām.

“Ak kungs, tu taču esi žurnālists,” nodomāja Olīvija. “Jūs pārtiekat no baumām vien.” Bet skaļi viņa to nepateica.

- Es saprotu. Bet jums taču ir informācijas avota aizsardzība, -viņa smaidot teica.

Alekss viņu vēroja. Tagad viņi bija mainītās lomās. Principā viņam nebija iebildumu viņai pastāstīt, kam Sālmans uzbruka, nebūt ne. Bet viņš gribēja Oliviju mazliet pamocīt. Viņa pārāk ātri virzīja sarunu uz priekšu.

- Tas paliks starp mums, - viņa teica. - Es apsolu.

- Labi. Tas bija Žans Borels.

- Kas viņš tāds ir?

- Vai tad jūs viņu nepazīstat?

-Nē.

- Viņš ir ļoti veiksmīgs riska kapitālists.

- Kāpēc Bengts viņam uzbruka?

- Borela uzņēmumam pieder veco ļaužu pansionāts, kurā nomira Bengta tētis. Albion AB.

Olīvija juta nepieciešamību iedzert ūdeni. Viņa piespieda glāzi stingri pie lūpām un atliecās atpakaļ. Ja krēslam nebūtu atzveltnes, viņa būtu nogāzusies zemē. Viņa norija ūdeni un cerēja, ka balss izklausīsies tikpat mierīga kā pirms tam.

- Albion? - viņa jautāja.

- Jā. Dagens Nyheter pirms kāda laika par to publicēja rakstu sēriju. Vai jūs to nelasījāt?

- Nē, es tobrīd biju ārzemēs.

“Kā gan es to neatradu internētā?” viņa nodomāja.

- Par ko bija sižets?

- Par viņu darbību Zviedrijā. Atklājās diezgan netīras lietas. Ja vēlaties, varu jums pārsūtīt.

- Labprāt, - Olīvija teica. - Un kā tas Borels uztvēra Bengta uzbrukumu?

- Bengts bija stipri piedzēries, un Borels ir īsts nelietis. Viņš Bengtu pazemoja. Bengts bija gatavs ar viņu kauties. Ļoti apkaunojoši.

Olīvija pamāja un pasmaidīja.

- Tātad jūs mēdzat pavadīt laiku ar īstiem neliešiem?

- Cik vien iespējams reti. Borels arī mācījās Lundsberjā vienā laikā ar mani un Bengtu. Tāpēc mums bija kopīgas vakariņas. Gan mēs, gan citi šad un tad rīkojam šādas tikšanās.

Alekss pameta skatienu rokas pulkstenī un iebāza mutē nikotīna košļeni.

- Priecājos, ka atradāt man laiku, - teica Olīvija.

- Vai mūsu tikšanās ir galā?

- Man vairs nav, ko piebilst.

- Kāpēc jūs gribējāt zināt, kam Bengts uzbruka?

- Ziņkārības pēc.

Alekss paskatījās uz viņu. Olīvija zināja, ka tā nebija pareizā atbilde. Tāpat kā iepriekš.

Pat ja tā bija taisnība.

- Man šobrīd galvā valda haoss, - viņa teica. - Man ar to jātiek galā. Vai varam kādu vakaru iedzert alu?

Tas mēdza nostrādāt.

- Noteikti!

Tas nostrādāja.

Olīvija neuzticējās Aleksam. It īpaši pēc notikumiem ar muitu un Meti. Viņa negribēja runāt ar Alekšu par savu stratēģiju. Viņa gribēja izmantot žurnālistu kā savu avotu.

Neko vairāk.

īsi pēc vieniem viņi šķīrās. Aleksam bija jādodas atpakaļ uz redakciju, un viņš izsauca taksometru. Olīvija devās uz pilsētas dienvidu

Manāmi satraukta.

Tātad Bengts Sālmans un Albion īpašnieks Žans Borels pazina viens otru.

Bengts bija vainojis Borelu sava tēva nāvē.

Borels viņu pazemoja.

Ko tas viss nozīmē?

Pēkšņi viņai prātā iešāvās doma: ari Bengts Sālmans bija runājis ar Klēru Tingmani Silvergordenā! Vai viņš bija uzzinājis to pašu, ko Olīvija? Vai viņš bija uzzinājis par citām pansionātā notiekošām nelietībām? Vai šī nikotīna košļeņu cienītāja nojautas bija pareizas? Vai Bengta materiālos bija informācija par pansionāta nolaidīgo rīcību? Vai viņš bija draudējis Žanam Borelam atklāt informāciju par to, kas vainojams viņa tēva nāvē?

Tāda iespēja pastāv.

Olīvija žigli formulēja hipotētiskus jautājumus: vai Borels varēja nogalināt Sālmanu un nozagt viņa datoru? Tāpēc, ka tajā bija kompromitējoša informācija par Silvergordenu? Vai tas tiešām varēja būt slepkavības motīvs?

Protams, viņš bija riska kapitālists, bet vai viņš uzņemtos tādu risku? Kam tādā gadījumā būtu jābūt liktam uz spēles? Noteikti kaut kam vairāk par nolaidīgi vadītu pansionātu. Tur jābūt vēl kādam iemeslam.

Tā viņai šķita.

Un kā lai viņa to uzzina?

Olīvija stāvēja uz tilta un vērās pāri Stremmenam. Viņa jutās labi. Viņa apzinājās, ka ir aizrāvusies ar izfantazētām hipotēzēm.

“Bet hipotēzes var pierādīt,” viņa nodomāja. “Vai atspēkot.” Jebkurā gadījumā viņa vēlējās pārbaudīt savējo. Tā varēja izrādīties patiesa.

Tad piezvanīja Sandra.

- Sveika! Kā klājas?

- Pa vidam, - teica Sandra. - Kopā ar Šarloti esmu pie mācītāja, mēs plānojam tēta bēres un gribējām zināt, kad varam tās rīkot.

- Es nezinu, bet varu piezvanīt kādam, kas zina.

- Paldies! Varbūt tu vari pajautāt ari par datoru - vai kāds to ir atradis?

- Jā, tā arī darīšu. Pasveicini Šarloti!

Olīvija nolika klausuli un zvanija uz policiju. Nevis Metei Ulsē-terei, bet gan Līsai Hēdkvistai. Vispirms Līsa apvaicājās par Olīvijas garo ceļojumu, un tad Olīvija pajautāja par bērēm. Līsa apsolīja piezvanīt Šarlotei un Sandrai.

- Un vēl viņa jautāja par datoru. Vai jums ir izdevies to atrast? -Olīvija jautāja.

Pat neiedomājoties to, ka šāda informācija uz viņu neattiecas. Līsai gan tas ienāca prātā. Viņa bija klāt, kad Mete bija izgāzusi dusmas pēc notikumiem muitā, un zināja, ka Olīvija vairs nebija izmeklētājas tuvāko cilvēku saraksta augšgalā. Tāpēc viņa īsti nezināja, ko lai atbild. Olīvija ātri saprata viņas minstināšanos.

- Tev nav jāatbild, - viņa sacīja.

- Mēs neesam to atraduši.

- Paldies! Atā!

Dators joprojām nebija atrasts.

Joprojām pastāvēja iespēja, ka Žans Borels to ir nozadzis.

Viņas hipotēze joprojām bija aktuāla.

MARSEĻA IESTĀJĀS KRĒSLA. Saule atradās zemu un atspīdēja brīnišķīgajā kanāla ūdenī, atstarojoties pret simtiem buru laivu, kas atradās vecā līča aizvējā un slēpa savus mastus pie piestātnes āra kafejnīcām. Laukā joprojām bija ļoti patīkami atrasties.

Par spīti tam, ka bija novembris.

“Es dzīvoju nepareizajā klimata joslā,” Stiltons nodomāja. Viņi ar Abāsu apsēdās pie tumša koka galda gandrīz pašā krastmalā un ļāvās siltajiem saules stariem. Viņi sēdēja jūras velšu restorānā. Abi bija izsalkuši, lai gan pulkstenis vēl nebija pat pieci. Saņēmis ēdienkarti, Abāss uzreiz norādīja, ka tajā pieejams jūras velšu risoto.

- Tev taču garšoja, vai ne?

- Un kā vēl. Vai viņiem ir arī gaļa?

Viņi pasūtīja doradu un karafi baltvīna. Stiltons ievēroja, ka Abāss pasūta vīnu, un neko neteica. Galu galā, tas bija Abāsa ceļojums. Kad tika atnesta karafe un glāzes un viņi cēla pie lūpām pirmo malku, Stiltons vaicāja:

- Kāds bija pirmais vārds Samīrai adresētajā vēstulē?

- “Sveika”.

Abāss malkoja vīnu. Viņš izskatījās pēc vietējā iedzīvotāja, kas pavada vakaru ar liela augumu bālģīmi no citas pasaules. Abāss vairs nemaz neatgādināja to cilvēku, kāds viņš bija pirms pāris stundām. Un to cilvēku Stiltons vēlējās aizmirst. Bet Abāss bija izdarījis to, kas jādara, un bija to darījis pa savam. Viņš problēmas risināja tā, kā to bija iemācījusi pati dzīve. Tagad viņš sēdēja restorānā, malkoja aukstu baltvīnu un lūkojās pār skaisto ostu.

- Pēc šī gadījuma tu te nebūsi vairs tik mīļi gaidīts, - Stiltons teica.

- Es nekad tāds te neesmu bijis. Tāpēc aizbraucu.

Stiltons pamāja. Viņš redzēja, ka Abāsa skatiens slīd uz priekšu un apstājas pie kāda galdiņa. Pie tā sēdēja kāds vīrs. Stiltons viņu nepazina.

1Г

Abāss gan.

Tas bija bārmenis, kas bija devis padomu, kur atrast Filipu Mar-tēnu. Un pēc tam piezvanījis Martēnam un pastāstījis, ka Abāss viņam esot parādā naudu. Tagad Abāss vēroja, kā bārmenis pieceļas un slepus nostājās aiz akmens staba, nezinot, ka viņa attēls atspoguļojas ēkas logā aiz viņa. Atspulgā Abāss redzēja, kā bārmenis no kabatas izvelk mobilo telefonu un pamet skatienu uz Abāsa galdiņu.

- Vai tu viņu pazīsti? - jautāja Stiltons.

- Nē.

Abāss pavērsa skatienu pret Stiltonu.

- Le Taureau, - viņš teica. - Bullis.

-Jā-

Abāss ceļā uz restorānu bija piezvanījis Marijai, lai uzzinātu, vai viņa ir dzirdējusi par kādu, ko dēvē par Bulli. Nē, nebija. Viņš piezvanīja vēl diviem cilvēkiem no pagātnes. Neviens nezināja, kas ir Bullis.

- Varbūt viņš meloja, - Stiltons minēja.

- Tu tā domā?

- Nē.

Ari Abāss tā nedomāja. Viņš bija stāvējis pietiekami tuvu Martēnam, lai sajustu, cik pārbijies tas bija. Abāss bija pārliecināts, ka Martēns nemeloja.

- Samira tā ari nepārradās no tās filmēšanas. Viņu drīz pēc tās atrada mirušu. Bullis piedalījās filmēšanā.

- Viens plus viens ir divi?

- Visbiežāk.

- Un kā lai mēs atrodam Bulli?

Stiltons jutās neērti, izrunājot vārdu “Bullis”. Viņa ausim tas izklausījās bērnišķīgi, bet aiz cieņas pret Abāsu viņš to uztvēra nopietni.

- Es nezinu, - Abāss teica. - Varbūt Žanam Batistam ir kāda nojausma?

- Iespējams.

Stiltons jutās nepatīkami, domājot par nākamo tikšanos ar Žanu Batistu. Viņš bija pārliecināts, ka ziņas par to, kā Abāss apstrādāja Filipu Martēnu, Marseļā izplatīsies ātrāk, nekā zutis paspēj ielīst nogremdētā līķi.

Tātad Žans Batists par to uzzinātu tikpat ātri.

Un tad Stiltonam par to būtu jāatbild.

Viņa domas pārtrauca viesmīlis, atnesot zivi. Tā bija viegli grilēta, bez asakām un mazliet garšoja pēc riekstiem. Abi ēda klusējot. Stiltons manīja, ka Abāss vīnu dzer tikpat ātri kā viņš pats. “Laikam arī viņa domas kavējas pie šodien notikušā,” nodomāja Stiltons.

It kā sevi mierinot.

Pat nežēlībā bija plaisas.

Kad saule bija nogrimusi Vidusjūrā, kļuva mazliet vēsāks. Stiltons uzvilka vēl vienu džemperi. Vakariņas bija galā, bet Abāss neposās promiešanai. Viņš pasūtīja vēl mazliet viņa, bet šoreiz ne karafi. Stiltons pamanīja, ka viņa skatiens ir mainījies - kļuvis mierpilnāks. Varbūt alkohola dēļ, bet varbūt viņš tieši tā jutās. Abāss skatījās pāri vecajai ostai, viņa skatiens slīdēja pār šaurajām, baltajām mājām, kas slējās pretējā pusē.

- Es tur kādu laiku dzīvoju.

Stiltona skatiens sekoja Abāsa rādītājpirkstam, kas tika pavērsts uz ostas pretējo pusi.

- Vai tas ir arābu kvartāls?

- Nē. 'lūr es dzīvoju, kad pazuda mamma.

Stiltonu pārsteidza viņa vārdu izvēle. Tēvu viņš sauca par papu un māti - par mammu.

- Kad viņa pazuda?

- Kad man bija septiņi gadi.

Stiltons iedomājās par Lunas pazudušo mammu, vēju staigātāju. Tik daudz noklīdušu māšu.

- Uz kurieni viņa devās? - viņš jautāja.

- Ja kāds pazūd, viņš pazūd. Man nav ne jausmas. Es uzaugu kopā ar tēti.

Abāss iedzēra vēl mazliet vīna.

- Viņš mani nevarēja ciest, - Abāss teica. - Viņš gribēja tikt prom. Katru reizi, kad viņš piedzērās, viņš stāstīja par dzīvi gulagā.

- Kas tas tāds?

- Kādu nakti barakās viens no ieslodzītajiem pamodās. Piecēlās kails, piešuva pogas sev tieši uz krūtīm, paņēma cirvi un izgāja ziemas vētrā. Tētis teica, ka viņam pietiek. Viņš gribēja darīt tieši

tāpat kā tas vīrs. Vienkārši aiziet no turienes, kur viņš bija bezcerīgi ieslodzīts.

- Vai viņš to izdarīja?

- Nē. Viņš bija ieslodzīts pats savā dzīvē. Kā tad no šāda stāvokļa var izkļūt?

- Izdarot pašnāvību.

- To viņš neuzdrošinājās. Tāpēc viņš visu izgāza uz mani.

Stiltons sekoja Abāsa skatienam.

Tas apstājās pie melnas automašīnas.

- Vai tie ir viņi?

-Jā-

Vīrietis, kas atbildēja apstiprinoši, sēdēja blakus šoferim. Pāri vienai acij viņam bija slīpi pārsiets apsējs. Tas nosedza izdurto aci. Viņa lūpas bija sakodītas. Vīrietis, kas sēdēja pie stūres, skatījās uz krastmalu pretējā pusē. Uz Stiltonu un Abāsu. Viņš turēja savas lielās, raupjās rokas uz stūres un starp lūpām bija iebāzis neaizdegtu cigareti.

- Un viņi meklē Samiras slepkavu?

-Jā-

- Vai viņi ir zviedri?

- Tā viņi teica.

- Kāpēc viņi meklē Samiras slepkavu?

- Kā lai es to zinu?

- Ko tu viņiem pastāstīji?

- Neko.

Vīrietis pie stūres paskatījās uz Martēnu, uz viņa acs pārsēju.

- Neko? Pat pēc tam, kad tev izdūra aci?

- Es taču neko nezinu.

- Tu zināji par mani.

- Es to biju piemirsis.

Virs pie stūres vēroja Martēnu. Viņi pazina viens otru no “pagrīdes” aprindām. Viņiem bija kopīgas darīšanas, bet neviens no abiem neuzticējās otram. Tagad viens no viņiem bija spiests paļauties, ka otrs nav izpļāpājies. Ja viņš būtu ko atklājis, vēl divi cilvēki zinātu

to, ко viņiem nevajadzētu zināt. Divi cilvēki krastmalas pretējā pusē. Vai viņš varēja uzņemties šādu risku? Martēns taču tika spīdzināts.

Taču viņš nolēma nogaidīt.

- Mums vajadzētu viņus pavērot, - viņš teica.

- Tev vajadzētu. Es negribu tikt iejaukts.

- Labi.

- Tas ar dunčiem ir ārkārtīgi bīstams.

Vīrietis pie stūres redzēja, kā Martēns nolaiž acis, pareizāk sakot, - savu vienīgo palikušo aci. Kāds bija viņu pārbiedējis līdz nāvei. Viņš aizdedzināja cigareti un vēlreiz palūkojās pāri ūdenim uz Abāsu un Stiltonu.

Dunči?

Vīna glāzes bija iztukšotas. Abāsa skatiens vērās krastmalas ūdeni. Viņš šķita tāds kā sarāvies. “Šobrīd viņš izskatās ļoti sīks,” nodomāja Stiltons. “It kā padevies.” Viņš redzēja, kā Abāss nogroza galvu. Un saprata, ka tajā ir daudz kas vairāk nekā tikai vīna radīts reibums. Stiltons uzlika savu plaukstu uz Abāsa rokas. Kādu bridi viņš to tā atstāja. Viņš nebija aizmirsis, kā Abāss bija uzlicis savas rokas uz viņējām, kad viņš, klīstot pa Stokholmas ielām, bija iekļuvis dažādās ķibelēs.

- Laiku nevar pagriezt atpakaļ, Abās. Tev tas jāpieņem.

- Es zinu.

Abāss paskatījās augšup.

- Ejam?

Stiltons pamāja. Pieceļoties viņš pamanīja, ka Abāss iebāž kabatā dažas paciņas cukura.

- Ko tu dari?

- Zogu cukuru.

- Kādēļ?

- Es samaksāšu rēķinu.

Abāss aizgāja. Stiltons vēroja ostu un sajuta kabatā vibrējam telefonu. Viņš bija izslēdzis tam skaņu.

Viņš paņēma telefonu rokā.

īsziņa. īsa. “Ierīkoju aizbīdni jūsu kajītei. Luna.”

Viņš pārlasīja ziņu. Sajūta bija tāda, it kā tā būtu pienākusi no citas pasaules.

Kad Abāss atgriezās, Stiltons ielika telefonu atpakaļ kabatā.

- Ejam uz viesnīcu kājām? - Abāss ierosināja.

Stiltons pavērās apkārt. Krēsla bija pārvērtusies par piķa melnu Vidusjūras tumsu, un priekšā vēl bija krietns gabals ejams. Pa tumšām ielām.

<- Labi.

Viņi apgāja apkārt vecajai ostai uz krastmalas otru pusi. Katrs bija iegrimis savās domās. Viņi pagāja garām melnam automobilim, kurā sēdēja divi vīri, un turpināja soļot gar pārpildītajiem krastmalas āra restorāniem.

Neviens no viņiem nepamanīja, kā iedegās mašīnas starmeši.

Stiltons pieļāva, ka Abāss zina īsāko ceļu, un nepievērsa uzmanību tam, ka Abāss pēkšņi nogriezās mazā sānielā. Viņš tikai sekoja. Toties Abāsa izturēšanās pēc pārsimt metriem mainījās. Viņi gāja pa augstu ēku ieskautu šauru ieliņu, kurā nebija neviena veikala. Ietves bija tumšas. Tāpēc viņš uzreiz ievēroja automašīnas gaismas sev aiz muguras. Pametis skatienu pāri plecam, viņš pamanīja, ka mašīna savu braukšanas ātrumu pieskaņo viņu soļiem. “Vai viņi sākuši mani meklēt?” Abāss nodomāja un pārlaida ar plaukstu pār krūtīm. Naži atradās savā vietā.

Stiltons neko nemanīja. Vīns bija notrulinājis viņa uztveri. Lidzās Abāsam viņš jutās drošībā.

Tā viņam gan nevajadzētu justies, ja viņš zinātu, kas šobrīd risinās Abāsa prātā: apstāties, sagaidīt mašīnu un stāties viņiem pretī? Vai labāk tomēr nozust?

Viņš nolēma nozust. Viņi nogriezās šaurā ieliņā. Pārāk šaurā, lai tajā varētu iebraukt mašīna. Stiltons tik tikko turējās līdzi.

- Vai mēs iesim pa šejieni?

-Jā. Nāc!

Abāss ātri virzījās uz priekšu, un Stiltons viņam sekoja. Tagad visas maņas bija saasinātas. Viņš pagrieza galvu un ieraudzīja, ka uz ielas apstājas mašīna. Vai kāds viņiem seko? Abāss atkal nogriezās ap stūri. Stiltons skrēja viņam pakaļ. Pie ēku sienām stāvēja atkritumu urnas. Viņš lavierēja starp tām. Pēkšņi viņš gandrīz paklupa pār

melnu kaķi, kas bija slēpies aiz mucas. Viņš pieķērās pie kādas palodzes, lai nezaudētu līdzsvaru. Tālu aizmugurē bija dzirdama kņada.

Stiltons nezināja, cik ilgi viņi jau skrien starp cieši sabūvētajām ēkām, bet pēkšņi, izgājuši cauri arkai, viņi nonāca pie kāda laukuma ar tukšiem dārzeņu stendiem. Jauns vīrietis pāri laukumam stūma vecāku kundzi ratiņkrēslā. Ratiņkrēsla riteņi skaļi čīkstēja. Abāss pamāja taksometram, kas tobrīd brauca viņiem garām, un iemetās aizmugurējā sēdeklī. Stiltons apsēdās blakus šoferim. Tas, skatīdamies taisni uz priekšu, jautāja:

- Uz kurieni?

Stiltons pateica viesnīcas adresi franču valodā ar zviedru akcentu, un tas iedrošināja šoferi izmest līkumu, līdz Abāss uzsita viņam uz pleca.

- Brauc pa īsāko ceļu, - viņš teica.

Savā izteiksmigajā Marseļas dialektā.

Taksometrs brauca pa īsāko ceļu uz viesnīcu Richelieu. Abāss samaksāja, un viņi izkāpa. Pretī viesnīcai atradās nepievilcīgs naktsklubs, mūzika dunēja uz ielas. Pie tā ieejas stāvēja plecīgi un krietni iedzēruši krievi, kas mēģināja tikt iekšā. Sākās kautiņš. Abāss un Stiltons iegāja pa viesnīcas durvīm. Viņi jau bija uzkāpuši pa kāpnēm, kad garām paslīdēja melnais auto.

Pabraucis garām viesnīcai, automašīnas vadītājs uzspieda uz gāzes pedāļa un nozuda tumsā.

Arī aiz Olivijas loga bija tumšs. Bet tā bija citāda tumsa. Smaga Zviedrijas rudens tumsa. Tā bija iedvesmojusi viņu iedegt sveces uz virtuves galda. Viņa sēdēja uz mazā dīvāna divistabu dzīvokļa dzīvojamā istabā ar klēpjdatoru priekšā. Sveces bija novietotas aiz datora. Tās nedeva daudz gaismas, bet viņai nebija nepieciešamības saskatīt klaviatūras taustiņus. Viņa tikai skatījās ekrānā un lasīja.

Viņa bija lasijusi jau labu laiku.

Viņa bija gan ieinteresēta, gan satraukta. Viņa lasīja avīzes Dagens Nyheter rakstu sēriju par riska kapitāla uzņēmumu Albion AB. Vairāki žurnālisti bija rakušies, meklējuši un pētījuši.

Rūpīgi.

Izpētījuši uzņēmumu no visiem aspektiem un ieguvuši daudz nozīmīgas informācijas. Sūdzību skaits par iemītnieku aprūpi Albion veco ļaužu pansionātos bija liels. Pēdējā gada laikā sūdzību skaits bija pieaudzis. Trīs dažādi aprūpes nami trijās Zviedrijas vietās bija kļuvuši par ārējās izmeklēšanas objektiem nepietiekamas aprūpes kvalitātes dēļ. Vairāku reģionu pašvaldības grasījās pārtraukt līgumus ar Albion. Uzņēmums bija saņēmis pamatīgu kritiku. Vairāki koncerna darbinieki bija mēģinājuši aizstāvēt uzņēmumu, katrs citādā veidā.

Bet neviens no tiem nebija Žans Borels.

Viņš rakstā netika pat pieminēts.

Žurnālisti bija viņu izmeklējušies visās pasaules malās, lai uzzinātu viņa viedokli par notiekošo, taču bez panākumiem. Vienīgais vīrs, kam viņiem izdevās piekļūt, bija viņa tuvākais kolēģis Zviedrijā Magnuss Tūrheds. Kāds žurnālists bija nejauši sastapis Borelu Austrālijā, atklātā čempionāta tenisā norises vietā. Borels bija apsolījis sniegt īsu interviju par Albion pēc spēles, bet pēc tam nozudis.

Olīvija meklēja internētā informāciju par Žanu Borelu, bet neko vērtīgu neatrada. Viņš bija uzaudzis Danderīdā, dzīvojis Londonā, neko vairāk viņa tā arī neuzzināja. Un arī necerēja atrast. Borels bija cilvēks, kam piemīt spēja izgaist un neparādīties plašsaziņas līdzekļos.

Viņa atgriezās pie rakstu sērijas.

Acīmredzot Albion atradās ļoti nestabilā pozīcijā. Tas bija uzņēmums, kam nācās cīnīties par eksistenci. Pēdējo gadu laikā tas bija guvis milzīgu peļņu. Vien 2011. gadā pašvaldības bija iegādājušās pakalpojumus no privātiem uzņēmumiem par 71 miljardu kronu. Kas zina, cik no tā bija nonācis Albion kasē, bet, visticamāk, guvums bija visai liels. Tātad runa nebija par sīkiem ienākumiem. Tagad Albion Zviedrijā tika stipri kritizēts par sociālās aprūpes peļņas apmēriem. Uzņēmumam bija samazinājies politiskais atbalsts. Uzņēmumu atbalstīja ietekmīgākie politiķi no Moderatoru partijas. Šobrīd tika vestas sarunas par vairāku miljonu kronu vērtu līgumu ar Stokholmas pašvaldību. Šis līgums tika ļoti kritizēts. Skeptiķi norādīja uz visiem slikti uzturētajiem Albion aprūpes namiem. Politiķi savukārt

norādīja uz Silvergordenu, kas atradās Nakā, izmantojot to par piemēru lieliski funkcionējošam aprūpes namam.

Tajā brīdī Olīvija atklāja slepkavības motīvu.

Viņas hipotēze bija izrādījusies pareiza.

Vēl viens skandāls par aprūpes nama kvalitāti sagrautu Albion. Potenciālais miljonu līgums izkūpētu gaisā.

Olivija atlaidās dīvānā un pievēra acis. Viņa bija ilgi un intensīvi vērusies ekrānā. Tagad acis sūrstēja.

Bet tas bija tā vērts.

Ja Bengta Sālmana datorā bija pieejama informācija par Silvergordenu un tā bija ceļā pie Dagens Nyheter žurnālista, tā varēja novest pie skandāla, un tādā gadījumā tas noteikti bija ticams slepkavības motīvs.

Acīmredzams motīvs, lai apklusinātu Bengtu un nozagtu viņa datoru.

Pasaulē bijuši arī necilāki slepkavības motīvi.

“Ko lai es tagad daru?” Olīvija prātoja. “Es joprojām nezinu, kāda informācija bija Sālmana datorā.” Runa varēja būt ari par kaut ko pilnīgi citu. Tikpat labi viņa datorā varēja būt informācija par pazudušo narkotiku partiju muitā.

Pēkšņi uzradās Mete.

Nevis fiziski, bet gan viņas domās. Vai viņai vajadzētu piezvanīt Metei un pastāstīt, ko ir atklājusi? Olīvija apzinājās, ka Mete augstu vērtē viņas “intuīciju”. Bet tagad? “Par ko tu sevi uzskati?” Vārdi joprojām sāpīgi dzēla.

Viņa nezvanīs Metei.

Vēl ne.

No sākuma viņa uzzinās, kāda informācija atradās Sālmana datorā.

Viņa nopūta sveces.

ABĀSS PIRMO REIZI PAMODĀS krietni agrāk nekā Stiltons - pusčetros no rīta - un sajuta mutē skābenu vīkšķi, kas parasti bija viņa mēle. Viņš iegāja dušā, kārtīgi nomazgājās un izgāja no viesnīcas. Vairākas stundas viņš klīda pa pilsētu, ko pārklāja tumši lietusmā-koņi, un vēroja to mostamies. Viņš redzēja, kā beķerejas cita pēc citas atver durvis, kā dārzeņu ratiņi tiek piestumti pie mazajiem ostas veikaliņiem, kā laivas atgriežas ostā no zvejas, piegādājot nakts lomu. Viņš redzēja samiegojušos viesmīļus izliekam galdiņus uz ielas. Un taja paša laika viņš neredzēja neko. Viņš bija iegrimis sevī. Viņš zināja, kas darāms, un viņam cas riebās. Bet šobrīd nebija izvēles. Bija jātiek uz priekšu.

Viņš gribēja uzzināt vairāk.

Kad bija pienācis īstais laiks, viņš iegāja veikalā. Pornoveikalā. Puisis aiz letes bija gados jauns. Tas Abāsam nepatika. Bet viņš varēja doties arī uz kādu citu veikalu. Kvartālā, kurā viņš bija nonācis, šāda veida iestāžu bija ne mazums.

- Le Taureau?

-Jā-

- Nekad neesmu par tādu dzirdējis.

Abāss devās uz nākamo veikalu. Tajā viņš sastapa vīru gados. Varēja noprast, ka šim vīram uz viņa netīrās sirdsapziņas ir ne viens vien grēks. Veikals viņam piederēja jau piecpadsmit gadus.

- Kas viņš tāds? Pornoaktieris?

- Es nezinu. Bet viņš darbojas pornogrāfijas lauciņā.

- Diemžēl nekad neesmu par tādu dzirdējis. Mūsdienās ar to nodarbojas daudzi.

Vīrs norādīja uz plauktiem Abāsam aiz muguras. Pilniem ar por-nofilmām. Tā ir viena no pasaulē ienesīgākajām nozarēm.

- Paskaties, pameklē, varbūt atradīsi kaut ko noderīgu.

Abāss pārlaida skatienu DVD disku plauktiem. Simtiem filmu. Un uz visiem vāciņiem attēli bija teju vienādi. Kailas sievietes. Kailas

ķermeņa daļas. Un pilnīgi tukši skatieni. Taču viņš turpināja meklēt. Viņš zināja, kam varēja uzdurties, bet cerēja, ka tas nenotiks.

Viņš tomēr atrada meklēto.

Pēc piecpadsmit minūtēm.

Pornofilma ar līdzīgu vāciņa noformējumu kā pārējām. Ar vienu milzīgu atšķirību.

Sieviete attēlā bija Samīra.

Abāss apgrieza vāciņu. Otrā pusē bija attēls ar labi ieeļļotu vīrieti. Bet neviena vārda vai uzvārda.

- Vai šo esi redzējis? - viņš jautāja pārdevējam aiz letes.

- Nē. Man nepatīk pornogrāfija. Es parasti skatos Bunjuela, Hāne-kes darbus, šad tad Kurosavas.

Abāss nopirka filmu.

Stiltons sēdēja viesnīcas verandā un prātoja, kur palicis Abāss. Ne zīmītes. Ne īsziņas. Viņš vēroja līci un malkoja kafiju. Ārā smidzināja. Sīkām, siltām, maigām lāsītēm. Stiltons to nejuta. Viņš bija aizdomājies par to, ka izlādēsies telefona akumulators, un minēja, cik ilgi vēl šis ceļojums turpināsies. Viņš jau bija izpildījis savu galveno pienākumu - saticies ar Žanu Batistu. Un cerēja, ka lielais policists drīz dos kādu ziņu.

Un pēc tam?

Cik ilgi vēl viņš būs spiests meklet Bulli? Cilvēku, kura eksistence bija diezgan apšaubāma.

Abāss noteikti paliks ilgi, tas bija skaidrs. Un viņš to saprata. Abāsam bija jānokārto rēķini ar pagātni. Bet cik ilgi te jāpaliek viņam? Patiesībā viņš būtu varējis braukt mājās uzreiz pēc sarunas ar Žanu Batistu, ja vien nebūtu kādas nelielas aizķeršanās.

Filips Martēns.

Un tas, ko Abāss viņam nodarīja.

Tāpēc Abāss šajā pilsētā bija kļuvis par dzīvo mērķi.

To Stiltons saprata - tik daudz viņš jau bija iemācījies par šo pilsētu. Žans Batists bija viņu apgaismojis. Un viņš zināja, ka Žans Batists nemaz nemēģinās aizsargāt Abāsu, it īpaši pēc uzbrukuma Martēnam.

Tātad?

Sargeņģelis?

Vai viņam jāpaliek šeit kā sava veida miesassargam?

- Nāc līdzi!

Stiltons pagrieza galvu. Abāss bija ceļā uz viņu “luksusnumuru”, turēdams rokās DVD atskaņotāju. Viesnīcas portjē par zināmu samaksu bija to sameklējis. Stiltons piecēlās un sekoja Abāsam.

Abāss pievienoja atskaņotāju krietni novecojušajam televizoram. Viņš darbojās pilnīgā klusumā. Stiltons apsēdās uz gultas malas.

Viņš nojauta, kas tagad sekos.

Kad Abāss izvilka DVD disku no jakas kabatas, viņa aizdomas apstiprinājās.

- Tā ir filma. Ar Samīru, - Abāss paskaidroja.

Viņš ielika disku atskaņotājā un ar pulti rokā apsēdās uz krēsla priekšā Stiltonam. Viņš mazliet vilcinājās, tad novilka kurpes un zeķes. Lai gan Abāss visu ritu bija staigājis pa pilsētu, viņa kājas neoda pēc sviedriem. Stiltons nogaidīja.

Tikai brīdi.

- Vai tu patiešām to vēlies redzēt? - viņš pajautāja.

-Nē.

Abāss nospieda atskaņošanas pogu.

Tā bija tieši tāda pati pornofīlma ka visas citas. Niecīgas dekorācijas, slikts apgaismojums, drausmīga skaņa. Filmā bija redzama sieviete, kas apmierina vīrieti. Kādu brīdi viņa sūkā viņa locekli un pieskaras savai kājstarpei. Beigās vīrietis viņu iegūst no aizmugures, atspiedušos pret klubkrēslu.

Viss izskatījās, kā ierasts šādās filmās.

Vai ari tā izskatītos, ja vien galveno lomu nespēlētu skaistā marokāņu sieviete, kas bija pārliekusies pār klubkrēslu.

Samīra.

Pēkšņi Abāss apstādināja filmu un mazliet patina atpakaļ. Kamera pievilka Samīras seju tuvplānā. Un tajā brīdī viņš pamanīja smalko zelta ķēdīti Samīras kaklā. Ķēdīti, kuru viņš pats sievietei bija slepus uzdāvinājis, strādājot cirkā. Viņa to valkāja. Viņš atsāka skatīties filmu. Akts turpinājās.

Stiltons skatoties jutās ļoti neērti, it īpaši, ņemot vērā visus apstākļus. Nepatīkamākais bija tas, ka viņam radās erekcija, bioloģisks reflekss, ko viņš nespēja kontrolēt. Viņš uzlika rokas uz kājstarpes, lai to apslēptu.

Pēkšņi Abāss atkal apstādināja filmu. Tuvplānā bija redzams kailais vīrietis. Spēcīgas miesasbūves, ieeļļotu, muskuļotu augumu, tumšiem matiem.

- Domā, tas ir Bullis?

- Nav ne jausmas.

Abāss izslēdza filmu. Televizora ekrāns satumsa. Stiltons juta, ka erekcija lēnām pazūd. Viņš pavērās uz Abāsu un nojauta, par ko viņš domā.

Iezvanījās Stiltona telefons. Viņš paskatījās tā displejā.

- Zvana Žans Batists.

- Vai vari iziet parunāt ārā?

- Protams.

Stiltons piecēlās no gultas un atstāja istabu. Kad durvis aiz viņa aizvērās, Abāss iegāja blakustelpā. Stiltona “guļamistabā”. Viņš pavēra aizkarus un lūkojās pāri plašajiem Vidusjūras ūdeņiem. Mēdz teikt, ka, piedzīvojot traģēdiju vai smagu traumu, cilvēks var nosirmot vienā mirkli. Abāsa mati krāsu nemainīja. Viņš stāvēja pavisam mierigi un aizvēra acis. Pēc pāris minūtēm viņš pacēla vienu roku un viegli šūpoja to sev priekšā. It kā glāstītu neredzamu plecu.

Visi trīs satikās bārā Beau Rivage pie ostas. Žans Batists to bija ieteicis. Atšķiribā no Stiltona un Abāsa viņš ieradās laikus. Pēc telefonsarunas ar Žanu Batistu Stiltons bija nogaidījis gaiteni. Viņš saprata, ka Abāss vēlas bridi pabūt viens. Pagāja vairāk nekā stunda, pirms Abāss iznāca ārā. Nu jau viņi kavēja pusstundu, bet Stiltons bija piezvanījis un pabrldinājis par kavēšanos. Viņi tuvojās bāram ātriem soļiem, nepievēršot uzmanību melnajam auto, kas slīdēja gabaliņu aiz viņiem.

Ieraudzījis viņus tuvojamies, Žans Batists piecēlās. Viņš bija iekārtojies bāra ārpusē pie stūra galdiņa, ko nošķīra neliels žogs. Vairs nesmidzināja, un saule apspīdēja galdu. Sasveicinoties Žans Batists cieši apskāva Abāsu.

- Tu esi nokrities svarā.

- Un tu - pieņēmies.

Abi pasmaidīja un apsēdās.

- Le Taureau, - Abāss teica.

Viņš nerunāja aplinkus.

- Vai esi par viņu dzirdējis?

- Bullis? Ar ko viņš tik īpašs?

- Tas ir virs, kas, iespējams, nogalināja Samiru Vijonu.

Žans Batists palūkojās uz Stiltonu. Viņš bija gaidījis, ka runātājs būs Stiltons. Stiltons diskrēti pamāja.

- Nē, pirmo reizi par tādu dzirdu. Bullis?

-Jā-

Abāss izņēma no kabatas pornofilmu, kuru bija iegādājies, un norādīja uz ieeļļoto vīrieti.

- Vai tas varētu būt viņš?

- Tas ir Žaks Mesons.

- Varbūt viņu sauc par Bulli?

- Iespējams. Bet pirms pusgada viņš tika nošauts pie kāda bāra.

Abāss skatījās uz DVD vāciņu.

- Bet es varu apvaicāties, - noteica Žans Batists.

- Paldies. Vai tev ir izdevies ko uzzināt?

Abāss atļāvās runājot ignorēt pieklājības normas, it īpaši, ņemot vērā, ka viņš Žanu Batistu labi nepazina. Bet lielais policists to neņēma ļaunā, viņš saprata, cik tas ir svarīgi.

Abāsam.

Žans Batists bridi stāstīja par to, cik tālu tikuši Francijas izmeklētāji. Viņš noklusēja konfidenciālu informāciju, bet atklāja pietiekami, lai radītu skaidru priekšstatu par notikušo. Par to, ka Samiras pazušana bija saistīta ar kādas pornofilmas ierakstu, bet neviens nezināja, kur tā tika uzņemta. Varbūt kādā viesnīcas istabiņā, varbūt dzīvokli vai lauku mājā. Nevienam nebija ne jausmas. Tāpat nevienam nebija zināmi pārējie pornofilmas dalībnieki.

Un tā tālāk.

Nekas īpašs.

- Diemžēl mirusi pornoaktrise nav mūsu prioritāšu augšgalā, atvaino par izteicienu, - viņš teica. - Pēdējā laikā mums policijas iekšienē valda haoss.

Stiltons pamanīja, ka Abāss sakož zobus.

-Jums pat nav aizdomās turamā? - jautāja Stiltons.

- Pašlaik nav.

- Un kas jums pastāstīja par filmas ierakstu? Ka tāds vispār notika?

- To es nevaru teikt.

- Vai viņa bija sazāļota? - jautāja Abāss.

-Jā-

- No kā viņa nomira?

- Vai tu patiešām to gribi zināt?

- Jā-

Žans Batists un Stiltons saskatījās. It kā lielais policists gribētu zināt, vai Abāss to izturēs. Stiltons gandrīz nemanāmi pamāja.

- Viņa tika spīdzināta un pēc tam nožņaugta. Tas bija nāves cēlonis. Pēc tam viņa tika sadalīta sešās daļās un aprakta dabas parkā.

- Mēs tur bijām, - Abāss sacīja.

Viņš to pateica tā, it kā nebūtu dzirdējis šausminošās nāves detaļas. Bet viņš bija dzirdējis - Stiltons bija par to pārliecināts.

- Un jums nav skaidrs slepkavības motīvs?

-Nē.

- Un citas pēdas? DNS? Vai viņas ķermeni tika atrasta sperma?

- Uz ķermeņa. Bet tas nav nekas pārsteidzošs.

- Kāpēc ne?

- Viņa tika nogalināta pornofilmas uzņemšanas laikā. Vai saistībā ar to. Es taču tikko teicu.

Stiltons pamanīja, ka Žana Batista balss mainās. Abāsam nevajadzētu aiziet par tālu. Bet viņš turpināja:

- Vai jūs esat pēc spermas noteikuši DNS?

- Abās!

“Jā?

Žans Batists pieliecās tuvāk saspringtajam vīrietim.

- Es tev esmu pateicis visu, ko drīkstu. Es to darīju tikai tāpēc, ka Toms man to lūdza. Vairāk neko no manis neprasi.

Abāss paskatījās uz Žanu Batistu un saprata, ka jāatkāpjas.

- Mums ir izdevies nopratināt viņas aģentu, - Žans Batists turpināja un atlaidās atpakaļ krēslā. - Filipu Martēnu. Vai esat ar viņu tikušies?

“Nu tik sāksies,” nodomāja Stiltons.

- Pavisam nesen, - viņš teica.

- Runā, ka viņam vakar ar nazi esot izdurta acs.

- Tiešām?

Žans Batists paskatījās uz Abāsu.

- Vai tu esi tajā iesaistīts?

- Vai viņš tā apgalvo?

- Nezinu. Es tev to jautāju.

- Es ar tādām lietām vairs nenodarbojos.

- Labi. Jo, ja tu būtu to izdarījis, tev būtu nekavējoties jāpamet Marseļa.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka vīrietis, kam šodien ir vairs tikai viena acs, šajā pilsētā pazīst vairāk algotu slepkavu, nekā mēdz būt mušu uz sūdu čupas.

Abāss paraustīja plecus, piecēlās un paņēma pāris cukura paciņu no galda.

- Es izmetīšu līkumu, - viņš pateica un atstāja viņus.

Kad Abāss bija nozudis skatienam, Žans Batists paraudzījās uz Stiltonu.

- Vai tu biji klāt, kad Martēns tika uzšķērsts?

- Jā. Vai tu mani arestēsi?

- Nē. Nav pamata.

- Tikai baumas.

Žans Batists viegli pamāja. Stiltons bija godīgs. Viņš noteikti bija darījis visu, kas bija viņa spēkos, lai kontrolētu situāciju. Turklāt, ja Stiltona nebūtu bijis klāt, pilsētas centra istabiņā virs bāra šobrīd, visticamāk, atrastos gabalos sadalīts līķis. Tas visu būtu sarežģījis vēl vairāk. Žans Batists pārliecināja sevi tam noticēt.

- Martēns ir cūka, - viņš teica.

- Mums arī radās tāds iespaids.

- Bet par slepkavām es nejokoju. Martēns mēģinās jūs sadzīt rokā. Ja tu jautātu manu viedokli, man nepavisam negribētos vilkt ārā Abāsa līķi no ostas ūdeņiem.

- Man ari ne. Bet tu viņu pazīsti. Es nevaru piespiest viņu aizbraukt.

- Nevari gan, - piekrita Žans Batists, grozot rokās ūdens pudeli. - Mēs varam tikai cerēt uz to labāko.

-Jā-

Žans Batists piecēlās un sniedza Stiltonam roku. Stiltons jautāja:

- Cik labi tu pazīsti Klodeti?

- Ļoti labi. Viņa vairākus gadus strādāja pie manis birojā. Tagad viņa tikai ļaujas straumei.

- Kā tu to domā?

- Viņa īsti nezina, ar ko grib nodarboties. Man šķiet, ka viņai patīk gleznot. Vai jūs iepazināties?

-Jā-

- Viņa ir forša meiča.

Viņi sarokojās, un Žans Batists devās prom. Stiltonam ienāca prātā, ka viņš nebija smēķējis. Nevienu cigareti. Lai gan bija teicis, ka izvēlējies šo bāru tāpēc, ka te atļauts smēķēt.

- Es runāju ar tavu veco kolēģi.

Žans Batists bija apstājies viņpus žogam un paliecies pret Stiltonu.

- Manu kolēģi?

- Meti Ulsēteri.

- Ko viņa gribēja?

- Viņa gribēja zināt, ar ko jūs šeit nodarbojaties.

- Un ko tu viņai teici?

- Man nepatīk melot. It īpaši cilvēkiem, kurus es cienu. Kā Ulsēteri.

-Un?

- Es pateicu, ka runa ir par kādu slepkavību un ka Abāss pazina upuri. Kaut kā tā.

- Vai viņai ar to pietika?

- Nē.

- Ko vēl tu teici?

- Nebija nekā daudz, ko teikt. Paliec sveiks!

Lielais policists šķērsoja ielu, pat nepaskatoties uz mašīnām. Tās viņam signalizēja. Stiltons palika, kur bija. Viņa skatiens apstājās pie žoga. Liela, brūna žurka mēģināja izspraukties tam cauri.

Viņš saprata, ka laiks doties mājup.

Atstājot bāru, Stiltons bija iegrimis pārdomās par tikšanos ar Žanu Batistu. Neko jaunu viņš nebija uzzinājis. Neko vairāk kā to,

ko viņi jau zināja. Viņi zināja, ka vainīgais nebija atrasts un nebija pat aizdomās turamā.

Pagaidām.

Stiltons pagāja garām melnai automašīnai un devās viesnīcas virzienā. Divu acu skatiens viņam sekoja, līdz viņš nogriezās ap stūri. Divas acis, kas piederēja vīram ar smagnējām rokām. Viņš bija sēdējis mašīnā visu tikšanās laiku. Un secinājis ko ļoti nepatīkamu.

Abi zviedri bija tikušies ar pazīstamo slepkavību izmeklētāju Žanu Batistu Fabru.

Neuzpērkamo.

Kādēļ?

Vai viņi bija policisti?

Kāpēc lai divus zviedru kruķus interesētu Samiras slepkavība?

Viņam ienāca prātā kāda atbilde.

Atbilde, kas viņu biedēja.

Stiltons gulēja Abāsa gultā. Viņš pieļāva, ka Abāss piezvanīs, ja būs kas nepieciešams. Viņš vērās melnajā televizora ekrānā. Porno-filma bija pretiga. Abāsam, protams, tā riebās krietni vairāk, bet arī Stiltonam tā nepatika. Lielākoties derdzīgā satura dēļ, bet arī tāpēc, ka tā radīja personīgas asociācijas.

Ar Rūni Fošu.

Stokholmas policijas kriminālkomisāru, kam nereti bija seksuāli sakari ar prostitūtām, kuras viņam piegādāja eskortu valdniece Dže-kija Berjlunda.

Stiltons to zināja, bet to vajadzēja pierādīt. Tieši to viņš gribēja darīt, kolīdz atgriezīsies Stokholmā. Ētisku iemeslu dēļ, taču galvenokārt privātu. Fošs zemiskā veidā bija panācis, ka Stiltons tiek atstādināts no slepkavības izmeklēšanas, kad viņu piemeklēja psihoze. Fošs pēc tam izplatīja baumas un, kad Stiltons atgriezās, apmeloja viņu aiz muguras. Fošs darīja visu, lai kolēģi Stiltonu atstumtu. Līdz Stiltona mērs bija pilns. Viņš nolika savu darba ieroci un iesniedza atlūgumu.

Fošs to visu bija darījis viena vienīga iemesla dēļ: viņš baidījās, ka Stiltons uzzinās par viņa saistību ar prostitūciju. Baidījās, ka Stiltons atradīs saistību starp viņu un Džekiju Berjlundu.

Tāds bija iemesls.

Stiltons pievēra acis. Atmiņā atausa Foša izturēšanās laikā, kad Stiltons bija bezpajumtnieks. Kad viņš piedāvāja savu palīdzību izmeklēšanā, kuru prese dēvēja par “mobilo slepkavu” lietu.

Fošs pret viņu bija izturējies kā pret pēdējo mēslu.

Stiltons ilgojās drīzāk nokļūt mājās.

Jāmostas.

Abāss stāvēja durvis. Stiltons piecēlās gultā sēdus, mazliet apstulbis. Vai viņš bija iemidzis? Acīmredzot.

- Cik ir pulkstenis?

- Gandrīz četri. Sešos tev ir lidmašīna.

- Lidmašīna?

Abāss pastiepa viņam papīra gabalu. Stiltons uz to paskatījās. Iekāpšanas karte. Abāss apsēdās uz krēsla pie sienas.

- Tu izdarīji to, kas tev bija jādara, - viņš teica. - Paldies! Es palikšu vēl pāris dienu. Pēc tam došos mājās ar vilcienu.

- Un kā paliek ar Martēnu?

- Kas ir ar viņu?

- Tu dzirdēji, ko Žans Batists teica. Par algotajiem slepkavām. -Jā. Bet man nav nekādas vajadzības pēc miesassarga. Un man

šķiet, ka tev šāda loma ari diez ko nepatīk.

- Nē. Bet man arī negribētos tevi te atstāt vienu.

- Tev tas jādara.

Stiltons vēroja Abāsa nemierīgo seju un pakratīja galvu. Tas nebija prātīgi. Bet ko viņš varēja darīt? Viņš izkāpa no gultas.

- Un ko tu domā te vēl darīt? - viņš jautāja.

- Atvadīties.

Stiltons nesaprata, ko Abāss ar to domā. Atvadīties no Marseļas? No Samīras? Bet viņš saprata, ka Abāss ir pieņēmis lēmumu un nevēlas, lai Stiltons te paliktu.

- Vai tu brauksi man līdzi uz lidostu?

-Nē.

Stiltons ar zilo somu rokās iekāpa taksometrā un nosauca galamērķi. Pēc desmit minūtēm viņš pārdomāja.

- Uz policijas iecirkni?

-Jā.

Taksometrs apstājās pie policijas ēkas. Stiltons samaksāja un izkāpa. Viņš paskatījās uz gigantisko celtni, cerot, ka Žans Batists šobrid pipēdams nestāv pie loga. Tad viņš iegāja mazajā bārā ielas otrajā pusē. Tas bija gandrīz tukšs. Viņš piegāja pie bārmeņa.

- Spēlēsiet loto?

- Nē. Es meklēju Klodeti.

- Viņa aizgāja pirms desmit minūtēm.

- Skaidrs.

- Bet viņa atgriezīsies. Vai man nodot viņai kādu ziņu?

- Nē.

Stiltons atstāja bāru.

Gandrīz tajā pašā laikā, kad Stiltons pacēlās gaisā, Abāss atvadījās. Viņš kājām šķērsoja laukumu Marseļas nostūri, un viņa pakausi dedzināja skatieni. Viņš pazina šis ielas. Tās nebija mainījušās. Vizuāli. Cilvēki, visticamāk, bija mainījušies, bet gaisotne bija gluži tāda pati kā tad, kad viņš te dzīvoja.

Viņš bija mitinājies vairākās vietās. Kopā ar tēvu pārvācies no viena žurku midzeņa uz citu. Pēc tam viņš aizgāja no mājām, lai dzīvotu vēl sliktākos apstākļos.

Bet viņš neatvadījās no pilsētas.

Viņš atvadījās pats no sevis.

No Žana Vijona mācekļa.

No jaunā dunču metēja, kas savu mūža mīlestību bija saticis cirkā. No vīrieša, kas jau sen bija zudis. No vīrieša, kas bija eksistējis, kamēr Samīra vēl bija dzīva, un kas dzīvoja šaubās un cerībās. No nereāla sapņa, ka vīrietis un sieviete agrāk vai vēlāk atradis ceļu viens pie otra.

Tagad Samira bija mirusi un jaunais māceklis - zudis.

Abāss no viņa atvadījās.

Tagad viņš bija kļuvis par citu cilvēku.

Ar citiem mērķiem.

Viņš šķērsoja pilsētas laukumu, kura vidū griezās bērnu karuselis.

Kad viņš atgriezās viesnīcā, bija gandrīz pusnakts. Portjē gulēja mazā istabiņā aiz nelielās viesnīcas administratora letes. Abāss devās uz savu numuru. Nepagāja ne minūte, kad viņš atgriezās. Viņš atvēra durvis uz portjē istabu un īsi un skaļi nosvilpās. Portjē pielēca kājās, sasitot galvu gan pret sienu, gan pret lampiņu, kas karājās virs gultas, un nostājās Abāsa priekšā.

- Kas noticis?

- Kāds ir bijis manā istabā.

- Varbūt tas bija jūsu kolēģis?

- Viņš aizbrauca, pirms es devos prom. Kāds tur ir bijis pēc tam.

- Varbūt istabene?

- Vai viņa mēdz gramstīties pa viesu personiskajām mantām?

Portjē nebija, ko atbildēt. Viņš uzstāja, ka viesnīcā nepiederošas

personas nav manītas. Bet pēdējās pāris stundas viņš bija gulējis dziļā miegā, tā ka...

Abāss atkal iegāja istabā. Ko viņi bija meklējuši? Nažus?

Visticamāk.

Vai viņu pašu.

Stiltons nolaidās Stokholmā īsi pēc vienpadsmitiem vakarā un uz pilsētas centru devas ar autobusu. Ceļā uz baržu viņš sastapa kādu bezpajumtnieku, kas pārdeva Situation Stockholm. Pavisam jauns puisis stāvēja pie veikala Konsum uz Hūrnsgātanas stūra un piedāvāja avīzes. Veikals jau vairākas stundas bija slēgts, bet puisis to laikam nebija pamanījis. Stiltons nopirka avīzi. Viņš nepazina puisi, tāpēc atturējās uzsākt sarunu un apjautāties par citiem pārdevējiem, tiem, kas pirms gada vēl bija viņa draugi. Taču viņš informēja puisi par to, ka veikals ir slēgts un tirgošanās veiksies labāk, ja viņš stāvēs tuvāk metro ieejai.

Puisim likās, ka Stiltons ir ģēnijs.

“Visticamāk, viņa jau guļ,” Stiltons nodomāja, uzkāpjot uz baržas. Gaismas bija izslēgtas. Viņš devās uz savu kajīti, cik vien klusu varēja, un ielavījās iekšā. Durvju iekšpusē bija ierīkots aizbīdnis. Viņš

to aizšāva un atgūlās uz lāviņas. Bija krietni pāri pusnaktij. Viņš aizsūtīja īsu īsziņu Abāsam. Rīt viņš viņam piezvanīs, lai pārliecinātos, ka viss ir kārtībā.

Pēc tam viņš piezvanīs Metei.

Jau no domas vien viņa asinis sāka bangot. Vairs nekas nestāsies viņam ceļā. Nedz ceļojumi uz Marseļu, nedz sadurti suteneri, nedz skaistas francūzietes.

Tagad viņš koncentrēsies.

Uz Rūni Fošu.

VIŅA BALSS KĻUVA manāmi skaļāka.

- Kāpēc ne šodien?

- Tāpēc, ka es nepagūšu. Ārpus tavas pasaules ir ari cita, Tom. Stiltons apakšbiksēs sēdēja kajītē. Pulkstenis bija mazliet pāri

deviņiem, un Mete bija viņam atteikusi tikšanos. Fakts, kas viņam bija jāpieņem. Viņš mazliet pieklusināja balsi.

- Tad cikos rit?

- Desmitos. Vai ari Abāss ir atgriezies?

-Nē.

- Kāpēc ne?

- Ārpus tavas pasaules ir ari cita, Mete. Tiekamies rit.

Stiltons beidza sarunu un nometa telefonu. Viņam nepatika, ka

viss nenotiek pēc viņa prāta. Ko lai viņš šodien sadara? Pie durvīm klauvēja.

-Jā!

- Apsveicu ar atgriešanos!

Cauri durvim atplūda Lunas balss, un Stiltons paņēma bikses. Viņš ar vienu roku vilka tās kājās, ar otru vēra vaļā aizbīdni.

- Nāciet iekšā!

Luna atvēra durvis. Kojā nebija daudz vietas, tāpēc viņa palika stāvam ārā. Viņai kājās bija zaļās darba bikses.

- Kā gāja Marseļā?

- Traki. Paldies par viskiju.

- Noderēja?

- Vairākkārt. Tas bija ļoti jauki no jums.

Stiltons norādīja uz aizbīdni.

- Vai tagad jūtaties drošāk? - Luna vaicāja.

- Kādā ziņā? Aizbīdņa dēļ?

Luna pasmaidīja un ieskatījās kojā pār Stiltona plecu.

- Vai jūs viņu pazināt?

г

Viņa norādīja uz mazo plauktiņu aiz Stiltona. Viņš pagriezās. Plauktā atradās tikai Vienaces Veras fotogrāfija.

- Jā. Vera Lāršone.

- Vai viņa gadījumā netika piekauta treilerā?

Stiltons paskatījās uz Lunu.

- Kā jūs to zināt?

- Es atceros to slepkavību. Par to diezgan daudz tika rakstīts. Es biju klāt. kad tika apbedīta viņas urna.

- Tiešām?

-Jā. Ziemeļu kapos. Es tur strādāju, ja atceraties.

- Viņa tika apglabāta Ziemeļu kapos?

-Jā. Jūs nezinājāt?

-Nē.

- Nekad neesat tur bijis?

-Nē.

Stiltons nekad nebija bijis pie Vienaces Veras kapa. Viņš viņu bija apbedījis pa savam.

- Jūs laikam bijāt labi pazīstami, ja reiz jums ir viņas fotogrāfija?

Stiltons puskails sēdēja uz kojas un lūkojās uz mazo Veras fotogrāfiju. Vai viņi viens otru labi pazina? No vienas puses, jā, kā jau bezpajumtnieki pazist cits citu. Bet, no otras puses, nepavisam ne. Taču vienreiz viņi bija milējušies, un viņas slepkavība bija viņu satricinājusi un radījusi naidu, kas mainīja viņu pašu un viņa dzīvi.

Aizveda prom no ielām uz Rēdlēgu.

Un atpakaļ. -

- Es gribētu redzēt viņas kapu, - viņš pēkšņi teica.

Viņam tāpat nebija, ko darīt.

Abi pamanīja viņu jau no attāluma. Labu gabalu pirms bija pienākuši pie kapa. Kāda izkāmējusi būtne, tupot uz ceļiem, bija pārliekusies pār metāla plāksni. Viņai blakus atradās zaļš maisiņš.

- Vai jūs viņu pazīstat?

Esot kapos, Luna runāja klusi - tas notika instinktīvi.

- Tikai pēc vārda, - teica Stiltons. - Viņu sauc Mjūriela. Viņa ir no Bāgarmosenas. Atkarīgā.

Viņi pienāca pie kapa. Mjūriela bija saņēmusi tievās rokas sev priekšā. Tās trīcēja. Bija vēls rudens, pāri pletās bieza migla, un temperatūra bija mazliet virs nulles. Mjūrielai mugurā bija īsa jaka ar īsām piedurknēm. Stiltons un Luna stāvēja dažus metrus aiz viņas.

- Sveika, Mjūriela!

Mjūriela apsviedās riņķi. Viņa domāja, ka aiz viņas ir policisti. Ieraudzījusi Stiltonu, viņa vairākas sekundes neticīgi vērās viņā.

- Vai tas esi tu? - viņa jautāja aizlūzušā balsi.

- Tas esmu es.

Mjūriela piecēlās un apkrita Stiltonam ap kaklu. Stiltons viņu apskāva, bet pēkšņi sajutās slikti. No viņas nebija palicis pāri nekā daudz, ko apskaut. Luna nodūra skatienu. Stiltons juta, ka Mjūriela klusi raud uz viņa pleca. Viņš ļāva viņai izraudāties. Viņš paskatījās uz apbedījuma plāksnīti. Stiltons zināja, ka Vienace Vera Mjūrielai bija kā mamma. Viņa aizstāja mammu. Vera bija mēģinājusi rūpēties par meiteni, pasargāt viņu no nepatikšanām, cik vien labi spēja. Tagad Vera bija mirusi, un nebija neviena, kas Mjūrielu sargātu. Stiltons nojauta, kādā veidā viņa pelna sev iztiku. Viņš uzmanīgi saņēma Mjūrielas rokas, atbrīvojās no apskāviena un paskatījās uz viņu.

- Tu neizskaties pārāk vesela.

Mjūriela pakratīja galvu. Viņas seja bija rētaina, to klāja sarkanas un melnas čūlas, plakstiņi bija sapampuši un inficēti.

- Vai tu šodien esi ko ēdusi?

- Nē.

Stiltons paskatījās uz Lunu, kas pamāja. “Viss kārtībā.” Viņš palūkojās uz Veras kapu. Tur nebija, ko redzēt. Vienkārša urna ierakta zemē. To vietu iezīmēja metāla plāksne, nekas vairāk. Mazliet smilšu apkārt un pusmetru tālāk cita plāksne. Viņš nožēloja, ka bija atnācis šurp.

Bet viņš bija atradis Mjūrielu.

Olivija atvēra ārdurvis un atspiedās ar rokām pret sienu. Viņa elsoja ar visu ķermeni. Viņa bija devusies ārā un skrējusi veselu stundu, un viņas drēbes bija pilnīgi slapjas no sviedriem. “Esmu

zaudējusi formu,” viņa nodomāja, “pilnīgi atrofējusies!” Viņa novilka sporta kurpes un ieraudzīja, ka kāja atkal ir noberzta, tāpat kā ceļojot pa Meksiku. Stulbums! Studiju laikā Policijas akadēmijā viņa trenējās katru dienu, un, beidzot augstskolu, viņas ķermenis bija izcilā fiziskā formā. Pēc tam viņa bija devusies ceļojumā uz Meksiku. Tur viņa tik daudz netrenējās, neapgrūtināja savu ķermeni. Šorīt pamodusies, viņa sajuta, ka ir kļuvusi pavisam stīva un gurdena. Viņa piecēlās un uzvilka treniņtērpu. Ir jāatgūst forma. “Vismaz stundu dienā,” viņa nolēma. Šī bija pirmā diena. Viņa novilka drēbes un iekāpa dušā.

Pēc pusstundas Olīvija sēdēja virtuvē ar klēpjdatoru priekšā. Viņa pagatavoja ne pārāk garšīgu sporta dzērienu un ieslēdza SVT Play'. Kad sākās finanšu ziņas, viņa ar troksni nolika plastmasas pudeli uz galda. Pirmais sižets bija par Žanu Borelu. Viņš bija tikko ieradies uzņēmuma Albion galvenajā birojā Šepsbrūnā, un kādam žurnālistam bija izdevies viņu notvert pie vārtiem, lai uzzinātu Borela viedokli par Albion jauno līgumu ar Stokholmas pašvaldību.

- Vai jūs domājat, ka izdosies to noslēgt?

- Bez komentāriem.

Borels nozuda aiz vārtiem. Olīvija bija mazliet apstulbusi. Ak tad tā viņš tagad izskatās? Pēc intensīviem meklējumiem internētā viņa bija atradusi vienu viņa attēlu, bet tas bija ļoti sens. Attēlā bija redzams glīti saķemmējies un smalki ģērbies jauns vīrietis ar kautrīgu skatienu.

Šis bija pavisam cits cilvēks.

Viņa mati bija gari, tumši blondi un biezi, seja - iedegusi, un adītā jaka šķita pieguļam labi trenētam augumam. Turklāt viņam bija īsa, tumša un labi kopta bārda. Tas šķita neparasti. Tik ietekmīgiem vīriem reti ir bārda.

“Viņam piestāv,” Olīvija nodomāja. “Saskaņā ar Alekša teikto viņš ir īsts pakaļa, bet ar ļoti interesantu izskatu.”

Ko viņš varētu zināt par Bengta Sālmana slepkavību?

Ģērbjoties un žāvējot matus ar fēnu, Olīvijas domas kavējās pie šī jautājuma. Kā lai viņa uzzina, vai Borels ir iesaistīts slepkavībā? [6]

Viņas pieņēmums bija balstīts uz to, ka Borels bija apklusinājis savu veco skolasbiedru, kas mēģināja atriebt sava tēva nāvi, iznīcinot Borela uzņēmumu Albion. Olīvija atkal un atkal pārdomāja savu teoriju. Viņa zināja, ka tajā ir nepilnības, bet tās varēja novērst.

Vai viņai vajadzētu mēģināt ar Borelu satikties?

Viņa īsi iesmējās - tā bija neprātīga doma. Borels bija cilvēks, ko neviens no medijiem nespēja sadzīt rokā pa puspasauli. Kā gan viņa varētu viņu satikt?

Un tomēr. Ja nu tomēr? Ja nu izdotos? Kaut kādā veidā. Ko viņa tad darītu? Ko jautātu?

- Klau, tika noslepkavots jūsu kādreizējais skolasbiedrs Bengts. Vai jums ar to ir kāds sakars?

Viņa atkal iesmējās, nu jau ar lielāku bezcerību. Ko gan viņa jautātu?

Olīvija apsēdās pie virtuves galda. “Es esmu policiste,” viņa nodomāja. “Varbūt ne formāli, bet tomēr. Kā manā vietā rīkotos policists? Piemēram, Mete. Ar ko man sākt? Ja neņem vērā Meksikā iegūto nobrāzumu, kas nekādi negrib sadzīt?”

Nav daudz variantu.

Nav pilnīgi nekā, Olīvij.

Un tā desmit sekunžu laikā viņa atmeta šo domu. Pēc tam viņa atcerējās savu priekšrocību.

Savu intuīciju.

Šo īpašību augstu vērtēja daži ļoti cienījami cilvēki. Arī Mete Ulsētere. Kāpēc lai viņa pati to nevērtētu augstu? Cik gan slepkavību ir atrisināts tikai tāpēc, ka kāds izmeklētājs haosa vidū pēkšņi sekojis savai intuīcijai un tādējādi atradis pareizo atbildi uz visiem jautājumiem?

Daudzas.

Viņa piezvanīja Albion Stokholmas birojam un lūdza savienot ar Žanu Borelu. Sieviete savienojuma otrajā galā atbildēja ļoti draudzīgi, lai gan, visticamāk, noprata, ka zvanītāja ir pilniga svešiniece, un ieteica runāt ar Magnusu Tūrhedu.

- Kas viņš ir?

- Žana Borela kolēģis.

- Vai viņš ir uz vietas?

- Nē. Viņš šobrīd ir mākslas galerijā Bukowski un, domājams, atgriezīsies pēc pāris stundām.

- Vai varu viņu sazvanīt pa mobilo telefonu?

-Nē.

Saruna beidzās. Olīvija bija centusies sazvanīt vienu personu, viņai ieteica vērsties pie citas, taču arī to nebija iespējams sazvanit.

“Jādodas uz galeriju Bukowski,” viņa nolēma.

Olīvija zināja, ka viņa bieži vien mēdz vispirms rīkoties un tikai tad domāt. Viņa jau bija iekāpusi autobusā, kas veda uz Kungstrēd-gordenu. Šī rīcība lielā mērā bija saistīta ar Alekšu un informāciju, ko viņš bija sniedzis restorānā Prinsen. Par Žanu Borelu. Tā bija personiska informācija. Piemēram, fakts, ka viņš redzēja tikai ar vienu aci. Labo aci viņš bija zaudējis bērnībā. Kā arī ziņa par to, ka viņam ir satriecošs īpašums Vermdes salā un neliela pils Antibā.

Turklāt viņam bija maza, bet leģendāra mākslas kolekcija.

Borels bija augstas klases kolekcionārs. Viņš ar ipašu aizrautību kolekcionēja zviedru moderno mākslu. Saskaņā ar Alekša teikto viņam ir mūsdienās lielākā vienkopus savāktā starptautiski slavenu zviedru mākslinieku darbu privātkolekcija.

Tas Olīvijai neko neizteica. Pagaidām. Mākslas vēsturi viņa sāks apgūt tikai pavasarī.

Bet tas bija sākums.

Viņa bija gatava rīkoties.

Galerijā Bukowski ritēja zviedru mākslas rudens izsoles pēdējā diena. Aršenālsgātanas studija bija pārpildīta ar biezu naudas maku īpašniekiem. Tas nebija nekāds Vorberjas krāmu tirgus. Olīvija iegāja galerijā un paņēma katalogu, vienlaikus pārlaižot skatienu publikai. Viņa bija meklējusi informāciju par Magnusu Tūrhedu internētā. Atšķirībā no sava priekšnieka Tūrheda vārds tajā bija krietni biežāk sastopams. Viņš bija sarakstījis grāmatas dažādās jomās. Derivātu analīze. Gētes krāsu mācība. Viņš bija vairāku organizāciju goda loceklis. Kādu laiku viņam pašam bija piederējusi mākslas galerija Nībrūgātanā. Olīvija bija redzējusi viņu arī vairākos fotoattēlos. Tūr-heds bija 36 gadus vecs, aziātiskas izcelsmes.

“Vai viņš ticis adoptēts?” viņa nodomāja. “Arī viņš?”

Olīvija viņu ieraudzīja mazliet tālāk. Viņš bija ģērbies tumšdzel-tenā uzvalkā. Pieejot tuvāk, viņa ievēroja, ka matus viņš pakausī saņēmis mazā astītē un ausī greznojas zelta riņķītis. Ietekmīgs vīrietis, kam ir savs priekšstats par to, kā atstāt iespaidu. Esot Tūrhedam gandrīz aiz muguras, Olīvija sajuta viņa īpatnējo vīrišķīgo parfīmu. “Smaržo mazliet pēc muskatrieksta,” viņa nodomāja un pamanīja, ka vīrietis ir nedaudz īsāks par viņu. Bet ļoti spēcīgas miesasbūves. Viņš radīja stipra vīrieša iespaidu.

Tūrheds stāvēja pie kādas gleznas un, vērdamies tajā, klusi sarunājās pa telefonu. Olīvija pāršķirstīja katalogu. Kārina “Mamma” Anderšone. Numur 63. Sākuma cena divi miljoni kronu. Šāda glezna nekad nenonāks viņas īpašumā, lai gan viņai tā šķita ļoti... neparasta? Tās centrā bija suģestīvi tumšas krāsas, fonā blāvi okera toņi, mazliet mulsinošas ēnas. Olīvija izlikās, ka pēta gleznu, vienlaikus mēģinot saklausīt Magnusa Tūrheda telefona sarunu.

- Līdz kādai summai mēs ejam? - viņš jautāja klusā balsī. - Labi.

Tūrheds beidza sarunu un sakārtoja apaļās, neuzkrītošās brilles.

Olīvija paspēra soli uz priekša.

- Tā ir fantastiska, vai ne?

Tūrheds maliet pagrieza galvu un pretī saņēma siltu smaidu. Olīvija pamāja uz gleznu.

- Tik suģestīvas krāsas!

Tūrheds atkal paskatījās uz gleznu. Viņš piekrita jaunajai sievietei ar skaistajām, nekrāsotajām acīm. Glezna bija fantastiska.

- Jā, - viņš piekrita. - Tā patiešām tāda ir. Vai mēģināsiet to nosolīt?

- Nē, nebūt ne. Es par to interesējos pavisam citu iemeslu dēļ.

- Kādu?

Viņai bija izdevies uz brīdi piesaistīt Tūrheda uzmanību.

- Es studēju mākslas zinātni un nespēju skatīties uz gleznām kā tirdzniecības objektiem. Es mēģinu uz tām paraudzīties plašākā kontekstā. Olīvija Rivera.

Olīvija pastiepa roku, un nedaudz samulsušais Tūrheds to saņēma. Viņam bija ļoti stingrs rokasspiediens.

- Magnuss Tūrheds.

- Vai jums gadījumā kādreiz nepiederēja mākslas galerija Nībrū-gātanā?

- Tas bija pirms daudziem gadiem.

- Pirms sākāt strādāt pie Žana Borela?

Tūrheds vērīgi palūkojās Olīvijā, kas acumirklī atplauka smaidā.

- Es šodien mēģināju sazvanīt Borelu, un man ieteica runāt ar jums. Tāpēc esmu šeit. Es labprāt ar viņu satiktos.

Tūrheda seja manāmi saspringa.

- Kāpēc?

- Es rakstu pētniecisku darbu par modernās zviedru mākslas pārstāvjiem un viņu ietekmi uz starptautisko mākslas tirgu. Esmu lasījusi par iespaidīgo Žana Borela kolekciju un labprāt viņu par to intervētu - kā viņš to veido, pēc kādiem kritērijiem izvēlas gleznas, kas viņu uzrunā. Tas vajadzīgs manam bakalaura darbam.

Tūrheds uzmanīgi klausījās, tāpēc viņa turpināja:

- Šorīt es ziņās redzēju, ka viņš ir atgriezies Stokholmā.

- Bet viņš ir ceļā uz Marrākešu.

- Ak tā? Un kad viņš atgriezīsies?

- Iespējams, nedēļas nogalē.

- Kā jums šķiet, vai viņš piekristu ar mani tikties?

- Šaubos.

- Kāpēc?

-Jo es plānoju viņa darbus un zinu, cik viņš ir aizņemts. Es varu viņam izteikt piedāvājumu satikties ar jums. Kā jūs sauc?

- Olīvija Rivera. Es iedošu savu telefona numuru.

Olīvija uzrakstīja numuru kataloga aizmugurē un iedeva to Tūr-hedam. Ne jau savu privāto numuru - to viņa negribēja dot -, bet gan stacionārā telefona numuru brālēna dzīvoklī Skonegātanā.

- Šī tikšanās, ja vien viņš tai piekristu, man ļoti daudz nozīmētu, - viņa teica.

Tūrheds pamāja un pārlaida ar roku savai zirgastei.

- Cik ilgu laiku tas varētu prasīt?

- Kādu stundu. Vienalga, kad un kur. Galvenais, Stokholmas tuvumā. Noteikti ne Marrākešā.

Olīvija atkal plati pasmaidīja. Tūrheds neatbildēja uz viņas smaidu.

- Es ar jums sazināšos.

Viņš spraucās cauri pūlim uz izeju, un Olīvija atviegloti uzelpoja. Viņa nogaidīja dažas minūtes un tad devās prom. Ja Borels atgriezīsies nedēļas nogalē un piekritīs satikties, viņai vēl ir pāris dienu laika, lai sagatavotos un uzzinātu visu par moderno zviedru mākslu. Intervijai.

Luna vēroja, kā Mjūriela ceļ karoti pie lūpām. Luna bija uzvārījusi viņai nūdeļu zupu, jo iedomājās, ka Mjūrielas kuņģis diez vai spētu pārstrādāt ko smagāku. Mjūriela mazliet papūta zupu un mēģināja dabūt karoti mutē, neizlejot šķidrumu. Stiltons sēdēja mazliet nostāk.

- Vai esi satikusi arī pārējos? - viņš vaicāja. - Pērtu? Bensemanu?

- Bensemans pēdējā laikā vairs nav tik bieži manīts. Viņš piedalās valsts programmā “Pirmā dzīvesvieta” un mitinās kaut kur Skanstullā. Satiekas ar Ronniju Rēdlēsu. Man liekas, ka viņš pie viņa strādā.

- Un Pērts?

- Ar viņu ir cauri.

“Tāpat kā ar tevi,” Stiltons nodomāja un pagriezās pret Lunu.

- Pērts bija tas, kurš atrada Vienaci Veru pusdzīvu viņas treilerā. Viņš ir jauks puisis. - Stiltons pagriezās pret Mjūrielu. - Vai viņš joprojām tirgo avīzes?

- Nē. Viņš krāpās ar naudu un nevarēja vairs tirgot. Es īsti nezinu. Pēdējoreiz, kad viņu redzēju, viņš rāpoja zem Trāneberjas tilta un vēma.

Stiltons paskatījās uz Lunu. Varbūt ir labāk, ka viņa dzird daļu no viņa pagātnes tumšās puses. Tad vismaz viņam pašam par to nebūs jāstāsta.

Mjūriela izēda zupu.

- Vai vēlies vēl?

- Nē, paldies.

Mjūrielai atkal sāka trīcēt rokas. Luna apsēdās viņai blakus un aplika roku meitenei ap pleciem.

-Ja vēlies, šonakt vari pārnakšņot šeit.

- Forši.

Mjūriela gribēja paņemt savu plastmasas maisiņu, bet tas apgāzās un daļa satura izbira uz grīdas. Stiltons noliecās, lai palīdzētu to salasīt. Matu suka. Mīkstā rotaļlieta. Paciņa prezervatīvu. Un mazi plastmasas maisiņi ar tabletēm. Stiltons pacēla vienu maisiņu.

- Ko tu lieto?

- 5-IT. Riktīgi labas. Daudz lētāk nekā heroīns, gandrīz nekaitīgas.

- Tev tā šķiet?

- Dod šurp!

Stiltons pastiepa paciņu Mjūrielai. Luna uz viņu paskatījās. Viņa nu gan nebūtu to atdevusi.

- Kur tu to iegādājies?

- No viena dīlera. Klase Halls. Viņš ir foršs, reizēm man pat nav jāpiķo. Pietiek nodrāzties, un viņš man par to iedod piecas paciņas.

Stiltons raudzījās uz Mjūrielu, un viņa nodūra skatienu. Viņa zināja, ka Stiltons ir atkopies. Ka viņš atrada tos, kas nogalināja Vienaci Veru. Viņa zināja, ka viņš bija nozudis no pilsētas. Un tagad viņš bija atgriezies un vēroja viņu ar tādu pašu skatienu, ar kādu agrāk lūkojās Vera.

- Nu, ko man citu darīt? - Mjūriela gandriz nedzirdami teica un mēģināja savaldīt trīcošās rokas.

Un tad viņa sāka raudāt.

Stiltons un Luna ļāva viņai raudāt, izraudāties līdz nogurumam. Kad asaras nožuva, Luna palīdzēja viņai piecelties no sola un izveda ārā uz baržas. Stiltons vēroja viņas. Abas bija tik atšķirīgas - isā, izkāmējusī Mjūriela un garā, spēcīgā Luna.

- Tu esi riktīgi forša, - Mjūriela teica Lunai. - Vai tu to zini?

- Paldies!

Stiltons redzēja viņas nozūdam kādā ejā. Viņš nodomāja, ka kaut kur dziļumā ir vēl kāda guļvieta, kurā Mjūriela varētu dažas stundas nosnausties. Viņš zināja, ka pēc tam viņa nozudīs pasaulē, pār kuru viņam nav varas.

*

Abāss bija apstaigājis pusi Marseļas, modrs un saspringts. Viņš bija iegriezies visos pornoveikalos, kas gadījās viņa ceļā. Iztaujājis prostitūtas visās viņam zināmajās vietās - Austrumeiropas meitenes

pilsētas centrā, transvestītus rietumpusē un pārējos, kas varētu kaut ko zināt. Viņš bija izstaigājis bārus, spēļu zāles un dīleru uzturēšanās vietas.

Un visiem viņš uzdeva vienu un to pašu jautājumu: Le Taureau?

Neviens nezināja, kas viņš ir. Vai ari negribēja teikt. Daļa uzrunāto uzvedās tā, it kā zinātu, bet neviens neizpauda ne vārda, un Abāsam nebija vēlēšanās atkal vicināties ar nažiem.

Viņš bija ceļā uz viesnīcu, tumsa bija pārklājusi Vidusjūru un viņa domas. Vai viņš bija kļūdījies? Vai Martēns viņam tomēr bija samelojis? Vai vajadzētu viņu uzmeklēt vēlreiz? Bezjēdzīgi. No Martēna viņš noteikti vairs neko jaunu neuzzinās. Tāpat kā no šis pilsētas.

Viņam neveicās.

Tad piezvanīja Marija.

- Man tikai tagad ienāca prātā tev pajautāt: vai esi runājis ar Samiras māsu? - viņa vaicāja.

- Vai viņai bija māsa?

- Vai tad tu nezināji?

- Nē. Kur viņa dzīvo?

Bija jau vēls, kad Abāss gāja pa mazo ieliņu Rue Sainte. Viņš sameklēja durvis, kas atradās starp maiznīcu un nelielu restorānu. Samiras māsa strādāja restorānā La Poule Noire. “Melnā vista”. Viņa strādāja līdz vienpadsmitiem. Abāss stāvēja ielas otrā pusē un gaidīja. Viņam nebija ne jausmas, ka Samlrai ir māsa, pirms Marija viņam to pateica. Samira nekad netika viņu pieminējusi. Nebija bijis iemesla. Viņš redzēja maza auguma pusmūža sievieti iznākam no restorāna. Viņai mugurā bija pelēks džemperis un tumšas bikses. Sieviete apstājās un uzlūkoja viņu.

- Abāss?

Abāss pārgāja pāri ielai un pastiepa roku. Viņi sasveicinājās. Māsas vārds bija Nidāla.

- Uzkāpsim augšā?

Viņi iegāja pa durvīm un uzkāpa otrajā stāvā. Nidāla dzīvoja viena. Viņas dzīvoklis bija pavisam neliels, Abāsam nācās spraukties garām mēbelēm, lai nokļūtu maeā viesistabā. Kad Nidāla ieslēdza stāvlampu, viņš ievēroja, cik pieticīgi viņa dzīvo. Mēbeles bija

nobružātas, paklājā bija caurumi, tapetes pie griestu listes bija atlīmējušās un vietām nokarājās. Vienīgais, kas telpā izcēlās, bija liels spogulis apzeltītā rāmī. Tas karājās virs nelielas kumodes, uz kuras atradās maza kristāla statuete. Līdzās statuetei Nidāla iededza vīraka kociņu.

Abāss apsēdās uz krēsla.

- Rīt es došos uz Zviedriju, - viņš teica.

Nidāla pamāja un nolika pudeli ūdens uz galda viņa priekšā. Abāss piepildīja nobružātu glāzi, kamēr Nidāla atvēra vienu no kumodes atvilktnēm. Kad sieviete pagriezās, viņai rokā bija smalka zelta ķēdīte. Abāss to uzreiz atpazina.

- Man to atnesa policija, - Nidāla teica. - Samīra man reiz pastāstīja, ka to viņai uzdāvināji tu.

-Jā-

- Viņa vienmēr to nesāja. Es gribu, lai tā paliek pie tevis.

Abāss paņēma ķēdīti. Viņš nezināja, ko teikt. Nidāla klusi stāvēja

viņa priekšā. Viņas šaurā, grumbām klātā seja bija nekustīga, it kā viņa nevēlētos vai neuzdrīkstētos atklāt ko vairāk. Abāss prātoja, cik daudz gan viņa varētu zināt. Par Samīru. Par to, ar ko viņa nodarbojās. Viņš paskatījās uz ķēdīti savā rokā. Viņš gribēja uzzināt visu, ko vien iespējams, par to laiku, par kuru neko nezināja. Bet saprata, ka nav īstais brīdis šādiem jautājumiem. Viņš pacēla galvu. Vīraka dūmi iecirtās nāsīs.

- Viņai bija sešpadsmit gadu, kad viņa aizbēga no bērnunama.

Nidāla to pateica, neparaudzījusies uz Abāsu. Viņas skatiens

urbās sienā aiz viņa muguras. Viņš pagriezās un ieraudzīja mazu fotogrāfiju, melnbaltu attēlu, kurā bija redzamas divas rokās sadevušās meitenes, no kurām viena bija krietni vecāka par otru.

- Vai tās esat jūs ar Samīru?

- Jā. Kad nonācām bērnunamā, viņai bija trīs gadi, man - trīspadsmit.

- Kāpēc jūs tajā nonācāt?

- Mūsu vecāki gāja bojā ugunsgrēkā. Mani izmeta no bērnunama, kad man bija astoņpadsmit, Samīra palika. Viņa bija akla, un dienesti uzskatīja, ka es nespēšu par viņu parūpēties. Katru reizi, kad viņu apciemoju, viņa raudāja un lūdzās, lai es viņu aizvedu no turienes.

Nidāla joprojām stāvēja, ar skatienu ieurbusies attēlā. Viņa bija iegrimusi atmiņās.

- Un pēc tam viņa aizbēga. To, kā viņa to izdarīja, es joprojām nesaprotu. Domāju, ka viņai kāds palīdzēja. Viņa bija tik skaista, puiši vienmēr ap viņu lakstojās. Pēc kāda laika viņa mani uzmeklēja. Pa šo laiku viņa bija iepazinusies ar vecāku vīrieti, kas strādāja cirkā, un viņi dzīvoja kopā.

- Ar Žanu Vijonu.

- Viņš bija dunču metējs, un Samīra bija viņa mērķa meitene.

- Tur mēs iepazināmies.

- Es zinu. Viņa man stāstīja.

Nidāla runāja, pat nepaskatoties uz Abāsu. Viņa pagriezās un aizgāja pie kristāla statuetes, lai iedegtu jaunu kociņu. Abāss saprata, ka viņa bija pateikusi visu, ko vēlējās.

- Paldies par ķēdīti, - viņš teica un piecēlās.

Nidāla nepakustējās. Abāss paspēra pāris soļu uz durvju pusi.

- Viņa tevi mīlēja.

Balss nāca no aizmugures. Zema. Klusa.

Abāss nepagriezās.

Ceļā uz viesnīcu viņš pagāja garām pludmales restorānam, kas bija krietni labāks par Eden Roc. Pie tā bija novietotas glaunas automašīnas. Viņš redzēja elegantus cilvēkus izklaidējamies dārzā aiz ēkas akmens vārtiem. Viņiem rokās bija smalkas, augstas glāzes, un balsu murdoņa bija dzirdama pat uz ielas. Viņš pagāja garām lielajai ēkai un sāka soļot gar zemo mūri, kas stiepās gar ūdensmalu. Mūri apskaloja ūdens, un no tā slējās tumšas klintis. Uz vienas no tām sēdēja vientuļš makšķernieks. Viņam rokā bija gara makšķere, un tālāk ūdenī peldēja koši sarkans plildiņš. Abāss brīdi vēroja vīru. “Viņš laikam mēģina noķert vakariņām kādu zivi,” Abāss nodomāja un turpināja virzīties uz priekšu.

Viņš nepagriezās.

Ja viņš būtu pagriezies, būtu redzējis, kā vientuļais makšķernieks izvelk no kabatas mobilo telefonu un pieliek to pie auss.

Abāss turpināja soļot gar ūdensmalu, viņam nācās apiet apkārt kādam dzērājam, kas sēdēja, atbalstījies pret mūra malu, ar

sarkanbalto ceļu brīdinājuma konusu galvā. Kādu gabalu tālāk Abāss redzēja savu viesnīcu. Viņš pagāja garām tumšai pieturai. Tajā daži cilvēki gaidīja nakts autobusu. Pēkšņi viņš apstājās, kaut kas nedeva viņam mieru. Kaut kas no tā, ko viņš bija redzējis.

Bet kas?

Pēkšņi pār viņu nāca apjausma.

Vientuļā makšķernieka pludiņš bija pazudis zem ūdens, bet viņš par to nelikās ne zinis. Viņš nepiecirta. Kāpēc?

Abāss pagriezās un saņēma tiešu sitienu pa seju.

Visticamāk, viņam ar dzelzs cauruli uzbruka pieturā stāvošie cilvēki. Abāss to vairs neredzēja. Viņš spēcīgi atsitās pret mūra malu. Mēģinot satvert vienu no dunčiem, viņš dabūja jaunu triecienu pa galvu. Izšļācās asinis. Abāss rāpoja pa ietvi. Caur asinīm viņš redzēja lielu vīru raupjām rokām, kas bija noliecies pār viņu. Vēl divi vīri stāvēja viņam līdzās. Abāss pagriezās un mēģināja uzlikt roku uz mūra. Tad viņš saņēma spēcīgu spērienu pa vēderu un sabruka zemē.

Viņi grasījās viņu nospārdīt turpat uz vietas.

Viņš bija pavisam neaizsargāts.

Nevajadzētu daudz tādu sitienu, lai Abāss el Fasī vairs nekad nepieceltos. Bet slaktiņu iztraucēja liels policijas mikroautobuss ar ieslēgtām sirēnām, kas tuvojās no smalkā restorāna puses. Vīri to pamanīja. Divi no viņiem sagrāba Abāsu un pārmeta pāri mūrim, kas šķīra viņus no ūdens. Mirkli pirms Abāss krita pret klintīm, viņš ievēroja vīru ar raupjajām rokām. Viņa tetovējumu. Uz kakla, mazliet zem auss.

Melnu bulli.

Ķermenis atsitās pret klintīm un iegāzās ūdenī. Vīri augšā vēroja automobili traucamies garām. Kad tas bija nozudis, viņi pameta skatienu uz klintīm. Pēc tam aizgāja.

Iekrītot ūdenī, Abāss joprojām bija pie samaņas.

Dažas sekundes.

Tikai viens vārds uzpeldēja viņa apziņā, pirms prātā viss satumsa.

Stiltons nemierīgs sēdēja kajītē. Viņš vēlreiz mēģināja sazvanīt Abāsu. Viņš jau vairākas stundas bija viņam zvanījis un sūtījis īsziņas un, nesaņēmis atbildi, satraucās. Ar katru neatbildēto telefona zvanu kamols kaklā auga aizvien lielāks un domas kļuva aizvien drūmākas. Kur viņš ir? Vai kaut kas noticis? Vai slepkavas tomēr viņu atrada? Lai gan pulkstenis bija jau pāri pusnaktij, viņš piezvanīja Žanam Batistam.

- Nē, viņš nav devis ziņu. Es domāju, ka jūs aizbraucāt kopā.

- Viņš palika.

- Žēl gan. Tās nav iepriecinošas ziņas.

- Nē, nav vis. Paldies par palīdzību, es piezvanīšu uz viesnīcu. Sveiks!

Stiltons zvanīja ūz viesnīcu. Samiegojies portjē ziņoja, ka Abāsa el Fasī numurā nav un viņam nesot ne jausmas, kur to meklēt. Stiltons beidza sarunu, piecēlās, atkal apsēdās. Kajītē nebija daudz vietas. Viņš juta, ka nemiers, kas viņu māca jau mājupceļā, kļūst aizvien spēcīgāks. “Vai bija pareizi viņu atstāt tur vienu? Vai es visu salaidu grīstē? Viņš nopirka man biļeti. Viņš negribēja, lai es palieku. Vai man vajadzēja to ignorēt un palikt tik un tā? Bet viņš taču prot parūpēties par sevi. Viņam taču ir naži.”

Un Stiltons turpināja strīdēties pats ar sevi un saviem sirdsapziņas pārmetumiem. Viņš izslēdza gaismu. Jau laizdamies miegā, viņš sadzirdēja kādu viegli klauvējam pie durvīm. Mjūriela? Diez vai. Viņš ieslēdza gaismu.

- Kas tur?

Durvis mazliet pavērās, viņš atkal bija aizmirsis tās aizslēgt.

- Vai es traucēju?

Durvju ēnā vīdēja Lunas seja.

- Es mēģināju iemigt, - teica Stiltons.

- Es arī.

- Stāvot?

Luna mazliet pasmaidīja un pavēra durvis. Viņai mugurā bija gaišzaļš krekls un mīkstas sporta bikses. Rokās bija izbāzts putns.

- Vai zināt, kas tas ir?

- Beigts putns.

- Tas ir zvirbuļvanags. Pats mazākais plēsējputns Zviedrijā. Pārtiek no citiem maziem putniem un baložiem.

Stiltons pamāja, viņam nebija zināšanu ornitoloģijas jomā.

- Te ir diezgan auksts, - Luna teica, - man likās, jums patiktu, ja kāds sastādītu kompāniju.

- Piemēram, beigts putns?

Luna ienāca kajītē un nolika putnu uz galda zem ventilācijas lūkas.

- Viņš reizēm mirkšķina acis, - viņa teica.

Viņa uzgrieza Stiltonam muguru. Viņš atlaidās kojā.

- Paldies, ka parūpējāties par Mjūrielu.

- Man viņas ir žēl. Viņa šķiet jauka meitene.

- Jā. Vai viņa iemiga?

-Jā. Viņa mani uzvedināja uz domu par šo putnu. Viņa izskatījās pēc maza putnēna, kad liku viņu gulēt. Skelets vien.

- Viņa pati sevi iznīcina.

- Kāpēc jūs viņai neatņēmāt tabletes?

- Jo viņa tāpat rīt pārgulēs ar kādu, lai dabūtu jaunas. Turklāt viņa bēgtu no manis pa gabalu, kolīdz nākamreiz ieraudzītu. Es viņu no tā neizārstēšu, to zina gan viņa, gan es.

Luna raudzījās uz Stiltonu. Viņa atkal bija nostājusies durvīs.

- Izgulieties kārtīgi, - viņa pēc brīža teica. - Ceru, ka jums nerādīsies murgi.

-Jūs arī.

Luna aizvēra aiz sevis durvis.

PULKSTEŅA RĀDĪTĀJI TUVOJĀS PUSDESMITIEM, un desmitos Stiltonam bija norunāta tikšanās ar Meti. Viņš atkal bija neveiksmīgi mēģinājis sazvanīt Abāsu. Tagad viņš stāvēja uz klāja un skatījās uz miglas klāto ūdens virsmu. Aukstais gaiss veidoja dūmaku. Tālumā pa straumi slīdēja kuģis ar ceļamkrānu. Šaipus Slusenai aktīvi norisinājās celtniecības darbi. “Driz Slusenu pārvērtīs par vienu lielu ceļamkrānu,” viņš nodomāja, “bet varbūt beigās tomēr izskatīsies labi? Visam taču reiz jāmainās. Pat pilsētām.” Viņš pagriezās un redzēja, ka viņam tuvojas Luna.

- Vai Mjūriela ir lejā? - Stiltons vaicāja.

- Nē, viņa jau bija prom, kad es pamodos.

- Skaidrs.

- Un nozagusi piecsimtnieku no mana maka.

Viņi brīdi lūkojās viens otrā. Luna viegli paraustīja plecus.

- Es jums atmaksāšu.

- Kāpēc?

- Es viņu šurp atvedu.

- Būs jau labi. Varbūt šodien viņa nepārdos sevi uz ielas. Vai kaut kur iesiet?

-Jā-

Beidzot.

Ierodoties policijā, viņš juta atvieglojumu. Beidzot viņš sāks rīkoties. Beidzot viņam būs iespēja apslāpēt liesmu sevī.

Pēdējoreiz apmeklējot šo ēku, viņam bija nācies zagties pa sētas durvīm un slapstīties nopratināšanas telpā. Tolaik viņš bija bezpajumtnieks. Tagad viņš, nedaudz vilcinādamies, iesoļoja ēkā, ignorējot garāmgājēju skatienus.

Viņš bija tam ticis pāri.

- Nāciet man līdzi, viņas šobrīd nav kabinetā.

Stiltons sekoja dežurējošajai policistei pa vairākiem gaiteņiem. Lielāko daļu viņš atpazina, bet pēdējie veda uz izremontētām telpām, kurās viņš nekad nebija bijis. Lai gan šajā ēkā viņš bija pavadījis vairāk nekā divdesmit gadu.

- Viņa ir tur.

Sieviete norādīja uz kādām durvīm, un Stiltons tās atvēra. Istabā atradās tikai viens priekšmets. Tenisa galds. Tam vienā pusē stāvēja Mete Ulsētere, otrā - Līsa Hēdkvista.

- Sveiks, Tom! Mēs tūliņ beigsim. Aizver durvis!

Stiltons aizvēra durvis un aptuveni desmit minūtes vēroja, kā Mete spēlē galda tenisu. Kad viņai izdevās galda stūri izspēlēt bumbiņu, kuru Lisa nespēja atsist, viņa nolika raketi uz galda un paņēma dvieli. Viņa izskatījās apmierināta. Viņa bija pamatīgi nosvīdusi. Stiltons nodomāja: “Vai tagad viņa vēl ies dušā?”

- Es ieiešu dušā pēc tam, - Mete teica Līsai un piegāja pie Stil-tona. - Sveiks! Tu izskaties možs! Vai jūs ēdāt austeres?

Viņi iegāja Metes kabinetā. Turpceļā Mete izprašņāja Stiltonu par Marseļu un kārtīgi sabāra par to, ka viņš atbraucis bez Abāsa.

- Nomierinies, viņš spēj pats par sevi parūpēties, - Stiltons teica.

- Neviens nojums to nevar.

Reizēm viņam šķita, ka Mete reaģē kā tāda supermamma. “Viņai drīzāk vajadzētu parūpēties pašai par sevi,” viņš nodomāja. Bet neko neteica. Mete paņēma prāvu ūdens pudeli un vienā rāvienā iztukšoja pusi.

- Tātad tu dzīvo uz baržas?

- Pagaidām.

- Ar tevi viss ir pagaidām. Vai tu apsver iespēju atgriezties policijā?

- Nē.

- Tad jau tev jāmetas kopā ar Olīviju. Atveriet savu detektīv-biroju! Divi ģēniji meklē pūdeli.

Stiltons nogaidīja. Mete jau vairākas reizes pēdējā gada laikā bija viņu tincinājusi par darbu policijā. Katru reizi viņš bija paskaidrojis,

ka nekad neatgriezīsies, un katra saruna beidzās ar to, ka Mortenam vajadzēja iejaukties un mainīt sarunas tematu. Tagad Mortena te nebija un Stiltonam pašam nācās mainīt tematu.

- Kas tas tāds?

Viņš norādīja uz dažiem kvadrātveida plastmasas maisiņiem, kas bija piesprausti pie korķa tāfeles aiz Metes galda. Viņam tie šķita pazīstami.

- Narkotikas. 5-IT. Mēs šobrid veicam apjomīgu narkotiku apkarošanas operāciju.

- Ari Mjūrielai tādas bija.

- Un kas ir Mjūriela?

- Narkomāne, bezpajumtniece. Es viņu pazīstu no senākiem laikiem. Vakar viņu nejauši satiku, un viņai bija daži tādi maisiņi.

- Vai tu zini, kur viņa tos dabūja?

Metes balss bija mainījusies. Izteikti.

- No kāda dīlera. Klases Halla. Kāpēc jautā?

- Nesen tika atklāts, ka no muitas nozagta ļoti liela konfiscēto narkotiku partija. Mēs mēģinām noskaidrot, kurtā palikusi. Klase Halls?

-Jā-

Mete paņēma telefonu un spieda taustiņus.

- Sveiks! Te Mete. Vai vari pameklēt Klasi Hallu. Vai Klāšu? Un parunā ar puišiem narkotiku nodaļā, varbūt tas ir kāds, ko viņi pazīst. Paldies!

Mete beidza sarunu.

- Un kur var atrast Mjūrielu? - viņa jautāja.

- Nav ne jausmas. Pilsētā.

Mete pamāja un saprata, ka ir laiks ķerties pie lietas.

- Rūne Fošs, - viņa teica.

-Jā-

Mete apsēdās pie rakstāmgalda un izņēma plānu mapīti. Tajā atradās dažas lapas.

- Šis ir saraksts, kuru mēs pagājušogad ieguvām no Džeki-jas Berjlundas. Viņai nezinot. Tas ir viņas klientu saraksts. Sākot ar to laiku, kad viņa tikai dibināja savu eskorta servisu Red Velvet 1999.gadā.

- Un taja sarakstā ir ari Rūne Fošs?

-Jā-

- Pēdējoreiz, kad par to jautāju, tu to neapstiprināji.

- Bet ari nenoliedzu.

- Vai tur ir arī norādīts, cik bieži viņš izmantoja viņas pakalpojumus?

- Nē, - Mete teica. - Bet viņa vārds sarakstā parādās ļoti agri, ap 2000. gadu.

- Kā tev šķiet, vai viņš joprojām ar to nodarbojas?

- Nē. Turklāt šķiet, ka Berjlunda ir apturējusi savu mazo uzņēmumu. Mūsu vizīte pagājušajā gadā viņu noteikti traumēja.

Stiltons piecēlās. Viņa aizdomas bija apstiprinājušās. Fošs bija viens no Džekijas klientiem. Bija pienācis laiks spert nākamo soli.

- Ko tu domā darīt? - Mete vaicāja.

- To, ko man vajadzēja darīt pirms sešiem gadiem.

- Atriebties?

-Jā-

- Vai tas būtu prātīgi?

- Tas ir nepieciešams.

Stiltons to teica bez aplinkiem, un Mete zināja, ka viņš to domā nopietni. Viņa mazliet pakratīja galvu.

- Tas nebūs tik vienkārši, - viņa teica.

- Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka, pirmkārt, viņa seksuālos kontaktus aizsargā likums. Otrkārt, šis saraksts ir vienīgais pierādījums. Tas patiesībā neko nepierāda. Turklāt mēs to esam ieguvuši nelegālā ceļa, kā tu zini.

Stiltons zināja, ka Metei ir taisnība. Viņš zināja, kā šādas lietas risinās. Formāli trūka pierādījumu Foša iesēdināšanai. Vismaz šobrīd. Bet neformāli, ja šī informācija noplūstu plašsaziņas līdzekļos, viņam būtu neiespējami turpināt strādāt policijā. It īpaši, ja klajā nāktu Kapteiņa Brunču mednieka skandāls. Par augsta amata kriminālpolicista sakariem ar prostitūtām vēl ilgi runātu dažādās aprindās.

Bet, lai tas notiktu, bija nepieciešami pierādījumi.

Un to trūka.

Pagaidām.

Bija nepieciešams liecinieks. Kāds, kas varētu apliecināt, ka Rūne Fošs ir izmantojis Džekijas Berjlundas starpniecību un maksājis par seksu, kāds, kas būtu ar mieru šo informāciju atklāt publiski.

- Sazināsimies, - Stiltons teica.

Viņš izgāja pa durvīm. Mete atkal paņēma rokās pudeli. Abāss klīda pa Marseļu, un Stiltons vajāja augsta līmeņa Stokholmas kri-minālkomisāru.

Tas sirdij nenāk par labu.

Viņa grasījās izdzert otru pusi pudeles, kad zvanija Līsa Hēd-kvista.

- Klāss Halls ir narkotiku izplatītāju sarakstā. Ne pa jokam noslogots.

- Izsekojiet viņu!

Stiltons atstāja policijas ēku un izgāja cauri tukšajam Krūnu-berjas parkam. Ass vējš bija izpūtis tīru visu apkārtni ap aukstajiem soliņiem un apsalušajiem zālieniem. Nemanīja nevienu bezpajumtnieku. Stiltons zināja, ka šī ir tikšanās vieta lielai daļai no tiem, bet viņš pats te nekad nenāca, jo parks atrodas pārāk tuvu ēkai, kuru viņš bija pametis. Jau dodoties ārā no parka, viņš satika kādu vīru ar lielu suni, kam bija uzvilkts melns flīsa džemperis. Suns izskatījās sparīgs. Vīrs drebinājās plānā jakā.

“Atriebība?”

Ejot uz Frīdhemsplāna pusi, Stiltons kavējās domās. Viņš zināja, ka tā ir taisnība. Gan viņš, gan Abāss gribēja atriebties. Pavisam atšķirīgu iemeslu dēļ, bet tik un tā. Kāda starpība? Viņam nepatika Metes tonis un argumenti. It kā vēlme atriebties - jebšu atmaksāt netaisnību, kā mēdza formulēt tiesās, - būtu kaut kas ārkārtīgi primitīvs. Kas tur tik nepareizs? Ko Mete gribēja, lai viņš dara? Pagriež otru vaigu? Viņš nebija no tiem cilvēkiem, kas griež otru vaigu. Šāda rīcība viņam bija sveša.

Nu un?

Viņš nogriezās Hantverkargātanā un devās uz Linas Bar pusi.

Minkena ierasto vietu.

Minkens, īstajā vārdā Leifs Minkvists, sēdēja pie īsās bāra letes ar pustukšu alus kausu priekšā. Viņš bija ļoti maza auguma, plāniem

matiem. Savu četrdesmit gadu laikā viņš bija pamēģinājis teju visu, ko vien varēja pamēģināt, un vēl šo to. Tagad lielāko daļu no tā viņš bija atmetis. Bālā seja atklāja viņa ieradumus. Viņš bija vīrs, kam patika turēties ēnā.

- Sveiks!

Minkens ieraudzīja Stiltona atspulgu spogulī aiz bāra letes. Viņš pat nepagriezās. Stiltons apsēdās viņam blakus. Kad Stiltons strādāja policijā, Minkens bija viens no viņa labākajiem ziņnešiem. Daudzējādā ziņā pilnīgs nelietis, bet dažos gadījumos nenovērtējams informācijas avots.

Piemēram, šoreiz.

- Kā iet? - Minkens jautāja.

- Labi. Kā pašam?

- Kā pa kalniem.

- Kāpēc tā?

- Vai tad tu vēl neesi dzirdējis? 21. decembrī pienāks pasaules gals! Saskaņā ar kaut kādu tur indiāņu kalendāru. Protams, iet traki. Tev ne?

- Nē. Es tā nedomāju. Līdz tam vēl ir laiks, un pirms tam var paspēt šo to paveikt, lai būtu pareizajā pusē, kad pienāk pasaules gals.

- Tev tā šķiet?

- Man tā šķiet.

- Izklausās prātīgi.

Minkens iedzēra alu. Teikto vajadzēja sagremot. Stiltons pagaidīja, kamēr viņš iedzer. Pēc tam pieliecās viņam tuvāk.

- Man vajadzētu sazināties ar kādu no prostitūtām, kas pirms desmit divpadsmit gadiem strādāja pie Džekijas Berjlundas.

- Labi.

- Tu esi pirmais, kam es to lūdzu.

- Pareizi dari.

Stiltons zināja, ka Minkens augsti vērtē cieņpilnu attieksmi. Viņš gribēja, lai viņu uzskata par profesionāli, tādu kā Stiltons. Par vīru, kas zina, kā lietas kārtojamas. Minkens noslīdēja no krēsla.

- Es došu ziņu.

Sākumā viņa tam nespēja noticēt. Viņa nolika melno klausuli un vairākas minūtes klusi sēdēja virtuvē.

Zvanītājs bija Magnuss Tūrheds.

Žans Borels bija ar mieru izbrīvēt laiku īsai intervijai par viņa mākslas kolekciju. Savā dzīvesvietā Vermdē, kurā atradās liela daļa viņam piederošo zviedru mākslinieku darbu. Aizparīt, sešos vakarā.

Viņa pielēca kājās.

Neatlaidība vienmēr atmaksājas!

Viņa intuitīvi bija jutusi, ka vienīgais veids, kā piekļūt tādam megamagnātam kā Žans Borels, ir atrast viņa vājo vietu. Neatlaidība. Viņa apsēstība ar mākslu viņu padarīja par ko vairāk nekā tikai plēsoņu. Tā viņu padarīja par Gordonu Geko^7 - intelektuāli, kam nav svešas arī jūtas.

Viņa atkal apsēdās.

“Ko es gribu panākt? Pie viņa? Ar viņu? Es zinu, ko gribu. Es gribu zināt, vai viņš nogalināja Bengtu Sālmanu. Vai arī to, vai viņš bija iesaistīts slepkavibā.”

Kā to panākt?

Intuīcija, Olīvij!

Viņai nācās sev atgādināt vienu un to pašu atkal un atkal. Izveido tēlu! Tev ir radars, Olīvij, tu vari pielavīties un izprast pateikto un nepateikto. Viņam nebūs ne jausmas, kāpēc tu tur esi. Tev ir priekšrocība. Tu zini, kas notika Silvergordenā. Un zini, cik ievainojams šobrīd ir Albion. Tu zini iespējamo slepkavības motīvu. Tev tikai nepieciešams apstiprinājums. Intuitīvs.

Patiesība ir tur, ārā.

Viņa cerēja, ka viņi intervijas laikā būs vieni un pēc muskatriekstiem smaržojošās zirgastes tur nebūs un tā nemaisīsies pa kājām. Tas apgrūtinātu viņas radara darbību.

Zvanīja mobilais telefons.

- Sveika! Te Sandra. Vai esi mājās?

-Jā.

- Es esmu lejā, pie durvīm. Vai varu uznākt augšā?

- Protams!

Olīvija izgāja kāpņu telpā. Viņas galvā šaudījās vairākas domas. Sandra? Šeit? Cik ir pulkstenis? Gandrīz deviņi! Kāpēc viņa atbraukusi? Atvērusi durvis, viņa guva atbildes uz saviem jautājumiem. Viņas priekšā stāvēja noraudājusies pusaudze ar sapampušiem plakstiņiem un lūdzošu skatienu, ietinusies zaļā polsterētā jakā, kas nebija aizdarīta. Olīvija viņu cieši apskāva un pakāpās malā.

- Nāc iekšā! Tēju dzersi?

Sandra paraustīja plecus. Olīvija devās uz virtuvi Sandrai pa priekšu un uzlika vārīties ūdeni. Kad viņa pagriezās, Sandra bija nozudusi. Viņa paspēra dažus soļus uz dzīvojamo istabu un ieraudzīja Sandru stāvam guļamistabas durvīs.

- Tev nav nevienas fotogrāfijas.

Olīvija piegāja pie Sandras un ar acīm sekoja viņas skatienam istabā. Viņai nebija nevienas fotogrāfijas nedz guļamistabā, nedz viesistabā. Pirms kāda laika viņai dažas bija - ar viņu pašu, Mariju un Arni, no dažādām vietām un notikumiem. Pirms gada viņa tās visas novāca. Tagad viņai šāda rīcība likās bērnišķīga.

Bet tolaik brūces tikai sāka dzīt.

- Viena man ir, - viņa teica un piegāja pie naktsgaldiņa gultas malā. - Šī te.

- Kaķis.

- Elviss.

- Kur viņš ir?

- Viņš pazuda.

-Kā?

Olīvija nevēlējās atstāstīt visu notikumu gaitu un novirzīja uzmanību uz svilpjošo tējkannu. Viņa uzlika rokas uz Sandras pleciem un iebīdīja viņu virtuvē. Sandra apsēdās uz krēsla, nenovilkdama jaku, un raudzījās uz galdu. “Viņa jūtas draņķīgi,” Olīvija nodomāja un uzlika uz galda divas krūzes.

- Kā jūties?

Sandra neatbildēja. Olivija atstāja tēju ievilkties un iededza uz galda pāris sveču.

- Vai neesi uzzinājusi neko jaunu par datoru? - gandrīz nedzirdami čukstēja Sandra.

- Nē, diemžēl.

- Un ja nu tas nekad neatrodas?

- Gan jau mēs tev nopirksim jaunu.

- Bet tajā bija visas bildes!

- Tajā bija fotogrāfijas?

- Jā, ļoti daudz! Iedomājies: ja es tās nekad nedabūšu atpakaļ?

Olīvija redzēja, cik ļoti Sandru nomoka doma par to, ka fotogrāfijas zudušas uz mūžiem. Tās, iespējams, ir vienīgā piemiņa no tā, kas viņai kādreiz bijis tik dārgs. Viņa saprata, cik svarīgi ir atdabūt datoru. Vairāku iemeslu dēļ. Viņa ielēja tēju. Sandra savai krūzei pat nepieskārās. Viņa sagumusi sēdēja uz krēsla. Kādu brīdi viņas klusēja. Olivija nebija pārliecināta, kā īsti runāt ar šo svešādo meiteni. Viņa taču Sandru gandrīz nemaz nepazina. Viņa pat nezināja, par ko lai runā.

- Vai man pastāstīt par mammu? - Sandra pavaicāja klusā, mazliet apslāpētā balsi, pat nepaceļot skatienu no galda.

- Ja tu to vēlies.

“Varbūt tāpēc viņa atnāca,” Olīvija nodomāja. “Viņai varbūt gribējās parunāties par savu mammu, tāpat kā es pastāstīju par savējo.”

- Mēs gribējām doties izjādē ar ziloņiem, tētis jau bija pasūtījis viesnīcā izbraucienu. Man likās, ka tas būs dikti jauki, bet mammai to nepavisam negribējās. Viņa labprātāk vēlējās pastaigāties gar krastu. Vismaz tā viņa man teica, apskāva mani, un tad mēs devāmies prom. Un tad sākās cunami, bet mēs tobrīd bijām aizjājuši. Tētim par to paziņoja, kad mēs atgriezāmies no izjādes. Mēs devāmies atpakaļ uz viesnīcu, bet tai nevarēja piekļūt. Cilvēki skraidīja šurpu turpu un vaimanāja. Ar mašīnām nevarēja piebraukt, tētis sadusmojās un mēģināja skriet uz viesnīcu, bet no tās vairs nekas nebija palicis pāri. Viss bija iznīcināts. Es stāvēju aiz mašīnas un nesapratu neko vairāk kā tikai to, ka tas ir slikti, viss bija ļoti slikti, visi raudāja un kliedza, un es tikai gribēju, lai mamma nāk pie mums...

Sandra uz brīdi pieklusa un pacēla tējas krūzi. Kādu brīdi viņa to turēja rokā un tad nolika atpakaļ uz galda. Olīvija viņu apskāva ar vienu roku.

- Bet viņa tā ari neatnāca.

- Nē.

Olivija skaidri iztēlojās mazo astoņgadīgo meitenīti visa šī drausmīgā haosa epicentrā, nespējot saprast, kas notiek, izņemot to, ka viss ir šausmīgi un mamma nenāk.

- Vai tava mamma atradās?

- Nē. Viņa joprojām ir jūrā.

Sandra paberzēja neredzamu traipu uz galda un dziļi ievilka elpu.

- Un tagad ari tētis ir debesīs. Un es esmu palikusi te un nezinu, kā lai bez viņiem dzīvoju.

- Vai tā tu jūties?

-Jā-

Sandras skatiens bija tukšs, un viena asara iepilēja krūze. Viņa noslaucīja seju jakas piedurknē un paskatījās uz Olīviju. Asaras bija izplūdinājušas skropstu tušu, un viņa izskatījās ļoti maza un bezpalīdzīga. Olīvija tik ļoti juta meitenei līdzi, ka vēders rāvās čokurā. Kā lai mierina to, ko nevar nomierināt? Vai teikt visu, kā ir, - ka, par spīti notikušajam, Sandrai joprojām ir visa dzīve priekšā un kādu dienu vairs tik ļoti nesāpēs?

- Un visi tikai saka, ka man vēl visa dzīve priekšā, - Sandra turpināja, - un ka es tikšu tam pāri, bet tas man galīgi nepalīdz, vai ne?

- Nē, nepalīdz vis.

- Tu esi vienīgā, kas saprot, kā es jūtos.

Sandra atspieda galvu pret Olīvijas plecu. Olīvija apskāva viņu un pateicās debesīm, ka bija apdomājusies, pirms teikusi pirmo, kas iešāvies prātā. Vienīgais, ko viņa šobrīd varēja darīt, bija klausīties, nevis liekuļot.

- Reizēm man šķiet - ja es todien būtu laikus ielējusi “vespā” degvielu, tad tā nebūtu beigusies, es būtu nokļuvusi mājās agrāk un pārsteigusi slepkavu, un tētis nebūtu nomiris. Taču es biju slinka, neuzpildījos, bet gan braucu uz dullo un visu nokavēju.

Olīvija reaģēja uzreiz. Viņa noņēma roku no Sandras pleca un pagriezās pret viņu ar visu savu augumu, lai viņu kārtīgi sabārtu.

- Tā nu gan nav taisnība, Sandra. Pat ja būtu uzpildījusi degvielu laikus, tu nebūtu spējusi novērst tēta slepkavību. Viņa nāvei nav nekā kopīga ar tavu slinkumu. Vai saproti?

Olivija pamanīja, ka Sandra mazliet sabožas.

- Atvaino, - viņa teica un uzlika plaukstu uz Sandras rokas. - Es tā negribēju. Bet tev nevajag sevi vainot. Tev problēmu tāpat jau pietiek.

- Es zinu, bet tās domas jaucas pa galvu. Nezinu, ko lai ar tām iesāku.

- Vai tu esi runājusi ar kādu speciālistu?

- Nē. Man nav bijusi vēlēšanās. Es mazliet parunāju ar Tūmasu, pazīstamu mācītāju. Tas man palīdzēja.

- Un tev ir Šarlote.

-Jā, protams, bet es ar viņu nevaru izrunāties tā kā ar tevi. Viņa tikai mēģina izdomāt jaunus veidus, kā mani uzmundrināt, bet es negribu, lai mani uzmundrina.

Olivijai šīs izjūtas bija ļoti labi zināmas. Pārāk daudz pazīstamu cilvēku mēģināja viņu uzmundrināt, kad viņai bija slikti. Viņai tas riebās. Mortens bija vienigais, kas bija viņu sapratis, kas viņai ļāva būt vienai, un tajā pašā laikā uz viņu vienmēr varēja paļauties. Bet viņš nekad nebija uzbāzīgs.

Viņa nodomāja: varbūt Sandrai vajadzētu satikties ar Mortenu?

Viņš taču kādreiz bija bērnu psihologs.

Sandra pacēla galvu un paskatījās Olīvijai acīs.

- Man ir sajūta, ka tu esi vienīgais cilvēks, kas man ir.

Viņas galva atkal noslīga lejup. Olīvija juta, cik cieši sažņaudzas sirds. “Viņai esmu tikai es? Ko viņa ar to domā? Vai viņa savas izjūtas atspoguļo manī?” Olīvija bija bijusi ļoti atklāta, runājot ar Sandru Marijas mājās, un uzticējusi viņai arī ko tādu, ko nebija stāstījusi nevienam. Gluži personisku. Varbūt Sandra to uztvēra pārāk nopietni?

- Vai es varu te palikt pa nakti?

Sandra jautāja, nepaceļot galvu no Olīvijas pleca, un Olīvija saprata, ka viņa nedrīkst meitenei atteikt.

- Tikai piezvanīsim Šarlotei, - viņa teica.

Sandra piezvanīja Šarlotei, Šarlote lūdza iedot klausuli Olīvijai un jautāja, vai viņai nav iebildumu, ja meitene paliek pie viņas pa nakti.

- Viss būs labi.

- Vai viņa nebūs par apgrūtinājumu?

- Nebūt ne.

Viņas izdzēra tēju, un pēc tam Sandra gribēja iet gulēt. Olīvija uzklāja lielo divguļamo gultu, apsedza Sandru un neizģērbusies apgūlās uz segas.

- Vai gaismu atstāt ieslēgtu? - viņa pavaicāja.

- Nē, ja tu nevēlies.

Olīvija izslēdza naktslampiņu. Sandra nekustīgi gulēja vienā pusē, -iņas balss izlauzās no tumsas.

- Kas notika ar kaķi? Tu tā ari nepastāstīji.

- Pastāstīšu rit.

Sandra uzgrieza viņai muguru. Olīvija gulēja gultā, gaidīdama, līdz Sandra aizmieg. Pēc tam viņa gribēja iet uz virtuvi un padomāt, kā lai palīdz Sandrai.

Viņa klausījās, lai noteiktu, vai Sandra jau ir aizmigusi. Kad meitenes elpas vilcieni kļuva garāki un vienmērīgāki, Olīvija apsēdās uz gultas malas.

- Man ir bail.

Sandras balss plūda sienas virzienā, bet trāpīja Olīvijai tieši mugurā. Viņa pagriezās un samīļoja Sandru.

- Tev ne no kā nav jābaidās, Sandra. Es apsolu. Tagad čuči!

It kā viņa būtu mazs bērns.

Pulkstenis bija pusdivpadsmit naktī. Buse un Līsa sēdēja dienesta automašīnā netālu no restorāna Riche. Viņi bija pavadījuši vairākas stundas, izsekojot Klāšu Hallu. Narkotiku izplatītāju sarakstā bija gan viņa adrese, gan cita svarīga informācija. Piemēram, viņa darbavieta. Savulaik viņš bija viesmīlis diezgan lielā bārā pie Stūre-plāna. Piemērota vieta, lai izplatītu to, ko viņš izplatīja. Piemēram, 5-IT7 Bet policisti viņu atrada citur. Viņi bija apstājušies pie Halla mājas Roslāgsgātanā un nebija pat paspējuši izslēgt motoru, kad viņš iznāca pa durvim.

Tad viņi sāka viņam sekot. Uz kādu apģērbu veikalu. Uz 7-Eleven. Un grāmatnīcu. Tur viņš uzkavējās ilgi. Vienubrīd viņiem likās, ka viņš tos pamanījis un izšmaucis ārā pa citām durvīm, atstājot mašinu

uz ielas. Beidzot viņš iznāca. Viņi uzņēma vairākas fotogrāfijas. Šī brauciena laikā viņi bija piepildījuši visu atmiņas karti.

Taisnību sakot, tas nebija viņu tiešais pienākums. Viņi nebija izsekotāji, bet gan slepkavību izmeklētāji, bet Mete bija viņiem lūgusi to darīt, tāpēc viņi bija te.

- Kā tev šķiet, kas notiek? - Buse jautāja.

- Par ko tu runā?

- Par Meti. Pilnīgas muļķības, ne? Niekojas ar galda tenisu?

- Viņa grib nomest svaru.

- Spēlējot galda tenisu? Manuprāt, tam ir citi iemesli.

Līsa pamāja. Viņi abi bija pamanījuši, ka Metē kaut kas ir mainījies. It kā tikai sikumi, piemēram, viņai bija nepieciešams atbalsts, ceļoties kājās. Pirms pāris nedēļām viņai tas nebija nepieciešams. Kaut kas bija noticis. Bet neviens no viņiem neuzdrošinājās p'ar to jautāt. Mete nevienu nemudināja uz tādām sarunām. Viņa nevēlējās citus apgrūtināt ar savām problēmām, un tā tas arī palika.

- Re, kur viņš ir!

Līsa norādīja uz lielo logu, kas bija vērsts pret ielu. Pirms brīža Klāss Halls bija iegājis restorānā, apsēdies pie galdiņa, pēc brītiņa piecēlies un aizgājis. Visticamāk, uz tualeti. Tagad viņš atgriezās, bet neapsēdās pie tā paša galdiņa. Viņš tikai paņēma savu jaku un gāja tālāk. Līsa paņēma binokli. Viņa vēroja, kā Halls apsēžas pie cita galdiņa. Pie tā jau sēdēja sieviete.

- Viņš apsēdās pie kādas sievietes, - Līsa teica.

- Eskorts?

- Varbūt.

- Kā viņa izskatās?

- Mati mazliet par sarkanu, krūtis mazliet par lielu...

Buse metās pie binokļa. Pagāja dažas sekundes, līdz viņš nofokusēja attālumu līdz galdiņam. Un tad viņš ieraudzīja viņu.

- Tā ir Gabriella Fošmane, - viņš teica.

- Kas viņa ir?

- Viņa strādā muitā. Viņa strādāja kopā ar Bengtu Sālmanu.

Mete bija ceļā uz mājām pēc pilnīgi bezjēdzīgi pavadītām virsstundām. Viņa bija piedalījusies telekonferencē ar vairāku Eiropas

valstu policistiem, kurā tika apspriests lielais narkotiku apkarošanas plāns. Visi bija mazliet pasūdzējušies - par budžetu, par birokrātiju, par visu citu, kas nebija būtisks: bija jāaizliedz narkotiku tirgošana internētā. Beigās Mete izdarīja kopsavilkumu un devās prom. Tad viņa no kabatas izvilka mobilo telefonu, ieslēdza to un saņēma īsziņu no LIsas un Buses. Nācās vien griezties atpakaļ.

- Gabriella Fošmane?

Buse bija atspiedies pret Metes kabineta sienu netālu no durvīm. Līsa sēdēja telpas pretējā pusē pie rakstāmgalda. Visi bija vienlīdz apmulsuši. Un iekarsuši. Narkotiku dīleris Klāss Halls bija ticies ar muitas ierēdni Gabriellu Fošmani. Bārā. Protams, pastāvēja iespēja, ka viņiem ir gluži parasts randiņš, varbūt viņi ir pazīstami. Bet pastāvēja arī cita, interesantāka iespēja.

Gabriella Fošmane varētu būt iesaistīta narkotiku kravas pazušanā.

- Viņa bija tā, kas pieteica pārkāpumu.

- Ļoti labs veids, kā novērst aizdomas no sevis.

Vai viņa būtu apgādājusi Klāšu Hallu ar narkotikām, ko viņš acīmredzot ir pārdevis narkomānei Mjūrielai? 5-IT7 Tieši tās narkotikas, kas pazuda no muitas?

Tie bija tikai daži no jautājumiem.

Pārējie bija vēl interesantāki.

Vai Bengts Sālmans par to zināja? Vai viņš bija atklājis, kur ir iesaistīta viņa darbiniece? Vai viņš bija apdraudējis visu operāciju? Draudējis Klāsam Hallam un Gabriellai Fošmanei?

- Mums rīt būs, ko darīt.

Mete piecēlās. Buse jau grasījās viņai palīdzēt, kad pamanīja Līsas diskrēto žestu: liecies mierā!

*

Olīvija nopūta sveces. Viņa ilgi bija sēdējusi virtuvē, izdzērusi vairākas krūzes zaļās tējas un centusies tikt ar visu galā. Viņa jutās kā saraustīta gabalos. Viņas entuziasmu par tikšanos ar Žanu Borelu apēnoja Sandras ierašanās. Tikšanās ar Žanu Borelu bija racionāla,

•.aistīta ar viņas policistes instinktiem. Runa bija par konkrētu hipotēzi un slepkavību.

Sandra bija saistīta ar kaut ko pavisam citu.

Olīvija zināja, ka ar pirmo problēmu tiks galā, viņa nevarēja vien sagaidīt. Otrā problēma bija kā atvars.

Bet, kad viņa beidzot ieslīdēja zem segas un sajuta Sandras ķermeni sev blakus, viņa secināja: šīs meitenes tētis ir noslepkavots un, iespējams, to izdarīja tas, kurš viņai parīt jāsatiek.

Tas viss ir saistīts.

VIŅAS KRŪTIS JOPROJĀM bija smagas un pilnīgas, viņai nekad nebija bijusi vajadzība tās mākslīgi uzlabot. Viņa juta, kā viņa rokas tās paceļ, glāsta un piebriedušie krūtsgali sūta signālus uz kājstarpi. Viņa atspieda rokas pret sienu un atdevās. Garie, zeltaini nolakotie nagi iecirtās rīspapīra tapetēs. Viņa ritmiski šūpojās viņam līdzi. Kad viņš iespieda savu locekli viņā, viņa juta, cik tas ir liels. Tas arī agrāk tāds bija, nekas nebija mainījies. Viņa atspieda pieri pret sienu un kunkstēja, skatienu pavērsusi pret grīdu. Viņa zināja, ka viņš to var darīt ilgi, un tā arī bija. Ilgi. Līdz viņa sajuta mežonīgu orgasmu no iegurņa līdz pat smadzenēm. Viņš turpināja. Nākamais orgasms bija mazliet mierīgāks, viņa beidza gandrīz vienlaikus ar viņu. Viņa pagaidīja, līdz viņš vairs nebija viņā, un tad pagriezās.

- Paldies, - viņa teica.

Viņš pamāja.

- Man drīzāk jāpateicas tev, mana dārgā.

Viņš runāja ļoti poētiskā angļu valodā, viņš bija uzaudzis Oksfordas apkaimē. Taču ne jau angļu valoda tā uzbudināja Džekiju Berjlundu, bet gan viņa seksuālās spējas. Pirms daudziem gadiem viņa bija izbaudījusi pavisam nedaudz no šim spējām un tagad dabūjusi tās izjust pilnībā. Viņa uzvilka biksītes un aicināja viņu iekšā. Pirms pusstundas viņš ar brūnu ādas somu rokās bija piezvanījis pie durvīm un viņa bija viņu ielaidusi, neuzdodot jautājumus. Viņi viens uz otru paskatījās, un viņš uzlika savu roku uz viņas kaunuma. Tagad viņi bija beiguši.

Nu viņi varēja parunāt.

- Ko tu šeit dari?

- Ceļoju no vienas vietas uz citu. Pagājis ilgs laiks, kopš biju tavā skaistajā pilsētā.

- Pārāk ilgs.

Džekijai viņa pietrūka. Viņa ķermeņa. Pārējais viņu neinteresēja. Bet viņš bija jauks un bija viņai izpalīdzējis. Jau pirms laba laika. Tāpēc viņas mājas durvis bija viņam vienmēr atvērtas. Tā viņa mēdza sacīt un tā arī domāja.

Un viņš to zināja.

Uz Džekiju Berjlundu varēja paļauties. Viņa bija desmit gadus vecāka par viņu, bet viņam nebija iebildumu pret nobriedušām sievietēm. Viņas zināja, ko vēlas, un gribēja to uzreiz.

- Vai vēlies ko iedzert?

- Labprāt. Malciņu džina, ja tev ir.

Pusdienlaiks vēl nebija pienācis, bet tāds nu Mikijs Lī bija. Viņš deva priekšroku pastāvīgam, vienmērīgam patēriņam. Viņš paņēma džinu un apsēdās dīvānā.

- Cik ilgi tu plāno te uzkavēties? - Džekija jautāja.

- Kamēr vien tu mani varēsi paciest.

Džekija pieļāva, ka viņš nolēmis dzīvot pie viņas. Viņai nebija iebildumu. Viņai piederēja plašs dzivoklis Normēlarstrandē ar vienu brīvu guļamistabu. Doma vien, ka viņa jebkurā brīdī kādā no istabām varēja Mikijam atdoties, viņu atkal uzbudināja.

- Kā sokas ar Red Velvet? - Mikijs jautāja.

- Pagaidām esmu to apturējusi. Šobrīd vadu interjera veikaliņu.

- Kāpēc tā?

- Garš stāsts.

“Nemaz jau tik garš nav,” viņa nodomāja. Lēmumu viņa bija pieņēmusi pirms nepilna gada, kad tika nopratināta saistibā ar kādu slepkavibu Nūrdkosterā. Viņa saprata, ka kruķi viņu uzmana, tāpat kā pirms vairākiem gadiem, kad Toms Stiltons uzzināja, ka viņa bijusi iejaukta viņas pašas eskorta meitenes Jillas Engberjas slepkavībā. Tas būtu beidzies draņķīgi, ja viņa neuzturētu sakarus ar kriminālkomi-sāru Rūni Fošu. Pat ne sakarus - to drizāk varētu dēvēt par abpusēji izdevīgu atbalstu. Fošs novirzīja Stiltona aizdomas no Džekijas, un viņa bija viņam par to parādā.

Mikijs iemalkoja džinu un uzlika roku uz viņas kājas.

Tas ievirzīja viņas domas pavisam citā gultnē.

Olīvija pamodās vēlu. Viņa bija iemigusi tikai uz rīta pusi un nu, pagriezusi galvu, pamanīja, ka Sandra jau ir prom.

- Sandra! - viņa iesaucās un cēlās augšā. Atbildes nebija. Iegājusi virtuvē, viņa uz galda ieraudzīja dzeltenu līmlapiņu ar dažiem uzšņāptiem vārdiem: “Es neesmu tik stipra kā tu.” Olīvija aizsteidzās atpakaļ uz guļamistabu un paņēma mobilo telefonu. Viņa zvanija Sandrai, bet ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Viņa atstāja Sandrai ziņu, lūdzot piezvanīt, kolīdz viņa noklausīsies ziņu. Pēc tam viņa zvanīja Šarlotei, bet ari viņa kopš vakarvakara nebija ar Sandru runājusi.

- Vai piezvanīsiet, tiklīdz viņa uzrodas? - Olīvija lūdza.

-Jā, labi.

Olīvija iegāja dušā. Viņa tajā bija ilgi, daudz ilgāk nekā parasti. Pēc laiciņa viņa apsēdās uz dušas grīdas un ļāva ūdenim līt pāri augumam.

“Es neesmu tik stipra kā tu.”

Kāpēc viņa tā uzrakstīja? Viņa taču nedomāja darīt ko stulbu?

Iznākusi no dušas, Olīvija piezvanīja Mortenam un pastāstīja par notikušo - gan par iepriekšējo vakaru, gan par zīmīti uz galda.

- Viņa šobrīd ir ļoti nestabila, - viņš teica.

- Saprotu. Ko man darīt?

- Tu šobrīd neko daudz nevari darīt. Cerams, viņa pati drīz pieteiksies.

- Un ja nu ne?

- Gan jau atradīsies. Izskatās, ka viņa tev ir ļoti pieķērusies.

-Jā. Vai tu varētu parunāt ar viņu, ja būs tāda iespēja?

- Protams, labprāt. Ja viņa pati to vēlēsies.

- Paldies.

Olīvija nolika telefonu. Viņai nepatika Mortena teiktie vārdi. Cerams... Bet ko viņš varēja teikt? Viņš taču nevarēja garantēt, ka Sandra atgriezīsies.

Un ja nu viņa neatgriežas?

Kad garais, pilnīgais ķermenis slīdēja pa gaiteni uz nopratināšanas telpu, atskatījās gan sievietes, gan vīrieši.

Gabriella Fošmane staroja.

Apsēdusies uz norādītā krēsla, viņa pacēla kleitas malu, lai varētu ērti pārlikt vienu kāju pāri otrai. Buse to pamanīja. Viņš stāvēja, atspiedies pret sienu blakus Līsai. Mete sēdēja pretī Fošmanei. Fošmane izskatījās ļoti mierīga, viņas lūpas bija svaigi uzkrāsotas, mati sasprausti un atgādināja augstu, sarkanu siena kaudzi. Viņa bija pieļāvusi, ka saruna būs par nepatīkamajiem notikumiem, kas saistīti ar Bengtu Sālmanu.

Viņa labprāt palīdzēšot, ja tas būs viņas spēkos.

- Pirms kāda laika no muitas pazuda liela partija narkotiku 5-IT, -Mete sāka sarunu. - Tā bija daļa no šoruden konfiscētās kravas. Vai tā ir taisnība?

-Jā, taisnība. Es biju tā, kas pamanīja, ka partija ir pazudusi.

Fošmanes zemais alts atbalsojās telpā.

- Un ka jūs rīkojāties?

- Es pastāstīju Bengtam, jo viņš ir, viņš bija... atbildīgs... par...

Fošmanes balss aizlūza, viņa paņēma savu apģērbam pieskaņoto

rokassomiņu un izvilka no tās kabatlakatu. Mete paskatījās uz LIsu un Būsi. Fošmane saņēma sevi rokās.

- .. .atvainojiet, man nav... Katru reizi, kad es par viņu iedomājos, es kļūstu... atvainojiet! Jā, Bengts bija atbildīgs par konfiscēto kravu, tāpēc es vērsos pie viņa.

- Un kā Bengts reaģēja?

- Viņš bija sašutis. Bija pazudusi ļoti apjomīga kravas daļa. Viņam likās, ka tas ir šausmīgi. Ja kāds par to uzzinātu, mums klātos plāni. Vai saprotat?

- Tātad viņš uzsāka izmeklēšanu?

- Jā. Mēs nezinājām, vai narkotikas pazudušas transportēšanas laikā, vai vainojams kāds no muitas, vai tās vēlāk atkal uzradīsies -agrāk tā bija noticis.

- Jūs nezvanījāt policijai?

- Nē. Sākumā Bengts gribēja izmeklēšanu veikt pats. Viņš uzskatīja, ka nav nepieciešams iejaukt policiju, gadījumā ja narkotikas tikai nonākušas nepareizajā iecirknī.

- Vai jūs zināt, ko viņam izdevās noskaidrot?

-Nē.

- Tātad jūs nezināt, vai viņš bija ticis skaidrībā par to, vai kravas pazušanā vainojams kāds no iekšienes?

- Nē, diemžēl ne.

Fošmane mazliet pasmaidīja un pārlika vienu kāju pār otru, brīvo kāju viņa mierīgi šūpoja. Tā viņa bija darījusi jau iepriekš.

- Vai Sālmans savu izmeklēšanu bija dokumentējis rakstveidā?

- Nē. Domāju, ka viņš man to būtu pateicis.

- Kādas ir jūsu attiecības ar Klāšu Hallu?

Fošmane paskatījās uz Meti ieplestām acīm. Buse mēģināja saprast, vai viņas acis kļuva nedabiski lielas tikai tagad vai arī tādas tās bija jau kopš dzimšanas. Jebkurā gadījumā tās bija ļoti skaistas.

- Kas viņš ir? - Fošmane beidzot pajautāja.

- Viņš ir viesmīlis, kas vairākkārt ticis tiesāts par smagiem pārkāpumiem, saistītiem ar narkotikām. Šobrīd viņš pilsētā tirgo 5-IT, tās pašas narkotikas, kas pazuda no muitas. Vai jūs pazīstat Klāšu Hallu?

- Nē.

-Jūs nesatiekaties?

- Nē. Lai es satiktos ar narkomāniem?! Par ko jūs mani uzskatāt?!

Fošmane bija mainījusi izturēšanos. Pat viņas balss bija mainījusies. No alta pārgājusi soprānā. Mete paņēma plastmasas mapīti un Fošmanes priekšā nolika vairākas fotogrāfijas.

- Šie foto tika uzņemti restorānā Riche vakar vakarā.

Fošmane turpināja sēdēt ar taisnu muguru.

- Vai jūs varētu apskatīt fotogrāfijas? - Mete palūdza.

Fošmane mazliet paliecās uz priekšu. Viņas kuplās krūtis gandrīz

aizsedza galda virsmu. Viņa vēroja palielinātās fotogrāfijas.

- Sieviete pie galda esat jūs, vai ne? - Mete vaicāja.

-Jā-

- Un vīrietis, kas sēž jums blakus, kas viņš ir?

- Viņš ir... viņš pienāca pie mana galdiņa, viņš gribēja padejot.

- Dejot?

- Tā viņš teica, lai gan tur taču nemaz nevar dejot. Man likās, ka viņš man sit kanti. Man tā bieži gadās, kad izeju sabiedrībā.

“Interesanti, kāpēc,” Līsa nodomāja.

- Kas viņš tāds ir? - Fošmane jautāja.

- Tas ir Klāss Halls. Vīrietis, kuru jūs acīmredzot nepazīstat.

- Nepazīstu vis.

- Un viņam neizdevās jums “piesist kanti”?

- Nē. Es neesmu tāda.

Fošmane mēģināja mazliet pasmaidīt, bet lūpas nepakustējās. Mete izņēma vēl dažas fotogrāfijas. Līsa izbaudīja katru sekundi. Upura pienaglošana pie sienas.

- Šajās fotogrāfijās, kas uzņemtas ārpus restorāna bridi vēlāk, jūs skūpstāties. Ļoti dedzīgi.

Pagāja vairākas sekundes, pirms Fošmane saņēmās un paskatījās uz fotogrāfijām.

- Tā izskatās.

-Jā, tā izskatās.

Fošmane atliecās atpakaļ, iztaisnoja muguru, uzlika rokas uz gurniem un mēģināja nevainīgi pasmaidīt.

- Piedodiet, ka meloju, - viņa teica. - Patiesībā man viņš likās ļoti šarmants. Mēs skūpstījāmies. Bet tas taču nav pretlikumīgi? Man nebija ne jausmas, kas viņš ir.

Mete un Līsa saskatījās.

Autobusa šoferim uz Ūdengātanas nācās strauji nobremzēt. Jauna meitene bija izskrējusi uz ceļa pie sarkanās gaismas. Viņš sakliedza uz viņu pa logu. Sandra ne redzēja, ne dzirdēja viņa reakciju. Vienīgais, ko viņa manīja, bija miglaini stāvi, miglainas ēku kontūras un miglainas kustības visapkārt. Visas skaņas bija pazudušas no viņas apziņas. Viņa gāja pa tumšu miglu, sākumā vienā virzienā, pēc tam citā. Reizēm viņa palūkojās debesis. Tās bija tumšas un

zemas. Viņas zaļā jaka bija vaļā, un viņa juta vēju uz kakla. Pirms brīža viņa bija apsēdusies uz metāla soliņa kādā parkā un tad atkal piecēlusies. Viņa nezināja, kur atrodas, viņas galva bija kā iztukšota. Tagad viņa gāja pavisam tuvu kādai ēkai, vilkdama roku pa tās aso apmetumu, bet nejuta neko. Vienīgi mazo kastīti savā sažņaugtajā rokā dziļi jakas kabatā.

Šī sajūta viņu nomierināja.

Tika sākta Klāsa Halla meklēšana. To vadīja Buse. Klāss dzīvoja Roslāgsgātanā. Viņa nebija mājās, bet dzīvoklī tika atrasti pierādījumi narkotiku tirdzniecībai.

Tika izsaukti tiesu eksperti.

Mete un Līsa novēroja Gabriellu Fošmani. Pēc pratināšanas Foš-mane tika atbrīvota, un viņas tai sekoja līdz dzīvoklim Sandhamns-gātanā. Pārējie policisti iesteidzās ēkā, bet Mete palika ārā pie durvīm. Fošmane dzīvoja trešajā stāvā, un Mete nebija pārliecināta, ka ēkā ir lifts. Viņa pa rāciju nepārtraukti sazinājās ar Līšu. Brīdī, kad Mete saņēma ziņu, ka viņi ir ielauzušies Fošmanes dzīvoklī, no pazemes autostāvvietas izbrauca kāda mašīna. Mete redzēja, kas tajā atrodas - Klāss Halls pie stūres un Gabriella Fošmane viņam blakus. Mete uzsauca Līsai un metās uz automašīnas pusi. Tā izbrauca uz ielas un tuvojās Metei. Fošmane un Mete saskatījās. Mete pacēla roku un izgāja uz ielas. Automašīna pabrauca viņai garām. Mete paskrēja dažus soļus tai pakaļ. Līsa bija paspējusi noskriet līdz ieejas durvīm un redzēja notiekošo. To, kā Mete paspēra vēl dažus soļus, jau lēnāk, it kā palēninājumā, tad sagrīļojās, paklupa pret turpat novietotu automašīnu un nokrita zemē.

Halla mašīna nozuda skatienam.

*

Arā bija tumšs un auksts, bet Lunu tas neapturēja. Viņa bija uzlikusi lielu starmeti, kas izgaismoja visu klāju. Viņa bija nolēmusi kuģa virtuvē novietot paprāvu saldētavu, nopirkusi vienu lietotu

internētā, un tās īpašnieki to bija atveduši līdz baržai. Un nu viņa gaidīja Stiltonu. Pārradies viņš pamanīja problēmu, jau esot uz trapa.

- Sveiki! - Luna iesaucās. - Jūs nu gan esat vēlu!

- Tiešām?

Stiltons nespēja atsaukt atmiņā, ka būtu norunājis būt kādā vietā noteiktā laikā. Pēdējo reizi tas bija pirms daudziem gadiem. Bet viņš devās uz starmeša pusi un ieraudzīja saldētavu. Tad viņš visu saprata.

- Esat nopirkusi saldētavu?

-Jā. Mums tā jādabū zem klāja. Vai varat paņemt tajā pusē?

Stiltonam nepatika tonis, kādā viņa runāja. Viņš bija tikai īrnieks. Viņam nebija pienākuma stiept saldētavu. Ja viņai vajadzēja palīdzību, viņa varēja vienkārši palūgt. Bet viņa bija izrādījusi līdzjūtību Mjurielai, tāpēc viņam nācās vien doties palīgā.

- Kā jūs domājat to nonest lejā?

- Mēs to nonesīsim. Ņemsim aiz siksnām. Ejiet pa priekšu!

Iet pa priekšu nozīmēja kāpt lejā pa ļoti stāvām un šaurām metāla kāpnēm. Turklāt viņam bija jāiet atmuguriski.

- Vai jūs esat izmērījusi, vai tā...

- Protams, esmu. Ejam!

Stiltons piegāja pie saldētavas, pacēla to aiz siksnas un uzlika uz pleca. Luna saldētavas otrā pusē darija to pašu.

- Ceļam, - viņa teica.

Un viņi cēla.

“Nemaz nav tik smaga, kā man likās,” nodomāja Stiltons un devās lejā pa kāpnēm. Pēc dažiem soļiem viss smagums bija uz viņa pleciem, un viņš saprata, kāpēc viņam bija jāiet pirmajam. Saldētava ar katru soli kļuva aizvien smagāka un sitās pret baržas sienām. Bet Luna patiešām bija veikusi mērījumus, un saldētava bez pārāk lielām grūtībām tika nogādāta zem klāja. Viņi nolika to paredzētajā vietā un noņēma siksnas.

- Atvilksiet no ires? - vaicāja Stiltons.

- Nē. Bet es varu pagatavot vakariņas.

- Labi.

Tā bija pirmā reize, kad viņa uzaicināja viņu vakariņās. Kāpēc gan ne? Stiltons aizgāja uz kajīti, pārģērbās, proti, novilka biezo jaku un

uzvilka vilnas zeķes. No salona grīdas vienmēr vilka aukstums. Viņš atnāca atpakaļ un apsēdās pie ovālā galda. Luna bija iedegusi sveces un ieslēgusi mūziku.

- Vai es varu kā palīdzēt? - viņš uzsauca.

- Jūs varat uzklāt galdu, - atskanēja balss no virtuves.

Stiltons piegāja pie skapja, kas bija pieskrūvēts pie sienas. Viņš

zināja, ka Luna traukus glabā tur. Viņš izņēma divus plānus, baltus šķīvjus un divas smagnējas glāzes un pieļāva, ka pārējie galda piederumi atrodas kambīzē. Viņš nolika šķīvjus un glāzes uz galda un apsēdās. Galds bija saklāts. Pēc brīža viņš sajuta kārdinošas smaržas ieplūstam no virtuves un saprata, cik izsalcis ir. Viņš bija izbadējies. “Cerams, viņa atnesīs veselu teļu,” viņš nodomāja.

Bet viņa to neatnesa.

No sākuma viņa uz galda uzlika šķīvi sparģeļu ar kūstoša sviesta pikucīti virsū. Tam sekoja vairāki citi lielāki un mazāki šķīvji, visi ar dažādiem dārzeņiem. Beigās viņa nolika uz galda ūdens karafi un lielu, zilu trauku.

- Kas tas ir? - Stiltons jautāja un cerēja, ka tajā būs pāris ceptu trušu.

- Burkānu zupa.

- Izklausās garšīgi.

Luna sāka piepildīt savu šķīvi.

- Daudz dārzeņu, - konstatēja Stiltons.

-Jā-

- Vai esat veģetāriete?

- Nē. Bet man ir alerģija no gaļas.

- Jums tā negaršo?

- Garšo. Bet man ir alerģija. Es nepanesu četrkājainu dzīvnieku gaļu.

- Strausa gaļu varat ēst?

- Strausu varu. Bet grūti dabūt.

- Nopietni? Jums patiešām ir alerģija pret gaļu?

- Jā. To esot izraisījis ērces kodiens. Vismaz ārsti tā teica. Tā ir diezgan neparasta alerģija. Vai Rēdlēgā arī ir ērces?

- Daudz.

Stiltons ielēja burkānu zupu. Tā bija ļoti garšīga, piparota un krietni pārāka par risoto ar jūras veltēm. Kad Luna vēlreiz piepildīja šķīvi, viņš redzēja, ka viņai trīc roka. Viņš nodomāja, ka tas ir no saldētavas celšanas, pārslodzes dēļ.

- Un kā tad jums iet? - Luna jautāja.

- Ar ko?

- Kā lai es zinu? Ar kaut ko jūs taču nodarbojaties?

Viņš nebija bildis ne vārda par to, kas notika Marseļā. Viņa bija jautājusi, vai bija gājis labi, un viņš bija atbildējis, ka to nezina. Un mainījis sarunas tematu. Tagad viņa mēģināja par to runāt vēlreiz.

- Vai ari jūs pa dienām klaiņojat apkārt pa pilsētu?

- Principā jā. Cik maksāja saldētava?

Luna gribēja Stiltonam iemest ar vārītu bieti, bet savaldījās. “Šis virs neko par sevi neatklāj,” viņa nodomāja un nebija īsti pārliecināta, vai viņai tas patīk vai ne.

Taču vismaz saldētava bija nolikta vietā.

Olivija bija atlaidusies gultā un lasīja. Viņa bija apmeklējusi Modernās mākslas muzeju, apstaigājusi vietas, kurās var apskatīt mūsdienu zviedru mākslas darbus.

Un daudz ko pierakstījusi.

Un zvanījusi Sandrai. Trīs reizes, bet bez atbildes.

Viņai bija izdevies kārtīgi aprunāties ar kādu muzeja darbinieku, un viņa bija ierakstījusi visu sarunu. Tajā bija daudz informācijas, ko vajadzēja paturēt prātā. Olīvija bija piekrāvusi pilnu dzīvokli ar dažādām grāmatām un laikrakstiem par šobrīd aktuālo tematu. No Lennijas viņa bija aizņēmusies pavecu printeri un izdrukājusi dažādus rakstus no internēta. Un pasvītrojusi svarīgās vietas.

“Kad es būšu to visu iekalusi, man nemaz nevajadzēs mācīties mākslas skolā,” viņa nodomāja.

Šie pētījumi bija vairāk nekā nepieciešami.

Viņa gribēja pienācīgi sagatavoties pirms tikšanās ar Žanu Bo-relu.

Tas šobrīd bija pats svarīgākais.

Olīvija paņēma vienu no biezajām mākslas grāmatām, ko bija atnesusi mājās no “Pilsoņu nama” bibliotēkas.

Dievišķā proporcija. Zelta griezums.

Viņa to nolika atpakaļ un domāja par Sandru.

Pirms stundas bija zvanijusi Šarlote. Sandra bija atgriezusies mājās. Viņa neko daudz nebija teikusi, tikai to, ka klaiņojusi pa pilsētu.

- Visu dienu?

-Jā, acīmredzot.

- Vai es varu ar viņu parunāt?

- Viņa ir vannā.

- Vai varat viņu palūgt man piezvanīt, kad viņa iznāks?

- Protams.

Sandra joprojām nebija zvanījusi. Olivija paskatījās pulkstenī, nu jau bija gandrīz vienpadsmit. Vai zvanīt vēlreiz? Varbūt Sandra nevēlas ar viņu runāt? Vai viņa ir apvainojusies vai dusmīga? Par ko gan?

Olivija piecēlās, aizgāja iztīrīt zobus un noģērbās. Kad viņa jau līda zem segas, zvanīja Sandra.

- Sveika! - Olivija teica. - Es tevi vairākkārt mēģināju sazvanīt.

-Jā, es redzēju. Šodien nejutos pārāk labi, man negribējās atbildēt.

- Tas nekas. Tu jau biji prom, kad es pamodos.

- Negribēju tevi modināt.

- Cik mīļi! Es izlasīju tavu zīmīti.

- Labi.

- Ko tu šodien darīji?

- Pastaigājos. Ko tu šodien darīji?

Olīvija juta, ka Sandra ir atsvešinājusies. Tas bija dzirdams viņas balsī, viņas izteiksmes veidā. Saikne bija zudusi. Vakardienas tuvība virtuvē līdz ar to.

- Es šodien nodevos mākslas studijām, - teica Olīvija.

- Man likās, ka tu sāksi tikai pavasarī.

-Jā, tā ir. Es tikai gribēju mazliet sagatavoties.

- Skaidrs.

Iestājās klusums. Olīvija iedomājās par Mortenu. Kā lai viņa Sandrai iesaka satikties ar Mortenu? Vai vispār vajadzētu to ieteikt? Cik lielā mērā viņa drīkst iejaukties Sandras dzīvē? Bet viņa jau bija tajā iekšā līdz ausīm.

- Arlabunakti! - Sandra teica, un Olivija pat nepaspēja atbildēt, kad saruna jau bija pārtrūkusi. Viņa kādu brīdi sēdēja uz gultas malas ar telefonu rokās. Tad atgūlās uz segas. Dažas minūtes lūkojusies griestos, viņa pieņēma lēmumu. Problēmas jārisina pa vienai. Jākoncentrējas uz svarīgāko. Rīt jāsatiek Žans Borels.

Pēc tam viņa tiks galā ar Sandru.

VIŅŠ PAŅĒMA MAZO, īpašo plastmasas kastīti. Tajā atradās trīs porcelāna acis, kas peldēja caurspīdīgā šķidrumā, - viena ar zilu varavīksneni, otra ar brūnu un trešā bez varavīksnenes. Viņš izvēlējās brūno, tā saderēja ar viņa veselo aci. Viņš uzmanīgi to noskaloja zem silta, tekoša ūdens, nomazgāja ar neitrālām ziepēm, vēlreiz noskaloja sterilā ūdenī un ielika tukšajā acs dobumā.

Pēc tam viņš kastīti aizvēra.

Olīvija bija ieslēgusi mobilo telefonu un atradusi precīzas norādes, kā nokļūt pie Žana Borela viņa dzīvesvietā Vermdē. Tas bija tālu, uz Ingares salas. Pie ūdens. Kad viņa nogriezās no galvenā ceļa, sāka līt. Viņa sekoja ceļa zīmēm uz Brunnu. Olīvija mēģināja iejusties tēlā - izturēties kā persona, kas nekad neizrāda savas patiesās jūtas. Viņa tiksies ar vīrieti, kuru dziļi ienīst, lai gan līdz šim nebija viņu sastapusi. Vīrieti, kas aukstasinīgi lika ciest citiem tikai tāpēc, lai palielinātu savu bagātibu. īsts nelietis, kā būtu teicis Alekss.

Nelietis, kas, iespējams, nogalinājis Sandras tēti.

Viņai būs viņam jāsmaida.

Savu plato, šarmanto smaidu.

Viņai būs viņā jāieklausās, jāglaimo viņa izcilajai mākslās izprat-

*

nei, jābārsta komplimenti par viņa spēju saskatīt to, ko spēj tikai retais, - liela mākslinieka vizuālās izpausmes dziļumu.

Viņai bija jāpielien viņa iedomībai.

Pie Brunnas Olīvija nogriezās un turpināja braukt pa šauru meža ceļu. Nebija nevienas ceļa zīmes. Viņa brauca labu laiku. Lietus pastiprinājās, un mežs kļuva biezāks un tumšāks. Ceļā nebija nevienas mājas. Viņš noteikti bija nopircis visus tuvākos īpašumus, lai varētu dzīvot savrupi. Tāda tipa cilvēkiem kā viņš tas bija asinis. Tādi cilvēki negrib sev apkārt citus. Viņi vēlas privātu telpu. Būt netraucēti. Paši savā mazā karaļvalsti.

Un netikt novēroti.

Vēl pēc dažu minūšu braukšanas tumsā viņa sāka satraukties, vai ir uz pareizā ceļa. Loga tīrītāji strādāja ātrākajā režīmā, un viņai bija aizvien grūtāk saskatīt, kurp viņa brauc. Pēkšņi viņa ko ieraudzīja. Tālu priekšā. Milzīgus dzelzs vārtus, kurus turēja divas marmora kolonnas. Viņa piebremzēja. Pie vārtiem stāvēja melna automašīna. Olīvija novietoja “Mustangu” un izslēdza motoru.

Tātad viņš dzīvo šeit?

Viņa izkāpa no mašīnas, aizslēdza to un piegāja pie vārtiem. Uz vienas no kolonnām atradās neliela balta kastīte ar podziņu. Viņa to nospieda. Varēja dzirdēt klusus sprakšķus. Viņa gaidīja. Tad nospieda podziņu vēlreiz un gaidīja, ka vārti atvērsies. Bet tie neatvērās. Viņa pieliecās pie kastites un teica:

- Es esmu Olīvija Rivera. Man ir sarunāta tikšanās ar Žanu Borelu pulksten sešos. Es esmu pie vārtiem.

Viņa mazliet atkāpās. Pēkšņi vārti bez skaņas atvērās. Bez čīkstoņas un graboņas, tie vienkārši slīdēja. Olīvija iegāja pa vārtiem un ieraudzīja gaismu. To rādijā ļoti skaistas, augstas, taisnā rindā izvietotas laternas. Viņa sāka virzīties uz priekšu pa apgaismoto, plato grants celiņu. “Te ir tik neparasti klusi,” viņa nodomāja. Lietus bija gandrīz pārstājis, un vienīgais, ko viņa dzirdēja, bija pašas elpa un klusa burbuļošana. Vai tas ir ūdens? Mājai vajadzētu atrasties pie ūdens. Bet viņa neredzēja nedz māju, nedz ūdeni. Viņa sekoja laternām. Drīz vajadzētu sākt riet sargsuņiem, bet viņa nedzirdēja neviena suņa balsi. Laternu rinda nedaudz izliecās, viņa nonāca pie kādas arkas un beidzot to ieraudzīja.

Māju.

Nez vai to var saukt par māju? Olīvijai šķita, ka tā izskatās pēc pārpasauliga objekta, kas nolaidies no kosmosa. Ēka sastāvēja no vairākiem betona blokiem, kas cits citu papildināja, stiepjoties dažādos virzienos. Tie bija izgaismoti no apakšas, no sāniem, izskaistināti ar dekoratīvām stikla fasādēm, kas mirdzēja, melnu metāla rāmju ieskautas. Gara, maskēta gaismas strēle izgaismoja plakano jumtu, radās iespaids, ka tas it kā peldētu gaisā.

Viņa apstājās.

“Neticami,” Olīvija nodomāja, “vienkārši neticami. Vai kāds patiešām kaut ko tādu būvē? Vai kāds patiešām dzīvo tik lepni? Interesanti, cik miljonu nodokļu maksātāju naudas, kas iegūtas no aprūpes namiem, šeit ieguldīts?” Viņa pakratīja galvu un turpināja soļot “kosmosa kuģa” virzienā. “Cerams, es atradīšu ieeju, jo tālvadības pults man nav.” Bet laternu apgaismotais ceļš aizveda viņu līdz milzīgām koka ieejas durvīm ar metāla apkalumiem. Viņa apstājās pie durvīm. Tās nebija durvis, pie kurām var vienkārši pieklauvēt, skaņa neizlauztos cauri pat desmit centimetriem koka. Tāpēc viņa ar acīm mēģināja atrast durvju zvanu. Pa labi atradās liela vara urna. “Laikam tā būs jāmet pret durvīm,” viņa nodomāja.

Un pēkšņi durvis atdarījās.

Tāpat kā vārti, pilnīgi bez skaņas.

Hallē stāvēja kāds vīrs un skatījās uz viņu. Žans Borels. Vīrietis, ko viņa bija redzējusi ziņās. Šodien viņš bija ģērbies pavisam citādi, viņam mugurā bija pieguloši džinsi un plāna bēškrāsas žakete virs melna, pieguloša krekla. “Māksliniecisks stils,” Olīvijai iešāvās prātā, pirms viņa atcerējās savu šīsdienas lomu. Sieviete ar platu smaidu un akadēmisku interesi par mākslu.

- Sveiki! Olīvija Rivera. - Viņa pasmaidīja.

- Žans Borels.

Viņi sasveicinājās. Viņam bija spēcīgs rokasspiediens, un viņš cieši satvēra viņas roku. “Bet ne tik cieši kā Hilda no Silvergordenas,” viņa nodomāja.

- Nāc iekšā! - viņš aicināja.

Borels pagāja malā, un Olīvija iegāja iekšā. Viņa sajuta ļoti patīkamu un spēcīgu vīrieša aromātu, kas nepavisam neatgādināja muskatriekstu. Borels pagaidīja, līdz durvis aizveras, un sekoja Olivijai. Viņš apstājās viņai tieši aiz muguras.

- Rivera, - viņš noteica. - Vai esi latīņamerikāņu izcelsmes?

Olīvija pagriezās.

- Jā. Meksikāņu.

- Tas ir pamanāms. Vai esi Djego^8 radiniece?

- Ļoti attāla. Tava māja ir fantastiska!

- To projektēja arhitekts. Tūmass Sandells. Ar brīvu roku. Glāzi martini?

- Nē, paldies, esmu pie stūres.

- “Mustanga”?

- Jā, kā tu zini?

Borels devās uz priekšu.

- Pagaidām vari apskatīties apkārt.

Viņš izstiepa roku un norādīja uz “kosmosa kuģa” iekšpusi.

- Es laikam tomēr iedzeršu martini, - Olīvija sacīja. - Bet ne pārāk daudz džina.

- Ideāli.

Borels jau bija ceļā uz bāru, kas atradās tālāk. Tas bija liels, izgaismots bārs ar fantastiskām neona dekorācijām. Visticamāk, vēl viens mākslas darbs. Olīvija mēģināja atcerēties, bet nespēja iedomāties nevienu mākslinieku, kas to būtu varējis radīt. Viņa sāka apstaigāt lielo zāli. Pie baltajām sienām bija gaumīgi izvietoti mākslas darbi, kurus viņa atpazina, vismaz lielāko daļu. Marija Luīze Ēkmane. Ērnsts Bilgrēns. Sesīlija Ēdefalka. Ulle Kokss. Lēna Kronk-vista. Gluži kā no citas pasaules plūda klusa mūzika, telpā jaucās un mijās elektroniski radītas skaņas, netraucējot baudīt mākslu. Šīs telpas bija radītas mākslai un mākslas baudītājam. Skaistas, plašas telpas.

- Kā tev patīk? - Borels sauca no bāra.

Olīvija pagriezās pret viņu. Viņš plānās šķēlītēs grieza citronu.

- Vienkārši fantastiski! - viņa atbildēja.

- Man arī tā šķiet.

Borels pasmaidīja un iemeta citrona šķēlīti dzēriena glāzē. Olīvija turpināja staigāt un juta, kā viņu apņem teju vai svētums. Perfekti izvietotās gleznas apreibināja viņu. “Es arī tā gribētu dzīvot,” viņa nodomāja, “tik skaisti, staigāt pa šādu zāli un vienkārši baudīt. Dzīvei nav jāsastāv tikai no grūtībām, neglītuma un izgulējumiem ar tārpiem tajos.”

Šī doma viņu atgrieza īstenībā.

“Atceries, kāpēc esi šeit, Olīvij! Saņemies! Padomā, cik dārgi tas ir maksājis tiem, kas saistīti ar aprūpes namiem!”

- Martini.

Borels pasniedza viņai plānu, zemu glāzi un pacēla savu. Viņa atbildēja ar to pašu. Ar dzērienu rokā Borels sāka ceļojumu pa savu mākslas pasauli. Viņš patiešām mīlēja viņam piederošās gleznas. Apgājis apli, viņš apstājās un vēroja Olīviju. Kopš ierašanās Borela mājās sieviete bija izvairījusies skatīties uz viņa porcelāna aci. Viņa zināja, ka viņam tāda ir. Tagad viņa tai pievērsa skatienu. Borels to pamanīja.

- Negadījums medībās, - viņš teica. - Mēs bijām Kilimandžaro tuvumā, un manā redzeslokā parādījās lauva. Es biju pārāk aizrāvies, laidnis izsita aci. Bet lauvu es nošāvu.

- Tas labi.

Negadījums medibās? Acs viņam trūka jau kopš bērnības. Vismaz Alekss tā teica. Viņi taču bija mācījušies kopā. Bet lai tā būtu, kurš gan nekad nav samelojies savā CV?

- Tu pati arī nedaudz šķielē, - teica Borels.

-Jā-

- Vai tas tevi apgrūtina?

- Kādā ziņā?

- Es Lozannā pazīstu kādu speciālistu, kas to var labot.

- Nē, tas mani neapgrūtina.

Olīvija dzēra martini. Viņai nepatika vīrieša familiārais tonis. Viņš bija uzņēmies sarunas vadību.

“Uzticies intuīcijai!”

- Vai runāsim tepat?

- Labāk bārā.

Viņi gāja uz satriecošā bāra pusi. Olīvija apsēdās uz bāra ādas krēsla, Borels - viņai blakus. Vienā letes galā atradās kāds melns priekšmets, kas acumirklī piesaistīja Olīvijas uzmanību.

- Cik skaista vijole!

- Blackbird. Lāršs Vīdenfalks. Viņš to uzbūvēja saskaņā ar Stradi-vāri rasējumiem. Paņem to!

Borels pasniedza Olīvijai vijoli. Viņai šķita, ka rokās iegulsies viegls instruments. Taču viņa to gandrīz izmeta no rokām. Vijole bija izkalta akmenī. Tā bija ļoti smaga.

- No kā tā ir veidota? - viņa jautāja.

- No melnā diabaza. Viņš to izcirta no kāda veca kapakmens. Vienigā akmens vijole pasaulē.

- Vai uz tās var ari spēlēt?

Borels pastiepa roku un paņēma skaisto, gludo diabaza vijoli. No bāra letes viņš paņēma lociņu un izslēdza fona neona gaismas. Blāva gaisma atspīdēja no blakusesošās gleznu galerijas.

Viņi sēdēja teju tumsā.

- Aizver acis! - viņš teica.

Olīvija mirkli minstinājās un aizvēra acis. “Ko es daru?” Un tad viņa sadzirdēja trauslas vijoles skaņas. Akmens korpusa rezonanse bija iespaidīga. Pirmajām skaņām sekoja citas, savijoties liegā melodijā. Vai viņš prot spēlēt vijoli? Olīvija atvēra acis. Borels nolika lociņu.

- Uz tās var spēlēt, - viņš teica.

Pavisam uzmanīgi viņš nolika vijoli atpakaļ uz bāra letes.

- Intervija! - viņš teica.

Olivija paņēma nelielu diktofonu un lūdza atļauju ierakstīt sarunu.

Viņš atļāva.

Viņa paņēma bloknotu ar iepriekš sagatavotajiem jautājumiem un sāka interviju. Sākumā viņa pastāstīja Borelam par savu bakalaura darbu. Viņa ļāva Borelam noprast, ka viņa piedalīšanās tā veidošanā ir ļoti nozīmīga.

Viņš to novērtēja.

Lielāko daļu jautājumu viņa bija atlasījusi, pārlapojot mākslas žurnālus un ar mākslu saistītās intervijas. Daļu viņa bija atradusi, pārlasot internētā pieejamās intervijas ar Borelu saistībā ar viņa interesi par mākslu. Tās bija galvenokārt angļu valodā. Viņa norādīja, ka apzinās, ka viņas zināšanu līmenis par moderno zviedru mākslu nestāv ne tuvu Borela zināšanām, bet izteica cerību, ka viņš tās neuzskatīs par pārāk seklām.

Viņš tā nedomāja. Viņam patika runāt par savu kolekciju. Par personisko attieksmi pret to. Par savu padziļināto interesi par mākslu un to, cik lielu daļu viņa dzīves tā aizņem.

- Vai tu kādreiz pats esi vēlējies kļūt par mākslinieku? - Olīvija pajautāja, kad viņai vairs nebija, ko jautāt.

- Nekad. Es esmu vairāk apdāvināts finansiālā jomā.

- Tu esi riska kapitālists?

-Jā.

- Vai tu savu mākslas kolekciju uzskati par investīciju?

- Jā. Bet ne finansiālā ziņā. Mana galerija ir investīcija manī. Es ticu, ka es kā cilvēks attīstos caur mākslu.

- Tu kļūsti labāks riska kapitālists?

- Vairāk vai mazāk, - Borels smaidīja.

- Tad jau tas tomēr ir finansiāls ieguldījums?

Borels viņu vēroja. Vai viņam patīk, ka esmu bezkaunīga, vai arī viņam patīk izaicinājumi? Viņš taču pelna, uzņemoties risku.

- Vai intervija ir galā?

-Jā.

- Tādā gadījumā es gribu tev parādīt savu L istabu. Kā nelielu bonusu.

Borels noslīdēja no krēsla. Olivija viņam sekoja. Viņi šķērsoja vairākus gaiteņus un nelielas telpas, pie kuru sienām greznojās skaisti akvareļi. Pēc brīža viņi iegāja garā, gaišā hallē, kuras siena bija veidota no milzīga stikla - pa to pavērās skats uz tumšo jūru. Olīvija palūkojās ārā un saprata, ka visa halle ir būvēta uz klints, kas pārliekusies pār ūdeni. Viņa vēroja viļņus šķeļamies klints pakājē. “Krastmalas saudzēšanas likums acīmredzot neattiecas uz visiem,” viņa nodomāja un steidzīgi sekoja Borelam. Pēkšņi viņa apstājās. Viena no gigantiskajām stikla rūtīm atdalīja akvāriju, kas stiepās no grīdas līdz griestiem un bija piepildīts ar zaļu ūdeni. Tajā peldēja Siāmas dvīņu embriji. Viņu saaugušie ķermeņi lēnām slīdēja akvārijā.

- Demjens, - Borels teica.

Demjens Hērsts.[9] Olīvija bija par viņu dzirdējusi. Viņš bija mākslinieks, kas ievietoja iebalzamētus līķus ar formaldehīnu piepildītās stikla tvertnēs. Bet šis te? Viņa skatījās uz savādo akvāriju.

- To tu nedrīksti savā darbā pieminēt, - Borels piemetināja. - Tas nav oficiāls mākslas darbs. Viņš to veidoja īpaši šai ēkai. Uz vietas. Tikai man.

Olīvija meklēja vārdus.

- Bet kur viņš... no kurienes...

- Šie dvīņi piedzima nedzīvi. Mančestrā. Viņu vecāki saņēma pieklājīgu kompensāciju. Viņu dvīņi turpina dzīvot kā mākslas darbs.

Borels ti rpināja soļot pa gaišo halli. Olīvija novērsās no šaušalīgā “mākslas darba” un jutās ļoti nepatīkami. Ko viņš man vēl grasās rādīt? Savā L istabā?

- Šeit.

Borels bija apstājies pie metāla durvīm halles galā. Viņš nospieda pogu pie sienas. Ari šīs durvis atvērās bez skaņas.

- Tikai pēc tevis.

Borels pamāja, un Olīvija, mazliet vilcinādamās, iegāja iekšā. Telpa nebija liela. Tā bija kvadrātveida. Bez logiem. Pie visām sienām bija piekārtas gleznas. Pa divām pie katras. Lielāko daļu viņa atpazina un tagad saprata, kāpēc viņš to sauc par L istabu. Tajā atradās Lēnas Kronkvistas, Lārša Lerīna, Linnas Fernstremas un Lārša Klēna darbi.

- Lēna, Linna un divi Lārši. Mani mīļākie mākslinieki.

“Viņš tos uzrunā vārdā?” nodomāja Olīvija. Vai viņš viņus pazīst personiski? Tas ir ļoti iespējams. Vai ari viņš vienkārši spēlējas ar vārdiem? Viņa paskatījās uz dārgajām gleznām. Peļņa no nevērīgi aprūpētiem večukiem tika investēta augstas kvalitātes mākslā. Cik ciniski! Interesanti: cik no māksliniekiem zina, no kurienes nāk nauda, par kuru tiek pirkti viņu darbi? Vai viņi jebkad par to iedomājas? Vai ari šajā jomā darbojas princips “Kurš maksā, tas pasūta mūziku”? Vai viņi uzņēmās atbildību tikai par savu darbu radīšanu? Nevis par to, kas ar tiem notiek pēc tam? Kādās rokās tie nonāk? Kāda cilvēka brīvo domu lidojumu nopērk par netīru naudu un pēc tam piekar tumšā būcenī pie sienas? Vai viņiem tas nerūp?

Viņa cerēja, ka rūp gan.

Borels nostājās istabas vidū. Viņam rokā joprojām bija martini glāze. Tā bija tukša.

- Šī ir mana bagātību sala, - viņš teica. - Varbūt ne tirgus vērtības ziņā, bet man pašam. Ši ir mana Šangrila'.

1 Izdomāta vieta britu rakstnieka Džeimsa Hiltona romānā “Zaudētais horizonts" (1933). Šangrila kļuvusi par sinonīmu paradīzei zemes virsū - nezūdošas laimes zemei, kas izolēta no pārējās pasaules.

Olīvija palūkojās uz Borelu. Viņa skatiens lēni slīdēja pār sienām, un viņa juta, ka viņš patiešām domā to, ko saka. Ši istaba bija ļoti īpaša. Tieši viņam.

- Kas tā par skaņu? - viņa jautāja.

Elektroniskā mūzika bija apklususi, un tagad varēja dzirdēt klusi dūcošu skaņu, ks nāca no augšas. No griestu paneļa.

- Vakuuma sistēma.

- Kas tā tāda?

- Pasaulē modernākā ierīce, lai novērstu mākslas darbu zādzības. Pagaidām to izmanto tikai privātpersonas.

- Kā tā darbojas?

- Tu gan esi ziņkārīga.

- Vai tas ir noslēpums?

Borels pasmaidīja.

- Nē, nebūt ne, - viņš teica un norādīja uz griestiem. - Kad sistēma ieslēdzas, durvis aizveras, un viss gaiss no telpas tiek izsūknēts. Kā tu redzi, šeit nav ventilācijas. Telpa tiek hermētiski noslēgta, un nav iespējams tajā iekļūt.

- Un kas notiek, ja gadījies palikt telpā?

- Tas ir ļoti mokoši.

Olīvija paskatījās uz dūcošo griestu paneli. Vai viņš meloja? Kāpēc gan lai viņš melotu? Par viņam piederošo naudu varēja iegādāties jebkuru augstās tehnoloģijas sistēmu.

Viņa juta vēlmi tikt prom.

No šīs telpas.

No šīs mājas.

- Vai vēlies vēl vienu martini? - Borels jautāja.

- Nē, paldies.

Olīvija izgāja no L istabas. Borels viņai sekoja. Visu atpakaļceļu pa gaišo halli Olīvija mēģināja noturēt skatienu uz sienu pretim stikla fasādei. Ejot cauri īsam, pustumšam gaitenim, Olīvija pēkšņi sajuta dūmu dvaku cērtamies nāsīs. Tie bija cigarešu dūmi. Viņi nebija vieni. Šeit bija vēl kāds.

Viņa pielika soli.

- Vai tu satiki Magnusu Tūrhedu?

Borela balss skanēja Olīvijai tieši aiz muguras.

- Jā. Bukowski izstāžu zālē, - viņa teica. - Izskatījās, ka viņš ir ieinteresēts iegādāties Kārinas “Mammas” Anderšones darbu. Vai tas domāts tev?

-Jā-

- Tātad viņš ir iesaistīts tavas mākslas kolekcijas veidošanā?

- Viņš ir iesaistīts visā, kas ar mani notiek. Viņš ir ļoti uzticams. Pats labākais.

- Vai tu iegādājies gleznu?

-Jā. Es nopirku arī Annas Sofijas videomateriālu. Vai vēlies redzēt?

- Annas Sofijas Sidēnas?

-Jā-

Olīvija bija lasījusi par Sidēnu, vienu no starptautiski pazīstamākajām Zviedrijas videomāksliniecēm. Bet viņa negribēja skatīties video. Viņa gribēja tikt ārā pie savas automašīnas un atpakaļ civilizētajā pasaulē.

Viņa bija redzējusi pietiekami.

- Tā ir manā birojā, - Borels teica.

Viņa birojā?

-Jā, labprāt, - viņa atbildēja. - Bet pēc tam man jādodas prom.

Olīvija sekoja Borelam uz viņa biroju. Birojs atradās stāvu zemāk. Viņa nesaprata, kā viņi tur nonāca, pēkšņi viņi vienkārši bija klāt. Viņi stāvēja pie kādām durvīm, kas bez skaņas ieslīdēja sienā. Borels piegāja pie liela platekrāna televizora, ielika atskaņotājā kompaktdisku un izvēlnē atlasīja Annas Sofijas Sidēnas video.

Mākslas darbs tika palaists.

Visticamāk, uz ekrānā bija redzama ļoti liela māksla, tas bija apdāvinātas sievietes mēģinājums izpētīt cilvēka psihi ar tām ierīcēm, kas viņai bija pieejamas. Bet Olīvija tam nepievērsa lielu uzmanību. Viņa nelūkojās uz ekrānu. Nepagriezusi galvu, viņa pārlaida skatienu telpai. Neko daudz viņa nepamanīja. Pie vienas sienas bija skaists spogulis zelta rāmī. Kreisajā pusē atradās rakstāmgalds ar aizvērtu portatīvo datoru. Un stacionāro datoru. Platekrāna televizora vienā pusē viņa redzēja plauktus, pārpildītus ar biroja mapēm.

Otrā pusē bija plaukts ar krustu šķērsu saliktām mākslas grāmatām. Pašā galā uz pāris biezām grāmatām bij novietota plāna soma. Aizvērta.

Ļoti īpatnēja, rūtaina korķa soma.

Portatīvā datora soma.

Olīvija juta, ka sirds sāk mežonīgi dauzīties.

- Kā tev patīk?

Borels skatījās uz viņu. Viņš bija vērojis Olīviju kopš videofilmas sākuma. Viņš pat nebija uzmetis ekrānam skatienu. Olīvija to saprata.

- Fascinējoši, - viņa teica.

- Ļoti.

Borels turpināja vērot viņu ar savu veselo aci. Olīvija mēģināja koncentrēties uz priekšā esošo attēlu. Borels aplika vienu roku ap viņas pleciem un izslēdza ekrānu. Viņš pieliecās viņai tuvāk un gandrīz čukstus sacīja:

- Tu nemaz neraksti bakalaura darbu, vai ne?

Olīvija noņēma viņa roku no pleciem. Tā viņa ieguva dažas sekundes. Pēc tam viņa sacīja:

- Rakstu gan.

- Man šķiet, ka tu melo. Kāpēc tu atbrauci?

- Lai intervētu tevi. Bet tagad man jābrauc atpakaļ uz pilsētu. Paldies par man veltīto laiku. Es atradīšu izeju pati.

Olīvija ātri devās uz durvju pusi. Borels palika stāvam. Olīvija nezināja, kurp ved gaitenis, kurā viņa bija nonākusi. Viņa pagrieza galvu un redzēja, ka Borels noskatās viņai pakaļ. Viņa sāka iet ātrāk un dzirdēja, ka elektroniskā mūzika mājā kļūst aizvien skaļāka. Dīvainās skaņas atbalsojās mājas sienās. Nogriezusies ap stūri, viņa manīja gaismas strēli mazliet tālāk. Vai tas bija bārs? Viņa pielika soli, zempapēžu kurpes klaudzēja pret akmens grīdu.

Tas bija bārs. Viņa ienāca zālē, kuru atpazina, un ātrā solī devās uz izeju. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja kustību un paskatījās uz bāru. Tur, uzgriezis muguru, sēdēja kāds vīrietis. Viņa priekšā vērpās zilu dūmu strūkliņa. Viņa uzreiz viņu atpazina pēc zirgastes pakausī. Vai viņš te bija visu laiku? Kāpēc viņš nepagriezās? Viņa iegāja hallē un ieraudzīja lielās koka durvis. Kā, pie velna, lai tās atver? Viņai

nenācās to darīt. Durvis atvērās pašas, pirms viņa paspēja līdz tām nokļūt.

Viņa izskrēja ārā.

Un skrēja pa izgaismoto ceļu.

Olīvija izskrēja pa atvērtajiem vārtiem un ielēca mašīnā. Tur viņa atslāba. “Kāpēc es skrēju?” viņa nodomāja, mazliet pakratīja galvu, iedarbināja mašīnu, izbrauca atpakaļgaitā un izripināja automašīnu uz šaurā, tumšā meža ceļa. Atpakaļskata spogulī viņa redzēja kādu tumšu stāvu iznākam pa vārtiem. Tūrheds? Viņa sadusmojās par to, ka mašīnai nedarbojas aizmugurējā stikla tīrītājs. Olīvija uzspieda uz gāzes pedāļa un centās noturēt automašīnu uz meža ceļa. Pēkšņi viņa strauji nobremzēja. Tuvās gaismas nebija ieslēgušās. Tā nebija pirmā reize, viens no vadiem mēdza atvienoties, viņa to zināja. Olīvija izkāpa no mašīnas. Pacēlusi pārsegu, viņa pamanīja divus gaismas kūļus laužamies cauri mežam aiz viņas. “Lai kurš tas būtu, es to cilvēku negribu satikt,” viņa nodomāja. “Ne tagad.” Un iekāpa atpakaļ mašīnā. Būs jabrauc ar miglas lukturiem. Viņa uzspieda uz gāzes pedāļa un mēģināja saskatīt tik tālu, cik vien varēja. Lietus bija mitējies, un mākoņi pašķīruši ceļu aukstai mēnesgaismai. Pēlēkzilajā gaismā bija saskatāmi vien daži metri ceļa. Viņa palūkojās atpakaļskata spogulī un ieraudzīja tuvojamies divus starmešus. Viņa brauca tik ātri, cik vien bija iespējams. Divas reizes viņa gandrīz nobrauca no ceļa, grants trāpīja pa sanu logiem.

Tad viņa ieraudzīja gaismu. Mājas. Ielu laternas. Pēkšņi mežs beidzās. Viņa bija tikusi gandrīz pie Brunnas. Viņa izbrauca uz šosejas un paskatījās atpakaļskata spogulī. Gaismas aiz viņas bija nozudušas. Vai viņš bija apstājies? Lai kas arī viņš būtu! Tūrheds? Viņa piedeva gāzi un vērās uz priekšu, līdz ieraudzīja degvielas uzpildes staciju.

Olīvija nogriezās, iebrauca uzpildes stacijā un apstājās. Daži cilvēki staigāja šurpu turpu, pildīja degvielu, gāja veikalā un nāca ārā. Viņa izslēdza motoru, izņēma mobilo telefonu un paskatījās pulkstenī. Bija tikai pusdeviņi. Viņa sameklēja Sandras telefona numuru.

- Sveika, Sandra! Atvaino, ka traucēju, es tikai gribēju pārjautāt par tavu datorsomu. Kā īsti tā izskatījās?

- Tā bija no presēta korķa, ar rūtīm. Brūna ar melnām rūtīm. Tētis to bija iegādājies Milānā... Bet to laikam var iegādāties ari internētā. Vai tu atradi datoru?

- Iespējams. Kā jūties?

- Normāli.

- Tas labi. Klau, man tagad jādodas, es tev piezvanīšu rīt. Atā! Olīvija beidza sarunu.

PIRMAIS, KO VIŅŠ NODOMĀJA, bija tas, ka viņš spēj domāt. “Ja es domāju, tātad dzīvoju. Viņi nav mani nosituši.”

Bet viņa seja būtu izcils akvareļa paraugs. Uz tās bija atrodama visa krāsu palete - no vistumšākā kobaltzilā un sarkanā toņa līdz pat koši dzeltenajam, ko kopā savija melnas šuves.

- Vai tu zini, kā izskaties?

Jautājumu franciski uzdeva Žans Batists. Viņš sēdēja uz krēsla pie Abāsa gultas Hopital de la Conception slimnīcā Marseļas centrā.

- Nē.

Abāss mazliet pacēla galvu. Viņš nebija skatījies spogulī, viņam to nemaz nevajadzēja. Viņš labi spēja iztēloties, kā izskatās. Bet viņš bija dzīvs. Ja restorāna Eden Roc viesmīlis nebūtu viņu pamanījis un piezvanījis ātrajai palīdzībai, viņa ķermenis šodien būtu pavisam citā krāsā. No krīta baltās līdz līķa bālajai.

- Man likās, ka naži tev ir līdzi. - Žans Batists smaidīja.

Viņš mēģināja gaisotni padarīt mazliet jautrāku. Abāss nesmaidīja. Ja viņš pasmaidītu, puse sejas pārplīstu. Tomēr viņš varēja parunāt. Varbūt ne gluži skaidri, deguns bija ļoti cietis, bet viņš spēja šļupstot izstāstīt to, ko bija redzējis. Aprakstīt vīrieti, kas bija viņu tik smagi piekāvis. Vīrieti, kam uz kakla bija uztetovēts bullis.

- Tas noteikti ir virs, kuru dēvē par Le Taureau, - Abāss izspieda.

- Iespējams.

Abāss aprakstīja vīrieša seju Žanam Batistam. Viņš pakratīja galvu.

- Pagaidām nekas nenāk prātā.

- Bet tam noteikti ir saistība ar Samlru.

- Vai Filipu Martēnu.

- Vai abiem.

- Jā. Kad tevi izrakstīs?

- Drīz.

- Vai pēc tam tu brauksi mājup?

- Es braukšu, kad būšu visu nokārtojis.

Žans Batists paskatījās uz gultā gulošo piekauto vīrieti. Ko viņš bija nodomājis darīt? Viņš jau bija brutāli sakropļojis vienu šis pilsētas iedzīvotāju. Tas gan bija pēdējais draņķis, bet tomēr. Ar to Žans Batists vēl varēja samierināties, bet vairāk gan ne. Stiltona te vairs nebija. Viņš paliecās uz priekšu.

- El Fasi!

-Jā?

- Tiklīdz tevi izrakstīs no slimnīcas, tu pazudīsi no Marseļas. Vai nu ar vilcienu, vai lidmašīnu. Es negrasos tevi nākamreiz identificēt kādā morgā vai pestīt ārā no nepatikšanām, kurās tu iekulsies. Vai es skaidri izteicos?

Abāss paskatijās uz lielo policistu.

Kādā citā slimnīcā pavisam citā valsti kāds pavisam cits vīrietis sēdēja pie lidzigas gultas. Tajā gulēja Mete Ulsētere, kuras zodu rotāja liels plāksteris. Viņai bija uzliktas deviņas šuves.

Viņas vīrs turēja viņas roku.

- Tev bija infarkts, - Mortens teica.

- Es zinu. Neliels.

- Šoreiz. Bet tas var atkārtoties. Tu taču zini.

To viņiem ļoti skaidri bija pateikuši slimnīcas ārsti. No nākamā infarkta varētu izvairīties. Vai ari ne, ja kriminālkomisāre nemainīs dažus paradumus. Vispārējo dzīvesveidu, it īpaši attieksmi pret darbu. Un, lai uzsvērtu notikušā nopietnību, Metei tika izrakstīta slimības lapa. Un gultas režīms.

Viņa par to nepavisam nepriecājās. Mortens to nojauta.

- Bet tev nāksies palikt mājās, - viņš teica.

- Es zinu.

Pirms kāda laika viņu bija apraudzījuši Lisa un Buse un pastāstījuši jaunumus. Klāsam Hallam un Gabriellai Fošmanei bija izdevies izbraukt no pilsētas par spīti apjomīgajiem policijas spēkiem.-kas bija iesaistīti viņu izsekošanā. Viņu automašīna tika atrasta netālu no Sēderteljes. Visticamāk, viņi tupināja ceļu ar citu automobili.

Bet Fošmanes mājās tika atrastas vairākas paciņas ar 5-IT. Šobrīd eksperti mēģināja noskaidrot, vai tās ir tās pašas narkotikas, kas pazuda no muitas. Šāda iespējamība likās ļoti ticama. Tika konfiscēts arī Fošmanes portatīvais dators. Tiesu informācijas tehnoloģiju eksperti šobrīd ar to strādāja.

Kad Lisa un Buse bija aizgājuši, Mete juta, cik ļoti ilgojas nokļūt atpakaļ darbā. Bet viņai nāksies sēdēt ieslēgtai Kummelnēsā kopā ar vīrieti, kas satraucas par katru viņas soli. Pa kāpnēm. Uz pagrabu. Uz bēniņiem.

- Būs taču jauki mazliet pabūt mājās un atpūsties, vai ne? -Mortens vaicāja.

- Ļoti jauki, - Mete atbildēja.

“Tas būs nepanesami,” viņa nodomāja.

Stiltons baržas salonā dzēra kafiju. Viņu bija apņēmis nepatīkams klusums. Minkens vēl nebija devis nekādu ziņu, un Abāss joprojām necēla klausuli. Kaut kas ar viņu noteikti bija noticis, kaut kas pavisam slikts, Stiltons bija par to pārliecināts. Viņš paskatījās uz ekrānu. Viņš bija aizņēmies datoru no Lunas, lai varētu pasūtīt lidmašīnas biļeti uz Marseļu. Tiešo reisu nebija, tikai pārsēšanās un tamlīdzīgi piedāvājumi. Gluži kā ceļš pa karjeras kāpnēm; paietu labs laiks, līdz viņš tiktu līdz galamērķim.

Un tad zvanīja Minkens. Ar labām ziņām.

- Ovete Anderšone, - viņš teica.

- Akes mamma?

-Jā-

- Viņa ir strādājusi pie Džekijas Berjlundas?

- Acīmredzot. Bet viņa pārtrauca to jau pirms vienpadsmit gadiem, kad piedzima Ake.

- Kā tu to uzzināji?

- Starp mums, amata brāļiem, runājot, īsts meistars nekad neatklāj savus trikus, vai ne?

- Protams! Paldies!

- Kur tu būsi?

- Kad tad?

- Kad pienāks pasaules gals.

- Uz Mēness! Paliec sveiks!

Stiltons nolika klausuli.

Ovete Anderšone? Un Džekija Berjlunda? Tas nu gan ir pārsteigums.

Viņš vēlreiz ieskatījās pulkstenī un aizvēra datoru.

Marseļa pagaidīs.

Ne viens vien gājējs atskatījās, kad jaunā sieviete aizšāvās viņiem garām pa ietvi. Trenēties šādos laikapstākļos ir tīrās mocības. Arī Olivija domāja tāpat. Viņa bija mājupceļā pēc diezgan gara skrējiena, bija auksti, un līdz Skonegātanai vēl bija tālu, turklāt Meksikā savainotā pēda joprojām smeldza. Taču viņa pacieta sāpes, cik labi vien spēja. Adrenalins kūsāt kūsāja, bet viņa mēģināja sakopot domas un atsauca atmiņā vizīti pie Borela. “Tu nemaz neraksti bakalaura darbu, vai ne?” - “Vai viņš jau no paša sākuma zināja, ka es izliekos? Vai viņš par mani bija ko atradis? Kā? Kāpēc tad viņš man ļāva braukt turp? Un kāpēc tur slapstījās Tūrheds? Kāpēc viņš nenāca klāt un nesasveicinājās? Kāpēc viņš pie bāra pat nepagriezās?”

Viņa to nespēja saprast.

Tāpēc Olīvija sāka prātot par datoru, kuru bija redzējusi Borela birojā. Tas pat nestāvēja uz viņa rakstāmgalda, bet gan grāmatplauktā starp mākslas gi'āmatām. Presēta korķa somā. Neparastā somā, bet ne unikālā. Borels to būtu varējis nopirkt kāda ceļojuma laikā. Viņš to būtu varējis pasūtīt internētā. Bet viņš to būtu varējis arī nozagt. No Bengta Sālmana, lai piekļūtu interesantiem failiem par nolaidīgu izturēšanos pret Silvergordenas iemītniekiem. Tad viņš noteikti bija iesaistīts Sandras tēva nāvē.

Tādā gadījumā viņas hipotēze bija pareiza.

Asais, aukstais vējš pūta gan no Hammarbijas, gan Skanstullas puses. Slīdot pār akmens bruģi, tas pieņēmās spēkā un, sasniedzis Skonegātanu, jau līdzinājās ledus strūklai. Līdz mājas durvīm viņa skrēja saliekusies.

Un intuīcija? Ko tā bija devusi? Ko bija mainījis “kosmosa kuģa” apmeklējums? Ko saka viņas zemapziņa?

Viņa bija daudz prātojusi par notikušo. Gan Borela mājā, gan mašīnā sēžot. Kā arī nākamajā naktī. Viņa bija visu atsaukusi atmiņā vēlreiz un vēlreiz, no sākuma līdz beigām, atcerējusies katru repliku, visus iespaidus, visu nepateikto. Nākamajā rītā viņa bija nonākusi pie secinājuma.

Birojā atradās korķa soma ar klēpjdatoru.

Tam nebija nekāda sakara ar intuīciju.

Tomēr bija pilnīgi skaidrs, ka Žans Borels ir ļoti īpašs vīrietis ar ļoti neparastu gaumi. Vīrietis, kas pērk visu, ko vien sirds kāro, un, visticamāk, dara to bez sirdsapziņas pārmetumiem. Un noteikti ir gatavs uz visu, lai nosargātu to, kas viņam pieder.

Bet cik tālu viņš bija gatavs iet, lai nosargātu savus miljoniem vērtos ienākumus no aprūpes namiem?

Olīvija gudroja, kā varētu uzzināt, kam pieder dators korķa somā. Sālmanam vai pašam Borelam? Viņa nevarēja izmantot Meti un kratīšanas orderi, viņai bija pārāk maz pierādījumu. Patiesībā viņai nebija nekā konkrēta. Turklāt viņa nevēlējās iesaistīt Meti. Šī bija viņas pašas hipotēze. Ja tā bija patiesa, viņa Ulsēteres kundzei varētu parādīt, uz ko ir spējiga.

Viņa jau izbaudīja iespējamo triumfu.

Viņai pie pašām durvīm esot, piezvanīja Mortens.

Kad saruna bija beigusies, viss Olīvijas prieks bija vējā. Metes infarkts viņu satrieca, pat ja tas bija vieglā formā un Mete jau atveseļojās. Bet ja tas būtu bijis smagā formā? Ja viņa nebūtu to pārdzīvojusi?

Olīvija atvēra durvis.

- Kādu laiku Mete būs mājās, ja vēlies ar viņu parunāt.

Mortens savu bija pateicis. Olīvija cerēja, ka viņš bija viņas balsī saklausījis satraukumu un pastāstīs par to Metei. Bet parunāt ar viņu? Vai viņš tiešām domāja, ka viņai vajadzētu braukt ciemos un apsveicināties? Likt kaunu pie malas?

Protams, viņa to izdarīs. Bet vēl ne.

Rīt viņa dosies uz Bengta Sālmana bērēm.

Tas bija svarīgāk.

Viņa iegāja kāpņu telpā un aizvēra aiz sevis durvis. Ar spēku. Veicot pēdējos pakāpienus augšup līdz dzīvoklim, viņu nomāca nelāga priekšnojauta. Taču viņa nevarēja saprast, ar ko tā saistīta. Kaut kas ar mašīnu.

Viņa vilka nost sporta tērpu.

Ko tieši viņa nespēja atcerēties?

STILTONS BIJA MĒĢINĀJIS sazvanīt Oveti Anderšoni. Bet viņš tikai atstāja ziņas automātiskajā atbildētājā, un viņa tā ari nepiezvanīja. Tad viņš lūdza Minkenam uzzināt, kur varētu sievieti atrast. Minkens to jau zināja.

- Qjouren. Viņa tur strādā.

- Paldies!

Qjouren bija organizācija, ko pirms četriem gadiem bija nodibinājusi Stokholmas kustība RFHL. Tā bija vienīgā Zviedrijas organizācija, kas palīdzēja vardarbībā cietušām sievietēm. Valstī bija arī citas sieviešu atbalsta organizācijas, bet neviena no tām nerūpējās par izvarošanas un vardarbības upuriem. Lai gan tieši šīm sociālajām grupām bija nepieciešams vislielākais atbalsts.

Stiltons bija dzirdējis par Qjouren. Vienreiz viņš turp bija aizvedis Mjūrielu. Kāds viņas paziņa bija meiteni pamatīgi apstrādājis, un viņa meklēja patvērumu. Tagad tur strādāja Ovete Anderšone. Stiltons gaidija ārā. Agrāk vai vēlāk viņa nāks. Bija pagājis gads, kopš viņš saticis Oveti. Viņas vienpadsmit gadus vecais dēls bija palīdzējis viņam notvert tā sauktos mobilos slepkavas.

Tāpēc Stiltons Oveti atpazina, kolīdz viņa iznāca ārā.

Un viņa pazina Stiltonu.

- Es centos tevi sazvanīt, - viņš teica.

- Es zinu.

- Vai vēlies kafiju?

- Ko tu gribi?

- Vai mēs varam par to parunāt, dzerot kafiju?

Ovete brīdi apdomāja piedāvājumu. Viņai bija savi iemesli. Stiltons viņu vēroja. Pirms gada viņa bija pārstrādājusies, pelnot iztiku ar savu ķermeni. Ļoti zemā līmenī. Uz ielas. Tas, ka viņa pirms daudziem gadiem bija viena no Džekijas Berjlundas ekskluzīvajām

eskorta meitenēm, Stiltonu ļoti pārsteidza. Tagad viņš savā priekšā redzēja pavisam citu sievieti. Ovete joprojām bija pārstrādājusies, un ir fakti, kuru sekas ķermenī nevar noslēpt. Bet viņas sejas izteiksme bija mainījusies, skatiens bija gluži citāds.

Tas bija dzīvīgs.

- Labi, bet uz desmit minūtēm, pēc tam man jāsatiek Ake, - viņa piekrita.

Viņi iekārtojās patukšā kafejnīcā. Ovete piezvanīja Akem un pateica, kur atrodas. Stiltons ļāva viņai pabeigt sarunu un pēc tam painteresējās par darbu Qjouren, lai Ovete atraisītos. Viņa pastāstīja. Kad gadu iepriekš Ake tika piekauts, viņa bija sev nosolījusies mest pie malas darbu uz ielas. Tagad viņa jau pusgadu strādāja Qjouren. Tas viņai deva gan jaunu jēgu dzīvei, gan arī iespēju izprast jūtas, ko bija savulaik apspiedusi. Savas skarbās dzīves pieredzes dēļ viņa varēja labāk saprast sievietes, kas vērsās pēc palīdzības.

- Bet tagad tiek plānots organizāciju slēgt, - viņa teica.

- Kāpēc?

- Valsts vairs nepiešķirs līdzekļus, un pašvaldības nevēlas mūs atbalstīt. Sievietes, kas cietušas no vardarbības, ne tuvu nav prioritāte. Tas ir vājprāts.

Stiltons redzēja, cik sašutusi ir Ovete. Viņš sievieti saprata. Tā tas ir bijis vienmēr. Tie, kam atbalstu vajadzēja visvairāk, bija mazākumā, un vēlēšanās no tiem ienāca vismazāk balsu. Solidaritāte bija kļuvusi par izmirstošu īpašību.

Viņam tas likās pretīgi.

- Tātad - ko tu vēlējies? - Ovete jautāja.

- Parunāt par Rūni Fošu.

Ovete novērsa skatienu un stingi lūkojās kafijas tasītē. Stiltons zināja, ka viņam tika dots maz laika, tāpēc pastāstīja par pagātni. Savējo. Un par to, kā tā bija saistīta ar Rūni Fošu. Viņš to darīja tik dedzīgi, ka viņam izdevās piesaistīt Ovetes skatienu.

Un tad viņš uzdeva jautājumu.

- Vai tolaik, kad tu strādāji pie Džekijas Berjlundas, Rūne Fošs maksāja par seksu ar tevi?

-Jā-

- Vai tu spētu to apliecināt tiesā?

-Nē.

- Kāpēc?

- Jo es vairs nepiederu pie tās pasaules. Negribu to atcerēties. Negribu tikt tajā iejaukta. Turklāt es pazīstu Džekiju. Kā tev šķiet, kā viņa reaģētu, ja uzzinātu, ka esmu palaidusi muti par vienu no viņas svarīgākajiem klientiem?

Stiltons pieņēma viņas argumentus, kā arī saprata, ka viņa nepārdomās. Viņš mēģināja noslēpt vilšanos.

- Vai viņš izmantoja arī citas eskorta meitenes?

-Jā.

- Vai tu kādu no viņām pazīsti?

-Nē.

Visticamāk, viņa pazina, bet negribēja par to runāt. Vai arī nepazina. Bet tagad Stiltons zināja, ka pastāv vēl citas meitenes. Viņam būs jāmeklē tālāk bez Ovetes palīdzības.

Tāpēc viņš mainīja sarunas tematu.

- Kā klājas Akem? - viņš jautāja.

- Labi. Viņam klājas daudz labāk, viņš ir kļuvis mierīgāks. Tas ir vēl viens iemesls.

- Iemesls kam?

- Ake nezina, kas ir viņa tēvs. Ja es visu atklātu, tas visu vēl vairāk sarežģītu.

- Kādā veidā sarežģītu?

- Man tagad jāiet.

- Labi. Rūpējies par sevi! Pasveicini Aki!

- Pasveicināšu.

Ovete redzēja Aki tuvojamies pa ielu. Viņa piecēlās un devās prom. Stiltons pat nepagaršoja kafiju. Tas visu sarežģītu? Kādā veidā? Ko viņa ar to domāja? Vai viņa gribēja teikt, ka...? Viņš neuzdrošinājās pabeigt domu. Uzreiz. Viņam bija jāļauj tai jaukties pa galvu, pirms viņš to spēja noformulēt. Viņš paskatījās ārā pa logu un redzēja, ka Ovete apliek roku Akem ap pleciem.

Vai Rūne Fošs varētu būt Akes tēvs? Vai viņš pirms vienpadsmit gadiem bija padarījis prostitūtu grūtu? Un vai viņam ir dēls, par kuru viņš nezina?

Olivija sēdēja uz viena no pēdējiem soliem Sollentūnas baznīcā. Sandra un Šarlote atradās pašā priekšā. Baznīcā bija daudz cilvēku, un dažus Olivija pazina. Viens no tiem bija Alekss Popovičs, viņi viens otram pamaja ar galvu, kad viņa ieslīdēja solu rindā. Viņa konstatēja, ka Žana Borela šeit nav. Ja viņš te būtu, tas visu sarežģītu. Viņa negribēja, lai Borels uzzinātu par viņas personīgo saikni ar Bengtu Sālmanu.

Toties viņas mamma Marija bija baznīcā. Viņa bija mazliet pašūpojusi galvu, kad Olivija ieradās ar novēlošanos un apsēdās viņai blakus.

Bēru ceremoniju vadīja slaids mācītājs staltu stāju un īsiem, tumšiem matiem. Olīvija nodomāja, ka tas ir tas pats mācītājs, kas pirms dažām dienām bija viesojies pie Sandras un Šarlotes. Viņš ļoti dziļi un aizkustinoši runāja par Bengta dzīvi. Olivija saprata, ka viņš Bengtam un viņa ģimenei bijis ļoti tuvs, un to apstiprināja ari Marijas čukstus teiktie vardi:

- Viņš apglabāja ari Sandras mammu.

Olivija pamāja. Viņai nepatika bēres. Iepriekš viņa bija piedalījusies divās citās bērēs. Kad apglabāja viņas tēvus. No sākuma Arni un pēc tam Nilsu Ventu, viņas bioloģisko tēvu.

Bet šoreiz viņa atnāca Sandras dēļ.

Kad ceremonija bija beigusies, viņi tika aicināti iedzert kafiju nelielā baznīcas telpā. Pirms ieiešanas tajā Olivijai izdevās parunāt ar Sandru divatā. Viņa pamanīja, ka Sandra ļoti turas, lai nesabruktu. Viņas apskāvās. Olivija ļoti labi saprata, kā Sandra jūtas, viņām nevajadzēja sarunāties.

- Vai te kaut kur ir tualete? - Sandra pajautāja.

Olivija norādīja uz durvīm telpas dziļumā. Sandra devās turp, un tobrīd pie Olivijas nāca Šarlote. Viņa bija tērpusies elegantā kleitā, mati bija sasprausti glītā mezglā. “Viņa mazliet atgādina Tērēsi,” Olivija nodomāja, it kā atcerētos, kā izskatījās Sandras mamma. Abām bija gaiši mati un īpatnējas formas acis, kas atradās ļoti tuvu viena otrai. Sandra bija stāstījusi, ka Šarlote ir vecākā no māsām un strādā par golfa instruktori.

Šarlote atpleta rokas, un viņas viegli apskāvās. Olīvija redzēja, ka viņas skropstu tuša ir mazliet izsmērējusies.

- Tas ir tik drausmīgi, - Šarlote klusi noteica.

-Jā-

- Viņš bija tik labs cilvēks.

- Vai jūs uzturējāt ciešas attiecības?

- Pat ļoti. Es biju viņa sievas māsa. Kad Terēse nomira, mēs kļuvām vēl tuvāki. Viņam un Sandrai tas bija drausmīgs laiks. Tādos apstākļos palikt vienam ar bērnu noteikti nebija viegli.

- Es saprotu. Jums vismaz palika vēl jaunākā māsa.

- Jā. Bet viņam tas bija smagāk, daudz smagāk. Neskaitāmas naktis es paliku pie viņa un, kad Sandra jau bija iemigusi, viņu mierināju. Viņš negribēja, lai Sandra redz viņa ciešanas.

- Es saprotu.

- Tā gan. Mēs ļoti satuvinājāmies, tas bija smags laiks... bet vēlāk kļuva labāk. Bengts atkopās, kļuva jautrāks un raudzijās nākotnē. Tāpēc es sākumā nespēju noticēt, kad Sandra pastāstīja, ka Bengts ir izdarijis pašnāvibu. Man tas nelikās loģiski. Protams, viņš pēdējā laikā bija mazliet nomākts, bet no nomāktības līdz pašnāvibai ir tāls ceļš.

- Vai tas bija viņa tēva dēļ? Un Silvergordenas?

- Jā, arī tādēļ.

- Vai tam bija vēl kādi iemesli?

Šarlote pagriezās pret tualetes durvīm. Sandras tur nebija.

- Es domāju, ka Sandra par to neko nezina, - viņa teica klusā balsī, - un viņai arī nevajadzētu uzzināt, bet Bengts bija ļoti nelaimīgs.

- Kāpēc?

- Kādu vakaru viņš man piezvanīja un teica, ka atkal ir iemīlējies, pirmoreiz kopš Terēses nāves.

- Kas viņa bija?

- Kāda kolēģe.

“Gabriella Fošmane?” šāda doma zibenīgi iešāvās Olīvijai prātā.

- Vai jūs zināt, kā viņu sauca?

- Nē. Bet Bengts bija iemīlējies tajā sievietē, un kaut kas darbavietā bija nogājis greizi, tāpēc viņš tik ļoti saskuma.

- Kas notika?

- Es nezinu, bet acīmredzot notikušais padarīja viņu attiecības neiespējamas. Viņš neteica, kāpēc. Bet tik un tā - līdz pašnāvībai tur bija tāls ceļš.

- Tā jau arī nebija pašnāvība.

- Nebija gan.

Kad Sandra atgriezās no tualetes, abas sievietes klusēja. Šarlote piegāja pie Sandras un viņu apskāva. Viņas devās uz telpu, kurā pasniedza kafiju. Olīvija palika stāvam, nezinot, kā rīkoties.

Tāpēc viņa sekoja.

Šarlote un Sandra bija apsēdušās pie viena galda ar Mariju un vēl dažiem cilvēkiem, kurus Olīvija nepazina. Visas vietas pie galda bija aizņemtas. Viņa paņēma tasiti kafijas un pāris cepumu un nezināja, kurp lai iet. Viņa redzēja, ka Alekss ir apsēdies pie mācītāja un kādas nepazīstamas sievietes. “Pastāvēšu tepat malā," viņa nolēma un piegāja pie loga. Telpa bija neliela, un, ņemot vērā, ka baznīcas ceremonijās cilvēki mēdz runāt klusām, brīdī, kad Alekss pacēla balsi, to dzirdēja visi.

- Viņš ir pēdējais draņķis!

Olīvija nesaklausīja, kurš īsti bija tas pēdējais draņķis, jo Alekss uzreiz pieklusināja balsi. Taču viņa kļuva ziņkārīga. Vienīgais nelietis, kuru viņa varēja sasaistīt ar Alekšu, bija Žans Borels. Tāpēc viņa neuzkrītoši tuvojās galdam.

Tagad viņa saklausīja ari klusākas replikas.

- Man šķiet, ka tu pārspīlē, - sieviete teica.

- Iespējams, - teica Alekss. - Tev tā šķiet. Bet man liekas, ka tā ir necieņa pat neierasties uz bērēm. Atsūtīt greznu vainagu, lai parādītu, kuram biezāks maks. Viņš Bengtu pazīst kopš septiņpadsmit gadu vecuma!

- Vai tu varētu mazliet savaldīties, Aleks?

Mācītājs mēģināja Alekšu nomierināt.

- Atvainojiet, - Alekss teica. - Manuprāt, tā neklājas rīkoties.

- Varbūt viņa nemaz nav Stokholmā?

- Ir gan. Kāpēc tu viņu aizstāvi?

Mācītājs pasmaidīja.

- Kādam jau tas ir jādara. Žanu šobrīd ne viens vien mēģina sadzīt rokā.

- Varbūt tam ir iemesls.

Alekss mazliet pagriezās un ieraudzīja Olīviju.

- Sveika! Nāciet apsēdieties!

Alekss nolika viņas priekšā krēslu, un Olivija nevarēja atteikties. Viņa apsēdās pie galda. Alekss viņu iepazīstināja ar pārējiem.

- Tūmass Vēlanders. Agnese fon Borna. ŠI ir Olivija, viņa pazīst Sandru.

- Viņa pārjums daudz runā, - Vēlanders teica un ziņkārīgi nopētīja Oliviju.

- Tiešām?

- Jā. Jūs ar mammu parūpējāties par viņu tajā šausmīgajā nakti.

- Jā. Viņa palika pie mums pa nakti. Mamma dzīvo netālu no Sālmaniem.

- Sandra to minēja.

- Tagad man jādodas prom, - Alekss teica un piecēlās.

- Vai es varu braukt kopā ar tevi?

Agnese fon Borna vēlējās braukt līdzi. Viņi piecēlās un devās prom, bet pirms tam Alekss atgādināja Olīvijai par alu, kuru viņa bija solījusi tam izmaksāt. Olīvija apsolīja padot ziņu. Viņa ar bažām noskatījās, kā Alekss un fon Borna aiziet.

Un atstāj viņu divatā ar mācītāju.

- Kā jums šķiet, kā Sandra jūtas?

Vēlanders, uzdodot jautājumu, bija pacēlis kafijas tasi. Olivija mazliet samulsa. Viņai šķita, ka viņas un Sandras attiecības ir ļoti personiskas. Viņa negribēja par tām runāt ar citiem. Bet viņš tomēr bija mācītājs.

Turklāt ģimenes draugs.

- Es īsti nezinu, - viņa teica. - Kā jums pašam šķiet?

- Esmu nobažījies.

Vēlanders paskatījās uz Sandru.

- Kāpēc?

- Jo redzu tās pašas pazīmes, ko toreiz.

- Toreiz? Kad nomira viņas mamma?

-Jā. Viņai bija ļoti slikti. Ilgu laiku. Viņa kļuva katatoniska. Esmu noraizējies, ka viņa tagad reaģēs līdzīgi. Esmu runājis ar viņu teju katru dienu, un man šķiet, ka viņas garastāvoklis ļoti strauji mainās.

- Bet tas nav nekas neparasts.

- Nē, nav vis. Viņa ļoti agri bijusi spiesta piedzīvot vairākas traģēdijas.

-Jā-

- Tur jau viņa nāk.

Vēlanders piecēlās un atpleta rokas. Viņš apskāva Sandru. Olīvija vientuļa sēdēja pie galda. Viņa domāja par to, ko iepriekš bija teikusi Šarlote.

Gabriella Fošmane? Un Bengts Sālmans? Kāds tam sakars ar Sil-vergordenu? Pilnigi nekāds. Bet tam noteikti bija saistība ar pazudušo narkotiku kravu.

Vai hipotēze tika atspēkota?

Mete nevarēja vien sagaidīt, kad Mortens atkal dosies pētit arhīvu materiālus. Reizi nedēļā viņš mēdza aizbraukt uz pilsētu, lai rakātos pagātnē. Viņš mēģināja atrast senus ģimenes locekļus.

- Kāpēc? - viņa jautāja, kad viņš pirmoreiz viņai par to pastāstīja.

-Jo es vēlos zināt, no kurienes esmu cēlies.

- Tu esi no Tjērshovgātanas Sēderā.

- Bet pirms tam?

Tobrīd saruna pārtrūka. Meti nepavisam neinteresēja pagātne. Agrāk vai vēlāk uzradās saistība vai nu ar kādu slepkavu, vai prātu zaudējušu Vācijas grāfu. Un kāds no tā labums? Viņasprāt, pietika zināt, ka esi radinieks pats sev.

Kad Buse un LIsa zvanīja pie durvīm, Mete zināja, ka viņu rīcībā ir dažas stundas. Tikai viņiem vien. Visā lielajā mājā.

- Kā jūties? - Buse jautāja, kad Mete atvēra durvis.

- Labi. Nāciet iekšā!

Saruna par Metes veselību ar to ari bija izsmelta.

Toties sākās sarunas par Klāšu Hallu un Gabriellu Fošmani. Galvenokārt par Fošmani. Tiesu medicīnas eksperti bija kārtīgi izpētījuši viņas datoru un atklājuši šokējošu informāciju. Galvenokārt e-pastu veidā. Sarakstē ar nogalināto Bengtu Sālmanu. No sarakstes varēja skaidri noprast, ka starp viņiem bijušas intīmas attiecības. Attiecības, kas bija spēcīgu jūtu apvītas. Lielākoties no Sālmana puses.

- Viņa tina viņu ap pirkstu, - LIsa teica.

- Tev tā šķiet?

Buse nebija pārliecināts. Tas, ka Sālmanam bija ļoti spēcīgas pītas pret Fošmani, nebija apšaubāms. Vai tās bija abpusējas, nebija nk skaidrs. Bet viņa tikpat labi būtu varējusi būt iemīlējusies Sāl-manā.

Līsa tam neticēja.

- Es domāju, ka Fošmane Sālmanu izmantoja. Manuprāt, viņa aptina viņu ap savu pirkstu ar sarkani nolakoto nadziņu un apzināti pavedināja.

- Kādēļ? - jautāja Mete.

- Lai viņam aiz muguras varētu nodarboties ar kriminālpārkā-pumiem.

- Vai tam ir pierādījumi?

-Jā-

Līsa paņēma dažas lapas, kas bija izdrukātas no Fošmanes datora. Tajās bija Fošmanes un Sālmana sarakstes fragmenti. Pirmais e-pasts bija no Sālmana.

Tu nespēj iedomāties, cik sāpigi man ir to uzzināt. Bet es

nevaru uz to pievērt acis. Es zinu, ko tu esi izdarījusi.

Miļais Bengt! Nav tā, kā tu domā. Tev man jātic. Mani piespieda! Es šovakar piezvanīšu! Mans ķermenis pieder tev.

“Mans ķermenis pieder tev”?

Mete gribēja pati pārlasīt saraksti. Viņa, protams, bija satikusi Gabriellu Fošmani un apzinājās, kādus trumpjus viņa mēdza izmantot, bet “mans ķermenis pieder tev”?

- Kādā ziepju operā viņa dzīvo?

Nākamā sarakste norādīja uz to, ka Sālmans un Fošmane bija satikušies un acīmredzot viņiem bija izdevies par kaut ko vienoties. Šoreiz tonis no Sālmana puses bija citāds.

Da viss nebūs nogādāts atpakaļ līdz svētdienas vakaram,

pirmdien no rīta es zvanīšu policijai. Tu zini, ka man

tas ir jādara. Tad policija parūpēsies par Hallu un tev būs jāatbild par sekām. B.

Mete apkopoja gūto informāciju. Viņa šeit bija galvenā.

Neatkarīgi no infarkta.

- Tātad Sālmans bija uzzinājis, ka Fošmane nozagusi pazudušo narkotiku kravu. Viņa bija atzinusies un visu vainu novēlusi uz Klāšu Hallu. Sālmans, visticamāk, jūtu vadīts, izvirzīja viņai ultimātu: vai nu viņa atgriež nozagtās narkotikas muitā līdz svētdienas vakaram, vai arī viņš pirmdien iet uz policiju.

- Bet viņš to nepaspēja izdarīt, jo tika noslepkavots svētdienas vakarā, - Buse piemetināja.

- Vai viņu nogalināja Klāss Halls?

- Vai Fošmane?

- Vai abi.

- Labi pastrādāts! - uzslavēja Mete.

LIsa un Buse pateicās. Viņi nebija izdarījuši neko īpašu, visu informāciju bija atraduši tehniķi. Taču viņiem patika Metes atzinīgais vērtējums.

- Tādā gadījumā mums ir tikai divas problēmas, - viņa teica. - Pirmā - mūsu aizdomās turamie ir uz brīvām kājām. Ilgi tā vairs nebūs, viņi ir amatieri. Otrā, mazliet sarežģītākā, - Sālmana dators. Tas joprojām nav atrasts. Kur tas ir? Nedz pie Halla, nedz Fošmanes, vai ne?

-Jā, - LIsa apstiprināja. - Bet, ja viņi to nozaga, domādami, ka Sālmans tajā glabā informāciju par zādzību, tikpat labi viņi to varēja kaut kur izmest.

Metei jau ienāca prātā vairākas versijas, taču tad viņa pa virtuves logu ieraudzīja Mortena automašīnu. Jau tagad? Viņš bija projām labi ja stundu. Mete piecēlās, neatbalstoties pret galdu. LIsa un Buse to ievēroja.

- Jums tagad jādodas prom. Mortens nāk.

Buse un LIsa paguva visu salikt somās un atvērt durvis, kad Mortens nāca iekšā pa vārtiem.

- Sveiki! - viņš teica. - Ko jūs šeit darāt?

- Viņi atnāca ar puķēm! - Mete sauca no priekšnama. - Mīļie mani.

Л

Viņa pamāja Busem un Līsai, kas paslīdēja garām Mortenam uz vārtu pusi. Mortens noskatījās viņiem pakaļ. “Mīļie mani”? Viņš uzkāpa pa kāpnēm un noskūpstīja Meti uz vaiga.

- Kas tās bija par puķēm?

Centrālajā stacijā kā allaž valdīja liela rosība. Olīvija stāvēja pie “spļaujamtrauka” - Stiga Lindberja veidotā skaistā metāla apļa stacijas ēkas vidū, no kurienes varēja vērot cilvēkus, kas stāvu zemāk steidzās uz vilcienu un no tā. Esot stacijā, Olīvija vienmēr centās izvairīties iet zem apļa, to viņa bija iemācījusies, kad vēl dzīvoja piepilsētā. Viņai to, protams, iemācīja Lennija. Pirmoreiz, kad viņas abas brauca kopā, Lennija spēcīgi sagrāba Olīvijas roku brīdī, kad tā grasījās ieiet tieši apšaudes epicentrā.

- Vai esi jukusi? Tu grasies iet tur apakšā?!

-Jā-

- Vai tu neredzi, ka tur augšā stāv cilvēki un gatavojas?

- Kam gatavojas?

- Spļaudīties! Visi to zina! Tie, kas stāv tur augšā, ir īsti spļaušanas meistari! Viņi izmanto košļeni, lai rastos vairāk siekalu, un tad izvēlas savu upuri. Pretīgi!

Olīvija paskatījās augšup un neredzēja nevienu, kas skatītos lejā vai zelētu košļājamo gumiju. Bet kopš tās dienas viņa, ejot pa apakšējo stāvu, vienmēr izvairījās no apļa. Tagad viņa te stāvēja un vēroja tos, kuri apzinājās briesmas, un arī tos, kuriem nebija ne jausmas, kas viņus apdraud. Tādu bija daudz.

Viņa paskatījās pulkstenī. No rīta bija piezvanījis Ūve un teicis, ka pa ceļam uz Kosteru nolaidīsies Stokholmā. Pēcpusdienā viņam bija paredzēta lekcija un nākamajā rītā kāda konference, bet viņš bija teicis, ka pirms tam paspēšot uz brīdi satikties ar viņu. Apmēram tagad, viņa konstatēja.

- Sveika!

Olīvija pagriezās. Tur jau viņš bija. Iededzis, izbalējušiem matiem un drēbēm, kas ceļojuma laikā bija saburzījušās. “Smuks kā bilde,” būtu teikusi Lennija.

- Sveiks! Es tevi nepamanīju!

Olīvija sev par sarūgtinājumu juta, ka nosarkst un tas ir manāms, pat par spīti iedegumam. Kāpēc viņa sarkst? Turklāt viņa jutās mazliet neērti, jo nezināja, vai vajadzētu vīrieti apskaut vai ne.

Bet Ūve jau bija soli priekšā.

- Cik forši tevi atkal satikt! Ar to es domāju “dzīvajā”.

Olīvija cauri apskāvienam izspieda: “Tevi arī,” - un domās

dusmojās uz Lenniju. Ja viņa nebūtu runājusi par Ūvi kā Olīvijas potenciālo puisi, viņai tagad noteikti nebūtu jāsarkst vai jājūtas tik neveikli.

Nekad agrāk tā nebija noticis.

- Uz kurieni iesim? - viņš vaicāja.

Ūvem līdz lekcijas sākumam bija aptuveni stunda laika, tāpēc viņi nolēma iedzert alu viesnīcas Royal Viking bārā netālu no Centrālās stacijas, kur pirms pusotra gada viņi bija satikušies pirmoreiz.

Kad viņi, paņēmuši alu, apsēdās pie viena no zemajiem galdiem viesnīcas vestibilā, Olīvija pēkšņi juta, ka viņas nervozitāte noplok. Patīkami. Nebija iemesla nervozēt. Tās iedomātās izjūtas bija tikai Lennijas fantāzijā. Tagad viss bija kā agrāk, un viņi atkal sarunājās un smējās. Ūve pastāstīja par savu haotisko ceļojumu mājup un to, cik ļoti ilgojas atkal nokļūt Nūrdkosterā. Olīvija pastāstīja viņam par visu, kas bija noticis kopš viņu pēdējās sarunas skaipā. Par Silvergor-denā pieredzēto un savām aizdomām, ka Bengta Sālmana slepkavībai ir ar to saistība.

Bore la apmeklējumu viņavnoklusēja.

- Es gribu tev ko pastāstīt, - Ūve pēkšņi teica.

Olīvija palūkojās uz viņu. Viņa mutes kaktiņš noraustījās. Tā notika vienmēr, kad viņš satraucās.

- Tiešām? Izklausās nopietni. Tas taču nav saistīts ar tavu tēvu?

- Nē, nē, tas ir pavisam kas cits.

Viņš pagriezās pret viņu. Kas gan tik nopietns bija noticis?

- Es esmu iepazinies ar meiteni.

Bumba. Olīvija tikko bija pielikusi alus glāzi pie lūpām un izlēja dažas apkaunojošas lāses. Viņa tās uzreiz noslaucīja.

- Ahā, tas ir jauki! - viņa teica.

Viņa dzirdēja, cik samākslota izklausījās viņas balss, un centās nolikt alus glāzi, neko vairs neizlejot.

- Ari viņa ir jūras bioloģe. Amerikāniete. Viņu sauc Megija. Tev viņa patiks. Mēs kopā strādājām Gvatemalā.

Ūve turpināja runāt, kamēr caur Olīvijas prātu šāvās simtiem domu un attēlu, kurus viņa nespēja apturēt. Ūve un tā Megija pludmalē, roku rokā, dzīvīgi apspriežot izmirstošo koraļļu problēmu visās pasaules jūrās. Ideālais pāris. Viņa sadusmojās uz sevi, ka nebija aizbraukusi apciemot Ūvi sava ceļojuma laikā. Viņš bija vēlējies, lai viņa atbrauc ciemos ceļā no Meksikas uz Kostariku. Viņa bija atteikusies. Sevis meklējumu ceļojumā viņa gribēja būt viena. Tagad Olīvija to nožēloja. Ja viņa būtu piekritusi, iespējams, pašlaik būtu Megijas vietā - pastaigātos pa pludmali, sadevusies rokās ar Ūvi. Bet viņa taču to nevēlējās. Vai tomēr? Viņa nepārtrauca par to domāt. Ko viņa juta? Vai Lennijai tomēr bija taisnība?

Nē, nebija vis!

Olīvija piebremzēja jūtu gūzmu. Viņa tikai bija pārāk satraukta. Viņai taču nebija ne jausmas. Viņš taču varēja viņu tam sagatavot? Tā vismaz rīkotos īsti draugi, draugi viens otram tādas lietas stāsta! Olīvijas apziņu atkal sasniedza Ūves balss.

- Viņa ari piedalīsies konferencē un labprāt ar tevi iepazītos, -viņš teica.

- Ar mani? Kāpēc?

“Vai viņš vēl grib mani piespiest tikties ar to Megiju?”

- Tāpēc, ka esmu viņai daudz par tevi stāstījis.

- Kāpēc?

- Kas tev lēcies? Vai tu dusmojies, ka es agrāk neko neteicu?

- Nē, nepavisam ne.

- Dusmojies gan, es taču redzu. Bet mēs tikko iepazināmies. Tas ir, es un viņa. Pēdējoreiz, kad runājām skaipā, es gribēju tev par viņu pastāstīt, bet saruna pārtrūka.

- Ak tā.

- Tas taču neko starp mums nemainīs?

Olīvija palūkojās uz Ūvi. Šķita, it kā viņš pats neticētu tam, ko saka. Viņa noteikti tam neticēja.

- Tiešām?

- Nē. Megijai ir daudz draugu puišu. Viņai nav iebildumu, ja mēs pavadām laiku kopā.

Olivijai bija pilnīgi vienalga, vai Megijai bija “draugi puiši”, tas pats par sevi jau izklausījās muļķīgi. Olivija gribēja doties prom. Viņai nebija ne mazākās vēlēšanās sēdēt un klausīties, kā Ūve stāsta par savu jauno mīlestību. “Tik cieša mūsu draudzība gan nav,” viņa nodomāja un paskatījās pulkstenī, it kā tas varētu viņu glābt.

- Diemžēl man nebūs laika viņu satikt.

- Es taču nedomāju tagad. Viņa atbrauks tikai rit. Vai mēs varēsim tad tevi satikt?

Olivijas skatiens no rokas pulksteņa pārvirzījās uz nagiem. “Mēs”. Viņi jau bija “mēs”.

Jau.

- Diemžēl man rit jābrauc prom. Kopā ar mammu.

Ūve atlaidās klubkrēslā.

- Labāk pasaki, kā ir, - tu nemaz to negribi, - viņš teica.

Olivija pacēla acis un saskatījās ar Ūvi. Kāpēc lai viņa puisim

melotu?

- Nē, patiesībā negribu. Un tagad tev jāiet, ja nevēlies nokavēt. Olivija piecēlās. Mazliet par strauju. Uves acis vidēja vilšanās.

- Ollvij, apsēdies, lūdzu!

- Tev jāsteidzas.

- Ne tik ļoti. Es tevi lūdzu, apsēdies!

Olivija atkal ieslīga klubkrēslā un vērās laukā pa logu. Uz nagiem vairs nebija vērts skatīties.

- Mēs esam kļuvuši par labiem draugiem, vai ne? - Ūve bilda. -Jā-

- Un starp mums nekad nav bijis nekā vairāk?

- Nē.

- Galvenokārt jau no tavas puses. Visu šo laiku tu to esi ļoti skaidri norādījusi.

Ko viņš ar to gribēja teikt? Ka viņam ir bijušas jūtas pret viņu? Un viņa to bija palaidusi garām?

- Jā, - viņa atbildēja.

- Kādreiz tam bija jānotiek. Ar to es domāju, ka agrāk vai vēlāk viens no mums ar kādu iepazītos.

- Protams. Ar mani tā ari varēja notikt. Patiesībā jau notika. Mek-sikā es iepazinos ar kādu puisi. Ramonu. Un acumirklī iemīlējos. Mēs .ibi iemīlējāmies.

Viņa iesmējās. Pavisam nedabiski. Kāpēc viņa tā teica? Lai atriebtos? Viņa nevienam nebija stāstījusi par Ramonu, izņemot Lenniju. Un arī nebija grasījusies to kādam teikt, it īpaši Ūvem. Viņa pamanīja, ka Ūve sagumst krēslā, un to izbaudīja. Viņai bija izdevies atriebties.

- Ramonu?

-Jā. Bet man bija jādodas prom, tāpēc arī nekas nopietnāks neizveidojās. Taču mēs uzturam sakarus.

Arī tie bija meli. Tāpat kā acumirklīgā iemīlēšanās. Attiecības ar Ramonu aprobežojās ar ķermeņa šķidrumu apmaiņu.

Abpusēju.

- Labi, - teica Ūve.

“Tagad mēs esam mainītās lomās. Tagad tu esi tas, kas ir satraukts, un es jūtos daudz labāk,” nodomāja Olīvija.

- Es varu jums noorganizēt tikšanos, ja tu gadījumā brauc garām Kvatrosjenegasai, - viņa teica.

Nu jau viņa šāva pār strīpu un pati to saprata. Ūve uz viņu palūkojās ar jautājošu skatienu, un viņa gribēja doties prom. Ātri. Pirms vēl kāds krupis bija paspējis izlēkt no viņas mutes.

- Man ļoti žēl, bet man patiešām jāiet. Man jāsatiekas ar Lenniju.

Ūve piecēlās. Olīvija grasījās paiet viņam garām, bet viņš sagrāba

viņas roku un pievilka sev klāt. Tobrīd viņa pati sev atzina, ka ļoti vēlētos, lai tas viss būtu bijis blefs. Arī no viņa puses.

- Tu man ļoti daudz nozīmē, - viņš teica. - Es patiešām nevēlos, lai tas kaut ko starp mums mainītu.

- Protams, tas neko nemainīs, - viņa meloja. - Tas vienkārši bija tik pēkšņi. Bet es tiešām nevēlos viņu satikt, lūdzu, piedod, ja vari. Varbūt kādu citu reizi.

Olīvija atbrīvojās no Ūves tvēriena un mēģināja pasmaidīt.

- Tad jau sazināsimies. Lai tev labi klājas!

Olīvija izgāja uz tumšās, pielijušās ielas. Pa logu viņa redzēja, kā Ūve uzvelk jaku un dodas uz izeju. Viņai šķita, ka viņš izskatās skumjš. Tas gan nebūtu nekāds brīnums. Olivija bija pārliecināta, ka starp viņiem nekas vairs nebūs kā agrāk. Viņa bija zaudējusi labu draugu, un viņai ļoti pietrūks viņu sarunu un varbūt arī kā vairāk. Viņa sāka ātri soļot uz Centrālās stacijas pusi, lai Ūve nevarētu viņu panākt. Nokāpusi pa kāpnēm, viņa izņēma no kabatas mobilo telefonu un piezvanīja Lennijai.

- Tev bija taisnība. Ūve Gārdmans ir pretīgs vārds.

Viņa dzirdēja, ka viņas balss izklausās pārspīlēti moža. Arī Len-nija to pamanīja.

- Kas noticis?

- Viņš ir iepazinies ar kādu meiteni.

- Ak nē! Un tajā brīdī tu saprati, ka man ir taisnība?

- Nē, ne gluži. Bet tas tomēr nav patīkami. Vai varam pēc brītiņa satikties “Kristālā”?

- Protams! Esmu veikalā Skrapan. Man jānopērk lietusmētelis, un pēc tam mēs varēsim kārtīgi noslīcināt tavas bēdas.

Stiltons atkal klaiņoja pa pilsētu. Šoreiz Kungsholmā. Viņam vajadzēja pārdomāt tikšanos ar Oveti Anderšoni. Viņa bija atzinusi, ka Rūne Fošs viņai maksājis par seksu, bet negribēja par to liecināt. Stiltons zināja, ka nevar viņu piespiest to darīt. Viņš arī to nevēlējās. Viņš nogriezās no Fleminggātanas uz Normēlarstrandi un piezvanīja Metei. Viņa uzreiz novērtēja situāciju.

- Tagad mēs vismaz zinām, ka viņš ne tikai bija viņas klientu sarakstā. Viņš ari de facto ir maksājis par seksu ar prostitūtām.

-Jā-

- Bet, tā kā Ovete nevēlas liecināt tiesas priekšā, tas tev neko daudz nepalīdz.

- Nepalīdz vis. Bet viņa apstiprināja, ka viņš seksu pircis ari no citām.

- Vai tu uzzināji kādas vārdu?

-Nē.

- Sāc atkal no nulles!

- Paldies!

Stiltons beidza sarunu un pārkāpa pāri peļķei. No nulles? Nekādā gadījumā. Viņš izķemmēs šo pilsētu no viena gala līdz otram, līdz atradīs kādu citu liecinieku. Kādu, kas būs gatavs liecināt tiesā. Kas nebūs tik neaizsargāts kā Ovete. Tas prasīs laiku, bet Stiltonam laika bija atliku likām. Tieši šim mērķim. Atriebībai. Viņš izbaudīja šo vārdu. Pirms dažām dienām viņš to bija nomainījis pret revanšu, bet šobrīd juta, ka “atriebība” ir īstais vārds.

Tādā vai citādā veidā.

Viņš pameta skatienu uz nesaprotamu grafīti zīmējumu uz ēkas fasādes pretējā ielas pusē. Kaut kādu iemeslu dēļ viņam prātā ienāca Abāss. Stiltons viņam piezvanīja. Abāss neatbildēja. Stiltona vispārīgais aizkaitinājums pieauga. Kad viņam beidzot izdevās sazvanīt Žanu Batistu, viņš izklausījās drīzāk nikns nekā satraukts.

- Es viņam esmu zvanījis piectūkstoš reižu, bet viņš neatbild! Ar ko, pie velna, viņš nodarbojas? Vai tu esi viņu manījis?

- Jā. Vai viņš tev nav zvanījis?

-Nē.

- Viņš ir slimnīcā.

Stiltons acumirkli apklusa. To viņš negribēja dzirdēt. Šajā bridi viņam to nepavisam nevajadzēja dzirdēt.

- Kas notika? - viņš jautāja.

- Viņu piekāva daži sūdabrāļi.

- Stipri?

-Jā-

- Cik stipri?

- Pietiekami, lai pēdas vēl ilgi būtu redzamas viņa sejā. Bet viņš dosies mājup, kolīdz tiks izrakstīts no slimnīcas.

- Kā tu to zini?

- Es esmu policists.

Stiltons viņa atbildi iztulkoja pilnīgi precīzi: Žans Batists bija izvirzījis Abāsam ultimātu. Ļoti labi. Tātad viņš brauks mājās. Stiltons beidza sarunu un devās uz rātsnama pusi. Slimnīcā? Viņš juta, kā vēderā kaut kas sagriežas. “Man vajadzēja palikt Marseļā. Man vajadzēja iemest to sūda lidmašīnas biļeti viņam sejā un palikt. Bet es tā neizdarīju.”

Viņš apsēdās uz slapja soliņa un skatījās uz Ridarijerdena krastu.

Ūdens bija melns un auksts.

Abāss bija piekauts, un nebija neviena, kas liecinātu pret Rūni Fošu.

Viņš bungoja ar kājām pa akmens plāksnēm.

Un kā ar Džekiju Berjlundu? Vai viņš varētu kaut ko iegūt no viņas? Piespiest viņu atzīt, ka viņa bija salīgusi Rūnem Fošam prostitūtas? Kā viņš to varētu izdarīt? Iebiedēt viņu? Džekija nebija sieviete, ko varēja viegli iebiedēt.

Viņš nogriezās uz Normēlarstrandi. Viņš zināja, ka Džekija dzīvo tur, un atcerējās arī viņas māju. Pirms daudziem gadiem viņš bija viņu vedis uz nopratināšanu saistībā ar kādas prostitūtas slepkavību - nogalinātā bija strādājusi pie Džekijas. Viņš pieļāva, ka viņa joprojām dzīvo turpat.

Stiltons piecēlās un gāja kādu gabalu gar krastu. Ejot viņš turējās koku pusē. Viņš neatcerējās viņas mājas numuru, bet varēja to atpazīt pēc skata. Kad viņš tai tuvojās, pie durvīm apstājās taksometrs. No tā izkāpa divi cilvēki. Vispirms Džekija Berjlunda, pēc tam kāds plecīgs vīrietis. Vīrieti viņš nepazina. Vai viņa bija noalgojusi miesassargu? Pirms pāris nozuda durvīs, Džekija pagriezās uz viņa pusi.

Viņš paslēpās aiz koka.

- Tur. Redzi?

Džekija stāvēja pie viena no lielajiem dzīvokļa logiem. Gaisma istabā nebija ieslēgta. Viņa norādija uz ielu, un Mikijs Lī sekoja viņas skatienam. Pie koka stāvēja vīrietis.

- Kas viņš ir?

-Toms Stiltons. Bijušais kriminālizmeklētājs, kas mani terorizējis vairākus gadus.

- Arī tagad?

- Iespējams. Kāpēc gan lai viņš stāvētu lejā un lūrētu?

Džekija pagāja malā, lai ielietu mazliet džina.

Mikijs palika pie loga un turpināja vērot vīrieti pie koka.

Abāss tika izrakstīts no slimnīcas pulksten sešos vakarā. Viņš steidzās. Žana Batista brīdinājumu viņš uztvēra nopietni. Viņš bija ieskatījies viņam acīs un sapratis, ka viņa laiks Marseļā ir cauri. Bet viņš vēl gribēja paspēt kādu apciemot. Daudzdzīvokļu mājā. Mariju.

Taksometrs viņu turp aizveda.

- Kas ar tevi noticis?

Marija šķita satriekta, un tam bija pamatots iemesls. Abāss izskatījās drausmīgi. Viņš cerēja, ka neviena no viņas bērniem šobrīd nav mājās. Viņš negribēja viņus pārbiedēt līdz nāvei.

- Vai tu mājās esi viena? - viņš vaicāja.

- Šobrīd jā. Nāc iekšā. Kas noticis?

Abāss saīsināja stāstu vēl vairāk, nekā bija atklājis Žanam Batistam. Kad viņš bija beidzis, Marija mēģināja viņu apskaut, taču pārdomāja, redzot, cik ļoti viņam sāp, ja tikai pieskaras krūškurvim.

- Vai tev mājās ir dators? - viņš jautāja.

- Paulam ir. Tur, istabā.

Marija norādīja uz dzīvojamo istabu, un Abāss iegāja tajā. Dators bija ieslēgts. Abāss atvēra tīmekļa pārlūku.

- Ko tu darīsi?

Marija virtuvē uzlika vārīties ūdeni. Viņa pameta skatienu pār plecu un palūkojās uz Abāsu.

- Meklēšu kādu cilvēku.

- Ak tā.

Marija nevēlējās iedziļināties. Viņa negribēja tikt iejaukta. Viņai bija vīrs un bērni, un viņa redzēja, kā Abāss izskatās. Viņa varētu palīdzēt ar datoru, bet negribēja neko par to zināt. Viņa cerēja, ka viņš netiek izsekots un neviens nav redzējis, kurp viņš devies. Viņa pagatavoja divas krūzes stipras kafijas un vienu aiznesa Abāsam.

- Paldies!

- Es būšu virtuvē. Bērni būs mājās pēc piecpadsmit minūtēm. Vai tu domā, ka...

- Es ceru.

Abāss drudžaini pārskatīja dažādas tīmekļa adreses. Viņš mēģināja atrast aktieru reģistru. Meklēja aģentūras, kas savos sarakstos

bija iekļāvušas aktierus, kuri spēlēja arī “pieaugušo filmās”. Viņš atrada divas. Pirmās pārskatīšana aizņēma kādu laiciņu. Otrā ritēja raiti. Pietika paskatīties pāris lapu, lai ieraudzītu meklēto. Tā vīrieša attēlu, kurš bija viņu piekāvis. Krāsu fotogrāfiju ar smaidošu vīrieti ieeļļotu ķermeni un garu CV.

- Vai tev ir arī printeris? - viņš uzsauca Marijai.

- Jā. Tas jau ir pieslēgts.

Abāss no aģentūras mājaslapas izdrukāja trīs attēlus.

Tie bija melnbalti, bet tam nebija nozīmes.

Tie arī tāpat derēja.

Viņš devās prom.

*

Kad Olīvija iegāja senatnīgajā restorānā “Pelikāns” pilsētas dienvidos, Lennija jau sēdēja pie galdiņa un bija pasūtījusi viņai alu. Vakars vēl bija agrs, un pie “Kristāla” bāra sēdēja vien daži cilvēki. “Jauki,” nodomāja Olīvija, “šobrīd vēl ir iespējams normāli sarunāties.”

- Stāsti nu! Ar kādu beibi viņš ir iepazinies? - Lennija jautāja.

Olīvija pastāstīja par tikšanos ar Ūvi un pašas reakciju, kuru

nemaz nebija gaidījusi.

- Bet, ja tu viņam pastāstītu, kā jūties, vai tev šķiet, ka viņš neatbildētu ar to pašu? Viņš taču arī ir tevī iemīlējies!

- Ko tu runā?

- Izbeidz, Olīvij! Tu pati sevi dzirdi? Paskaties uz faktiem! Es nesaprotu, kā tu dažās jomās vari būt tik gudra, bet citās tāda muļķe.

Bet Olīvija spītīgi nevēlējās atzīt “faktus”. Runa nebija par miles-tību, bet gan par draudzību. Ļoti īpašu draudzību, kāda viņai pirms tam ar puisi nebija bijusi.

Un viņai bija žēl, ka tā ir beigusies.

Nekas vairāk.

Lennija, būdama uzticama Olivijas draudzene, pārstāja norādīt uz to, cik ļoti Olīvija kļūdās. Pat tad, ja viņai nācās iekost mēlē, kad Olīvija atkārtoja, cik ļoti daudz viņai Ūve bija nozīmējis, joprojām nesaprotot, kāpēc. Viņas pieklusa vienīgi tad, kad vajadzēja pasūtīt alu.

Pēc trīsarpus glāzēm Olīvija juta, ka ir noreibusi. Kopš brokastīm viņa neko nebija ēdusi. Vakariņās viņa dzēra. Tas nebija labi. Tagad restorāns bija cilvēku pilns un ļoti skaļš. Lennija bija aizgājusi uz tualeti, Olīvija viena sēdēja pie galda un domāja, ka laiks doties mājup.

Pilnīgi noteikti.

- Cik neticami! Sveika!

Olīvija dzirdēja balsi sev aiz muguras. Viņas kustības vairs nepakļāvās koordinācijai, un viņa bija spiesta ieķerties krēsla atzveltnē, lai noturētu līdzsvaru. Viņai aiz muguras stāvēja Alekss Popovičs un smaidija.

- Sveiks! - viņa atbildēja.

- Vai esi te viena?

- Nē, kopā ar draudzeni. Viņa aizgāja uz tualeti.

- Vai varu piesēst?

Olīvija pameta skatienu uz tualeti. Lennija tikko bija iznākusi un gāja uz bāra pusi. Kāds viņu kopīgs paziņa viņai pamāja.

Lennija vēl negribēs iet mājās.

Vēl ne.

- Protams, - viņa atbildēja.

Alekss apsēdās.

- Mēs varam kopā izdzert to apsolīto alu, ja vēlies, - viņš teica.

- Kādu alu?

Ņemot vērā to, ka viņa dzīvoklis atradās Stokholmā, to varēja uzskatīt par iespaidīgu. Ja tas atrastos Ņujorkā, kādā gaļas ceha kvartālā, tas būtu pavisam parasts, bet ne šeit. Tas bija divsimt kvadrātmetru liels jumta dzīvoklis, kas izbūvēts vecā rūpnīcas ēkā. Dzīvoklī bija tumša dēļu grida un balsinātas ķieģeļu sienas. Smagās griestu sijas stiepās pāri hallei. Telpas vidū slējās melns skurstenis.

Alekss dzīvoja labi.

“Bet ne tuvu Borela standartam,” Olivija novērtēja, ļaujot jakai nokrist uz grīdas.

- Vai iekursim uguni?

-Nē.

Olīvija negribēja uguni. Viņa gribēja seksu. Šeit un tagad. Labāk ar izslēgtām gaismām. Viņa bija iereibusi un zināja, ka drīz atslēgsies.

- Vai vēlies ko iedzert?

- Nē, paldies.

- Varbūt mūziku?

Olīvija paraustīja plecus. Ja viņš vēlas uzlikt mūziku, lai dara tā.

- Uzliec kaut ko, - viņš teica. - Es noģērbšos.

Alekss norādīja uz pamatīgu disku kolekciju pie sienas un pazuda kādā tumšā durvju ailā istabas otrā pusē. Olivija piegāja pie kompaktdisku plaukta. Diski? Vai tad mūsdienās visi neizmanto Spotifyl Acīmredzot Alekss ne. Olīvija pārlaida acis disku rindai un manīja, ka nosaukumi ņirb viņas priekšā. Viņai bija grūti koncentrēt skatienu. Viņa izvilka vienu disku un mēģināja izlasīt tā nosaukumu.

- Vai kaut ko atradi?

Alekss nāca no otras puses. Viņa cerēja, ka viņš būs tērpies rīta-svārkos vai ari būs kails, bet viņam mugurā bija džinsi un T krekls gluži kā iepriekš. Viņš pienū:a klāt. Olīvija novilka džemperi un atāķēja krūšturi. Alekss pāris metru atkāpās. Kontrasts starp viņas baltajām, stingrajām krūtīm un tumši iedegušo ādu bija pārsteidzošs. Viņa nekad nesauļojās kaila.

- Ejam uz guļamistabu? - viņa jautāja.

Pagāja vien brīdis, lai atrastu Buļļa adresi. Viņa CV uzrādītie dati palīdzēja. Telefona numurs un adrese Abāsu aizveda uz rajonu, kuru viņš nepazina. Tas atradās centrā, bet ārpus Abāsam zināmajiem kvartāliem. Tas bija pilsētas austrumu pusē, mazliet pieklājīgākā rajonā. Buļļa dzīvesvieta atradās veca akmens nama pašā augšā. Durvju uzlaušana Abāsam nesagādāja grūtības, kādreiz viņš būtu varējis izlauzties cauri Berlīnes mūrim. Šeit viņu sagaidīja koka durvis ar spraugu starp tām un stenderi. Viņš uzkāpa pa kāpnēm un nonāca pie smagām dzelzs durvīm. Pie pastkastītes nebija norādīts vārds, bet viņš zināja, ka atradis īstās durvis. Viņš ievilka elpu un aptaustīja savu ķermeni. Viss atradās savās vietās. Viņš paņēma vienu no melnajiem nažiem un viegli pacēla aizvaru, kas sedza pastam paredzēto atvērumu durvīs. Pavisam klusi un uzmanīgi. Gaismas nebija ieslēgtas. Viņš nolaida pastkastītes aizvaru un piezvanīja pie durvim.

“Es pievēršu acis vienreiz, bet otrreiz gan to vairs nedarīšu.” Abāss dzirdēja lielā policista balsi atbalsojamies prātā. Viņš atcerējās vēl vienu repliku, kas bija izskanējusi no tās pašas mutes. “Diemžēl mirusi pornoaktrise nav mūsu prioritāšu augšgalā.” Abāsam tā bija prioritāte.

Viņš piezvanīja pie durvīm vēlreiz. Nekas nenotika. Viņš pielika ausi pie durvīm un klausījās. Iekšpusē nekas nebija dzirdams. Viņš nokāpa pa kāpnēm un šķērsoja ielu. Gabaliņu tālāk atradās akmens kāpnes, kas veda uz kādu torni. Viņš piegāja pie tām un apsēdās dažus pakāpienus augstāk. No turienes varēja redzēt gan durvis, gan augšējo stāvu logus. Gaisma tajos nedega.

Viņš nolēma pagaidīt, līdz Bullis ieradīsies.

Mikijs Lī bija nodevies savam vienigajam pienākumam, kas viņam bija jāveic kā Džekijas Berjlundas īrniekam. Tagad viņš stāvēja dušā, un viņa iebāza mazliet tualetes papīra kājstarpē, lai nesasmērētu bik-sites. Viņa jau pirms pāris gadiem bija piedzīvojusi klimaksu, tāpēc nevajadzēja uztraukties par sēklas noplūdi, bet viņa negribēja, lai sperma ietek biksītēs. Viņa apsēdās uz tualetes poda malas un vēroja vīrieti dušā. Stikls bija matēts, tāpēc detaļas nebija redzamas. Viņai to ari nevajadzēja. Viņa vēroja viņa ķermeņa siluetu un domāja par iepriekšējiem gadiem. Tiem, kuri sen pagājuši. Pirms kāda laika viņi bija strādājuši teju kopā, abi vienā jomā. Viņa bija kaislīga eskorta meitene, un viņš bija vīrietis, kuram labi padevās tas, kas tādiem vīriešiem padodas. Viņiem kopā bija interesanti. Vairākās jomās.

Viņu attiecības bija piesātinātas.

Viņa bija sākusi iesakņoties Stokholmā, un viņai paveicās nokļūt eskortmeiteņu biznesa administratīvajā pusē un dibināt savu uzņēmumu Red Velvet.

Un Mikijs Lī bija palicis Eiropas otrajā pusē.

Reizēm viņi sazvanījās, šad tad apmainījās vēstulēm, vēlāk e-pastiem, dažām neķītrām bildēm. Tas arī viss. Bet pietiekami, lai uzturētu saikni.

Tagad viņš atkal bija te, un viņiem kopā bija labi.

Mikijs atvēra dušas durvis un pastiepās pēc dvieļa. Džekija viņam uzsmaidīja. Viņš pasmaidīja pretī un sāka slaucīties. “Manā laikā viņam tā vēl nebija,” viņa nodomāja. “Tetovējums parādījās vēlāk.” Mazs, melns bullis uz kakla.

Interesanti: kopš kura laika tas viņam ir?

KĀDA LAIKRAKSTA IZRAUTĀ LAPA planēja pāri ietvei, agrā rīta vējš iesteidzās mazajās šķērsieliņās. Abāss iztaisnoja savu sastingušo ķermeni. Visu nakti viņš bija sēdējis uz akmens kāpnēm, veroties uz Buļļa durvīm. Daži cilvēki bija iegājuši ēkā, daži - iznākuši no tās. Buļļa starp tiem nebija. Bija iestājusies rītausma, bet logi ēkas augšstāvā joprojām bija tumši. Abāss paskatījās pulkstenī. Iespējams, drīz Žans Batists sazvanīsies ar slimnīcu un uzzinās, ka viņš jau ir izrakstīts. Viņš nokāpa pa kāpnēm un gaidīja taksometru.

Kad tas apstājās pie viesnīcas Richelieu, Abāss bija izlēmis. Viņš izrakstīsies no viesnīcas un pazudīs no zemes virsas. Šajā pilsētā viņš joprojām zināja vairākas vietas, kurās Žans Batists viņu nekad neatrastu. Vienīgais, kas viņam nedeva mieru, bija Toms. Abāss zināja, ka bija izmantojis Toma sakarus ar Žanu Batistu, un, ja viņš tagad rīkosies aiz lielā policista muguras, viņš iegāzīs arī Tomu.

Bet, kopumā ņemot, tā nebija pati lielākā problēma.

Svarīgāk bija atrast Bulli.

Abāss pagāja garām iemigušajam portjē. Viņš izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza durvis un iegāja istabā.

- Dodies mājup?

Žans Batists sēdēja uz gultas malas un smēķēja. Viesnīcā nedrīkstēja smēķēt, bet Žanu Batistu tas neuztrauca. Abāss instinktīvi gribēja mesties bēgt, bet tā vietā mazliet saguma.

- Tev būs privātais eskorts līdz Centrālajai stacijai.

To sakot, Žans Batists viegli smaidīja. Tas bija neparasti, mazliet samāksloti.

Pulkstens bija mazliet pāri deviņiem. Žans Batists stacijā smēķēja jau trešo Gauloise cigareti. Viņš stāvēja uz ceturtā perona un ar skatienu sekoja ļoti resnam balodim. Tas bija tikko norijis gabalu bagetes, kas mētājās zemē, un mēģināja pacelties pret izliekto dzelzs konstrukciju stacijas galvenajā hallē. Tas neizdevās tik sekmīgi, kā

cerēts, un balodim nācās atpūsties uz kādas lokomotīves motora. Žans Batists novērsa skatienu no baloža un palūkojās pār dūmakā tīto platformu. Vilciens aties pēc divpadsmit minūtēm, un Abāss joprojām nebija bildis ne vārda par to, kur bija pavadījis nakti. Tas arī nebija tik svarīgi. Viņš tiks iesēdināts vilcienā uz Parizi. Ja viņš tur izkāps, tā jau būs Parizes policistu problēma.

- Ņem!

Žans Batists pagriezās. Abāss izstieptā rokā turēja baltu aploksni.

- Kas tas ir? - Žans Batists jautāja un paņēma to.

- Tas ir tā nelieša attēls, kas mani piekāva. Visticamāk, viņš nogalināja Samīru.

Žans Batists atvēra aploksni un mazliet pavilka ārā attēlu.

- Viņu sauc Mikijs Lī, - Abāss teica. - Lapas otrajā pusē ir viņa kontaktinformācija. Viņš ir Bullis.

- Kā tu zini?

- Viņam uz kakla ir uztetovēts bullis. Vai tu viņu pazīsti?

- Nē. Bet es viņu pameklēšu.

- Vai ēs nevaru palikt, līdz tu būsi viņu atradis?

- Nē. Vai tu šonakt mēģināji viņu uzmeklēt?

-Jā-

-Un?

- Viņam ir dzīvoklis Rue Protis. Bet viņš tur tā ari neieradās.

- Kāda veiksme.

Viņi saskatījās. Abāss stipri pārdzīvoja. Viņš tikko bija atradis vīrieti, kas varēja būt Samīras slepkava, bet bija spiests atstāt Maršēju. Spiests iesēsties vilcienā, lai dotos uz Zviedriju, un uzticēt Mikija Lī meklējumus Žanam Batistam.

- Es darišu visu, lai viņu atrastu, tu vari uz to paļauties.

Abāss pamāja, paņēma savu somu ar ritenīšiem un paskatījās

uz sliedēm. Viņa vilciens bija klāt. Viņš sāka iet pa peronu, un Žans Batists soļoja viņam līdzās. Abi apstājās pie atvērtām vagona durvīm. Žans Batists pastiepa roku. Abāss to satvēra. Žans Batists to turēja tvērienā.

- Ja viņš ir šeit, mēs tiksim ar viņu galā, tu vari uz to paļauties.

- Labi.

Abāss iekāpa vagonā un pazuda skatienam.

Žans Batists nogaidīja, līdz vilciens atiet no stacijas. “Beidzot,” viņš nodomāja un nolēma veikt spēcinošu pastaigu līdz darbam. Taču viņš neatgriezās iecirknī. Viņš aizgāja uz mazo bāru tam pretī un apsēdās pie sava ierastā galdiņa. Bārmenis piesteidzās ar pudeli Perrier. Kad Žans Batists aizdedza cigareti, ienāca Klodete. Viņš zināja, ka viņa agrāk vai vēlāk uzradīsies. Viņa ieraudzīja Žanu Batistu un apsēdās pie viņa galda. Viņi brīdi vērās viens otrā.

- Toms Stiltons aizbrauca, - teica Žans Batists.

- Tā viņi vienmēr dara.

Žans Batists uzlika roku uz Klodetes rokas.

Pilnībā pārklājot to.

No sākuma viņa nesaprata, kur atrodas. Balsinātas ķieģeļu sienas? Viņa gulēja nekustīgi un mēģināja sakopot domas. Pēc dažām sekundēm apziņa atgriezās.

“Alekss. Es esmu pie Alekša Popoviča. Guļu viņa gultā. Viņš, visticamāk, guļ man blakus.” Viņa pat nepagrieza galvu. “Mums bija sekss. Es to gribēju. Mēs to darījām lielā gultā pašā istabas vidū. Es tajā šobrīd guļu. Man bija orgasms. Tas bija negaidīti. Cik daudz es vispār izdzēru? Trīs alus, pirms viņš atnāca, vai pat četrus? Un pēc tam vēl dažus mēriņus. Stipros? Kāpēc, pie velna, man vajadzēja dzert arī tos?” Viņa joprojām nebija pakustējusies. “Ja es tagad pakustēšos, viņš pamodīsies. Ja viņš vispār ir gultā. Un ko es tad teikšu? Sveiks? Un pēc tam? Vai vari izsaukt taksometru?”

- Sveika!

Olīvija sarāvās. Viņš gulēja gultā. Viņa mazliet pagriezās. Alekss pacēla galvu no svītraina spilvena un mēģināja pavērt plakstus. Acīmredzot viņš arī vakar bija izdzēris dažus mēriņus.

- Sveiks! - viņa teica. - Vai tev te ir duša?

-Jā. Tu jau celsies?

-Jā-

“Un ko viņš bija iedomājies? Ka mēs atkal nodarbosimies ar seksu?” Viņai riebās paģirains sekss. Viņa gribēja tikt prom un noskalot no sevis visu netīro. Viņa atsedza biezo dūnu segu, nolika pēdas uz

grīdas un piecēlās. To viņai nevajadzēja darīt. Vismaz ne tik ātri. Galva pamatīgi reiba. Viņa zaudēja līdzsvaru un apsēdās atpakaļ uz gultas. Alekss iesmējās un uzlika roku uz viņas muguras. Tad viņa piecēlās.

- Kur atrodas duša?

- Tur tālāk, pa labi. Vai gribēsi kafiju?

- Labprāt. ~

Olīvija paņēma savu džemperi no grīdas. Bikses nekur nemanīja. Vai viņš tās būtu paslēpis zem spilvena? Viņa pazuda aiz vannasis-tabas durvīm.

Kad viņa iznāca no dušas, Alekss bija uzklājis galdu pie liela loga, no kura pavērās skats uz kādu ūdenstilpi. Viņš bija uzlicis viņas bikses uz krēsla. Viņa noņēma dvieli un uzvilka bikses. “Biksītes noteikti atrodas bikšu kabatā,” viņa nodomāja un skatījās ārā pa logu.

- Kur mēs esam? - viņa vaicāja.

- Liljeholmenā. Grēndālē. Vai tad tu neatceries, kā mēs...

-Nē.

Viņa neatcerējās, kā viņi te bija nokļuvuši, un tas viņu ne mazākajā mērā neinteresēja. Viņa paņēma krūzi, kuru viņš stiepa pretī.

- Vai tev ir paģiras? - viņš vaicāja.

-Jā. Šausmīgas.

- Man ari. Bet bija jautri.

Kas bija jautri? Tas, kas notika guļamistabā? Kas tur bija tik jautrs? Divi dzērāji, kas nespēj kontrolēt savas ģenitālijas? Olīvija juta, ka sāk uzvilkties. “Nomierinies,” viņa nodomāja, “tu pati to gribēji. Neuzbrūc viņam, viņš gadījās pa rokai un turklāt ir ļoti jauks. Pasmaidi!”

- Jā, bija jautri, - viņa pasmaidīja un norija lielu malku stiprās kafijas.

- Ko tu šodien darīsi?

- Atskurbšu.

Alekss smaidīja pretī. Viņam likās, ka šī dāma izstaro patīkamu enerģiju. Viņam patika viņas temperaments. Viņam patika izaicinājumi, un bija pavisam skaidrs, kas bija noticis iepriekšējā naktī. Viņa varbūt neguva tikpat daudz, cik viņš. Bet bija labi. Viņš negrasījās viņai čukstēt saldus vārdus. Tā viņš neiegūs Olīvijas labvēlību.

Bija arī citi veidi.

- Ko tu domā par Sālmana bērēm? - viņš jautāja.

- Neko. Man nepatīk bēres.

- Man ari ne.

- Kāpēc tu tā sadusmojies?

- Par ko? Tu domā par Borelu?

-Jā-

- Tu taču dzirdēji. Viņš ir pakaļa.

“Laikam gan,” Olīvija nodomāja. Viņa jau gandrīz izstāstīja par savu vizīti Vermdē. Taču noturējās. Viņa negribēja tajā iejaukt Alekšu. Ne toreiz, ne tagad.

- Kas bija tā sieviete? - viņa vaicāja. - Kā viņu sauca? Agnese fon...

- Borna. Viņa ir ārste.

- Vai arī viņa pazina Bengtu jau no skolas laikiem?

-Jā-

- Vai arī viņa bija klāt, kad tu sadusmojies par Borelu?

-Jā. Kāpēc jautā?

- Es nezinu. Man ir paģiras. Tev zvana.

Varēja dzirdēt zvanām mobilo telefonu. Kaut kur gultā.

- Tas nav mans, - teica Alekss.

Olīvija piecēlās. Zvanīja viņas telefons. Tagad viņa to saprata. Viņa piegāja pie gultas un mēģināja atrast telefonu. Tas bija zem palaga. Zem palaga? Kā tas tur varēja nonākt? Viņa izvilka telefonu un gandrīz jau gribēja atbildēt, kad ieraudzīja displejā vārdu.

Zvanīja Ūve.

Olīvija neatbildēja. Viņa pacēla jaku no grīdas un paskatījās uz Alekšu.

- Es nu došos.

- Sazvanīsimies?

- Noteikti. Atā!

Olīvijai šķita, ka viņai izdosies aiziet ātri, bet tad saprata, ka viņai nav ne mazākās nojausmas par to, kur ir ārdurvis.

- Ej tur un tad pa kreisi!

Alekss norādīja uz kādām durvīm un mēģināja noslēpt smaidu.

Olīvija izgāja uz ielas un sajuta tādas slāpes, ka varētu izdzert veselu okeānu, pa virsu uzkožot kilogramu ibumetīna. Turklāt pārsteidzošā kārtā spīdēja saule, kuras gaisma sagādāja mokas viņas acīm. Viņa bija izslēgusi telefonam skaņu un atstājusi ieslēgtu vibrācijas režīmu. Viņa sajuta telefona vibrācijas labajā bikšu kabatā. Bet pavisam īsu bridi. Neviens nezvanīja, bija pienākusi īsziņa. Viņa iedomājās, ka tā ir no Uves. Bet tā nebija. īsziņa bija no Sandras. Olīvija pagriezās, lai dotos uz metrostaciju un izlasīja ziņu.

Tā nebija gara.

Sveika, Olivij. Paldies, ka tu par mani vienmēr esi rūpējusies. Tu esi pati labākā. Atceries mani šad tad. Tas, ko

uzrakstiju uz lapiņas, ir taisnība. Apskāviens. Sandra.

Olīvija vairākas reizes pārlasīja īsziņu, pirms spēja apjaust tās saturu, un šausmās atbalstījās pret mājas sienu. Viņa uzspieda Sandras telefona numuru, bet zināja, ko sadzirdēs. Automātisko atbildētāju. Viņa zvanīja Šarlotei.

- Nē, viņas te nav. Viņa teica, ka dosies uz pilsētu satikt klasesbiedreni.

- Vai viņa ir atsūtījusi kādu īsziņu?

- Nē. Kāpēc jautājat?

- Tāpat vien. Atā!

Olīvija nolika klausuli. Viņa stāvēja vējā tukšā Grēndāles ielā, un viņai nebija ne jausmas, ko darīt. Viņa vēlreiz pārlasīja Sandras īsziņu. Tā bija vienkārša un skaidra, tik noteikta. Sauciens pēc palīdzības? Viņa nebija pārliecināta. Bet viņa zināja, ka viņai jāmēģina atrast Sandru.

Ātri.

Taču viņai nebija ne jausmas, kā.

Vienīgais, ko viņa varēja darīt, bija nosūtīt īsziņu: “Mīļā Sandra, lūdzu, piezvani man!”

*

Stiltons stāvēja uz aizmugurējā klāja un bija pavērsis seju pret vēju. Viņš bija kārtīgi izgulējies. Pat viņš priecājās par negaidīti uzspīdējušo sauli, bet viņam jakas iekškabatā vienmēr atradās

saulesbrilles, tāpēc viņš ātri vien paslēpa acis no spēcīgajiem saules stariem. Bet ne no vēja. Kad viņš pogāja ciet jaku, zvanīja Mete.

- Sveiks, Tom!

- Vai Abāss ir zvanījis?

- Nē. Kāpēc jautā? Vai kas atgadījies?

Tātad Mete neko nezināja. Labi. Lai Abāss pats skaidrojas, kad atgriezīsies. Toms nedomāja to darīt. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās uzklausīt Metes sašutuma pilnos pārmetumus par to, ka viņš bija pievīlis Abāsu un atstājis viņu tur vienu. Bez tā viņš varēja iztikt.

- Kāpēc tu zvani? - viņš jautāja.

- Es domāju par to, ko teica Ovete Anderšone, - ka Fošs pircis seksu arī no citām.

-Jā. Bet viņa apgalvoja, ka nezina pārējo vārdus.

- Vai tu esi runājis ar Olīviju?

- Olīviju?

- Pagājušajā gadā, vācot informāciju, viņa bija uzmeklējusi vairākas meitenes un izjautājusi viņas par Džekiju Berjlundu.

- Tiešām?

- Jā, varbūt viņa kaut ko atceras.

- Skaidrs...

Klausulē bridi valdīja klusums.

- Bet tu to nevēlies? - Mete jautāja.

- Runāt ar Olīviju?

-Jā-

- Viņa negrib runāt ar mani.

- Ar mani ari ne.

- Skaidrs. Kā tev klājas? - Stiltonam šķita, ka būtu pieklājīgi apvaicāties.

- Labi. Šodien pat lieliski. Mēs tikko esam aizturējuši divus aizdomās turamos, kas ir iesaistīti tajā narkotiku lietā, par kuru tev stāstīju. Iespējams, viņi ir iesaistīti arī slepkavībā.

- Apsveicu.

- Paldies!

Mete beidza sarunu. Stiltons atspiedās pret margām. Olīvija? Kura vairāk nekā gadu nebija devusi ziņu par sevi? Kopš tās dienas, kad viņa bija viņu nosaukusi par gļēvu draņķi un izšāvusies no

ft

Ulsēteru virtuves. Par spīti tam, viņš tik un tā bija mēģinājis viņu sazvanīt, turklāt vairākkārt. Viņa nekad neatbildēja. Viņš viņai bija tukša vieta. Mortens dažas reizes bija centies viņiem palīdzēt. Viņš bija mēģinājis diplomātiski paskaidrot, ko Olīvija jūt pret Stiltonu un ka tādām jūtām jāļauj atdzist.

Viņš bija par to pārliecināts.

Stiltons tam neticēja.

īsais laiks, kurā viņš pazina Olīvija, bija viņam iemācījis ko pavisam citu. Viņa nekad neaizmirsa savus pāridarītājus. Un viņš bija viens no tiem. Un tagad Metei šķita, ka viņam būtu viņai jāpiezvana?

Lai viņa nolīdzina viņu līdz ar zemi?

Uzņēmuma Albion AB sanāksme notika Šepsbrūna ēkas pašā augšā. Skats uz līci un Šepsholmenu bija fantastisks. Ēkas vēsture iestiepās tālajā astoņpadsmitajā gadsimtā. Tas izpaudās arī interjerā. Grīda bija mazliet ieliekusies, un griesti bija ļoti zemi. Žans Borels bija mēģinājis piekukuļot pilsētas būvvaldi, lai tā dod atļauju paaugstināt griestus par pāris metriem. Pagaidām kultūrvēsturisku iemeslu dēļ viņam tika atteikts.

Bet drīz viņš to atrisinās.

Viņam bija sakari.

Viņš sēdēja ovālā tīkkoka galda galā. Virs viņa pie sienas karājās liela ierāmēta fotogrāfija, kurā redzams, kā viņš sarokojas ar Henriju Krevisu^10.

Fotogrāfija bija uzņemta uz kādas helikopteru platformas Ņujorkā.

Pie galda sēdēja vēl četri cilvēki - trīs vīrieši un viena sieviete. Viņi uzņēmumā ieņēma nozīmīgus amatus. Šeit notika stratēģiskās plānošanas sapulce par uzņēmuma tuvāko nākotni. Tā likās sarežģīta. Šobrīd debates risinājās par to, ka peļņa aprūpes nozarē ir viens no svarīgākajiem aspektiem politiskajā dienaskārtībā pirms 2014. gada vēlēšanām. Vēlēšanu rezultātus šobrīd vēl nebija iespējams prognozēt. Varēja paredzēt vienīgi sekas, ja balsu vairākumu iegūs “sarkanzaļie”1. To visas Sociāldemokrātiskās partijas vārdā pavisam skaidri bija licis noprast Stēfans Levēns. ja viņi vēlēšanās gūs uzvaru, privāto uzņēmumu darbība tiks regulēta vēl striktāk. Turklāt, ja uzņēmumu darbība tiktu regulēta saskaņā ar LOA prasībām, peļņas apmēri tiktu pielīdzināti attiecīgiem valsts aizdevuma procentiem plus vienam procentam no kopējā kapitāla. Tādā gadījumā Albion vairs nebūtu ieinteresēts turpināt darbību.

- Kā mēs varam ierobežot risku? - jautāja Borels.

- Noslēdzot iespējami vairāk līgumu pirms vēlēšanām, - ierunājās jauns, slaids vīrietis. Ūlofs Bloks. Viņš turpināja: - Tāpēc īpaši nozīmīgs ir uzņēmuma līgums ar Stokholmas pašvaldību. Šis līgums mums būs izšķirošais.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka valstī ir liels skaits pašvaldību, kas šobrīd nogaida un vēro, kā rīkosies Stokholma. Ja Stokholma līgumu parakstīs, to darīs arī pārējās pašvaldības, un tad jau mūsu pozīcijas būs stabilas.

Borels zināja, ka Blokam ir taisnība. Ja izdosies noslēgt pietiekami daudz nopietnu līgumu, uzņēmuma darbība joprojām būs ienesīga.

- Un kā mums veicas ar Stokholmas līgumu? - jautāja Sīri Anrēna, tumšmatainā sieviete, kas sēdēja galda otrajā galā.

- Izskatās labi, - teica Borels. - Līgums mums ir teju rokā.

- Vai kaut kas to varētu apdraudēt?

Visi klātesošie saprata, ko sieviete mēģina pateikt. Visi zināja, ka Albion vārds pēdējā gada laikā plašsaziņas līdzekļos bija parādījies ne pārāk cildinošā kontekstā. Kritiķi nekavējās izteikt bargus spriedumus. Šobrīd vairāki opozīcijas politiķi šaubījās, vai Stokholmas pašvaldībai patiešām vajadzētu noslēgt vairāku miljonu līgumu ar tādu uzņēmumu кā Albion. Politiķi, kas līgumu aizstāvēja, norādīja uz tiem Albion iestādījumiem Stokholmā, kas tika uzturēti teicamā kārtībā. Silvergordena bija viens no aprūpes namiem, kas tika izmantots kā pozitivais piemērs, pamatojot nepieciešamību slēgt jaunu līgumu. [11] [12]

- Es neredzu neko tādu, kas to varētu apdraudēt, - atbildēja Borels.

- Žan!

-Jā?

Viens no vīriešiem paliecās uz Borela pusi.

- Diemžēl ir noticis kāds incidents, kas, es baidos, steidzami jārisina, - teica vīrietis.

- Kas tieši?

Vīrietis piecēlās un piegāja pie durvīm, kas atradās aiz Borela. Viņš tās atvēra, viegli pamāja un ieaicināja kādu sievieti.

Telpā ienāca Rākela Vēlīna.

- Rākela Vēlīna, Silvergordenas pārvaldniece.

Pēc tam viņš deva vārdu Velinai. Viņa skaidri un lakoniski atstās-tija incidentu, kas pavisam nesen risinājās veco ļaužu aprūpes namā. Tas bija saistīts ar Hildas Hēbergas nāvi, kas notika nepatīkamos apstākļos. Visi saprata incidenta delikāto būtību.

- Vai ir kādi piederīgie, kas par to varētu liecināt?

- Nē, neviena, - teica Vēlīna. - Un dežurējošā māsiņa apzinās, ka viņai ir saistoši noteikumi par konfidencialitātes ievērošanu. Viņa nesagādās problēmas.

- Tad kāpēc mēs par to runājam? - Borels viegli garlaikotā tonī pavaicāja. Viņš sāka zīmēt abstraktas figūras savā piezīmju bloknotā.

- Tāpēc, ka par šī incidenta liecinieci kļuva kāda sieviete, aprūpes namam nepiederoša persona.

- Kas viņa ir? - jautāja Ūlofs Bloks.

- Viņu sauc Olīvija Rivera.

Borela pildspalva sastinga. Viņš saskatījās ar Vēlīnu.

- Ko viņa tur darija? - viņš jautāja un mēģināja izklausīties mierīgs.

- Es īsti nezinu. Viņa apgalvoja, ka pazinusi radinieku vienam no mūsu pacientiem, kas pie mums nomira pirms kāda laika. Diemžēl viņa nokļuva istabā, kurā nomira Hilda Hēberga. Es gribēju par to ziņot, it īpaši tāpēc, ka viņa izturējās ļoti augstprātīgi, kad es viņu palūdzu atstāt telpas.

- Kādā ziņā - augstprātīgi?

- Viņa izteica aizdomas, ka mums ir kas slēpjams, un jautāja, kam pieder aprūpes centrs. Viņa bija ļoti nelaipna.

Velina pieklusa un redzēja, kā klātesošie pie galda apmainās skatieniem. Visi, izņemot Borelu. Viņš bloknotā zīmēja lielu “0” un tā vidū ievilka jautājuma zīmi.

Ceturksni pāri vieniem viņš iegāja kādā ekskluzīvā vecpilsētas restorānā. Pirms vairāk nekā mēneša viņš bija rezervējis galdiņu diviem, lai ieturētu ilgas pusdienas kopā ar Kārinu Bermani, vienu no Stokholmas pašvaldības Moderātu partijas līderēm. Viņš bija plānojis apspriest līguma pagarināšanu, ieturot maltīti ar septiņiem ēdieniem. Tas neizdevās. Uzreiz pēc Albion sanāksmes viņš piezvanīja Bermanei, lai pateiktu, ka noticis kaut kas ārkārtējs un tikšanos nākas atcelt. Viņa to uzņēma, neuzdodot liekus jautājumus. Tādam cilvēkam kā Borels nereti nācās dienaskārtību mainīt zibens ātrumā.

- Mēs papusdienosim, kad tev būs laiks, - viņa teica.

- Es apsolu. Kāds ir vispārējais noskaņojums? Saistībā ar līgumu?

- Rādās labi. Šķiet, ka vairākums ir mūsu pusē. Sliktākais jau ir aiz muguras, mums, visticamāk, izdosies noslēgt līgumu, nesaceļot lielu ažiotāžu.

- Lieliski. Es gribu, lai tu zini, ka augstu novērtēju tavu ieguldījumu. '

- Paldies.

- Kā tev patika Kārinas “Mammas” glezna?

- Tā ir brīnišķīgā. Paldies! Vienkārši fantastiska! Mēs to novietojām ēdamtelpā, tā tur izskatās lieliski. Varēsi pats to apskatīt, kad atbrauksi ciemos!

- Nevaru vien sagaidīt. Lai tev labi klājas!

- Tev tāpat. Atā!

Borels paskatījās uz viesmīli. Viņa grasījās pastāstīt par ēdienkarti, bet Borels viņu pārtrauca.

- Man šodien nav apetītes. Pietiks ar ikriem.

- Tūliņ nokārtosim. Vai būsiet divatā?

-Jā-

Viesmīle aizgāja, un Borelam, gaidot savu viesi, bija brīdis laika vienatnē. Pēc Rākelas Vēlīnas sniegtās informācijas sapulces laikā

viņš joprojām jutās izsists no sliedēm. Olīvija Rivera? Silvergordenā? Vai viņas vizīte viņa mājā bija saistīta ar to? Tā noteikti bija, tā nevarēja būt vienkārša sagadīšanās. Ko, nolādēts, viņa mēģināja atrast? Vai viņa ir žurnāliste? Viņš kādu brīdi bija iegrimis pārdomās, nerodot atbildes uz saviem jautājumiem. Viņam par to vajadzēs parunāt ar savu viesi.

Pēc dažām minūtēm viņš ieradās.

- Sveiks! Apsēdies!

Magnuss Tūrheds pamāja, novilka īso mēteli un apsēdās pretī Borelam. Viņš noņēma brilles un sāka tās spodrināt ar pelēku zīda drānu. Borels viņu vēroja. Viņš zināja, ka Tūrheds ir cilvēks, kas pret saviem rituāliem izturas ļoti nopietni. Dažādās jomās. Viens no tiem bija briļļu nospodrināšana pēc apsēšanās pie restorāna galda. Kāpēc viņš tā darīja, Borels nezināja, bet negribēja pārtraukt procedūru. Kad Tūrheds bija beidzis, viņš uzlika brilles un paskatījās uz Borelu.

- Ko tu ēdīsi?

- Ikrus.

- Vai viņiem ir omāri?

- Droši vien ir. Vai nevēlies apskatīt visu ēdienkarti?

-Nē.

Borelam nācās apgrūtināt viesmīli ar vēl vienu neparastu pasūtījumu. Tas nepavisam neietilpa ar Michelin zvaigznēm apbalvotā restorāna standarta ēdienkartē. Bet, ņemot vērā, cik bieži Borels un viņa darijumu partneri te iegriezās un kādas summas atstāja par maltīti, viņa prasības bija jāapmierina. Tas bija izdevīgi visiem.

Kad viņi palika vieni, Borels ķērās pie lietas.

- Mums ir problēma.

- Tiešām?

- Olīvija Rivera.

- Viņu sauc Renninga, nevis Rivera, - izlaboja Tūrheds. - Viņa irē kāda sava radinieka dzīvokli Skonegātanā. Viena no viņas paziņām strādā videonomā.

- Kā tu zini?

- Pirms dažām dienām es viņai sekoju līdz pat dzīvesvietai un redzēju, kā viņa satikās ar savu paziņu veikalā.

Ai

Borels vēroja Tūrhedu un atcerējās, kāpēc par savu tuvāko līdzstrādnieku bija izvēlējies tieši šo viru. Viņš bija kompetents finanšu jomā, taču tā nebija viņa vienigā priekšrocība. Viņam lieliski padevās ari daudz kas cits. Pēc Olivijas aizbraukšanas viņi bija pārrunājuši viņas apmeklējumu un secinājuši, ka viņu vajadzētu paturēt acis. Tūrheds acimredzot to bija izdarījis. Pa savam. Borelam reti nācās dot rīkojumus, Tūrheds vienmēr bija pāris soļu priekšā. īpatnējs virs, Borels nodomāja un atcerējās reizi, kad Tūrheds bija meties virsū kādam piedzērušam londonietim, kas kaut kādu iemeslu dēļ grasījās sadauzīt Borela “Jaguāru”. Virs bija plecīgs un agresīvs, bet dažas sekundes vēlāk viņš bezspēcīgi gulēja uz ietves. Tūrheds bija viņu nolicis pie vietas. Vēlāk Tūrheds bija minējis, ka viņam ir melnā josta karatē. Tagad viņš ar savām mierpilnajām aziātiskajām acim vēroja Borelu. ,

- Kādā ziņā Rivera-Renninga rada problēmas? - viņš jautāja. - Neņemot vērā viņas melus par bakalaura darbu mākslas vēsturē.

Borels pētīja viņu pasūtījumu noformējumu. Uz akmens šķīvja gulēja olas formas ikru lode. Uz tāda paša šķivja bija servēts vārīts omārs. Viņš paņēma tējkaroti sāļo ikru un ieslidināja to mutē, “nesabojājot” ikrus ar citrona sulu vai citām piedevām. To norijis, viņš pastāstīja, ka Olivija bija kļuvusi par liecinieci negadījumam Sil-vergordenā. Tūrheds acumirkli saprata situācijas nopietnību. Viņš zināja, cik nozīmīgs ir Silvergordenas tēls, risinot sarunas par līguma noslēgšanu starp Albion un Stokholmas pašvaldību. Un saprata, kādas iznicinošas sekas var rasties, ja Rivera-Renninga dzirdīgām ausim plašsaziņas līdzekļos pastāstītu, ko bija redzējusi.

- Kā lai mēs viņu apturam? - viņš jautāja.

- Viņa neizskatās pēc tādas, ko varētu piekukuļot.

- Neizskatās vis.

Tūrheds noplēsa vienu no milzīgajām omāra spīlēm.

- Vai tu vēlies, lai es ar viņu pārmiju pāris vārdu? - viņš jautāja. -Jā-

- Es to izdarīšu.

Tūrheds salauza omāra spīli ar zobiem.

Olīvija bija gandrīz nokļuvusi līdz Skonegātanai, kad zvanīja viņas mamma Marija. Viņa sēdēja vilcienā, kas iebrauca no Rūtebrū.

- Vai Sandra jau pārvācās atpakaļ uz mājām? - viņa jautāja.

- Nē. Cik es zinu, ne. Kāpēc jautā?

- Man liekas, ka es viņu redzēju stacijā.

Olīvija steidzās uz savu automašīnu. Viņa uzskrēja virsū kādam jauneklim ar austiņām ausīs un atvainojās. Nonākusi pie mašīnas, viņa nevarēja atrast atslēgas. Velns lai parauj! Vai tās būtu izkritušas pie Alekša? Ar acīm viņa meklēja taksometru un sataustīja atslēgas citā kabatā. Viņa atrāva vaļā mašīnas durvis.

Sandra devās prom no stacijas. Parasti, atbraukusi ar vilcienu, viņa turpināja mājupceļu ar autobusu, bet šodien gribēja iet kājām. Viņai mugurā bija pārāk plānas drēbes, bet asais novembra aukstums viņu netraucēja. Viņa bija noslēgusies sevī. Viņa gāja ātriem soļiem, nodūrusi skatienu. Rokā, kuru viņa turēja kabatā, meitene bija sažņaugusi mazu, plakanu kārbiņu.

Nonākusi pie savas skolas, kurā bija mācījusies visus deviņus pamatskolas gadus, viņa palēnināja gaitu un nolēma iet cauri skolas pagalmam. Viņa nezināja, kāpēc, tas nebija īsākais ceļš, drīzāk daļa rituāla. Šajā vietā viņa bija pavadījusi gan laimīgus, gan nelainļīgus gadus. Laimīgus, kamēr mamma vēl bija dzīva, un nelaimīgus, kopš viņa nomira. Bet viņa bija tikusi pāri bēdām. Viņa un tētis.

Abi kopā.

Viņš vienmēr bija bijis viņai blakus un atbalstījis viņu, par spīti tam, ka pats ļoti pārdzīvoja. Viņi bija kopā gājuši caur uguni un ūdeni. Tagad viņa bija viena. Vairs nebija neviena mīļa tuvinieka. Viņai vairs nebija, par ko cīnīties, nebija, kas viņu atbalsta volejbola spēlēs, nebija, kas uzslavē par desmitnieku eksāmenā. Neviens par viņu nesatraucās tā kā tētis. Kā dzīve var būt tik netaisna? Visiem viņas draugiem bija abi vecāki, un viņi to uztvēra kā pašsaprotamu. Viņu dzīvē risinājās triviāli notikumi, kādi mēdz būt padsmitgad-nieku dzīvē. Arī viņas dzīvei tādai vajadzētu būt. Bet tā tāda nebija.

Vairs ne.

Viņa vēroja tumšās skolas ēkas, dažos logos joprojām spīdēja gaisma, lai gan skolas laiks jau bija beidzies. Visi bērni bija mājās pie saviem vecākiem. Drīz viņi ēdīs vakariņas. Asaras sakāpa Sandras acīs un aizmigloja skatienu, viņa samirkšķināja acis, aiztaisīja jaku un pielika soli.

Aizgājusi lidz mājai, viņa apstājās. Vēl pirms pāris mēnešiem viņa un tētis bija dārzā kopā lasījuši ābolus un pirmo reizi mūžā gatavojuši ābolu biezeni. Viņiem kopā bija tik jautri. Visa virtuve pēc tam bija nošķiesta ar biezeni. Tagad dārzā slējās mezglaini ābeļu stumbri, kaili un nedzīvi tie ieskāva dzelteno koka māju. Veco, skaisto māju ar rotājumiem virs ieejas durvīm. Viņa te bija dzīvojusi visu mūžu. Tās bija viņas mājas. Tagad māja atgādināja vien tumšu, tukšu čaulu. Viņa aši šķērsoja ielu un iegāja pa vārtiem. Viņa tos kārtīgi aizvēra, kā vienmēr bija darījusi, un turpināja iet pa grants celiņu uz ieeju. Vēl nesasniegusi kāpnes, viņa ievēroja, ka brezenta pārsegs, ar ko bija pārklāts lielais āra grils, vienā pusē bija nopūsts nost. Viņa piegāja pie tā un kārtīgi to apklāja. Tētis vienmēr rūpējās par grilu. Tas bija ļoti labas kvalitātes un ārkārtīgi dārgs.

Kad viņa ielika atslēgu slēdzenē, viņai pēkšņi kļuva slikti. Viņa ātri atvēra durvis, iegāja priekšnamā un apsēdās uz krēsla. Viņa palika sēžam tumsā, turot galvu rokās, nodurtu skatienu. Viņa negribēja skatīties augšup.

Nekādā gadījumā.

Pēc brītiņa nelabums pārgāja, viņa piecēlās un iegāja dzīvojamā istabā. Tur viņa ieslīga dīvānā. Viņa novilka apavus un pamanīja, ka ir pamatīgi pienēsājusi dzīvojamās istabas grīdu, apavi bija pavisam dubļaini. Bet kāda tam jēga? Un kāpēc viņa bija gājusi apsegt grilu? Nekam taču vairs nebija nekādas jēgas.

Nekam.

Viņa pārlaida skatienu istabai. Stāvlampa bija savā vietā, mīkstais paklājs izskatījās kā vienmēr. Viss šķita kā parasti, tomēr nekas tāds nebija. Viņa iebāza roku jakas kabatā un izvilka mazo kastīti. Ienākot mājā, viņa bija to palaidusi vaļā. Viņa to atvēra un izvilka plānu priekšmetu. Rūpīgi atlocīja plāno papīru un vēroja gludo, pelēko žileti. Turēdama to rokā, viņa piegāja pie loga un aizvēra aizkarus. Istabā kļuva pavisam tumšs, un viņai nācās pie dīvāna iedegt lampu. Tad viņa ieraudzīja vienu no tēta DVD filmām, kas bija nokritusi uz grīdas. Viņa piegāja pie tās un to pacēla. “Debesis pār Berlīni”. Viena no tēta iemīļotākajām filmām. Tā bija par eņģeļiem. Kāpēc tieši tā bija nokritusi uz grīdas? Viņa atvēra vāciņu, izņēma disku un ielika to DVD atskaņotājā. Sākoties filmai, viņa spēlējās ar žileti. Filma sākās neparasti, kāds rakstīja uz papīra: “Als das Kind Kind war...” “Kad bērns bija bērns...” Maigā balss filmā uzvedināja Sandru uz pārdomām. Balss pārmaiņus lasīja un dziedāja rakstīto. Televizorā viņa redzēja vīrieti ar spārniem uz muguras, kas stāvēja uz kādas baznīcai līdzīgas celtnes jumta un vēroja cilvēkus uz ielas. Viņš varēja dzirdēt viņu domas. Bet tikai bērni raudzījās augšup un viņu redzēja. Viņa izslēdza televizoru. Viņai nepavisam nepatika doma, ka tētis šobrid varētu viņu vērot. Tā viņu vēl vairāk aizkustināja. Viņa gribēja nocietināties, lai varētu izdarīt to, kā dēļ bija atnākusi. To, ko bija nolēmusi darīt. Viņa redzēja, ka no vienas rokas pil asinis. Viņa nebija jutusi, ka ir sagriezusies ar žileti. Dīvaini. Kad sirds tik ļoti sāp, tad citas sāpes vairs nav jūtamas? ŠI doma viņu nomierināja. Viņa piecēlās no dīvāna un piegāja pie grāmatu plaukta. Fotogrāfija ar viņas ģimeni stāvēja, kur vienmēr bija stāvējusi. Viņa, tētis un mamma. Fotogrāfijā bija uzņemta, kad viņai bija septiņi gadi, un visi tajā izskatījās ļoti laimīgi. “Als das Kind Kind war..." Sandra paņēma fotogrāfiju un devās uz vannasis-tabu. Viņa gribēja atrasties vannā. Viņa negribēja visu notraipīt ar asinīm. Nonākusi vannasistabā, viņa novilka visas drēbes, izņemot krekliņu un biksītes. Kādu bridi viņa vēroja vannu, tad novietoja fotogrāfiju uz tās malas un iekāpa vannā. Kādu bridi viņa apsvēra domu piepildīt vannu ar ūdeni.

Lai nu paliek.

Olivija pārkāpa visus ātruma ierobežojumus. Iegriezdamās privātmāju kvartālā, viņa gandrīz notrieca kādu rotveileru. Suņa īpašnieks izskrēja uz ielas aiz viņas un kliedza vārdus, kurus viņa nedzirdēja. “Turi to savu draņķa suni pie saites!” viņa nodomāja un nogriezās uz Sālmanu mājas pusi. Viņa strauji nobremzēja pie vārtiem un skrēja uz māju, neaizslēdzot mašīnas durvis. Pieskrējusi pie ārdurvīm, viņa mirklīti minstinājās. Vai vajadzētu piezvanīt pie durvīm? Viņa nospieda rokturi. Durvis nebija aizslēgtas. Viņa iegāja priekšnamā.

- Sandra!

Viņa iegāja dzīvojamā istabā. Pie dīvāna dega gaisma.

- Sandra! Te Olīvija. Vai tu te esi?

Klusums.

Olivija ieskrēja Bengta darbistabā, virtuvē un pēc tam guļamistabā. Gabaliņu tālāk tumšajā gaitenī viņa redzēja no vannasistabas plūstam gaismu. Varbūt viņa mazgājas? Tāpat kā iepriekšējo reizi, kad bija pazudusi? Tuvojoties vannasistabas durvīm, Olivija juta, ka kaklā sakāpj kamols. Durvis bija pievērtas.

- Sandra?

Olīvija atvēra durvis. Sandra gulēja vannā gandrīz kaila. Viņas apakšdelmi bija asiņaini, asinis tecēja pa viņas kājām, balto vannu klāja sarkanas svītras. Olīvija iekliedzās. Sandra pagrieza galvu un paskatījās uz viņu. Lēnām viņa labajā rokā pacēla asiņainu žileti.

Olīvija iekāpa ātrās palīdzības mašīnā. Viņa sēdēja uz soliņa un vēroja, kā ātrās palīdzības personāls aprūpē Sandru. Kad viņi nonāca uzņemšanas nodaļā, rūpes par Sandru pārņēma cits personāls un pārvietoja meiteni uz ratiņgultu. Olivija viņiem sekoja. Pēc pārdesmit metriem ārsti iestūma gultu kādā telpā. Māsiņa lūdza Olīviju pagaidīt. Viņa apsēdās uz krēsla, atspiedās pret zaļo sienu un aizvēra acis. Viņa atkal iztēlojas vannasistabā redzēto, baltās flīzes, sarkanās švīkas, jauno, asinīm noplūdušo meiteni guļam vannā, viņas acis, kas vērās Olivijā un pauda šausmas.

- Sveika, Olīvij!

Tā bija Šarlotes balss. Olīvija atvēra acis. Braucot ātrās palīdzības mašīnā, viņa bija piezvanījusi Šarlotei un pastāstījusi par notikušo. Šarlote bija mājās kopā ar Tūmasu Vēlanderu un runāja par Sandru. Tagad abi stāvēja viņas priekšā slimnīcas gaitenī. Olīvija piecēlās, un kāda māsiņa iznāca pa durvīm, pa kurām Sandra nesen tika ievesta. Visi pagriezās pret viņu.

- Viņa ir ļoti smagi sagriezusies, bet ir pie apziņas un grib ar kādu parunāt. Vai kāds no jums ir radinieks?

- Jā, - teica Šarlote. - Es esmu viņas mammas māsa.

Olīvija un Vēlanders izgāja no slimnīcas kopā. Viņiem nebija atļauts satikt Sandru, viņa bija loti nogurusi, un Šarlote palika pie viņas. Kāda ārste viņiem bija stāstījusi par Sandras atveseļošanās “nākamajiem soļiem”, kā viņa tos sauca. Pacients bija mēģinājis izdarīt pašnāvību, gandrīz sekmīgi. Sandru pārvedīšot uz psihiskās veselības nodaļu jauniešiem, kurā tiks lemts par viņas turpmāko ārstēšanu. Ārste bija izteikusies līdzjūtīgi un vienkāršiem vārdiem izskaidrojusi klīniskos apstākļus. Olīvija uz viņu paļāvās.

Vēlanders ari.

Abi bija iegrimuši domās un ceļā uz autobusa pieturu klusēja. Nebija daudz, ko teikt. Abi, katrs savu iemeslu dēļ, bija nojautuši, ka kaut kas tāds varētu notikt. Viņi zināja, cik Sandra bija trausla.

Abi juta, ka nespēj Sandrai pietiekami palīdzēt.

- Nu viņa vismaz atradīsies starp cilvēkiem, kas ir mazliet zinošāki nekā mēs, - teica Vēlanders.

-Jā, cerams.

Olīvija jutās nomākta. Viņa bija nokļuvusi Sandras pasaulē neiedomājamā veidā. Un tagad viņa ar šo situāciju netika galā. Viņa bija pastiepusi palidzīgu roku, un nu viņu cieši apskāva salauzts cilvēkbērns.

- Tu esi darījusi visu, kas bija tavos spēkos, - teica Vēlanders, it kā lasitu viņas domas. - Es un Šarlote arī. Reizēm mums trūkst padoma. Mēs gribam palidzēt, bet nezinām, kā.

- Diemžēl tā ir.

Viņi klusēdami gaidīja autobusu. Olīvija juta, ka vēlas parunāt par ko citu. Kaut ko, kas mazliet novērstu domas no notikušā. Viņa sāka runāt par bērēm, par Alekša Popoviča negaidīto sašutumu par Žanu Borelu.

- Mani gan tas nepavisam nepārsteidza, - teica Vēlanders.

- Tiešām?

- Alekss pēdējo gadu laikā bieži izsakās skarbi par Žanu.

- Pēdējais mēsls augstākajā pakāpē?

- Tā vai citādi. Viņš, Žans un Bengts savulaik bija, tā teikt, ļoti tuvi. Pēc tam kaut kas notika, es nezinu, kas, viņi nekad par to netika runājuši. Bet pēc notikušā Alekša attieksme pret Žanu ļoti mainījās. Viņš mēdza saniknoties, kad Žans tika pieminēts, kā jau tu novēroji.

- Un tu nekad neesi jautājis, kas starp viņiem notika?

- Vienreiz es jautāju Bengtam, bet viņš izvairījās no atbildes, it

kā nevēlētos par to runāt. Es nezinu. Varbūt viņš negribēja kādam

celt neslavu.

* v

“Žēl, ka es par to nezināju vakar,” nodomāja Olīvija. “Gan jau Alekss gultā būtu šo to pastāstījis.”

Tomēr, ja labi padomā, šodien viņa noteikti nebūtu atcerējusies nevienu viņa vārdu/

Olīvija iegāja dzīvojamā istabā un iekrita dīvānā. Viņa bija aizbraukusi pēc automašīnas uz Rūtebrū, atbraukusi mājās un tagad bija pārgurusi. Pēdējā diennakts - Uves jaunumi par draudzeni, miglainais vakars “Kristālā”, nakts ar Alekšu un beidzot Sandras pašnāvības mēģinājums - bija viņu izsitusi no sliedēm visbs iespējamos veidos. Viņa gulēja, domāja par Sandru un vēroja zirnekļa tīklu pie griestiem. Nabaga Sandra, kas gan tagad ar viņu notiks? Vai viņa beidzot saņems pienācīgu palīdzību? Ne viņai, ne Šarlotei, ne mācītājam nebija izdevies meitenei palīdzēt. Pēkšņi ievibrējās mobilais telefons. Viņa to paņēma un izlasīja īsziņu. “Lūdzu, piezvani man!” īsziņa bija no Ūves. Viņš vairākas reizes todien bija zvanījis, bet Olīvijai nebija nedz vēlēšanās, nedz laika atbildēt. Tagad viņš acīmredzot bija mainījis taktiku. Viņa nesaprata, ko viņš grib. Viņa Ūvem bija tieši pateikusi, ka nevēlas satikt Megiju. Olīvija nolika telefonu malā.

Telefons iezvanījās vēlreiz, bet šoreiz tā bija Lennija, tāpēc Olīvija atbildēja. Viņa gribēja, lai kāds viņu mazliet uzmundrina.

- Tu izklausies nogurusi.

- Esmu pilnīgi bez spēka. Šī bija drausmīga diena. Tu pat nespēj iedomāties, ko man šodien nācās piedzīvot.

- Jā, varu gan. Tu pamodies svešā gultā. Ko tu esi sastrādājusi?

Olīvija saguma, dzirdot Lennijas nosodošo balsi. Viņa nemēdza

būt tik pamācoša.

- Viens ir slīcināt savas bēdas, otrs ir kārties kaklā pirmajam normālajam čalim, kas nāk pretī.

Olīvija to nepavisam nevēlējās dzirdēt. Viņa gribēja, lai kāds viņu pažēlo, nevis nopratina.

- Tā nemaz nebija, - viņa taisnojās.

- Kā tad bija?

- Mēs jau bijām pazīstami.

- To es sapratu. Un tagad jūs viens otru pazīstat vēl labāk?

- Kāpēc tu esi tik dusmīga? Tu parasti neesi tā, kas lasa morāli.

- Kāpēc tu necel klausuli, kad Ūve zvana?

- Tāpēc, ka man nav bijis ne noskaņojuma, ne... Kā tu zini, ka viņš ir zvanījis?

- Tāpēc, ka viņš piezvanīja ari man.

-Tev?!

- Jā, un izklausījās ļoti noskumis.

Olīvija piecēlās sēdus. Ūve bija zvanījis Lennijai un sūkstījies. Tikai tāpēc, ka viņa negribēja tikties ar viņa jauno draudzeni. Viņa juta, kā viņai no dusmām saceļas spalvas uz rokām.

- Kāpēc tad Megija viņu nemierina?

/

- Viņa tā arī neatbrauca. Viņa pārdomāja un palika Amerikā. Viņai acīmredzot tur ir cits puisis.

Olivijas skaidrais saprāts atkal sāka apmigloties. Megijai Amerikā ir cits puisis?

- Ak tā, un tad viņš rēķinājās ar to, ka es uzreiz skriešu viņu mierināt?

- Man nav ne jausmas, ar ko Ūve rēķinās, bet viņš izklausījās ļoti noskumis par to, ka nodarījis tev pāri. Par to viņš bija vēl vairāk noskumis nekā par to, ka Megija neatbrauca. Man radās iespaids, ka Megija bija pavedinājusi viņu, nevis otrādi, un viņš uz to uzķērās.

- Cik fantastiski, ka viņš tev to visu pastāstīja.

- Viņš to būtu pastāstījis arī tev, ja tu būtu atbildējusi uz viņa telefona zvaniem. Bet tu jau biji aizrāvusies ar to tur Alekšu!

Tagad gan Olīvija sadusmojās. Lennijai nebija ne mazāko tiesību viņu nosodīt un radīt iespaidu, ka Olīvija ir tā, kas pievīlusi Ūvi. Viņa viņu nepievīla.

- Nē. Vienīgais cilvēks, kuru esi pievīlusi, esi tu pati.

- Pārstāj taču, Lennij! Tu runā par lietām, no kurām neko nesaproti.

Lennija iesmējās. Olīvijai tas šķita nevietā.

- Klau, - Lennija teica, - vakar es klausījos tevī vairākas stundas, tā ka šo to zinu gan. Ja tu vispār to atceries.

Pēkšņi Olivija samulsa. Viņa nebija pieradusi, ka ar viņu tā runā. Lennija neapšaubāmi bija lojālākais cilvēks, kuru viņa pazina, bet kam gan nav gadījies aprunāt draugu aiz viņa muguras. Diemžēl Olīvija to bija mācījusies no pašas rūgtās pieredzes.

- Vai tu Ūvem izpļāpājies par vakardienu?

- Vai es izpļāpājos?

- Jā, par mūsu konfidenciālo sarunu. Tu taču neesi viņam neko stāstījusi par Alekšu vai kaut ko no tā, ko es teicu?

- Vai es jebkad esmu par tevi ko “pļāpājusi”?

- Kā lai es to zinu?

Iestājās klusums, pirms Lennija atbildēja. ,

- Tu tiešām nezini? Žēl gan.

Olīvija dzirdēja, ka draudzene pārdzīvo, un iekoda sev mēlē. Kāpēc viņa bija tik dusmīga par to, ka Lennija un Ūve bija runājušies? Viņai taču viņi abi tik ļoti patika.

- Piedod, Lennij! Protams, zinu. Šodien man bija ļoti smaga diena. Es tikko atgriezos no slimnīcas uzņemšanas nodaļas. Sandra, meitene, par kuru tev stāstīju, mēģināja izdarīt pašnāvību. Man galvā ir pilnīgs ķīselis.

Klusums.

- Lennij? Hallo?

Bet Lennija jau bija nolikusi klausuli, pirms Olīvija paspēja atvainoties. Skaidrs. Tagad viņa bija sastrīdējusies ari ar Lenniju. Brīnišķīgs dienas noslēgums! Olīvija nometa telefonu uz dīvāna. Tagad viņa gribēja kārtīgi izgulēties.

Pēkšņi kāds zvanīja pie durvīm.

Olīvija piecēlās, iegāja priekšnamā un atvēra durvis.

- Sveika! - teica Stiltons.

Pagāja dažas sekundes, lidz Olīvija attapās un atbildēja:

- Vai esi atnācis izmantot manu dušu?

Stiltons pie viņas durvīm bija zvanījis agrāk, aptuveni pirms gada. Tolaik viņš dzīvoja kā bezpajumtnieks. Olīvija bija viņu ielaidusi iekšā. Divas minūtes vēlāk viņš bija apjautājies, kur atrodas duša, un nekaunīgi nozudis tajā. Lai gan viņi viens otru gandrīz nepazina. Olīvijai vajadzēja laiku, lai ar to samierinātos.

- Paldies, man tagad ir pašam sava duša, - Stiltons teica. - Rivera?

- Kā tu zini? *

- Uz durvīm rakstīts Rivera-Renninga. Vai drīkstu ienākt?

- Kāpēc?

- Jo man nepieciešama tava palīdzība.

Olīvija viņu vēroja. Tas bija pavisam cits Stiltons. Viņš izskatījās pavisam citādi, bet joprojām saglabāja savu tiešo attieksmi. Viņa negrasījās viņu ielaist. Pēc gada uzrasties uz viņas mājas sliekšņa un vienkārši pateikt: “Sveika!” Ko viņš no sevis iedomājās?

- Kas tev liek domāt, ka gribu tev palīdzēt?

-Jo tas ir saistīts ar Džekiju Berjlundu.

Džekiju Berjlundu? To maitu? Kāds viņam ar to sakars? Viņa pagāja malā un ielaida Stiltonu.

- Tev ir piecas minūtes laika.

- Ideāli.

Stiltons iegāja virtuvē un apsēdās. Pēdējoreiz, kad te sēdēja, viņš bija tik tikko izglābies no degoša treilera un knapi dzīvs. Olīvija bija viņu atradusi pie ieejas durvīm. Tagad viņa stāvēja virtuves durvīs.

- Viena minūte tūliņ jau būs pagājusi, - viņa teica.

- Vai tu varētu apsēsties?

- Nē.

Stiltons tam bija gatavs. Viņš zināja, kā viņa reaģēs. Bet nu jau viņš sēdēja viņas virtuvē, galvenais bija noturēt viņu uz āķa.

- Es gribu iesēdināt kādu policistu, kas izmantoja prostitūtas, -viņš teica. - Džekija Berjlunda viņam sagādāja nepieciešamos kontaktus.

- Kāpēc tu gribi viņu iesēdināt?

“Stulbs jautājums,” Olīvija nodomāja, bet gribēja ieturēt distanci.

- Personisku iemeslu dēļ. Viņš panāca, ka mani izmet no policijas.

- Un tev šķiet, ka esmu ieinteresēta tev palīdzēt atrisināt kādu personisku problēmu?

- Es tā ceru. Vai tev ir kafija?

-Nē.

Stiltons paskatījās uz viņas akmens cieto seju.

- Nav runa tikai par palīdzēšanu man. Tu iegūsti iespēju atriebties cilvēkam, kas ir nodarījis tev pāri.

- Tāpat kā tu.

,

Viņa to pateica bez emocijām, drīzāk mierīgi konstatējot faktu. Stiltons saprata, ka viņi ir nonākuši pie ļoti jutīga jautājuma. Klusībā pie sevis viņš bija cerējis no tā izvairīties.

Cik naivi no viņa puses.

Stiltons mirkli apdomājās. Viņš varēja piecelties un iet prom. Tukšām rokām. Tādā gadījumā viņam atkal būtu jāsāk no nulles.

Vai arī viņš varēja paciest samazgas, ko Olīvija bagātīgi lēja pār viņa galvu.

Viņš izvēlējās samazgas.

- Tāpat kā es. Katru nakti pēdējā gada laikā es esmu nožēlojis izdarīto, un katru nakti es domāju, kā man būtu vajadzējis rīkoties. Man nav, uz ko novelt vainu. Es biju savtīgs gļēvulis un nekad neiz-tēlojos sevi tavā vietā. Es neesmu pārāk līdzjūtīgs cilvēks, bet tas nav attaisnojums. Ja es varētu notikušo padarīt par nebijušu, es to darītu. Bet es nevaru.

Viņš manīja, ka mazliet pārspīlē, bet daļa taisnības tajā bija. Viņš nebija gribējis stāstīt, ka slepkavība, kuru Olīvija pagājušajā gadā palīdzēja izmeklēt, bija saistīta ar viņas pašas mammu. Viņš nebija gribējis viņai atklāt, ka noslepkavotais upuris pludmalē bija viņas mamma, lai gan viņš to vienmēr bija zinājis. Kad Olīvija saprata, ka viņš to ir noklusējis, viņa uzvedās tā, kā uzvedās. Un joprojām par to dusmojās.

- Bet visvairāk mani sāpina tas, ka es neturēju Ārnem doto solījumu, - Stiltons teica.

- Kas tas bija? Ko tu apsolīji tētim? '

Olīvija apsēdās uz krēsla pretī Stiltonam un mēģināja noslēpt izbrīnu. Un ziņkāri. Par šo solījumu viņa agrāk nebija dzirdējusi.

- Vienmēr rūpēties par tevi, lai kas arī ar viņu notiktu. Patiesību par tevi zināja tikai viņš, es un vēl daži. Viņš man lika apsolīt - ja kādreiz ar viņu kas atgadītos, man vienmēr jābūt tev līdzās, kamēr vien es tev būtu vajadzīgs. Un šo solījumu es pievīlu.

- Tu biji zemu kritis.

- Cik vien zemu cilvēks var krist. Un tajā pasaulē tev nebija vietas. Nevienam tur nebija vietas.

Stiltons nodūra skatienu. Olīvija viņu vēroja. Viņa juta, ka būs ļoti grūti turpināt dusmoties uz Stiltonu, lai kā viņa to gribētu. Distance, [13]

ko viņa tik rūpīgi bija ievērojusi, pamazām sāka izgaist. Jau toreiz, būdama Meksikā, viņa saprata, ka Stiltonam bija nācies izciest viņas dusmas, kas patiesībā bija veltītas Arnem. Stiltonu viņa bija vainojusi itin visā. Arne bija miris, Stiltons - joprojām dzīvs. Tagad viņš sēdēja viņas virtuvē un pārdzīvoja par to, ko bija viņai nodarījis.

Vai tad ar to jau nebija gana?

- Kā es tev varu palīdzēt ar to policistu? - viņa beidzot pavaicāja.

Stiltons pacēla skatienu un palūkojās uz Olīviju. Viņa bija mainījusies. Viņš redzēja, ka Olīvija bija uztvērusi viņa teikto. Viņš redzēja, ka viņa skatās uz viņu kā Arnes meita, un sajuta, ka vēderā kaut kas sažņaudzas. Stiltons gandrīz pastiepa roku, lai viņai pieskartos, tomēr to nedarija. Tas būtu pāragri. Tas bija pārāk personiski. To viņš izdarīs, kad viņa smiesies.

Kad pienāks īstais bridis.

Stiltons sāka stāstīt par to, ko meklēja. Viņš gribēja uzmeklēt prostitūtas, kas strādāja Džekijas Berjlundas labā pirms desmit divpadsmit gadiem. Viņš pastāstīja par savu tikšanos ar Oveti. Viņš neteica, ka Mete bija ieteikusi satikties ar Olīviju. Viņam to nemaz nevajadzēja darit.

Gan jau viņa pati nojauta.

- Es tā uzreiz nevienu neatceros, - viņa teica. - Bet man ir dažas mapes, kurās esmu savākusi materiālus. Es varu tās izšķirstīt. Vai vēlies kafiju?

- Tas būtu ļoti jauki.

- Ko jūs darījāt Marseļā? - Olīvija jautāja, liekot vārīties kafiju.

Stiltons sāka stāstīt. Nesaprotamu iemeslu dēļ viņam gribējās

pastāstīt. Par visu. Par Abāsu un Samīru. Par slepkavību un sagriešanu gabalos. Par visu, kas tonakt notika. Vienīgais, ko viņš izlaida, bija Žana Batista teiktais. Par Abāsu un slimnīcu. Viņš negribēja Olīviju satraukt un zināja, cik ļoti Olīvija Abāsam bija pieķērusies.

- Kad viņš dosies mājās?

- Viņš jau ir ceļā. Brauc ar vilcienu. Viņš ļoti baidās lidot. <

Olīvija pirmo reizi pasmaidīja. Neiesmējās, tik liela tuvība starp

viņiem vēl nebija. Bet viņa pasmaidīja. Arī viņa zināja, cik ļoti Abāsam bail no lidmašīnām.

- Un ar ko tu pati nodarbojies? - Stiltons jautāja.

Viņam šķita, ka tas smaids bija zime, ka viņš drikst jautāt ko personisku. Pirms brīža viņš to nebūtu uzdrošinājies pajautāt. Bet, ja viņš būtu zinājis Olīvijas atbildi, būtu turējis mēli aiz zobiem.

- Es veicu izmeklēšanu Metei aiz muguras, - Olīvija teica.

Viņa nolika kafiju uz galda un salēja to krūzēs. Stiltons nogaidīja. Viņš gandrīz paspēja izdzert trīs krūzes, pirms Olīvija bija visu izstāstījusi. Arī viņa vēlējās pastāstīt visu. Pilnīgi visu. Pat par Sandru.

Kad Olīvija apklusa, Stiltons uz viņu paskatījās. Viņa bija mainījusies. Viņš ari. Bet viņa rīcibā bija seši gadi, lai mainītos. Olīvijai bija tikai viens. Viņš atpazina meitenē sevi. Viņa gribēja iet pati savu ceļu, un neviens viņu neapturēs.

Ari Mete Ulsētere.

- Un kā tu domā uzzināt, vai dators, kas atrodas Borela mājā, pieder Sālmanam?

- Nezinu.

- Vai nevajadzētu piezvanīt Metei? Viņai ir citi resursi.

- Un ko viņa ar to panāks? Balstoties uz maniem minējumiem, viņa pat kratīšanas orderi nedabūs. Tas taču ir Borels!

- Tev taisnība.

Stiltons zināja, ka viņai ir taisnība. Bet viņam nepatika tas, ko redzēja viņas skatienā. Tas liecināja par bīstamību. Tas liecināja par to, ka Olīvija būtu gatava sastrādāt muļķības uz savu roku, un tas nepavisam nebūtu vēlams.

- Vai es varu kā palīdzēt? - viņš jautāja.

- Es nezinu. Man jāapdomā, kā to vislabāk izdarīt. Bet es negribu tajā iejaukt Meti.

- Kāpēc?

Stiltons bija nojautis, ka Olīvijas un Metes starpā ir konflikts. Taču tā nopietnibu viņš saprata tikai pēc tam, kad Olīvija bija par to pastāstījusi. Viņš redzēja, cik sašutusi viņa joprojām ir. “Tagad ir Metes kārta atrasties ugunslīnijā,” viņš nodomāja, “it īpaši pēc tam, kad es savu putru esmu izstrēbis.” Stiltons piecēlās. Olīvija viņu pavadīja līdz durvīm. Pirms viņš pa tām izgāja, viņi saskatījās.

- Olīvija Rivera, - viņš teica. ■

- Toms Stiltons.

Olīvija aizvēra durvis un atspiedās pret sienu. Galvā jaucās simtiem jautājumu. Kas tikko notika? Pēkšņi viņa bija sēdējusi kopā ar Tomu Stiltonu un stāstījusi to, ko nebija atklājusi nevienam citam. No visiem paziņām viņa bija izvēlējusies tieši viņu? Kāpēc tā? Tik vienkārši?

Kādu bridi viņa palika stāvam priekšnamā.

GABRIELLU FOŠMANI UN Klāšu Hallu apcietināja neapdzīvotā kempingā ārpus Flēnas un nogādāja policijas iecirknī, cik drīz vien iespējams. Vietējā policija bija no viņu mašīnas konfiscējusi lielu daudzumu narkotiku 5-IT. Mete domāja, ka tās ir nozagtas no muitas.

Buse Tirēns nopratināja Hallu. Viņš būtu devis priekšroku Foš-manei, bet Līsas Hēdkvistas nostāja šajā jautājumā bija nelokāma.

- Es ņemšu viņu.

- Kāpēc?

Līsa uzskatīja, ka tas ir pašsaprotami.

Tāpēc Buse nopratināja Hallu. Tas neaizņēma daudz laika. Šī nebija pirmā reize, kad Halls tika nopratināts. Viņš visu noliedza un pieprasīja advokātu.

Fošmane nebija tik pieredzējusi šajā ziņā, jo bija aizturēta pirmoreiz. Viņa tika nopratināta vēlāk. Pirmās desmit minūtes nopratināšanas telpā viņa raudāja. Gauži. Līsa ļāva viņai izraudāties. Kad asaru plūdi mazinājās, Līsa sāka uzdot jautājumus. Vispirms par pazudušajām narkotikām. Fošmane par to neko nezinot. Pilnīgi neko! Kad Līsa viņai parādīja elektroniskā pasta saraksti - vēstuli pēc vēstules, visas izdrukātas no pašas Fošmanes datora -, sieviete atkal zaudēja savaldību. Pagāja vēl desmit minūtes. Līsa nogaidīja, nepakustinot ne vaibstu sejā, un pateicās Dievam, ka nebija ļāvusi nopratināšanā piedalīties Busem. Viņa nebija droša, ka viņš ar to tiktu galā.

Gabriella Fošmane spēlēja teātri.

- Tātad jūs nozagāt narkotikas no savas darbavietas, - Līsa teica.

Fošmane pamāja. Garas, sarkanas matu šķipsnas krita viņai sejā.

Ar vieglu rokas kustību viņa tās pastūma prom no sejas, dusmojoties, ka viņu nepratina jaunais vīrietis, kuru viņa bija redzējusi pirms tam. Viņš noteikti viņu būtu sapratis daudz labāk. Galvenokārt jau to, ko viņai tagad nāksies paskaidrot.

- Mani piemānīja, - viņa teica.

- Kurš jūs piemānīja?

- Klāss Halls.

Fošmane nolēma pamēģināt izspēlēt savas kārtis. Varbūt izdosies izsprukt.

- Viņš izmantoja manas jūtas, - viņa piebilda.

- Kādā veidā?

Fošmane pastāstīja, ka bija iemīlējusies Hallā. Ka viņš bija viņu pavedinājis un ar viņu manipulējis, un licis viņai izpildīt viņa rīkojumus.

- Viņš bija kā tas Knutbijas mācītājs!1 Tieši tāds pats!

- Viņš lika jums nozagt narkotikas?

-Jā! Viņš teica, ka atstās mani un izmetīs uz ielas, ja es viņam nepalīdzēšu. Viņam bija vajadzīga nauda. Viņš teica, ka mūs nepieķers. Ka man tikai vajadzēs nozagt daļu narkotiku, iedot tās viņam un tad mums būtu nauda, lai mēs varētu doties uz Indijas rietumiem.

- Un jūs tam noticējāt?

- Vai tad man bija izvēle? Es biju savu jūtu upuris!

“Upuris - ka tik ne tā,” nodomāja Līsa. Bet viņa vienalga bija apmierināta. Fošmane bija atzinusi, ka nozagusi narkotikas no muitas. Motīvs nebija būtisks.

Vismaz Līsai.

Nākamais solis bija Bengta Sālmana slepkavība. Fošmane to noliedza. Viņa nekad neesot pat kāju spērusi Sālmanu mājā.

- Nekad?

- Nekad.

- Bet vai tad jums nebija attiecības?

- Man un viņam?!

Fošmane izturējās tā, it kā viņai būtu atklāta venēriska slimība. Tad Līsa parādīja viņai e-pasta saraksti, kurā bija teikts: “Mans ķermenis pieder tev.”

-Jūs tā mēdzat rakstīt visiem kolēģiem?

Helge Kosmo - reāla persona Zviedrijā, mācītājs, kas pamudināja uz savas sievas un kaimiņa slepkavību savu mīļāko, bērnu aukli, sūtot viņai anonīmas īsziņas it kā dievišķo spēku vārdā.

a1

Šajā brīdī Gabriella Fošmane saprata, ka nu ir gana. Asaras nebija līdzējušas, un likās, ka arī Knutbijas mācītāja pieminēšana neko nebija devusi. Tāpēc viņa izvēlējās iet,to pašu ceļu, ko Klāss Halls.

- Es vēlos advokātu.

- To mēs jums piešķirsim. Mēs arī paņemsim jūsu siekalu paraugu.

- Kāpēc?!

- Lai salīdzinātu jūsu DNS ar ādas paraugu, kas pēc Bengta Sāl-mana nāves tika konstatēts zem viņa nagiem.

Fošmanes lielajās acis bija skaidri nolasāms, ko viņa tobrīd jūt pret Līšu.

Viņu joprojām nepameta tā nepatīkamā sajūta - it kā viņa mēģinātu kaut ko atcerēties, īsti nezinot, ko tieši. Pēkšņi, esot tualetē, viņa atcerējās - automašīna! Kad viņa novietoja savu “Mustangu” pie Borela vārtiem, tur stāvēja tumša automašīna. BMW. Sandra bija redzējusi tumšu BMW pie savas mājas tajā vakarā, kad tika nogalināts viņas tētis. Vai automašīna pie vārtiem arī bija tumšzila? Viņai šķita, ka bija.

Un ar to pietika.

Tāpēc viņa izdarīja secinājumu, kuru viņas zemapziņa noteikti bija formulējusi jau sen, - par spīti tam, ka trūka pavediena, lai pierādītu to, par ko viņa bija pilnībā pārliecināta: korķa soma, ko viņa bija redzējusi pie Borela, piederēja Bengtam Sālmanam. Šis secinājums tika izdarits, galvenokārt balstoties uz šausminošajām atmiņām par notikušo ar Sandru. Viņa joprojām spēja skaidri iztēloties Sandras asiņainās rokas. Olīvija bija gatava uz visu, lai iesēdinātu cilvēku, kas novedis Sandru tik tālu. Viņas tēta slepkavu. Olīvijai šķita, ka viņa ir to Sandrai parādā.

Automašīna bija tikai vienojošais faktors.

Viņas lēmums bija vienkāršs: viņa ielavīsies Žana Borela mājās. Nofotografēs datoru korķa somā. Uz vietas. Viņa birojā. Ja radīsies iespēja, viņa atvērs somu un pārbaudīs, vai tas patiešām ir Sālmana dators.

Pēc tam viņa sazvanīs Meti un sniegs pamatojumu kratīšanas orderim.

Viņa zvanīja Sandrai un cerēja, ka viņa atbildēs. Šarlote bija piezvanījusi Olīvijai no rīta un teikusi, ka Sandru nākamajā dienā izrakstīs no slimnīcas. Šobrīd viņa, visticamāk, vēl atradās tur.

Sandra neatbildēja, bet pēc brīža atsūtīja īsziņu: “Esmu sapulcē kopā ar citiem slimniekiem, šobrīd nevaru runāt.” Olīvija atbildēja. Viņa gribēja uzzināt datora paroli. Pēc mirkļa viņa to saņēma.

Viņa izgāja priekšnamā.

Mašīna viņam ļoti patika. Tā atbilda augstajiem vācu kvalitātes standartiem. Tas bija ceturtais BMW viņa dzīvē. Viņš nogriezās uz Folkungagātanu un krustojumā ar Estjētagātanu gandrīz uzbrauca stipri iereibušam vīrietim futbolista kreklā. Atpakaļskata spogulī viņš redzēja, ka puisis sagrīļojas un nogāžas zemē. Viņš pieklusināja kompaktdiska atskaņotāju un tuvojās Skonegātanai. Patiesībā viņš devās uz vadītāju sanāksmi Vaksholmā, bet gribēja pa ceļam apmeklēt Olīviju Riveru-Renningu. Viņš uzvilka savus mīkstos, melnos ādas cimdus un cerēja, ka viņa mājās ir viena. Žans bija izskaidrojis situācijas nopietnību: šī jaunā dāma bija bāzusi degunu viņa privātajā dzīvesvietā, uzdodoties par kādu citu, turklāt viņa bija kļuvusi par liecinieci negadījumam Silvergordenā, un tas nedrīkstēja nonākt publiskajā telpā. Pārāk daudz bija likts uz spēles.

“Mans uzdevums ir nodrošināt, lai tā nenotiktu,” nodomāja Tūr-heds. “Mans uzdevums ir visu satīrīt aiz Žana. To es esmu darījis jau vairākus gadus, pat veiksmīgi, un tas ir atmaksājies. Zelts ir un paliek zelts, un sudrabs tam nestāv ne tuvu. Vienīgais, kas mani satrauc, ir Žana slepenā apsēstība. Agrāk vai vēlāk tā viņam sagādās problēmas.”

Tūrheds iegriezās Skonegātanā un secināja, ka Olivijas durvju tuvumā nav nevienas brīvas vietas automašīnas novietošanai, tāpēc viņam nācās to atstāt starp diviem veciem lūžņiem Bondegātanā. Viņš izkāpa no mašīnas un devās uz ēkas ieeju.

Olīvija bija gatava. Viņa bija izlēmusi, kas viņai nepieciešams, un zināja, kas darāms. Viņa izgāja pa durvīm un nolēma doties lejup pa kāpnēm. Pusceļā viņa redzēja liftu braucam augšup. Izgājusi uz ielas, viņa atcerējās, ka nav paņēmusi lidzi rezerves baterijas kabatas lukturītim. Tas nekādā gadījumā nedrīkstēja nodzist! Viņa piegāja pie durvīm un grasījās tās atvērt, taču atcerējās, ka mājās nemaz nav rezerves bateriju. “Es tās nopirkšu pa ceļam,” viņa nodomāja un sāka iet Estjētagātanas virzienā. Tikko viņa bija nogriezusies ap stūri, no kāpņu telpas iznāca Tūrheds. Viņš novilka ādas cimdus.

Olīvija devās uz Vermdes pašvaldības tehnisko biroju un pasūtīja Borela mājas plānojuma rasējumus. Tie bija publiski pieejami. Pāršķirstot rasējumus, viņa ieraudzīja, ka tieši zem “kosmosa kuģa” Borels ir uzbūvējis laivu novietni. No tās uz pagrabstāvu veda kāpnes.

Tiktāl tas izskatījās vienkārši.

Pirmais sarežģītais jautājums bija šāds: vai laivu novietnē ir uzstādīta signalizācija? Viņa atcerējās, ka Borela mājā bija redzējusi tikai vienu novērošanas kameru pie galvenās ieejas. Bet vai ēkā bija izvietotas arī citas? Viņš bija stāstījis, ka mākslas darbi tiek apsargāti, katra glezna ir elektroniski nodrošināta un nav iespējams neko iznest ārā. Turklāt ēkā bija viņa īpašā vakuuma telpa. Skaidrs. Bet vai laivu novietnē ir signalizācija?

Varbūt. Varbūt arī ne.

Visticamāk, ir.

Nākamais sarežģītais jautājums: kā lai noskaidro, vai Borels ir mājās? Taču tas atrisinājās vieglāk, nekā viņa bija uzdrīkstējusies cerēt. Olīvija piezvanīja uz Albion biroju un lūdza savienot ar Magnusu Tūrhedu. Viņa gribēja uzzināt, kur atrodas Borels. Taču sieviete savienojuma otrajā galā paziņoja, ka Magnuss Tūrheds ir devies uz koncerna vadītāju sanāksmi Vaksholmas viesnīcā un būs birojā tikai nākamās dienas pēcpusdienā.

- Vai viņš tur arī nakšņos?

- Tas ir ļoti ticams.

- Vai Žans Borels arī ir tur?

- Jā. Vai varu nodot kādu ziņu?

Tas nebija nepieciešams.

Tātad Borels atradās kādā konferencē Vaksholmā. Viņai nebija garantijas, ka viņš tur pārnakšņos, bet, visticamāk, pavadīs tur visu vakaru.

Trešais jautājums bija saistīts ar laivu. Vienkāršākais veids, kā

'

nonākt laivu novietnē, bija brauciens ar laivu. Olīvijai laivas nebija, un viņa nevarēja iedomāties saprātīgu veidu, kā pie tādas tikt. It īpaši šajā gadalaikā. Un pēc tam braukt ar to piķmelnā tumsā līdz Borela mājai, kas atradās Ingarē.

Viņa atmeta šo domu.

Bija vēl citi veidi, kā nokļūt līdz mājai.

Pie Brunnas viņa no šosejas nogriezās uz mazo meža celiņu. Viņa cieši turēja stūri un brauca ātri. Viņa izdarīs to, ko bija nolēmusi darīt, un neviens un nekas viņu neapturēs.

Lai gan mazliet sniga, ceļš bija labi saskatāms. Turklāt viņa bija salabojusi mašīnas lukturus.

Viņa nolēma novietot mašīnu tālāk no vārtiem, uz kādas meža takas. Jau iepriekšējā reizē viņa bija tādas ievērojusi. Viņa nogriezās pirmajā takā netālu no Borela mājas un novietoja mašīnu labi dziļi mežā.

Olīvija izkāpa no mašīnas ar kabatas lukturīti rokā. Viņa bija uzvilkusi tumšu apģērbu un ādas zābakus. Un šoreiz viņai rokās bija plāni ādas cimdi, nevis adīti dūraiņi. Viņa aizslēdza mašīnu un sāka virzīties uz māju. Sākumā viņa gāja tumsā, jo zināja, kurā virzienā atrodas ēka. Viņa lavījās starp augstām priedēm, sausām eglēm un mēģināja pārvietoties, cik vien klusi iespējams.

Pat domājot, ka ēka ir tukša.

Tā bija tukša.

Vismaz gaismas bija izslēgtas. Mājas iekšpusē. Viņa to redzēja, kad bija uzkāpusi uz kādas klints netālu no ēkas. Ieslēgtas bija tikai gaismas laternu alejā.

Un pa to viņa nedomāja iet.

Viņa atcerējās par novērošanas kameru pie ieejas.

Izspraukusies cauri vēl kādam biezoknim, viņa to ieraudzīja. Mūri, kas ieskāva ēku. Tas bija augsts akmens mūris. Visticamāk, augšdaļā apvīts ar dzeloņdrātīm vai klāts asiem stikla gabaliem - ja viņas pieņēmumi par Borelu atbilda īstenībai. Viņa virzījās gar mūri līdz pat ūdenim, agrāk vai vēlāk tam bija jābeidzas.

Tas beidzās krastmalā un bija pagarināts ar metāla žogu, kas iestiepās dziļāk ūdeni. Olivija uzspīdināja mūrim un žogam lukturīša gaismu. Ja viņa gribēja tikt tam pāri, viņai jābrien labs gabals ūdeni un pēc tam vēl jāatgriežas atpakaļ. Viņa nezināja, cik dziļš ir pie krasta. Viņa uzspīdināja gaismu ūdenim. Vai tur ir akmeņi, uz kuriem varētu uzkāpt? Viņa pamanija kaut ko tumšu mazliet dziļāk ūdeni, vietā, kur beidzās žogs. Viņa cerēja, ka tas ir akmens. Pavisam uzmanīgi viņa iebrida ledusaukstajā ūdeni un juta, ka ūdenslīmenis strauji paaugstinās līdz ceļgaliem, bet priekšā bija vēl kāds gabaliņš ejams. Viņa pieķērās pie metāla žoga ar rokām, pastiepa kāju un juta, ka zābaks atduras pret tumšo virsmu viņas priekšā. Tas bija akmens. Viņa uzlika kāju uz tā, ar vienu roku ieķērās metāla žogā un izkāpa no ūdens. Akmens bija apaudzis ar aļģēm un ļoti slidens. Viņa gandrīz noslīdēja no tā un bija spiesta ar abām rokām ieķerties melnā metāla žoga sānu malā. Tad viņa nokļuva līdz žoga galam un nokrita žoga otrā pusē. Tieši ūdeni. Viņa zibenīgi piecēlās un sajuta cietu zemi zem kājām. Izlīdusi no ūdens, Olivija sabruka krastmalā un no piepūles elsoja. Viņa bija to paveikusi! Viņa bija tikusi otrā pusē! Tad viņa atcerējās par kabatas lukturīti. Lukturitis?! Tas bija izkritis bridi, kad viņa paslīdēja un bija spiesta pieķerties pie žoga ar abām rokām. Tas bija nogrimis pie žoga malas.

Lukturītis bija pazudis.

Stiltons sēdēja kajītē un skatījās uz izbāzto putnu. Viņš domāja par Oliviju. Viņš nespēja aizmirst Olivijas skatienu bridi, kad viņa runāja par Sandru Sālmani. Par Borelu. Par datoru, kas, kā viņai šķita, atrodas ēkā. Viņš nespēja aizmirst viņas balss tembru, viņas sejas izteiksmi. Bīstamo pašlepnumu, kad viņa paziņoja, ka negrasās iejaukt Meti. Ka pati to atrisinās.

Kā, pie velna, viņa to atrisinās?

Viņš jau divreiz bija Olivijai zvanījis, bet viņa neatbildēja. Viņš pat piezvanīja Metei, kā tveroties pie pēdējās cerības.

- Vai Olivija tev ir zvanījusi?

- Nē. Vai tu ar viņu esi runājis?

-Jā. Viss bija labi. Parunāsim par to citreiz. Atā!

Pirms neilga laika Stiltons bija aizgājis uz viņas dzīvokli. Tur neviena nebija. “Mustanga” ari ne. Patiesībā tas neko nenolzimēja. Viņa varēja būt jebkur. Kaut vai kinoteātrī. Bet viņas tur nebija, par to viņš bija drošs. Tomēr viņš gribēja būt pārliecināts, ka Olīvijai nedraud briesmas.

- Luna?

Stiltons iegāja salonā.

-Jā?

Luna sēdēja pie ovālā galda ar tūkstošiem pastmarku priekšā. Rokās viņa turēja palielināmo stiklu. Stiltons paskatījās uz galdu.

- Ko jūs darāt?

- Mēģinu atšķirt graudus no pelavām. Tēvs man atstāja savu kolekciju. Dažas no tām ir ļoti vērtīgas, pārējās ir mēsli.

- Man ari kaut kur Rēdlēgā ir tāds albums, šķiet, ka tas piederēja manai vecmāmiņai.

- Būtu forši to kādreiz apskatīt.

- Iespējams. Vai es varu aizņemties mašīnu?

- Vai jums ir autovadītāja apliecība?

Dodot Stiltonam atslēgas, viņa smaidīja.

- Uz kurieni dosieties?

- Izmetīšu kādu loku.

- Loku?

-Jā-

Stiltons nozuda no salona. Luna nolika malā palielināmo stiklu un izbrauca ar pirkstiem cauri biezajiem matiem. Stiltona attieksme viņu nogurdināja.

Viņš negrasījās neko atklāt par sevi.

Olīvija vēroja krastmalu. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņai iešāvās prātā izmantot telefona aplikāciju. Kabatas lukturīša aplikāciju. Veiksmīgā kārtā telefons bija noslēpts dziļi jakā un nebija cietis no viņas lempības. Viņa jau bija nogājusi vairākus metrus no mūra ēkas virzienā, spīdinot ar telefonu sev priekšā, bet neuzdrošinājās to pacelt augstāk. Viņa zināja, ka līdz laivu novietnei var nokļūt, virzoties gar ūdensmalu. Viņai nebija ne jausmas, cik tālu vēl jāiet. Viņa uzkāpa augstāk krastā un turpināja ceļu, kāpjot pāri krastā izsviestiem kokiem un izskalotām pudelēm. Drīz jau viņai vajadzētu būt klāt. Viņas acu priekšā iezīmējās lielā ēka ar izslēgtām gaismām. Ieejai vajadzētu atrasties ārsienas vidū. Tās ārsienas, kas veidota no stikla. Aiz kuras peldēja Siāmas dvīņi. Viņa paskatījās augšup un lielajā logā redzēja dvīņu atspulgu. Gandrīz tieši virs viņas. “Esmu jau gandrīz klāt.” Olīvija apgaismoja akmeņus savā priekšā un tajā brīdī kaut ko pamanīja. Mūra malu, kas stiepās ārā no ūdens. Tas no vienas puses norobežoja laivu novietni. Viņa piegāja pie mūra un uzkāpa uz tā. Paspīdinājusi gaismu uz ēkas pusi, viņa ieraudzīja “alu”, līdz kurai mūris veda. Tā sniedzās kalna iekšienē. Tajā nemanīja nevienu laivu. Viņa uzmanīgi virzījās gar kalna malu. Mazliet tālāk ceļš bija izklāts ar koku. Darvotu koku. Viņa sajuta tā spēcīgo smaržu. Viņai ļoti patika darvas smarža. Iegājusi vēl dziļāk “alā”, viņa nonāca uz koka klāja. Viņa redzēja, ka klājs aizstiepjas līdz pat laivu novietnei.

Šis bija izšķirošs brīdis.

Viņa bija tikusi pie ieejas.

Vai te ir uzstādīta signalizācija?

Viņa slidināja mobilā telefona gaismu pār “alas” griestiem, stūriem un malām. Novērošanas kameru nebija. Vismaz viņa tās neredzēja. Viņa pieļava, ka tās varētu būt noslēptas jebkur, bet nevienu nemanīja. Toties viņa ieraudzīja durvis uz ēkas pagrabstāvu.

Tieši tā kā rasējumā.

Tās atradās otrā pusē.

Viņa devās uz durvju pusi. Šaurā klāja vidū atradās koka skapis, kura dēļ viņai nācās piespiesties pie sienas. Aizlīdusi aiz skapja, viņa ieraudzīja ko šausmīgu. Dažu centimetru attālumā no sejas. Milzīgu zirnekli. Melnu. Lielām, saliektām kājām. Pagriezusi mobilo telefonu, viņa ieraudzīja arī pārējos. Pa visu sienu. Lielākā daļa no tiem sakustējās, gaismas iztraucēti. Viņa ātri izspraucās cauri ejai. Izkļuvusi ārā, viņa no matiem izpurināja dažus briesmonīšus.

“Keruak, turies pie sienas,” viņa nodomāja.

Līdz durvīm bija atlikuši vien daži soļi. Viņa tās apgaismoja. Parasts rokturis, parastas koka durvis, metāla durvju nebija. Vai tās ir vaļā? Vai arī šīs ir tādas, kas atveras, slīdot pēc komandas?

Nē, tās tādas nebija.

Bet tās bija aizslēgtas.

Ar to viņa bija rēķinājusies. Kāda veida atslēga tām ir? Ja tas būtu aizbīdnis, viņai nebūtu paveicies. To viņai neizdotos Uzlauzt. Bet, ja tā nebija, viņai varētu noderēt iegūtā izglītība. Un viņa varētu pateikties tiem kursabiedriem, kas uzskatīja, ka Policijas akadēmijā jāmāca slēdzeņu uzlaušana, lai varētu iekļūt mājā, neizgāžot durvis, kā mēdza darīt liela daļa policistu filmās un grāmatās. Viņi bija arī Olīvijai iemācījuši savu prasmi. Bija nepieciešami smalki instrumenti. Viņa no kabatas izvilka smalku metāla adatu un sāka apstrādāt slēdzeni.

Borels bija pamatīgi nokaitināts. Vadītāju sanāksme bija izgāzusies. Sākumā visi vienojās, ka laiks līdz nākamajām vēlēšanām ir jāizmanto iespējami lietderīgi. Tiktāl viss ritēja gludi. Pēc tam radās sarežģījumi. Sapulces dalībnieki nespēja vienoties par vienu no diviem turpmākās rīcības variantiem. Viens no tiem bija uzņēmuma paplašināšana, otrs - tā darbības kvalitātes uzlabošana. Borels atbalstīja pirmo. Pēc pusstundu ilgām asām diskusijām viņi nebija nonākuši pie kopsaucēja. Neviens nevēlējās piekāpties. Tāpēc Borels pārtrauca sapulci. Tas notika pēkšņi. Visi bija rēķinājušies ar nakšņošanu viesnīcā.

Taču tā nenotika.

“Idioti,” Borels nolamājās, vadot automašīnu pa tumšo meža ceļu. Uzņēmums, bez šaubām, jāpaplašina, cik vien iespējams. Tas ir svarīgāk. Viņš bija tā iegrimis domās, ka gandrīz nepamanīja sniegā svaigi iebrauktās sliedes, kas nogriezās uz maza meža ceļa. No sākuma viņš tām pabrauca garām. Pēc tam piebremzēja, pabrauca atpakaļgaitā un apstājās pie meža ceļa iebrauktuves. Riepu pēdas veda taisni iekšā mežā. Kurš gan varētu būt braucis pa šo ceļu? Šajā laikā? Viņš nogriezās uz meža ceļa un ieslēdza tālās gaismas. Sliedes turpinājās aiz līkuma. Līkumā viņš nogriezās un piebremzēja. Lukturi apgaismoja baltu mašīnu, kas bija novietota starp kokiem.

“Mustangs”.

Olīvija atmūķēja atslēgu. Pagāja labs laiks, bet tas tomēr izdevās. Pirms atvērt durvis, viņa atcerējās par signalizāciju. “Ja šeit ir uzstādīta signalizācija, tā noteikti ir savienota ar avārijas dienesta centrāli, tādā gadījumā manā rīcībā ir divdesmit minūtes, līdz apsardze paspēs atbraukt,” viņa nodomāja un atvēra durvis. Mājā valdīja klusums. Signalizācija nebija dzirdama. Labi. Viņa uzkāpa pa kāpnēm un zināja, kur nokļūs. Vismaz aptuveni. Viņa bija iegaumējusi ēkas rasējumu, cik vien labi spēja, un dažas tā daļas nofotografējusi ar telefonu. Viņai vajadzēja nonākt pagrabstāvā, no kura kāpnes vestu pa labi. Pa tām viņa nonāks tajā pašā stāvā, kurā bija pagājušoreiz.

Stāvā, kurā atradās birojs.

Olivija atrada kāpnes un ar telefonu izgaismoja katru pakāpienu, lai nepakluptu un neatstātu aiz sevis pēdas. Viņa negribēja, lai varētu redzēt, ka ēkā kāds bijis. Lai nu kurš to varētu pamanīt. Uzkāpusi pa kāpnēm, viņa secināja, ka nonākusi pareizajā vietā. Vienīgais gaismas avots mājā bija stikla fasādē iebūvētais akvārijs. Zaļā gaisma sniedzās līdz pat pakāpieniem, uz kuriem viņa stāvēja. Viņa ātri devās tālāk, zinot, kurā pusē atrodas birojs. “Kad neparastā mūzika ir izslēgta, te ir tik kluss,” viņa nodomāja. Viņa izsteidzās cauri šauram gaitenim un nonāca pie biroja durvīm. Uz sienas bija neliela poga. Viņa to nospieda. Durvis bez skaņas atvērās - tāpat kā iepriekšējā reizē. Iegājusi telpā, viņa uzreiz devās pie plaukta, kurā bija redzējusi korķa somu ar portatīvo datoru, un pacēla mobilo telefonu.

Somas tur vairs nebija.

Vismaz ne uz mākslas grāmatām.

Tur, kur tā atradās iepriekš.

Velns lai parauj!

“Vai viņš būtu to paņēmis līdzi? Vai es te esmu ielauzusies veltīgi?” Viņa pacēla telefonu un izgaismoja telpu.

Re, kur tā ir!

Korķa soma stāvēja uz rakstāmgalda malas. Viņa atvēra telefona fotokameras aplikāciju un vairākkārt nofotografēja somu. Pēc tam viņa izvēlējās videokameras aplikāciju un filmēja telpu, pavisam lēnām, lai dokumentētu, kur atrodas. Dažas sekundes viņa filmēja lielu Jana Hofstrēma gleznu.

Viņa izbaudīja katru mirkli.

īkšķis lēni slīdēja pār porcelāna aci. Otra acs vēroja Olīviju. Viņa atradās viņa birojā, tikai dažu metru attālumā. Katru reizi, kad Olīvija

pagrieza seju pret spoguli, viņš varēja viņai ieskatīties tieši acīs. Viņš stāvēja mazajā istabiņā tieši aiz spoguļa. Viņš to bija licis slepeni izbūvēt tikai pirms gada, šī telpa nebija atzīmēta rasējumos. Viņam patika stāvēt aiz spoguļa un vērot, kā viņa viesi izturas, atrodoties birojā vieni. Daži apsēdās un gaidīja, daži pārskatīja grāmatu plauktus vai meta skatienus uz rakstāmgalda pusi. Lielākā daļa piegāja pie spoguļa, lai kaut ko sakārtotu vai uzlabotu - matus vai lūpu krāsojumu -, atrodoties vien dažus decimetrus no viņa. Viņam tas patika.

Tagad viņš savā priekšā vēroja jauno, skaisto Olīviju Riveru, sievieti, kas bija kļuvusi par apgrūtinošu liecinieci negadījumam Sil-vergordenā un pēc tam uzmeklējusi viņu, uzdodoties par kādu citu. Tagad viņa bija ielauzusies viņa mājā un dokumentēja viņa dzīvesvietu, īpašu uzmanību pievēršot datorsomai. Tai, kas bija taisīta no korķa.

“Man vajadzēja to iznīcināt,” viņš nodomāja.

Nu jau bija par vēlu.

Viņš mirkli apdomājās, kā rīkoties. Principā tas bija Tūrheda lauciņš, bet viņa šeit nebija. Ne šoreiz. Šoreiz Borelam nāksies tikt galā pašam.

Olīvija nolaida mobilo telefonu, piegāja pie korķa somas un atvēra rāvējslēdzēju. Tajā atradās MacBook Pro. Viņa atvēra datoru. Tā labajā pusē bija maza, sārta sirsniņa. Sandras uzlīme.

Tas ir īstais!

Pēkšņi viņa sev aiz muguras izdzirdēja klikšķi. Viņa pagriezās un saprata, ka durvis tūliņ aizvērsies. Viņa metās uz priekšu, bet durvis jau bija ciet. Viņa pārlaida gaismu pār sienām. Kā tas var būt - podziņas šajā pusē nebija. Kas notika? Vai tās aizvērās automātiski? Vai te atradās kustību sensori? Viņa mēģināja atlauzt durvis ar varu.

Tās nepakustējās.

Stiltons ieraudzīja to pašu, ko Borels bija pamanījis pirms brīža, -vairākas dziļi iebrauktas riteņu pēdas. Viņš uz labu laimi sekoja pēdām un pēkšņi starmešu gaismā ieraudzīja Olīvijas automašīnu. Kāpēc tā atrodas šeit? Kāpēc tā nav novietota pie vārtiem? Olīvija bija stāstījusi par vārtiem, par laternu aleju, par kosmosa kuģim

līdzīgo ēku pie ūdens. Bet viņa bija novietojusi automašīnu šeit. Iebrauktu dziļi mežā.

Stiltons nojauta, kāpēc, bet tas viņu itin nemaz nenomierināja.

Olivija mēģina iekļūt ēkā no citas puses.

Viņa ir jukusi.

Viņš ielūkojās Lunas automašīnas cimdu nodalījumā un atrada kabatas lukturīti. Viņš to paņēma un izkāpa no mašīnas.

Pa kuru ceļu viņa varētu būt gājusi?

Olivija bija atspiedusies pret biroja sienu. Viņas sirds spēcīgi sitās. Pirms brīža viņa bija secinājusi, ka telefona akumulators ir gandrīz tukšs. Driz tas izlādēsies, un viņa būs ieslēgta viena no Zviedrijas bagātāko finansistu birojā.

Ar viņu bija cauri.

Borels, visticamāk, šonakt nakšņos Vaksholmā. Vai viņai nāksies te palikt lidz ritam, līdz viņš atgriezīsies? Viņa vēlreiz paspidināja telpā gaismu un mēģināja atrast jebko, ar ko varētu uzlauzt durvis. Galvā jaucās simtiem domu. “Ko viņš darīs, ja mani te atradis? Zvanīs policijai? Bet, ja atbrauks policija, es viņiem varētu paskaidrot ielaušanās iemeslu, varu parādīt datoru, varu pierādīt, ka Borels ir iejaukts Bengta Sālmana slepkavībā un nozadzis viņa datoru!”

Tāpēc, visticamāk, viņš nezvanīs policijai.

Viņš varbūt uzbuvēs vel vienu zaļu akvāriju, kurā formalīnā peldēs kailas sievietes ķermenis.

Telefons izslēdzās.

Viņa mēģināja taustīties uz priekšu pa tumsu.

Pēkšņi viņa atkal sadzirdēja klikšķi. Tieši aiz muguras. Viņa apmetās riņķī. Durvis sāka vērties. Viņa metās uz priekšu un izspraucās pa tām, pirms tās bija līdz galam vaļā. Viņa nonāca gaiteni. Tagad visā ēkā bija pilnīgi tumšs. Viņu apņēma piķmelna tumsa. Viņa atcerējās, ka bija nokļuvusi gaitenī no labās puses, un turpināja taustīties gar sienu. Pēc tam nogriezās pa kreisi. Viņa mēģināja atsaukt atmiņā rasējumu. Vai tomēr jāiet pa labi? Tobrīd viņa pamanīja vāju lampas atspīdumu gaiteņa galā. Gaismas stari uz grīdas lēnām kustējās. Viņš ir mājās! Olivija taustījās uz priekšu, cik vien ātri uzdrīkstējās. Viņa zināja, ka visapkārt atrodas dažādas skulptūras un vāzes,

un negribēja kādai no tām uzskriet. Olivija nogriezās ap stūri un atspiedās pret sienu. Klusums. Nāves klusums. Gaisma vairs nebija manāma. Viņa sasprindzināja dzirdi un mēģināja saklausīt soļus. Nekas nebija dzirdams.

Tad ieslēdzās mūzika.

No skandām plūda klusa elektroniskā mūzika.

Olīvija atkāpās no sienas un turpināja iet. Vienu roku viņa visu laiku turēja pie sienas, lai varētu saprast, cik ātri virzās uz priekšu. Tad viņa atkal ieraudzīja gaismu. Tieši sev priekšā. Gaismas stars apspidēja stūri un ieslidēja gaitenī uz viņas pusi. Viņa pagriezās un neko neredzēja. Tad noņēma roku no sienas un gāja uz otru gaiteņa pusi, cerot sasniegt pretējo sienu, bet tā nenotika. Viņa nonāca kādā telpā, atspiedās pret sienu līdzās durvim un aizturēja elpu. Viņa neuzdrošinājās palūkoties ārā. Ar acs kaktiņu viņa redzēja, ka gaismas stars paslīd garām istabai. Viņa izelpoja. Tad sadzirdēja klusu klikšķi. Durvis, pa kurām viņa bija ienākusi, aizslīdēja ciet. Pāris sekunžu vēlāk atskanēja dūkoņa. Klusa dūkoņa, kas nāca no griestu papēla.

Viņa bija ieslēgta vakuuma telpā.

Stiltons gāja pa teju to pašu ceļu, pa kuru bija devusies Olīvija, -cauri mežam. Uz mūra pusi. Pa tumsu un muklāju. Viņš domāja, ka viņa bija mēģinājusi pārvarēt mūri un ielauzties mājā. Pilnīgs stulbums, viņš tā nebūtu darījis. Viņš divreiz bija mēģinājis viņu sazvanīt, bet atbildes nebija. Vai nu viņa bija izslēgusi telefonu, vai arī uzlikusi lidojuma režīmu, bet varbūt pazaudējusi telefonu mežā vai arī vienkārši negrib atbildēt. Pēdējais variants būtu vislabākais. Tad viņa vismaz būtu drošībā un kontrolētu situāciju.

Bet tā nebija. Pirms brītiņa viņa bija noslīdējusi uz grīdas. Tagad viņa tumsā lēni rāpoja pa auksto betona grīdu uz durvju pusi. Gaisa telpā tikpat kā vairs nebija. Viņa cīnījās par katru elpas vilcienu, sajūta bija tāda, it kā plaušas būtu salipušas kopā, kakls kļuvis par šauru, sēcošu eju. Galvā dunēja, un viņa atspieda plaukstas pret zemi. Astoņi mēmi mākslas darbi noraudzījās krampjos savilktajā ' ķermenī. Tad viņa apvēlās uz muguras, tieši pie durvīm. Ar vienu roku viņa skrāpēja grīdas līstes, viņas plakstiņi bija aizvērti. Mirkli

pirms samaņas zaudēšanas viņa atvēra acis. Dūkoņa no griestiem bija mitējusies. Durvis slīdēja vaļā. Lēni, centimetru pa centimetram. Telpa atkal piepildījās ar gaisu.

Par vēlu.

Viņas galva atsitās pret grīdu.

Durvju ailā stāvēja Žans Borels. Viņš bija ļoti apmierināts. Vakuuma sistēma bija izmaksājusi veselu bagātību, bet tā noderēja.

Perfekts darbs.

Viņš iegāja iekšā, pārliecās pār saļimušo Olīvijas ķermeni un izvilka no viņas kabatas mobilo telefonu.

Stiltons nonāca pie mūra. Viņš to apskatīja lukturīša gaismā. Tas bija augsts. Pārāk augsts, lai Olīvija tam būtu tikusi pāri. Viņš turpināja iet gar mūri uz ūdens pusi un, nonācis mūra galā, apstājās. Viņš domāja, ka varētu mēģināt apiet apkārt metāla žogam, bet nezināja, kur atrodas Olīvija. Un ar ko viņa, pie velna, nodarbojas?! Nu gatavā muļķe! Viņš izslēdza lukturīti un paskatījās uz rimto ūdens virsmu. Pēkšņi pie paša krasta viņš ieraudzīja iemirdzamies gaismu.

Tajā brīdī ieslēdzās visi viņa instinkti.

Viņš iebrida ūdenī un, izmantojot roku spēku, pievilkās pie metāla žoga, tad apmetās tam apkārt otrā pusē. Nonācis uz sauszemes, viņš devās gaismas virzienā. Viņš neuzdrošinājās ieslēgt lukturīti, tāpēc nepamanija sauso koku, kam uzkāpa. Tas brīkšķēdams pārlūza. Pēkšņi gaisma krastā nodzisa. Stiltons apstājās un nolādēja visus pasaules kokus. Viņš ieklausījās. Viņam šķita, ka dzird klusus plunkšķus. Viņš izvilka lukturīti un, vairs nebaidīdamies kļūt pamanāms, cik vien ātri varēja, devās uz vietu, kur bija redzējis gaismu. Viņš nonāca pie zema mūra, kas stiepās līdz atvērumam kalnā. Iekšā neko daudz nevarēja redzēt. Viņš pagrieza lukturīti uz ūdens pusi un ieraudzīja tajā peldam ķermeni.

Peldam pa ūdens virsmu.

Borels stāvēja uz vakuuma telpas sliekšņa un slaucīja rokas mazā frotē dvielī. Kaut kas bija viņu iztraucējis. Skaļš brīkšķis pie mūra. Visticamāk, tas bija kāds dzīvnieks. Viņš bija iemetis Olivijas ķermeni ūdenī un steidzies atpakaļ uz laivu piestātni. Kad Olīvija tiks atrasta,

viņu uzskatīs par noslīkušu. Nekādu citu vardarbības pazīmju uz viņas ķermeņa nebija. Ja viņa tiks kaut kādā veidā sasaistīta ar Bņrela māju, runa varētu būt par ielaušanās mēģinājumu. Viņam atgriežoties, laivu novietnes durvis bija plaši atvērtas. Tās bija atmūķētas. Diemžēl signalizācija īslaicīgi bija atslēgta, jo šeit notika nelieli celtniecības darbi. Visticamāk, sieviete bija iekļuvusi ēkā un izkļuvusi no tās cauri laivu novietnei. Tumsā viņa paslīdējusi, iekritusi ūdenī un noslīkusi. Un tas taču nemaz nebūtu viņa pienākums to visu paskaidrot.

Tas ir, ja ķermeni vispār atradīs.

Borels paņēma telefonu, ko bija izvilcis no Olīvijas kabatas. Viņš bija ziņkārīgs. Viņš zināja, ka tajā bija saglabāti attēli. Attēli ar Sāl-mana datoru, bet varbūt arī ar citām vēl interesantākām bildēm. Viņš gribēja redzēt, ko vēl šī jaunā dāma bija savākusi. Varbūt fotogrāfijas no Silvergordenas? Ar mirušo sievieti? Diemžēl viņam neizdevās telefonu ieslēgt. Viņš bija redzējis to nodziestam un pieļāva, ka akumulators ir tukšs.

Bet mājās bija vairāki lādētāji. ,

Stiltons metās ūdenī un sajuta augošu paniku. Viņš ieraudzīja peldošo ķermeni un garos matus. Seja bija vērsta augšup.

- Olīvij!

Stiltons iebrida ūdenī un mēģināja izcelt viņu. Viņam izdevās satvert Olīviju zem padusēm un izvilkt uz cietzemes. Viņš novilka jaku un aplika to ap viņas ķermeni. Viņš paspīdināja kabatas lukturīti Olīvijai sejā, pieliecās pie viņas mutes un mēģināja noteikt, vai viņa vēl elpo. Tad nolika kabatas lukturīti un sāka meiteni elpināt. Pēc brīža elpināšana tika nomainīta ar spēcīgiem spiedieniem uz krūškurvi. Viņš zināja, ka ķermenī vēl mīt dzīvība, vajadzēja tikai piešķilt dzirksteli. Stiltons vēlreiz pieliecās, piespieda savu muti pie viņējās, un tajā brīdī viņa pirmoreiz ievilka elpu. Tas bija tik spējš elpas vilciens, ka izklausījās teju pēc kliedziena. Stiltons iztaisnojās. Viņš turpināja izdarīt spiedienus uz krūškurvi, lai palīdzētu viņai elpot, bet nu jau bija pārliecināts, ka viss būs kārtībā. Pēc brītiņa Olīvija pavēra plakstiņus un paskatījās uz Stiltonu. Pēc tam viņas acis ' atkal aizvērās. Stiltons paņēma lukturīti vienā rokā, pacēla Olīviju uz rokām un nesa gar krastu. Viņš juta un dzirdēja, kā viņa elpo. Viņš

streipuļoja pa tumsu un centās neuzkāpt izskalotajiem zariem. Viņš zināja, ka viņam ar Olīviju rokās jātiek atpakaļ pie metāla žoga, kas ietiecās labu gabalu ūdeni.

Kā lai to pārvar?

Nokļuvis pie žoga, viņš darīja vienīgo iespējamo - pārmeta Olīvijas ķermeni pār plecu un brida. Ūdens sniedzās līdz viduklim. Nonācis līdz žoga galam, viņš satvēra to ar labo roku, izvilka sevi no ūdens un centās nokļūt otrā pusē. Dažas sekundes lielā svara dēļ metāla malas tik spēcīgi iegriezās rokā, ka viņš sajuta ārprātīgas sāpes, kas traucās no pirkstu galiem līdz pat smadzeņu pamatnei.

Bet viņam izdevās.

Borels izslēdza gaismu visā ēkā. Pirms pāris minūtēm viņš bija dzirdējis skaņu, kas atgādināja kliedzienu. Kliedzējs bija vīrietis. Viņš nesaprata, no kurienes skaņa nāk, kā arī to, kas bija kliedzis. Viņš apstaigāja māju un vēroja apkārtni pa vairākiem logiem. Ārā nemanīja ne mazāko kustību. Viņš aizsteidzās līdz lielajai virtuvei un atslēdza pagalma durvis. Vējš kauca mežā aiz mūra sienas. Viņš izgāja ārā un aizvēra aiz sevis durvis.

Stiltons nesa Olīviju pa mežu uz mašīnu pusi. Viņš nebija pārliecināts, kur atrodas, tāpēc gāja pēc izjūtas un bija noraizējies: vai tas nelietis mājā aiz muguras bija viņus pamanījis?

Beidzot viņš ieraudzīja mašīnas.

Nonācis pie tām, viņš ar vienu roku mēģināja atvērt Lunas automašīnas aizmugurējās durvis. Tiklīdz viņam tas izdevās, Olīvija izslīdēja viņam no rokām. Viņa nostājās uz savām kājām. Viņa elsa. Arī viņš elsoja. Viņi brīdi skatījās viens uz otru.

- Lec iekšā! - Stiltons pateica, un tā šajā bridi bija neparasta vārdu izvēle.

Olīvija nebija spējīga “lēkt”. Bet ar Stiltona palīdzību viņa ierausās aizmugurējā sēdeklī, un viņš aizvēra durvis. Viņš pamanīja, ka no viņa labās rokas tek asinis. Metāla žogs bija iegriezis plaukstā dziļu brūci. Viņš novilka virsjaku, T kreklu, aptina kreklu ap roku un uzvilka virsjaku atpakaļ uz kailas miesas.

Pēc tam atpakaļgaitā izbrauca no meža celiņa.

т

Pusstundu vēlāk viņš palīdzēja Olivijai uzkāpt pa kāpnēm. Brauciena laikā viņa bija atžirgusi. Viņai bija asas sāpes plaušās, un Stiltons gribēja viņu aizvest uz Sēderas slimnīcu. Viņa nepiekrita. Tāpēc viņš brauca atpakaļ uz baržu.

Viņš bija piezvanījis Lunai un īsi paskaidrojis notikušo. Viņš neiedziļinājās sīkumos, un Luna neuzdeva liekus jautājumus. Viņa bija ieslēgusi salonā gaismu un uzvārījusi ūdeni. Viņa nezināja, ko Olivija varētu vēlēties, viņas nekad nebija tikušās.

Stiltons palīdzēja Olivijai nokāpt salonā. Viņa apsēdās uz viena no soliem pie sienas. Luna grasījās Oliviju apsegt, kad pamanīja, ka viņas drēbes ir viscaur slapjas.

- Tev tās jānovelk, - viņa teica.

Olivija piecēlās. Luna palīdzēja viņai novilkt slapjās drēbes. Stiltons devās uz savu kajīti, jo negribēja Olivijai likt justies neērti. Turklāt viņam vajadzēja apkopt labo roku; viņš bija braucis, stūri turot vien ar kreiso. Noņēmis asinīm piesūkušos T kreklu, viņš pamanīja, ka brūce ir dziļāka, nekā bija šķitis iepriekš.

- Mēs esam kārtībā!

Stiltons atkal aptina kreklu ap roku, uzvilka citu kreklu un sausas bikses. Pēc tam viņš devās atpakaļ uz salonu un apsēdās līdzās Olivijai. Luna bija viņai aizdevusi savas drēbes un ietinusi Oliviju dzeltenos ritasvārkos.

- Paldies, ka atbrauci, - viņa teica.

’ * • »

Viņai joprojām sāpēja kakls, balss bija vārga.

- Tev nav visi mājās, tu to zini, vai ne? - Stiltons teica.

- Tagad zinu.

Olivija atslīga atpakaļ. Borels bija viņu pārsteidzis. Viņš bija centies viņu nogalināt. Stiltons viņu bija izglābis. Viņš bija izdarījis to, ko kādreiz bija apsolījis viņas tētim, - bija viņu uzmanījis. Pateicoties tam, viņa joprojām bija dzīva. Bet viņa bija izdarījusi to, ko bija plānojusi. Nofotografējusi korķa somu un nofilmējusi biroju, kurā atradās dators. Viņai bija ļoti labi pierādījumi. Viņa pagriezās pret Lunu.

- Vai padosi man bikses?

Luna pastiepa Olivijai bikses. Viņa iebāza roku vienā kabatā. Pēc tam otrā. Mobilā telefona nebija. Viņa saguma uz sola. /

- Kas par riebekli! - viņa nočukstēja.

- Kas noticis? - Stiltons jautāja.

- Viņš ir pievācis manu mobilo.

- Tas nav pasaules gals, - Luna teica.

- Tas ir gan pasaules gals, - Olivija atbildēja. - Ar tā palidzību es būtu varējusi visu pierādīt. Tāpēc viņš to nozaga.

Olīvija saķēra galvu.

- Varbūt vēlies pastāstīt, kas notika? - Stiltons vaicāja.

Patiesībā viņa to nemaz nevēlējās, bet, novērtējot Stiltona rīcību,

viņai šķita, ka ir viņam paskaidrojumu parādā. Tāpēc viņa sāka stāstīt - kā iekļuva laivu novietnē, birojā, vakuuma telpā un ari to, kā atkal nonāca pie laivu novietnes un kā Borels mēģināja viņu noslepkavot.

Beigusi stāstu, viņa pāris reižu samirkšķināja acis un aizmiga.

Luna viņu silti sasedza un ieslēdza salonā vairākus radiatorus. Stiltons nedarīja neko. Tā vismaz šķita. Patiesībā viņš vai vārījās no dusmām. Viņš paskatījās uz jauno sievieti, kas gulēja uz sola. Viņu šonakt šausmīgām mokām bija pakļāvis pretīgs neģēlis. Mājupceļā no Vermdes Stiltons bija centies pārliecināt Oliviju, ka par šo slepkavības mēģinājumu viņai vajadzētu ziņot policijai. Bet Olīvija to negribēja. Viņa taču bija ielauzusies svešā īpašumā. Tāpat viņa nevēlējās doties uz slimnicu. Viņš neuzstāja, tomēr nezināja, kādā stāvoklī viņa ir. Varbūt viņas domas mainītos, kad viņa atžirgtu. Tagad viņš bija domīgs. Viņš pamanīja, ka viņa mazliet sakustas, un juta pakrūtē mostamies paniku.

Viņš piecēlās.

- Es izmetīšu kādu līkumu, - viņš teica Lunai.

- Kurp tu dosies?

- Uz Vermdi.

- Ko tu tur darisi?

- Braukšu pakaļ viņas mobilajam telefonam.

Luna uz viņu paskatījās. Brauks pakaļ viņas telefonam?

- Es braukšu tev līdzi, - viņa teica.

- Kāpēc?

- Viņas mašīna palika tur. Ar abām tu neatbrauksi.

Par mašīnu Stiltons bija aizmirsis.

Viņš paņēma Olivijas slapjās bikses un izvilka no kabatas mašīnas atslēgas. Luna piegāja pie kāda aizkara un pavilka to malā. Aiz tā atradās seifs. Viņa atvēra seifu un izņēma no tā pistoli: Stiltons uz to paskatījās.

- Tev licence ir?

- Jā. Vai gribi redzēt?

Sākumā viņi mašīnā sēdēja pilnīgā klusumā. Luna bija sarūpējusi pārsēju un leikoplastu Stiltona rokai.

- Nāksies šūt.

- Es zinu.

Katrs no viņiem gremdējās savās domās. Stiltons prātoja par Abāsu. Viņš centās novērst domas no turpmākā vakara. No Borela. Viņš gribēja saglabāt naidu, līdz būs nonācis galā. Viņš negribēja neko plānot. Viņš vienkārši aizbrauks pēc viņas telefona.

Abāss?

Viņam jau vajadzētu būt ceļā uz mājām. Viņš noteikti brauc ar vilcienu, tas būs ilgi. Interesanti: kā viņš izskatās? Stiltons zināja, ka Žans Batists nevēlējās stāstīt par ievainojumiem, un pieļāva, ka Abāsa paskats varētu būt visai briesmīgs.

Bet viņš ir dzīvs.

Un viņš ir ceļā uz mājām.

Luna turpretī domāja par turpmāko vakaru. Par Borelu. Viņa pieļāva, ka tas nebūs viegli. Pazīstot Stiltonu, viņai šķita, ka viņš negribēs smērēt rokas. Pistoli viņa bija paņēmusi līdzi tikai ārkārtas gadījumam.

Viņa cerēja, ka to nenāksies izmantot.

Gabaliņu pirms Brunnas Luna pārtrauca klusumu.

- Kā bija būt bezpajumtniekam?

- Vientuļi.

- Vai tu lietoji narkotikas?

- Nē.

Stiltona atbildes bija aprautas. Luna saprata, ka viņš nevēlas par sevi neko vairāk atklāt, tāpēc mainīja tematu.

- Tevi pārāk neinteresē citi cilvēki, vai ne?

- Kāpēc ne?

- Tu jau kādu laiku dzīvo pie manis. Ko tu par mani zini?

- Tavs tēvs bija kapteinis.

- Tieši tā. Tas ari viss.

- Jā. Kas tur slikts?

- Tas diezgan daudz ko pasaka par tevi.

Stiltons nogriezās uz Brunnas pusi un juta aizkaitinājumu pieņemamies spēkā. “Ko viņa grib no manis? Es īrēju kajīti uz viņas baržas. Un maksāju avansā.”

- Es esmu noguris no cilvēkiem, - viņš teica.

- Kopumā?

-Jā-

- Paldies!

Stiltons uztvēra mājienu.

- Ko tu gribi, lai es saku? - viņš jautāja.

- Neko. Tu ļoti skaidri izteicies.

Stiltons neatbildēja. Viņš brauca, cik vien ātri uzdrīkstējās, pa šauro meža ceļu, un apjauta, ka saruna bija nogājusi greizi. Viņam nekas nebija pret Lunu, gluži pretēji - viņa bija palīdzējusi gan ar Mjūrielu, gan Olīviju. Turklāt viņai piemita kas ipašs, kaut kas tāds, kas atstāja iespaidu uz viņu tādā mērā, kā viņš to nevēlējās. Varbūt tieši tam viņš pretojās.

- Tur tā ir.

Stiltons bija nogriezies uz meža takas un norādīja uz “Mustangu”.

- Brauksi ar to? - viņš jautāja.

- Labi.

Stiltons pasniedza Olīvijas mašīnas atslēgas.

- Tev nav mani jāgaida, - viņš teica.

- Vai līdz mājai ir tālu?

- Kāds gabaliņš ir.

Luna izkāpa no mašīnas. Stiltons brauca prom. Luna iesēdās “Mustangā”, pabrauca atpakaļgaitā un sekoja Stiltonam. Atstatus. Ieslēdzot tikai gabarītlukturus.

Stiltons nobremzēja pie lielajiem metāla vārtiem. Tie bija atvērti. Viņš apsvēra, vai novietot auto pie vārtiem un iet iekšā kājām. Kāpēc gan? Viņš strauji iebrauca pa vārtiem un turpināja ātri virzīties pa apgaismoto aleju, nobremzējot tikai pie iespaidīgās ieejas. Grasoties

kāpt ārā no mašīnas, viņš ieraudzīja Lunas pistoli. Viņa to bija nolikusi uz blakussēdekļa. Brīdi viņš minstinājās, pēc tam paņēma pistoli un iebāza to virsjakas iekškabatā. '

Viņš uzkāpa pa dažiem pakāpieniem. Piegājis pie lielajām koka ieejas durvīm, viņš ieraudzīja, ka tās ir pavērtas. “Gan vārti, gan durvis stāv vaļā?” viņš neapzināti nodomāja un pavēra smagās durvis.

- Hallo!

Viņš skaļi iesaucās. Nekādas atbildes. Fonā skanēja neparasta mūzika. Viņš devās izgaismotas zāles virzienā. Labajā pusē atradās bārs. Nemanīja neviena cilvēka.

- HALLO, VAI TE KĀDS IR?

Ja neņem vērā mūziku, mājā valdīja pilnīgs klusums. Stiltons paskatījās apkārt. Lidz šim viņu uz priekšu bija dzinis niknums. Viņš bija rēķinājies ar to, ka satiks cilvēku, kuram liks dārgi samaksāt par izdarīto. Šeit neviena nebija. Toties visur bija iedegtas gaismas. Vai viņš slapstās? Kur? Varbūt tajā pašā vakuuma telpā.

Stiltons sāka apstaigāt māju.

Luna bija palikusi pie vārtiem. Viņa negribēja braukt iekšā. Viņa stāvēja pie mašinas un skatījās turp, kur, viņasprāt, atradās māja. Apkārt valdīja pilnīgs klusums. Toties viņa sadzirdēja skaņu, kas atgādināja motorlaivu. Viņa zināja, ka ēka atrodas pie ūdens, bet ūdenstilpi nekur neredzēja. Taču skaņu viņa atpazina. Viņa sasprindzināja dzirdi.

Tā bija motorlaiva.

Novembra nakts vidū?

Stiltons iegāja zālē. Tajā atradās daudz mākslas darbu. Viņš nepievērsa uzmanību tam, kādu mākslinieku darbi tie ir, un turpināja iet uz priekšu.

Mazliet tālāk viņš ieraudzīja gaiteni. Viņš devās turp un nogriezās tajā. Gaitenis bija tumšs. Stiltonam kabatā joprojām bija Lunas lukturītis. Viņš to ieslēdza un devās tālāk.

- Hallo!

Klusums. Dīvaini. Vai mājā neviena nav? Visur taču ir iedegtas gaismas. Kur ir Borels? Viņš apstājās gaiteņa vistumšākajā vietā.

Pēkšņi viņš izdzirdēja dīvainu skaņu, it kā pa grīdu ripotu akmens lodīte. Viņš pavērsa gaismu uz to pusi, no kuras nāca skaņa, un ieraudzīja to, kas ripoja. Tā bija porcelāna acs. Stiltons blenza uz aci un virzīja lukturīša gaismu tai līdzi, līdz acs atsitās pret sienu. Viņš paspēra dažus soļus uz priekšu, piegāja pie kādām atvērtām durvīm un ieslēdza gaismu tumšajā telpā.

Tur bija Borels.

Viņš sēdēja biroja krēslā ar seju pret durvim, mazliet atlaidies atpakaļ. Tukšajā acs dobumā varēja redzēt lodes ieejas vietu. Tā bija turpinājusi savu ceļu un izšāvusies ārā pakausī, izšķaidot smadzeņu paliekas uz kādas gleznas aizmugurē. Tās joprojām tecēja lejup. Stiltons minstinājās. Borels bija nogalināts. Olīvijas mobilais telefons atradās te. Tam te nevajadzētu atrasties, kad ieradisies policija. Stiltons iegāja telpā. Viņš paskatījās visapkārt un paspīdināja kabatas lukturīti. Gaisma atspīdēja lielajā sienas spogulī un krita uz rakstāmgaldu. Telefona nekur nebija. Viņš pavērsa lukturīti pret Borelu, pārliecās pār līķi un aptaustīja viņa kabatas. Labajā kabatā kaut kas bija. Viņš iebāza roku un izvilka mobilo telefonu. Olīvijas. Viņš to atpazina. Pēkšņi Borela vēderā sāka burbuļot. Stiltons iztaisnojās un aši devas prom.

Cauri visai mājai.

Lejā pa kāpnēm un mašīnā. Viņš pagrieza atslēgu aizdedzē un brauca uz vārtu pusi. Viņš ieraudzīja Lunu pie “Mustanga”. Liela ātrumā viņš patraucās viņai garām. Luna ielēca mašīnā un mēģināja sekot. Kamēr viņi bija uz meža ceļa, viņa neatpalika. Pēkšņi pretī brauca automobilis, un viņai tik tikko izdevās izmainīties ar zilo BMW, kas traucās Borela mājas virzienā. “Uz šī ceļa nav viegli pabraukt garām,” viņa nodomāja un panāca Stiltona mašinu. Kad viņi uzbrauca uz šosejas, Stiltons zibenīgi nozuda.

Viņš brauca, līdz nokļuva pie degvielas uzpildes stacijas. Tās pašas stacijas, pie kuras toreiz bija apstājusies Olīvija. Viņš iegriezās tajā, apstājās kādu gabalu no degvielas sūkņiem, izvilka savu telefonu un piezvanīja 112.

- Žans Borels ir nogalināts savā dzīvesvietā Ingarē.

Tad viņš sarunu beidza. Viņš vienmēr izmantoja priekšapmaksas kartes. Pēc šī zvana viņa identitāti nevarēs noteikt.

Olīvija grozījās zem segām. Viņa gulēja nemierīgi. Pagriezusies pret sienu, viņa pamodās, un viņai šķita, ka dzird balsis. Zemas, tālas balsis. Viņa turpināja gulēt ar seju pret sienu. Tās bija Stiltona un Lunas balsis. Tās nomierināja. Viņa aizvēra acis. Tad viņa sadzirdēja Stiltonu pasakām ko neparastu. Viņš bija sācis runāt skaļāk.

- Bet es taču piezvanīju policijai!

Viņš atkal pieklusināja balsi. Olīvija mazliet pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Stiltons un Luna stāv salona galā, galvas salikuši kopā. Viņš piezvanīja policijai? Vai viņš būtu piezvanījis un pastāstījis, ko viņa darīja pie Borela? Viņš tā nebūtu rīkojies. Olīvija atbalstījās uz rokām, lai varētu labāk dzirdēt. Sols atradās tumsā.

- Vai tu esi pārliecināts, ka viņš bija miris? - Luna jautāja.

- Beigts un pagalam.

- Kurš?

Olivija bija piecēlusies sēdus. Dzirdot viņas jautājumu, Stiltons un Luna pagriezās.

- Kurš ir beigts un pagalam?

- Žans Borels, - Stiltons paskaidroja un devās pie Olīvijas. Viņš zināja, ka ir spiests Olīvijai visu izstāstīt. Viņš gribēja izstāstīt. Viņš pats joprojām bija satraukts. Nevis par pašu slepkavību, bet gan par faktu, ka bija atradies nozieguma vietā.

Ceļā uz baržu viņš bija prātā pārcilājis birojā redzēto šausminošo skatu. Lodes caurumu acs vietā. Ar smadzeņu paliekām notašķīto gleznu. Slepkavība bija notikusi īsi pirms viņa ierašanās. Slepkava tikpat labi joprojām varēja atrasties mājā, kad Stiltons ieradās un devās prom.

To viņš nevarēja zināt.

Viņš ari nezināja, vai slepkava bija ieradies pēc tam, kad viņš bija izglābis Olīviju. Varbūt viņš visu laiku bija atradies mājā. Ari kad Olīvija bija iegājusi birojā. Viņš cerēja, ka Olīvija par to neaizdomāsies.

- Un ja nu slepkava jau bija tur, kad es ierados? - viņa teica, kad viņš bija pabeidzis sakāmo.

Viņa uzreiz par to iedomājās.

Bet viņam nebija atbildes.

Pagaidām.

Kad Stiltons bija pabeidzis savu stāstu, Luna atklāja, ko bija dzirdējusi, stāvot pie vārtiem.

- Es saklausīju motorlaivas radītu troksni.

- Kamēr es biju mājā? - Stiltons jautāja.

- Jā. Varbūt slepkava tobrīd aizbēga?

Arī uz šo jautājumu nebija atbildes.

Luna piegāja pie sava vienkāršā bāra skapīša un izvilka viskija pudeli. Viņai šķita, ka Stiltonam kāds malciņš nāktu par labu.

- Vai tu arī vēlies?

Luna pagriezās pret Oliviju. Viņa bija ietinusies segā.

- Jā, paldies, - viņa teica.

Luna piepildīja trīs glāzes, un kādu brīdi viņi klusumā no tām iemalkoja. Iztukšojusi glāzi, Olīvija savaldīgi jautāja Stiltonam:

- Kāpēc tu devies atpakaļ?

Stiltons parakājās jakas kabatā.

- Braucu pakaļ šim te.

Viņš pasniedza Olīvijai telefonu. Viņa to paņēma un nezināja, ko teikt. Vai viņš bija atgriezies tikai tāpēc, lai atgūtu telefonu? Un par to dabūja sev līķi uz kakla?

- Tev taču nav visi mājās, tu to zini, vai ne? - viņa teica.

- Tagad zinu.

Abi viens otram uzsmaidīja. Olīvija pagriezās pret Lunu.

- Vai tev ir lādētājs?

- Protams.

Luna aizgāja pēc lādētāja, un Olīvija ieslēdza telefonu. Attēli ar portatīvo datoru un biroju bija saglabājušies. Borels nebija tos izdzēsis. Viņam bija svarīgākas lietas, ko darīt.

- Vai tu pamanīji datoru? - viņa jautāja Stiltonam.

- Es par to neiedomājos. Man tobrīd bija citas lietas prātā.

- Es saprotu.

- Es došos gulēt, - Luna teica un piecēlās. - Tu taču pārnakšņosi šeit, Olīvij?

- Jā, labprāt.

- Tur tālāk ir viena kajīte, netālu no manējās.

Luna norādīja uz to, un Olīvija iegaumēja.

- Paldies, es pēc brīža nākšu.

Viņa vēl negribēja gulēt. Viņa gribēja kādu bridi pasēdēt ar Stil-tonu. Luna apgāja ap galdu un izstiepa roku.

- Ko tu vēlies?

- Pistoli.

Stiltons par to bija piemirsis. Viņš izvilka ieroci no jakas kabatas un iedeva to Lunai. Viņa piegāja pie sienas seifa, kas atradās aiz aizkara. Pirms ielikt pistoli seifa, Luna uzgrieza Stiltonam muguru. Bet viņš redzēja, ko viņa izdarija. Viņa pārbaudīja magazinu. Pēc tam viņa aizvēra seifu, pamāja Olivijai un nozuda gaitenī. Pudele palika uz galda. Stiltons ielēja sev vēl mazliet. Olīvija pakratīja galvu, viņai pietika. Pašreizējā stāvoklī viņa negribēja apdullināties ar alkoholu. Viņa juta, ka galva it kā piepildās ar mīkstu vati.

Patīkami.

Viņa paskatījās uz Stiltonu. Pavisam nesen viņa sadusmojās ik reizi, kad izdzirda Stiltona vārdu. Tagad viņi sēdēja viens otram pretim un viņa jutās pavisam citādi.

Arī tas bija patīkami.

- Šonakt notikušais izraisīs pamatīgu haosu, - viņš klusi teica. -Jā-

- Mete ari tiks iejaukta.

-Jā-

- Mēs abi arī tiksim iejaukti.

- Visticamāk.

- Kā mēs ar to tiksim galā?

- Vai tas mums jāizlemj šonakt?

-Nē.

Tas viņiem nebija jāizlemj. Ne šonakt. Šovakar bija noticis gana daudz. Stiltons malkoja viskiju. Viņi sēdēja klusējot. Pēc pāris minūtēm Stiltons paskatījās uz Olīviju.

- Vai tev pietrūkst Elvisa?

Viņai pietrūka. Bieži. Bet kāpēc viņš par to iedomājās tagad?

-Jā, - viņa teica. - Ļoti.

Stiltons pamāja. Olīvija vēroja viņa cīpslaino roku turam glāzi. Apsējs, kuru Luna bija uzlikusi Stiltona labajai rokai, bija iekrāsojies sarkans. Pēkšņi Olīvija vēlējās viņam ko pajautāt. Iespējams, tas bija īpašās noskaņas dēļ pustumšajā salonā, varbūt tā bija viskija ietekme

vai šīvakara dramatiskie notikumi, varbūt viss kopā. Bet pēkšņi viņa gribēja viņam pajautāt to, ko vienreiz jau bija jautājusi, tā arī nesaņemot atbildi: “Kāpēc tu kļuvi par bezpajumtnieku?”

Taču viņa atturējās.

Viņš nezināja, cik ilgi bija gulējis, šķita, ka tikai minūti nosnaudies. Bet pēc atkārtota klauvējiena pie kajītes durvīm viņš bija spiests celties. Viņš ieslēdza lampiņu un konstatēja, ka pulkstenis ir pusastoņi no rīta.

- Tom, vai vari atvērt?

Tā bija Lunas balss. Vai kas atgadījies? Viņš uzvilka bikses, piecēlās un atšāva aizbīdni. Durvis no ārpuses atvēra Luna. Viņa atkāpās. Aiz viņas stāvēja divi vīri civilā apģērbā.

Viens no tiem uzrādīja policista žetonu.

TORĪT LIELĀKAIS RĪTA LAIKRAKSTS iznāca lielākā metienā nekā parasti. Riska kapitālista Žana Borela slepkavība, kas bija notikusi iepriekšējā naktī viņa dzīvesvietā Vermdē, bija sulīga ziņa no vairākiem aspektiem. Telpa bija dedzīgu žurnālistu pārbāzta.

Alekss Popovičs bija viens no tiem.

Un tomēr viņš nebija tāds kā visi. Viņš personiski pazina slep-kavibas upuri. Viņi nebija īpaši tuvi draugi, vismaz ne pēdējā laikā, bet gana tuvi, lai viņa rīcībā būtu informācija, kuras nebija nevienam citam viņa kolēģim. Tāpēc, sākoties minējumiem par motīvu un slepkavu, viņš izturējās atturīgi. Izgāzies mēģinājums nozagt mākslas darbus? Starptautiska attiecību kārtošana? Policija par notikušo bija izteikusies ļoti skopi. Izmeklēšana atradās, kā mēdz teikt, ļoti delikātā stāvoklī. Šobrīd nebija neviena aizdomās turamā. Šikāka informācija par Borela dzīvesvietā notikušo tikšot izpausta vēlāk un tādā apmērā, kādā tā drīkst tikt izpausta.

Tāpēc Alekss nebilda ne vārda.

Vai Žana slepkavība bija saistīta ar Bengta slepkavību? Kādā veidā? Kāpēc? Viņš gribēja parunāt ar Olīviju. Pēc kopīgi pavadītās nakts viņš bija dažas reizes mēģinājis viņu sazvanīt. Viņa nebija atzvanījusi. Šobrīd viņa jau noteikti ir dzirdējusi par slepkavību. Kāpēc viņa nezvana? Viņa visu šo laiku bija tik uzstājīga, izvilka no viņa dažādas detaļas, piemēram, to, ka tajās vakariņās Bengts sadusmojās uz Borelu. Kāpēc viņa to gribēja zināt? Viņam nebija ne jausmas. Varbūt viņam to vajadzētu pajautāt.

Tagad.

Viņš atkal zvanīja Olīvijai, un atkal ieslēdzās automātiskais atbildētājs. Viņš neko tajā neierunāja. Pārtraucis savienojumu, viņš dzirdēja kolēģu satraukto čalošanu.

Kurš nogalināja riska kapitālistu Žanu Borelu?

Šāds haoss nebija redzēts, kopš tika paziņots, ka ticis nogalināts muitas vadītājs Bengts Sālmans.

Un tomēr tās bija divas dažādas lietas.

Viens no izmeklētājiem, kas vadīja Žana Borela slepkavības izmeklēšanu, bija Rūne Fošs. Viņš bija lūdzis atļauju nopratināt vīrieti, kurš tika ievests agri no rīta. Tomu Stiltonu. Viņam to atļāva. Pulkstenis tuvojās vieniem. Stiltons jau teju piecas stundas bija gaidījis kādā Krūnuberjsgātanas cietuma kamerā.

- Man jāsagatavo materiāli nopratināšanai, - Fošs teica pārējiem izmeklētājiem.

Viņš pameta telpu un ēku. Pusdivos viņš bija rezervējis boulinga celiņu. To viņš negrasījās palaist garām. Doma, ka aizturētajam vīram cietuma kamerā jāpagaida vēl pāris stundu, uzlaboja Foša garastāvokli.

Luna nogaidīja, pirms modināja Olīviju. Viņa gribēja, lai Olīvija kārtīgi izguļas. Šobrīd viņa neko nevarēja līdzēt. Olīviju jaunā ziņa satrieca.

- Viņi viņu aizveda?

-Jā.

Velkot izžuvušās drēbes, Olīvijai pa galvu jaucās dažādas domas. Luna salonā uzklāja galdu brokastīm. Olīvija negribēja neko vairāk par glāzi svaigi spiestas sulas.

- Vai nevēlies kādu augli?

- Nē, paldies. Bet kāpēc?

- Kāpēc viņu aizveda?

- Jā? Kā viņi zināja, ka Stiltons bijis pie mājas? Tas noteikti ir aizturēšanas iemesls.

-Jā, es pieļauju.

- Vai kāds viņu tur bija redzējis?

- Viņš teica, ka māja bija tukša.

- Tiešām?

Luna piepildīja Olīvijas glāzi.

- Kā tu iepazinies ar Tomu? - viņa vaicāja.

- Garš stāsts. '

- Skaidrs.

Lunai šķita, ka Olīvijas atbilde līdzinās tam, kā Stiltons mēdz izvairīties no sarunas. Bet viņa bija ziņkārīga. Stiltona iepriekšējās nakts rīcība bija impulsīva un agresīva. Viņš bija parādījis kādu savu personības daļu, par kuras eksistenci Luna nezināja. Viņa to bija nojautusi. Viņai bija licies, ka Stiltons ir tāds vīrs, kuram labāk nestāties ceļā. Tagad viņa redzēja, kas notiek, ja kāds tomēr mēģina to darīt. Un viņš bija tā rīkojies Olīvijas dēļ. “Viņa noteikti viņam daudz nozīmē,” Luna nodomāja.

- Paldies par sulu, - Olīvija teica. - Man tagad jāiet.

Viņa uzgāja uz klāja un piezvanīja Līsai Hēdkvistai.

- Vai tu zini, ka policija ir aizturējusi Tomu?

-Jā.

- Kāpēc?

- Es neko daudz par to nezinu. Tam laikam ir saistība ar Žana Borela slepkavību. Vai esi par to dzirdējusi?

-Jā-

- Baumo, ka Toms esot bijis redzams kādā no novērošanas kamerām Borela dzīvesvietā.

Olīvija beidza sarunu un vērās tālumā. Novērošanas kameras pie galvenās ieejas. Loģiski! Tas bija iemesls. Viņš noteikti tajās bija redzams. Tagad viņš ir aizturēts, jo bija devies meklēt viņas telefonu un tā vietā atrada līķi. Viņš bija mājā un pēc tam no tās aizbēga, un tika nofilmēts. Viņas rokas, kas bija ieķērušās margās, kļuva teju baltas. Mazliet nomierinājusies, viņa saprata, kas jādara.

Stiltons bija iemidzis uz kameras mazā soliņa. Uzreiz pēc aizturēšanas viņš tika īsi nopratināts. Vēlāk viņu nopratināšot pamatīgāk. Neviens nezināja, kad pienāks “vēlāk”.

Tāpat neviens nezināja, kurš viņu nopratinās.

Cietuma kameras durvis atvērās pulksten trijos. Stiltons bija tikko pamodies. Kāda jauna policijas seržante veda viņu uz nopratināšanas telpu. Tā atradās netālu no kameras. Kad Stiltons iegāja telpā, tajā pie galda jau kāds sēdēja.

Rūne Fošs.

Stiltons bija pieļāvis tādu iespēju. Viņš zināja, ka Fošam šāda izdevība ietu pie sirds. Tomēr viņš izskatījās mazliet satraucies.

- Apsēdies!

Fošs norādīja uz krēslu, pat nepaceļot acis. Stiltons apsēdās. Fošs ieslēdza diktofonu un ierunāja standarta frāzes, arī to, ka nopratināmo sauc Toms Stiltons. Pēc tam viņš atvēra mapi un sāka lasīt no lapas. Stiltons pamanīja kailo pusmēnesi Foša pakausī. Viņa plecus sedza blaugznas.

- Žans Borels ir riska kapitāla uzņēmuma Albion AB galvenais īpašnieks. Tā centrālais birojs atrodas Londonā, - Fošs nolasīja. - Viņa paša dzīvesvieta atrodas Ingarē Vermdē. Dzīvesvietas ieeja ir aprīkota ar videokamerām. Šonakt, pulksten 0.22, videokameru materiālos redzams, kā ēkas priekšā nobremzē kāda automašīna. Kāds vīrs izkāpj no mašīnas, ieiet mājā, iznāk no tās un aizbrauc. Diemžēl filmā nevar saskatīt mašīnas reģistrācijas numuru, toties vīrieša seju var saskatīt ļoti skaidri.

Fošs pirmo reizi pacēla acis.

- Tas biji tu. Vai tā ir taisnība?

-Jā.

- Ko tu darīji tajā mājā?

- Es gribēju satikt Borelu.

- Vai tu viņu satiki?

- Nē, viņa tur nebija.

- Kāpēc tu viņu gribēji satikt?

- Man arhipelāgā pieder nedaudz zemes, viņš bija ieinteresēts to iegādāties.

- Patiešām?

-Jā-

- Tu aizbrauci pie viņa nakts vidū, lai pārrunātu darījumu ar nekustamo īpašumu?

-Jā. Piezvani viņam un pajautā, ja man netici.

Fošs lūkojās uz Stiltonu. Pretīgs tips.

- Tātad tu nekad neesi saticis Borelu?

-Nē.

- Filmā redzams, ka tu ieskrien mājā un atkal izskrien no tās. Kāpēc?

- Es steidzos. Vai vari paskaidrot, kāpēc es te atrodos?

- Šonakt Žans Borels tika noslepkavots savā dzīvesvietā. Aptuveni tajā laikā, kad tu ieskrēji viņa mājā un izskrēji no tās. Tāpēc.

- Viņš ir miris?

- Vai tu to nezināji?

-Nē.

Fošs izslēdza diktofonu un paliecās uz priekšu.

- Es tev ko teikšu, Stilton. Es zinu, ka tu melo. Es ar to rēķinājos. Tādi plukatas kā tu nemaz neprot nemelot. Pēc brīža mēs videomateriālu parādisim prokuroram. Un pēc tam tu tiksi aizturēts kā galvenais aizdomās turamais.

- Tu joprojām mēdz spēlēt boulingu?

Fošs aizvēra mapi un izgāja no nopratināšanas telpas.

Kopš iekāpšanas mašīnā Olīvijai sāpēja vēders. Kad viņa nogriezās uz Kummelnēsas pusi un tuvojās lielajai, zaļajai savrupmājai, sāpes nebija mitējušās. Neko citu viņa šobrīd nevarēja darīt kā vien izstāstīt par notikušo Metei.

No sākuma līdz beigām.

Viņas divatā sēdēja istabā blakus virtuvei. Tā bija maza un drūma istabiņa ar aizvilktiem aizkariem. Metei mugurā bija rītasvārki. Viņai joprojām bija slimības lapa. Viņa bija uzvārījusi tēju un ienesusi tējkannu istabā. Mortens bija devies pētīt savus radurakstus. Mete piepildīja divas krūzes. Kad Olīvija ieradās, viņa neko daudz neteica. Olīvijas sejā bija lasāms, ka tā nav pieklājības vizīte, lai apvaicātos par Metes veselību.

- Vai kaut kas ir atgadījies? - Mete vaicāja.

-Jā-

- Saistībā ar Toma aizturēšanu?

- Vai tu par to zini?

- Pusseptiņos man piezvanīja kāds kriminālizmeklētājs un vaicāja, vai es zinu, kur dzīvo Toms. Viņu grasījās vest uz nopratināšanu saistībā ar Borela slepkavību. Kā tu par to zini?

Metes balss bija neitrāla. Tā nebija nedz familiāra, nedz vēsa. Viņa šo tikšanos bija gaidījusi ilgi. Vislabprātāk viņa būtu gribējusi, lai tā notiek pavisam citos apstākļos, bet nu Olivija sēdēja viņas priekšā, un nācās ar to samierināties.

- Tas ir manis dēļ, - Olivija teica.

- Toma aizturēšana?

-Jā-

Olivija brītiņu minstinājās. Viņa nezināja, ar ko lai sāk. Vajadzētu sākt ar viņas ierašanos muitā, bet šis notikums šķita pārāk sens. Tad viņai būtu jāpiemin Metes dusmu izvirdums Olīvijas virtuvē, un no tā viņa gribēja izvairīties. Tāpēc viņa sāka ar Silvergor-denas apmeklējumu un pastāstīja par savām aizdomām par Bengta datoru.

Pēc tam vārdi plūda paši no sevis.

Mete iestarpināja dažus jautājumus.

Un uz visiem saņēma atbildes.

Kad Olivija bija pastāstījusi par ielaušanos Borela dzīvesvietā un Stiltona varonīgo atgriešanos tajā, Mete turpināja uzdot jautājumus.

- Kāpēc viņš devās atpakaļ?

- Viņš brauca pēc mana mobilā telefona. Viņš atgriezās manis dēļ.

Olivijai vēderā viss sagriezās. Viņa bija izstāstījusi pilnīgi visu, ļaujot kaunam un bažām vaļu. Viņa satraucās par to, kā Mete reaģēs. Līdz šim brīdim Mete nebija izteikusi nekādas personiskas piezīmes.

To viņa darīja tagad.

- Tātad jūs abi beidzot salīgāt mieru?

Tā bija negaidīta reakcija. Olīvija bija sagatavojusies daudz smagākam sitienam. Kārtīgam Metes brāzienam. Par to, kā Toms bija pakļāvis sevi nopietnam riskam tikai tāpēc, lai atvestu viņas mobilo, un tagad viņš bija aizturēts par slepkavību, kuru nebija izdarījis.

Un tā bija Olivijas vaina.

“Tātad jūs abi beidzot salīgāt mieru?”

Olivija juta kamolu kāpjam kaklā. Mete aplika roku ap viņas pleciem.

- Mēs visu nokārtosim, - viņa teica. - Paļaujies uz пцш!

Un Olivija paļāvās.

Lai izpildītu solījumu, Metei nācās apģērbties un uzrakstīt zīmīti Mortenam, kurā viņa paskaidroja, ka dosies garākā pastaigā.

Olīvija viņu aizveda uz pilsētu. Turpceļā Mete piezvanīja Oskaram Molīnam, savam senam kolēģim.

- Kurš vada Borela slepkavības izmeklēšanu?

- Karnerūds, man šķiet, un Fošs.

- Fošs?

-Jā-

- Kādus ekspertus viņi ir pieaicinājuši?

- To es nemācēšu pateikt. Vai tad tev nav slimības lapa?

- Jā, ir. Sazināsimies vēlāk.

Olivija izlaida Meti pie policijas ēkas Pūlhemsgātanā. Pirms šķiršanās Olivija Metei pajautāja, vai viņa ir dzirdējusi par Sandras Sāl-manes pašnāvības mēģinājumu.

- Nē. Kad tas notika?

- Pirms dažām dienām. Es viņu atradu viņu mājā. Vannā.

Mete smagi nopūtās un paskatījās uz Olīviju. Viņa redzēja skumjas viņas acis un nožēloja, ka bija tā kliegusi uz viņu. “Varbūt man tomēr vajadzētu viņai atvainoties,” viņa nodomāja. “Kad būs īstais brīdis.”

- Es tev piezvanīšu, - viņa teica un aizvēra mašīnas durvis.

Olivija aizbrauca, un Mete iegāja ēkā. Pēc neilga brīža viņa bija

noskaidrojusi, kuri tiesu medicīnas eksperti ir pieaicināti izmeklēt slepkavību Ingarē. Mete piezvanīja viņiem, lai paskaidrotu, ka Borela slepkavība, iespējams, ir saistīta ar kādu citu slepkavību, kas tiek izmeklēta. Ar Bengta Sālmana slepkavību.

- Cik tālu jūs esat tikuši?

- Sākotnējā atskaite drīz būs gatava.

- Vai vari pastāstīt būtiskākos secinājumus?

Pēc tam viņa uzmeklēja Rūni Fošu un pieprasīja privātu sarunu. Fošs mēģināja no tās izvairīties, bet Mete nepiekāpās. Viņš bija spiests ar viņu runāt. Gaitenī.

Mete stāvēja viņam ļoti tuvu.

- Jūs esat saņēmuši ciet Tomu Stiltonu, - viņa teica.

- Aizturējuši.

- Par to, ka viņš šonakt bija pie Žana Borela.

- Jā. Drošības kameras viņu fiksēja. Es tieši grasījos runāt ar prokuroru par viņa apcietināšanu.

- Vai tu esi izlasījis tehniķu iesniegto atskaiti?

- Tā vēl nav gatava.

- Tā tika pabeigta pirms piecpadsmit minūtēm, un es zinu tās saturu.

-Un?

- Visinteresantākais fakts ir slepkavības ierocis. Tas tika atrasts laivu novietnē, divus stāvus zem biroja, kurā Borels tika nošauts. Lūgers, tāds pats kalibrs kā lodei, kuru atradām sienā aiz līķa. Kā pistole varēja nonākt laivu novietnē?

- Kā, pie velna, lai es to zinu?

- Tā izkrita slepkavam - tāda būtu mana versija.

- Ko tu ar to mēģini pateikt?

- Saskaņā ar laika zīmogu videoierakstos Stiltons Borela ēkā atradās nepilnas četras minūtes, vai ne?

Fošs paskatījās uz Meti. Viņš nojauta, ko viņa mēģināja pateikt. Viņš negribēja saprast. Bet viņam nebija izvēles. Fakti paliek fakti.

-Jā, - viņš teica.

- Tātad tajā laika posmā viņam vajadzēja ieskriet iekšā, uzmeklēt Borelu viņa birojā, nošaut viņu, nokāpt līdz laivu novietnei divus stāvus zemāk, lai nu ko viņš tur grasītos darīt, ņemot vērā, ka viņa mašīna atradās mājas priekšā, nomest slepkavības ieroci novietnē, atkal uzkāpt divus stāvus augstāk, izskriet no mājas un doties prom. Nepilnu četru minūšu laikā.

Fošs nepakustināja ne vaibsta.

- Uz slepkavības ieroča bija pirkstu nospiedumi, - Mete turpināja. - Es būtu ļoti pārsteigta, ja tie būtu Stiltona.

Fošs iegāja atpakaļ savā kabinetā.

Olivija novietoja mašīnu Tjērhovsgātanā, tieši pie restorāna Kvar-nen, un devās uz kafejnīcu Cofpce, kas atradās krustojumā ar Estjēta-gātanu. Kafejnīcā bija vairākas mazas telpas, kurās varēja netraucēti sēdēt un strādāt. Viņa iegrima vienā no nobružātajiem klubkrēsliem, novietoja datoru uz galda un pasūtīja lielu krūzi kapučīno. Olivija nemēdza bieži dzert kafiju, bet šajā kafejnīcā bija īpašas kafijas pupiņas, kuru aromāts viņai ļoti patika. Viņa atvēra Dagens Nyheter mājaslapu un pārlapoja rakstus par Žana Borela slepkavibu. Viņa gribēja redzēt, vai Alekss bija kaut ko uzrakstījis. Nē, nebija. “Varbūt man vajadzētu viņam piezvanīt,” Olivija nodomāja. “Vai arī ne, viņš noteikti ir ļoti aizņemts.” Viņa nebija atbildējusi uz viņa zvaniem un gribēja aizmirst dzērumā kopā pavadito nakti. Drīz viņa Aleksam piezvanīs, pastāstīs par Borelu, par slepkavību, kas, iespējams, bija saistīta ar Sandras tēta slepkavību. Mete bija sašutusi, kad ieraudzīja Borela biroja attēlus Olīvijas telefonā. Arī Metei bija zināms, ka pazudušais dators bija atradies neparastā korķa somā.

Tieši tādā, kāda bija Borela birojā.

- Bet vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka tas ir Sālmana dators? -viņa bija jautājusi.

- Jā. Es to atvēru. Sandra teica, ka datora iekšpusē uzlīmējusi sārtu sirsniņu. Es nofotografēju arī to.

- Labi.

Olīvija pārstāja lasīt rakstus un iemalkoja kapučīno. Viņai vajadzētu piezvanīt Sandrai un pastāstīt, ka policija ir atradusi viņas datoru, bet varbūt būtu grūti paskaidrot visus apstākļus. Turklāt tagad tas noteikti atradās tehniķu rīcībā.

Tāpēc viņa atmeta šo domu.

Varbūt viņai tomēr vajadzētu piezvanīt Aleksam?

*

Uz slepkavības ieroča nebija Stiltona pirkstu nospiedumu, tas ātri vien tika noskaidrots. Kad tas bija izdarīts, prokurors uzaicināja Karnerūdu un Fošu uz īsu sarunu: viņš neredzēja iemeslu paturēt Stiltonu apcietinājumā.

Stiltons sēdēja kamerā un domāja par Abāsu. Drīz viņam jābūt mājās, ja vien viņš nebija pametis vilcienu. “Interesanti, kā viņš reaģēs, uzzinot, kas šeit noticis? To, ka es sēžu cietumā un Olīviju mēģināja nogalināt kāds, kura paša vairs nav starp dzīvajiem.” Viņš mēģināja iztēloties Abāsa reakciju, kad pēkšņi kameras durvis atvēra Rūne Fošs. Stiltons piecēlās. Fošs paspēra dažus soļus no atvērtajām durvīm. Stiltons viņam sekoja.

- Vēl viena nopratināšana? - viņš vaicāja.

- Vēlāk. Ne tagad.

- Vai es drīkstu iet?

Fošs neatbildēja. Stiltons redzēja viņa sejas izteiksmi. Tas nebija Foša lēmums, Fošs bija spiests viņu palaist brīvībā. Kurš to panāca? Mete? Vai Olīvija viņai bija visu izstāstījusi? Ejot garām Fošam, Stiltons klusā balsī teica:

- Es esmu parunājies ar vienu no tavām vecajām Red Velvet drau-dzenītēm.

Viņš redzēja, kā Fošs saraujas. Nedaudz, bet pamanāmi. Un ar to pietika. Stiltons izbaudīja mirkli. Tas bija neapdomīgs solis, bet nu jau tas bija pateikts. Fošs bija pelnījis mazliet pasvīst.

Tas bija tā vērts.

Fošs ne tikai svīda. Viņš satrakojās un pārbijās ne pa jokam. Tiklīdz Stiltons bija nozudis viņa skatienam, viņš izvilka no kabatas mobilo telefonu un izgāja no telpas. Viņš stāvēja lietū pie policijas ēkas un zvanīja Džekijai Berjlundai. Viņš bija ļoti satraukts. Viņa tik tikko paspēja atbildēt, kad viņš izgrūda jautājumu:

- Vai Stiltons varētu zināt par maniem vecajiem sakariem?

- Domāju, ka ne.

- Vai es joprojām atrodos tavos sarakstos?

- Nē. Es tavu vārdu esmu izdzēsusi.

-Kad?

- Aptuveni pirms gada, kad viņi mani aizveda uz nopratināšanu. Kāpēc prasi? Kāpēc tu domā, ka...

- Vai kāda no sievietēm varētu palaist muti?

- Tikai viena vēl ir dzīva.

- Kas viņa ir?

- Ovete Anderšone. Bet viņa nepļāpās.

- Kā tu to zini?

- Viņa nav tāda.

- Vai tev ir viņas adrese?

Džekijai bija.

Bija jau vēls, kad Stiltons tika līdz baržai. Pēdējās stundas laikapstākļu spiests viņš bija sēdējis Horngātanas kafejnīcā. Viņš bija pieradis pie sliktiem laikapstākļiem, bet šie bija šausmīgi. Ne vien pūta ledains vējš, bet ari likās, ka debesis bija pavērušās un eksplodēja pāri pilsētai. Lejā gāzās milzīgas lāses, cilvēki steidzās patverties kur kurais, un mašīnas bija spiestas nogriezties malā un apstāties, jo logu tīrītāji nespēja notīrīt vējstiklu. Tādā laikā pat žurkas meklē lietussargu.

Pēc kāda brīža lietus lēnām norima, viņš pabeidza dzert kafiju un devās atpakaļ uz baržu. Slapjš, bet labā noskaņojumā. Viņam bija izdevies Fošam sāpīgi iedzelt. Tas nebija nekāds zobena cirtiens, bet sāpīgs jebkurā gadījumā. Viņš nostājās pie kajītes ieejas un nopurināja lietus lāses.

- Vai tu stāvēji lietū?

Stiltons pagriezās. Luna sēdēja salonā un viņu vēroja.

- Nē.

- Kas notika policijā?

- Viņi mani aizturēja un pēc tam palaida.

Stiltons paspēra dažus soļus uz salona pusi. Viņš gribēja Lunai ko jautāt un tikpat labi varēja to darīt tagad.

- Vai es varu piesēst? - viņš jautāja.

Tas vien jau Lunu pārsteidza. Viņš jautāja, vai drīkstot piesēst. Stiltons tā nemēdza darīt. Vai kaut kas bija noticis? Viņa pamāja ar roku, un Stiltons apsēdās.

- Vai vēlies dvieli? - viņa jautāja.

- Kam?

- Matiem.

Stiltons nebija apgriezis matus, kopš bija atgriezies no Rēdlēgas, tie bija pamatīgi atauguši. Pietiekami, lai būtu pamanāms, ka tie ir slapji.

- Iztikšu, - viņš teica.

- Labi.

Stiltons paskatījās uz Lunu. Kamēr viņš atradās kamerā un snauduļoja, viņš diezgan daudz domāja par viņu, vairāk vai mazāk pret savu gribu. Viņa vienkārši uzradās viņa domās. Un tagad viņš daļēji varēja saprast, kāpēc.

Viņu valdzināja sieviete, kas sēdēja viņa priekšā un izskatijās tāpat kā parasti, mierīga un atslābināta. Bet ne tādā veidā kā Klo-dete, runa bija par ko citu. Luna bija Luna. Viņš pieliecās viņai tuvāk.

- Es redzēju, ka tu pārbaudīji magazīnu, pirms noliki vietā pistoli, - viņš teica.

-Jā.

- Lai redzētu, vai trūkst vienas lodes.

-Jā-

-Ja tā būtu, tad es būtu bijis tas, kas nošāva Borelu, vai ne?

- Tas būtu loģisks secinājums.

- Tātad tādu iespēju tu pieļāvi? Ka es būtu varējis to izdarīt? -Jā-

- Skaidrs.

Viņš bija pajautājis to, kas viņu nomāca. Luna bija pārbaudījusi, vai viņš bija nošāvis Borelu. Tātad viņa pieļāva, ka Stiltons būtu uz to spējīgs. Viņš paskatījās uz savu sagriezto roku, kuru Luna bija palīdzējusi apkopt.

- Bet visas lodes bija vietā, - Luna piebilda.

Stiltons pamāja. Tātad to viņi bija noskaidrojuši. “Tagad mēs vismaz zinām, uz ko esam spējīgi,” viņš nodomāja un jautāja:

- Kāpēc tev ir pistole?

- Tā man ir jau labu laiku.

- Cik ilgi?

- Kopš tā laika, kad man to vajadzēja.

Luna atmaksāja Stiltonam ar viņa paša noslēpumainību.

Mūzika nebija palīdzējusi.

Viņš jau gandrīz stundu bija stāvējis istabas vidū kails, bet šoreiz tā viņu nedziedināja. Viņš joprojām bija tikpat nobijies kā sarunas laikā.

- Žans Borels ir nošauts.

Viņš bija notupies pie apaļā galda blakus alabastra lampai. Viņš redzēja, kā cigarilla pelnutraukā nodziest, viņš tai bija tik tikko pieskāries. Uz galda stāvēja glāze. Viņš to līdz pat malām piepildīja ar portvīnu. Viņa roka trīcēja, kad viņš cēla glāzi pie lūpām, izlaistot tās saturu. Viņš nolika glāzi atpakaļ uz galda un pagriezās pret plašo istabu. Skatiens urbās skaistajā pretējā sienā.

Vai tagad bija viņa kārta? Viņš bija vienīgais, kurš palicis dzīvs.

Viņš paskatījās uz rokām, iegrieztās rētas bija manāmas. Vai tās pazudīs vai paliks?

Viņš sakrustotām kājām apsēdās uz grīdas un aizvēra acis. Ar rokām viņš iekrampējās galda kājā. Viņš mēģināja izgaist, mēģināja iegrimt tumsā, pazust no pasaules, kurā neiederējās.

Tas neizdevās.

Viņš pacēla galvu un juta, kā asaras birst uz gludajām krūtīm. Viņš piecēlās un devās pie grāmatu plaukta. Ar trīsošu roku viņš izvilka kādu lielu grāmatu, iesietu vācu leksikonu. Aiz tā atradās tumša pistole.

Viņš uz to paskatījās.

Vienreiz viņš to bija izmantojis.

Un varētu to izmantot atkal.

BIJA STINDZINOŠI AUKSTS. Ne tik daudz zemās temperatūras, cik ledainā vēja dēļ - tas izspraucās cauri pat biezākajiem apģērba gabaliem, un cilvēki steidza pamest plašos laukumus un meklēt patvērumu šķērsielās. Šis nebija laiks, kādā Olivija gribētu iet līdz baržai kājām. Kad Stiltons piezvanīja, viņa nolēma doties pie viņa kājām, pastaigāties un ieelpot svaigu gaisu. Viņas plaušas joprojām bija vārgas no vakuuma telpā piedzīvotā.

- Mete ir ceļā pie manis, būtu labi, ja ari tu atbrauktu, - viņš teica.

Laikam būtu gan.

Viņas galvā valdīja haoss. Viņa gribēja paklausīties Metes analītiskajos spriedumos par notikušo un apdomāt, kā rīkoties tālāk. Viņa bija iejaukta šajā slepkavībā - gan labā, gan ne tik labā ziņā.

Tiklīdz Olīvija izgāja pa durvīm un gandrīz tika iepūsta atpakaļ, viņa nolēma braukt ar mašīnu. Tik ļoti skābeklis viņai tomēr nebija nepieciešams.

Olivija uzkāpa pa trapu un iegāja salonā. Tur jau sēdēja Stiltons un Mete. Luna bija devusies uz kapsētu.

- Sveika, - Stiltons teica. - Apsēdies!

Olivija novilka jaku un apsēdās. Mete nevilcinājās.

- Mēs esam pārņēmuši Borela slepkavības izmeklēšanu. Dažs labs par to nebija priecīgs. Bet tā gadās. Šorīt pabeidzu lasīt visus izmeklēšanas materiālus, un mūsējie jau ķērušies pie darba. Līķa sekcijas ziņojums apstiprināja to pašu, ko sākotnējais ziņojums. Borels tika noslepkavots. Slepkavība notika starp to laiku, kad viņš tevi, Olīvij, atstāja lejā pie ūdens, un pirms tu, Tom, atgriezies viņa mājā. Kā jums šķiet, par cik ilgu laiku ir runa?

Stiltons paskatījās uz Olīviju.

- Kā tev šķiet? Nepilnas divas stundas? Es tevi atradu, aiznesu uz mašīnu, mēs atbraucām, tu pārģērbies, mēs aprunājāmies, tu iemigi, un es atkal devos ceļā.

- Divas stundas izklausās ticami.

- Tātad mums ir aptuvenais slepkavības laiks, - Mete secināja. - Vai tu manīji vēl kaut ko neparastu mājā, neņemot vērā līķi?

- Nē, - Stiltons teica. - Es ieskrēju un izskrēju.

- Nepilnās četrās minūtēs saskaņā ar novērošanas kameru ierakstiem. Tev paveicās, ka tu neokšķerēji apkārt, tas būtu daudz ko sarežģījis.

- Kad tu esi redzējusi mani okšķerējam?

Mete ignorēja komentāru. Viņa negribēja atgādināt par pēdējiem pieciem sešiem gadiem, kad viss, ko viņš darīja, bija okšķerēšana.

- Toties Luna dzirdēja motorlaivu, - Stiltons piebilda.

- Luna arī tur bija?

- Viņa atbrauca man lidzi, lai aizvestu Olīvijas mašīnu. Viņa stāvēja pie vārtiem, kamēr es biju mājā.

- Un tobrīd viņa dzirdēja motorlaivu?

-Jā-

- Interesanti. Iespējams, tas bija slepkava, kas pameta māju.

- Kāpēc tev tā šķiet? - jautāja Olīvija.

- Tāpēc, ka novērošanas kameras ierakstos pirms Stiltona ierašanās nekas cits nav manīts. Tātad slepkava ielavījās pa citu ceļu. Iespējams, pa to pašu pusi, pa kuru tu ielauzies viņa mājā. Cauri laivu novietnei, uz biroju, atpakaļ uz novietni un prom ar motorlaivu. Pirms tam laivu novietnē atstājot slepkavības ieroci.

- Tad jau es viņu biju tikko palaidis garām, - Stiltons teica.

- Iespējams. Nākamie interesantie fakti parādās tehniskajā ziņojumā. Borela birojā nebija nedz korķa somas, nedz datora. Tas nebija atrodams arī nekur citur Borela mājā.

Stiltons un Olīvija saskatījās. i

- Bet tas tur atradās, kad es tur biju, - Olīvija teica. - Tu taču pati redzēji fotogrāfijas.

- Jā. Tas nozīmē, ka slepkava to paņēmis līdzi. Ja vien to nepaņēmi tu, Tom.

Stiltons veltīja Metei nogurušu skatienu.

- Tātad slepkava nozaga Sālmana datoru? - Olīvija vaicāja.

- Acīmredzot.

- Kāpēc?

- Vai tu domā, ka es zinu? - Mete teica. - Es nezinu. Es ari nezinu, kas varētu būt slepkava. Es pat nezinu viņa vai viņas motīvu. Bet zinu, ka slepkavības vietā bija vīrietis, kuru atrada policija pēc tava anonīmā zvana, Tom.

- Kas viņš tāds ir?

- Viņu sauc Magnuss Tūrheds, un viņš ir viens no Borela darbiniekiem.

- Viņš tur bija?!

Olīvija strauji izslējās krēslā.

- Vai tu viņu pazīsti?

- Esmu viņu satikusi.

- Tad laikam tā bija viņa mašīna, ar kuru mēs pa ceļam izmainījāmies, - Stiltons teica. - Kad devāmies prom, viņš nesās pa meža ceļu mums pretī.

- Kas viņam bija darāms pie Borela nakts vidū? - Olīvija jautāja.

- Viņš teica, ka devies turp, jo Borels neatbildējis uz viņa zvanu, -Mete paskaidroja. - Viņš zināja, ka Borels bija devies mājās. Iepriekš tajā vakarā viņi bijuši kādā sanāksmē, un bija noticis kaut kas svarīgs, par ko viņš gribēja ar Borelu aprunāties.

- Nakts vidū?

- Mēs arī par to brīnījāmies, - Mete teica, - un tad Tūrheds norādīja, ka viņu uzņēmuma darbalauks ir visa pasaule. Un, kad Stokholmā ir nakts vidus, Bostonā ir diena. Tāds bija viņa skaidrojums. Es ar viņu vēlāk sazināšos.

- Vai tad tev nav slimības lapa? - Stiltons smīnēja.

Mete izlikās nedzirdam komentāru.

- Tātad šobrīd mums ir divas savstarpēji saistītas slepkavības, -viņa teica. - Tās saista nozagtais Sālmana dators. Vai slepkava ir viens un tas pats?

- Diez vai, - teica Stiltons.

- Kāpēc?

- Sālmana slepkavība tika inscenēta kā pašnāvība. Lai noslēptu slepkavību. Borels tika vienkārši nošauts. Tās ir divas dažādas pieejas.

- Tas tiesa.

- Tas nozīmē, ka Borels varēja būt Sālmana slepkava un pēc tam pats tika nogalināts, - Olīvija minēja. - Borels varēja pirmais nozagt datoru no Sālmana mājām, ņemot vērā, ka dators atradās viņa birojā.

- Viņam jau nevajadzēja to zagt pašam, - Mete teica.

“Magnuss Tūrheds?” Olīvija uzreiz iedomājās. “Vīrs, kas visur un

vienmēr bija pirmais?” Tad viņas domas novirzījās pie kaut kā cita.

Salonā ienāca Abāss.

- Sveiki!

Neko vairāk viņš neteica. Tomēr pagāja vairākas sekundes, līdz kāds no klātesošajiem spēja reaģēt. Vairāku iemeslu dēļ. Viņa negaidītā ierašanās bija viens no tiem. Viņa izskats bija otrs.

- Kas noticis?!

Šis jautājums ienāca prātā gan Metei, gan Olīvijai, bet Mete paguva to uzdot pirmā. Olīvija piesteidzās pie Abāsa. Viņa apkrita viņam ap kaklu un cieši apskāva. Ja viņam tas bija sāpīgi, to nevarēja manīt. Viņš atbildēja ar apskāvienu. Viņam tā bija pietrūcis. Varbūt ne gluži no Olīvijas, bet no tāda cilvēka kā viņa. No kāda tuva cilvēka.

Un dzīva.

Arī Stiltons un Mete piecēlās un sasveicinājās ar Abāsu.

- Ko tu pati esi darījusi?

Stiltons norādīja uz Metes zodu, kuru joprojām rotāja deviņas šuves.

- Par to mēs parunāsim vēlāk.

Stiltons atnesa vēl vienu krēslu un nolika to Abāsa priekšā. Abāss apsēdās.

- Es nāku tieši no vilciena, - viņš teica. - Par manu seju nesatraucieties, līdz kāzām sadzīs. Mani piekāva un gandrīz nogalināja.

- Kurš tevi piekāva?

Abāss atvēra ceļasomu un izvilka mapīti ar dokumentiem. Tajā bija melnbalts attēls.

- Šis čalis.

Olīvija paskatījās. Viņa redzēja tikai pielaizītu tipinu ar ieeļļotu seju.

- Kas viņš ir?

- Mikijs Lī. Pornozvaigzne.

Kad Stiltons ieraudzīja attēlu, viņš redzēja kaut ko pavisam citu un bija viegli satriekts. Viņš ieraudzīja vīrieti, kas bija iegājis pa durvīm kopā ar Džekiju Berjlundu. Pirms divām dienām. Šeit pat Stokholmā.

- Viņš ir tas, ko sauc par Bulli, - Abāss teica Stiltonam.

- Tu to visu noskaidroji?

-Jā-

- Kādā veidā?

Stiltons gribēja novilcināt laiku. Kad Abāss sāka stāstīt, kā bija atradis Mikiju Lī, Stiltons prātā pārcilāja alternativas. Viņš zināja, ko Abāss bija nodarījis Filipam Martēnam, lai piespiestu viņu runāt, un iztēlojās, ko viņš varētu nodarit Džekijai Berjlundai, lai atrastu Mikiju Lī. Žans Batists bija skatijies caur pirkstiem. Mete to nedarītu.

Viņam Abāss jāattur.

Tāpēc viņš izlēma.

Klusēt.

- Tas ir tik kaitinoši, - teica Abāss. - Tieši tad, kad beidzot esmu atradis vainigo, viņi mani izraida no Marseļas.

- Kas? - Mete vaicāja.

- Policija!

- Žans Batists?

-Jā-

- Varbūt viņam ir savi iemesli, - Stiltons piesardzīgi teica.

Abāss neatbildēja. Viņš negribēja ar Tomu strīdēties par Žanu

Batistu. Viņš ielika attēlu atpakaļ mapītē. Mete vēroja Stiltonu. Viņa bija pamanījusi, kā viņš reaģēja, kad ieraudzīja Mikija Lī portretu. Bet viņa nesaprata, kāpēc. Viņa to pajautās, kad viņi būs vieni. Tagad viņa jautāja Abāsam, ko viņš darīja Marselā, izņemot to, ko bija jau dzirdējusi no Žana Batista. Abāss viņai sniedza īsu kopsavilkumu, izlaižot Martēna sakropļošanu. Pabeidzis stāstījumu, viņš gribēja doties prom.

- Es varu tevi aizvest mājup, - Olīvija teica.

- Paldies!

Olīvija un Abāss izgāja no salona.

Stiltons pavadīja viņus līdz klājam un noskatījās, kā viņi aizbrauc.

Viņš gribēja būt drošs.

Kad viņš pagriezās, lai pastāstītu Metei, ko bija noklusējis no Abāsa, viņa teica:

- Tu atpazini vīrieti attēlā. Mikiju Lī.

-Jā. Viņš ir Stokholmā. Viņš dzīvo pie Džekijas Berjlundas. Pirms dažām dienām es redzēju viņus pie viņas mājas.

- Un kāpēc tu to negribēji teikt Abāsam?

- Vai tu pamanīji, kā viņš izskatās? 1

Mete visu lieliski saprata. Ari viņa pazina Abāsu.

- Vai tu domā, ka policija Mikiju meklē? - Mete vaicāja.

- Es noskaidrošu.

Stiltons zvanīja Žanam Batistam. Mikijs Lī bija izsludināts meklēšanā. Par smagu miesas bojājumu nodarīšanu un iespējamu saistību ar slepkavību. Francijas policija tikko bija iesniegusi informāciju Interpolam, jo atklājās, ka Mikijs Lī ir pametis valsti.

- Viņš ir Stokholmā, - Stiltons teica. - Es par to esmu informējis Meti Ulsēteri.

- Labi, - teica Žans Batists. - Palūdz viņai uzturēt sakarus ar mūsējiem.

Stiltons nolika klausuli. Mete bija nopratusi sarunas saturu un izvilkusi mobilo telefonu. Viņa piezvanīja Busem Tirēnam un lika pārmeklēt Džekijas Berjlundas dzīvokli.

- Vīrieša portretu jūs varat atrast Interpola meklējamo personu sarakstā, - viņa teica.

- Labi, - Buse piebilda. - Paklau...

-Jā?

- Gabriellas Fošmanes un Klāsa Halla DNS nesakrīt ar paraugu.

- Skaidrs.

Mete nolika klausuli un paskatījās uz Stiltonu. Viņš bija sakodis zobus. Viņš saprata, ka Marseļas brauciens nebija beidzies. Tas tikko bija pārcēlies uz Stokholmu.

Un tas nebija labi.

*

Ovetei Anderšonei nebija pārāk plašs draugu loks. It īpaši tādu draugu, uz kuriem viņa varēja paļauties. Viņas kolēģi bija tikai kolēģi, bet draugi no pagātnes bija miruši. Vismaz lielākā daļa.

Bet viņai bija Minkens.

Viņu attiecībām bija sena vēsture. Viņi bija uzauguši vienā Stokholmas priekšpilsētā - Šērtorpā. Viņa bija vērsusies pie Minkena, kad gadu iepriekš viņas dēls Ake bija nonācis nepatikšanās. Un ari tagad viņa uzmeklēja viņu.

- Vai viņš tev draudēja?

Minkens izskatījās sašutis. Nevis tāpēc, ka viņš būtu augstās domās par policijas personāla vispārīgajām ētikas normām, jo tās bija krietni zemākas nekā Minkena priekšstati par to, kādām tām būtu jābūt. Viņu saniknoja fakts, ka augstu stāvošs kriminālkomisārs personiski draud neaizsargātai, vientuļai sievietei.

-Jā, - Ovete apstiprināja. - Viņš izturējās šausmīgi.

Viņi satikās šauras Hūrnsgātanas šķērsieliņas pašā galā. Ovete bija izvēlējusies šo vietu, lai izvairītos no mašīnām un skatieniem. Viņa bija nobijusies, un viņas lielās, nogurušās acis liecināja par negulētu nakti.

- Vakar viņš stāvēja pie manām durvīm, - viņa teica.

- Ko viņš gribēja?

- Viņš gribēja zināt, vai esmu runājusi ar Tomu Stiltonu. Es noliedzu, bet viņš turpināja par to taujāt. Beigās viņš mani vilka sev līdzi pa ielu tumsā un teica, ko izdarīs ar mani un Aki, ja es kaut pušplēstu vārdiņu pastāstīšu Stiltonam par prostitūtu izmantošanu.

Ovete vairākkārt norija siekalas, un Minkens redzeja, ka viņa valda asaras.

- Ko viņš draudēja jums nodarīt? - viņš jautāja.

- Viņš teica, ka par mums parūpēsies.

- Skaidrs. Un es pieļauju, ka ar to viņš nedomāja čārterreisa biļešu iegādi uz Maljorku, kur viņš jums būs nopircis māju.

- Nē. Viņš bija kā akls no dusmām.

- Kāds pakaļa!

Ovete atkal norija siekalas, un Minkens redzēja, cik trausla viņa ir. Viņš apskāva Oveti ar vienu roku. Ja decembrī pienāks pasaules gals, kāda starpība, ko tas kruķis draud vai nedraud. Bet Minkens atcerējās Stiltona teikto. Ja lidz tam var paveikt ko labu, tas atalgosies.

- Man šķiet, ka tev vajadzētu vēlreiz parunāt ar Stiltonu, - viņš teica.

- Kāpēc?

-Jo viņš ir ļoti gudrs cilvēks. Turklāt pazīst Fošu. Viņš varbūt var nodrošināt tev aizsardzību. Viņš taču pazīst arī Aki.

Ovete neatbildēja. Viņa devās tālāk, Minkena rokas apskauta. Tā kā viņš bija rūķa augumā un Ovete bija diezgan gara, viņu soļi nebija pārāk saskanīgi.

Bet viņi par to nedomāja. >

Tikko ienākusi savā kabinetā, Mete uzzināja jaunumus. Tos bija ziņojis viens no izsekotājiem, kas atradās netālu no Džekijas Berjlun-das dzīvesvietas. Viņi tikko bija redzējuši Berjlundu ieejam pa durvīm kopā ar starptautiskajā meklēšanā izsludināto Mikiju Lī.

Mete reaģēja ātri.

Pārāk ātri cilvēkam, kam nesen bijis viegls infarkts.

Taču viņa to ignorēja.

Viņa nekavējoties nosūtīja Būsi Tirēnu un Līšu Hēdkvistu uz Berj-lundas dzīvesvietu Normēlarstrandē. Ar papildspēkiem.

- Marseļā viņš tiek meklēts par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Iespējams, viņš kādu sievieti sadalījis gabalos.

Buse un Līsa Metes teikto par Mikiju uztvēra nopietni. Viņi devās uz norādīto adresi ar policijas mikroautobusu. Ja viņi būtu braukuši ar netrafarētu automašīnu, iespējams, būtu ieradušies nepamanīti. Bet policijas automobili bija grūti neievērot tādā plašā vietā kā Nor-mēlarstrande. Palūkojusies pa logu, Džekija to uzreiz ieraudzīja. Kopš pirms dažām dienām bija pamanījusi Stiltonu ložņājam pie mājas, viņa vairākas reizes dienā neapzināti palūkojās ārā pa logu.

Viņai bija sākusies paranoja.

Džekija ieraudzīja mikroautobusu, tikko tas bija nobremzējis pie viņas ieejas durvīm.

- Kruķi piebrauca, - viņa konstatēja.

Iespējams, viņi nebrauca pie viņas, tomēr risks pastāvēja. Viņa nezināja, ko policija meklē, un nejutās apdraudēta.

Mikijs Lī gan.

Viņš pieskrēja pie loga, gana tuvu, lai redzētu vairākus uniformās tērpušos policistus ieejam pa kāpņu telpas durvīm.

- Vai tev ir sētas izeja? - viņš vaicāja.

- Ko? Kas tev lēcies? Kāpēc tu domā, ka...

- Sētas izeja???

Viņai tāda bija. Nesaprotot, kas notiek, izņemot to, ka tas ir steidzami, viņa skrēja Mikijam pa priekšu cauri dzīvoklim uz virtuves durvīm, kas veda uz dārzu. Mikijs pazuda brīdī, kad policija jau zvanīja pie durvīm. Džekija apdomāja, vai vajadzētu atvērt. Kriminālpolicija? Ja viņa neatvērs, viņi izgāzīs durvis. Viņa kādu brīdi nogaidīja priekšnamā, lai dotu Mikijam laiku aizbēgt.

Pēc tam atvēra durvis.

- Džekija Berjlunda? - Līsa jautāja, uzrādot policista žetonu. Buse kopā ar citiem policistiem stāvēja viņai aiz muguras.

-Jā-

- Mēs esam no Valsts kriminālpolicijas. Meklējam Mikiju Lī.

- Kas viņš tāds ir?

Līsa izvilka Mikija Lī fotogrāfiju.

- Viņu meklē Interpols. Pirms brīža viņš kopā ar jums iegāja ēkā. Vai viņš atrodas dzīvoklī?

- Nē.

- Mēs gribam to pārbaudīt.

Džekija atkāpās. Viņa savaldījās, lai sejas vaibsti nenodotu domas. “Viņu meklē Interpols? Un viņš slēpās pie manis? Ak tad tāpēc viņš uzradās bez brīdinājuma. Kas par nelieti!”

- Vai viņš dzīvo pie jums? - Buse jautāja.

- Vīrietis, kura fotogrāfiju jūs rādījāt... Kā jūs teicāt viņu sauc?

- Mikijs Lī.

- Viņš īslaicīgi uzturas Stokholmā. Mēs esam attāli paziņas, es nezināju, ka viņš tiek meklēts.

- Vai viņš te dzīvoja?

-Nē.

Kāds policists atgriezās priekšnamā un pastāstīja par sētas durvīm un to, ka meklētais, visticamāk, ir aizbēdzis pa tām. Vairāki policisti metās viņu meklēt.

- Kam tā pieder?

/

Līsa norādīja uz brūnu ceļasomu, kas stāvēja priekšnamā. Pie tās roktura bija piestiprināta ādas birka ar īpašnieka vārdu.

- Tā pieder viņam, - Džekija teica.

- Mēs to konfiscēsim. Jums jābrauc mums līdzi.

- Kāpēc?

LIsa neatbildēja.

*

Stiltons sēdēja uz kojas un mēģināja sakārtot domas. Prāts vairākus gadus bija atpūties, bet kopš brīža, kad Abāss uzkāpa uz baržas un lūdza braukt viņam līdzi uz Marseļu, tas darbojās intensīvā režīmā. Viņš atmiņā pārcilāja visu, kas līdz šim bija noticis. Bija vairāki pozitīvi fakti, piemēram, atjaunojušās attiecības ar Oliviju. Par to viņš bija bezgala priecīgs. Ari tikšanās ar Klodeti bija vērtējama pozitīvi. Barža un Luna? Viņš pameta skatienu uz izbāzto putnu. Jā, tas arī bija labi.

Bija piedzīvoti ari ne tik labi atgadījumi.

Borela mēģinājums nogalināt Oliviju un tikšanās ar Fošu nopratināšanas telpā bija divi no tiem. Bet Foša izbiedētais skatiens, kad Stiltons bija pieminējis viņa saistību ar prostitūtām, bija viena no labajām lietām.

Abāss bija piekauts - tas bija slikti.

Mikija Lī ierašanās Stokholmā pilnīgi noteikti nebija saucama par pozitīvu.

Bet varbūt tomēr bija. Varbūt tas varētu Džekijai Berjlundai radīt pamatīgas nepatikšanas. Tādā gadijumā tas bija ļoti labi.

Visvairāk Stiltonam bija žēl, ka Olivija nespēj viņam palīdzēt. Viņa bija izšķirstījusi vecos materiālus par Berjlundu, bet nebija atradusi nevienu prostitūtas vārdu, ko varētu saistīt ar Fošu.

Tā bija vienīgā cerība, kas viņam bija palikusi, lai tiktu pie Runes Foša.

Bet viņš bija aizmirsis par Minkenu.

Par mazo ziņu pienesēju un nūdistu mīlētāju.

Viņš piezvanīja tieši tobrīd, kad Stiltons gremdējās pārdomās.

- Manuprāt, tev vajadzētu vēlreiz parunāt ar Oveti, - viņš teica.

- Kāpēc?

Kad Minkens bija pastāstījis par Foša uzbrukumu Ovetei iepriekšējā vakarā, Stiltons saprata, ka viņa pozitīvo un negatīvo notikumu saraksts papildinās. Viņu tikšanos varēja pieskaitīt gan pie labajiem, gan sliktajiem atgadījumiem. Slikti bija tas, ka Ovetei un netieši ari Akem nācās ciest no Foša uzbrukuma. Savukārt labā ziņa - Foša nelietīgā rīcība varēja Stiltonam dot vēl vienu iespēju.

Iespēju parunāt ar Oveti.

Varbūt.

Kad viņš jau grasījās nolikt klausuli, Minkens teica:

-Ja atceries, agrāk par šādu informāciju varēja saņemt pieklājīgu atlīdzību.

- Jā. Ko tu vēlies?

- Ēzeli.

Minkens pārtrauca sarunu. Stiltons paskatijās uz telefonu. Ēzeli? Viņš zināja, ka Minkenam patīk eksperimentēt ar vienu otru Dieva aizliegto augli, varbūt viņu tas uzbudina? Vai arī tas bija kāds slepens vārds, kura nozimi viņš nezināja? Viņš jau kādu laiku nebija dzīvojis uz ielas.

Līsa un Buse nopratināja Džekiju par viņas attiecībām ar Mikiju Lī. Viņš neapšaubāmi bija uzturējies viņas dzivesvietā. Tur bija viņa ceļasoma. Bet, tā kā viņa nezināja, ka viņš tiek meklēts, viņai nebija grūti atbildēt uz lielāko daļu jautājumu. Viņa esot viņu uzņēmusi bez mazākajām aizdomām. Neesot noklausījusies viņa telefona sarunas ar citiem. Pat neesot zinājusi, ka viņam ir telefons.

Par to gan viņa meloja.

Tomēr viņa nezināja, kurp viņš devies un vai Stokholmā pazīst vēl kādu.

- Man nav ne jausmas.

Bet Džekija viņam piezvanija, kolīdz tika ārā no policijas ēkas. Viņa bija pārskaitusies. Un skaidri pateica Mikijam, ka viņš nekad vairs nedrikst spert savu kāju viņas tuvumā.

- Vai tu vispār apjēdz, kur esi mani ievilcis, tu stulbais idiot?!

Mikijs to saprata.

- Es gribu tev uzdot tikai vienu jautājumu, pēc tam tu tiksi no manis vaļā. Tas čalis, kas toreiz stāvēja pie tavas mājas, - kur es viņu varu atrast?

- Ej ellē!

Džekija pārtrauca savienojumu.

Lieliskajam seksam bija pienākušas beigas.

Olivija aizveda Abāsu uz viņa mājām Dālagātanā. Viņa cerēja, ka vīrietis viņu uzaicinās uz tasi tējas, bet viņš viņu noskūpstīja uz vaiga un izkāpa.

Viņš izskatījās pārguris.

Mājupceļā viņa domāja par vīrieti, kas smaržoja pēc muskatrieksta un nēsāja zirgasti.

Magnusu Tūrhedu.

Vīrieti, kas slapstījās pa Borela māju, kad viņa tur bija pirmoreiz. Viņš bija sēdējis pie bāra un smēķējis, pat nepaskatoties uz viņu, kad viņa devās prom.

Vīrietis, kas uzradās slepkavības vietā kā no zila gaisa nakts vidū.

Domājot par Tūrhedu, Olivija instinktīvi sajuta nepatiku. Tas bija kaut kas neapzināts, ko viņa nespēja nosaukt vārdā. Viņa piezvanīja Stiltonam.

- Klau, tā mašīna, kas jums tonakt brauca pretī ceļā no Borela mājas... Vai ievēroji, kādas markas tā bija?

- Tas bija BMW.

- Tumšzils?

- Iespējams, es nezinu. Tas notika tik ātri. Kāpēc jautā?

Olivija pārtrauca sarunu. BMW? Tātad automašīna pie Borela vārtiem, kad viņa tur bija pirmoreiz, bija Tūrheda, nevis Borela? Ja nu tas bija viņš, kas bija atradies pie Sālmanu mājas slepkavības vakarā?

Pie nākamās sarkanās gaismas luksoforā viņa zvanija Aleksam. Viņa gribēja viņam uzdot vairākus jautājumus, bet viņš sēdēja svarīgā sanāksmē un tikai nočukstēja:

- Atbrauc pie manis šovakar!

- Vai mēs nevaram satikties “Kristālā”?

- Tad mēs piedzersimies.

Viņam bija taisnība.

Olīvija dzirdēja sevi sarunājam tikšanās laiku pie Alekša. Viņa dzīvoklī. Pirms desmit sekundēm, viņasprāt, tā bija vieta, kurā viņa nekad vairs neatgriezīsies.

Un tomēr tas notiks.

Brūnā ceļasoma pēc Metes pieprasījuma bija nolikta viņas kabinetā. Viņa juta personisku atbildību par notikumiem, kas pēdējā laikā bija risinājušies ar Mikiju Lī. Viņa bija dzirdējusi Abāsa stāstu.

Buse un Līsa parūpējās par Džekijas Berjlundas nopratināšanu. Mete parūpējās par somu.

Viņa uzvilka gumijas cimdus un atvēra somu.

Lai ko viņa bija gaidījusi ieraudzīt, tomēr somas saturs krietni pārspēja viņas vislielākās cerības. Pašā apakšā bija apģērbs. Uz tā bija novietoti divi datori. Viens bija sudrabaini pelēks. Otrs atradās presēta korķa somā.

Viņa apsēdās pie rakstāmgalda. Korķa soma? Domas intensīvi riņķoja. Viņa tām ļāvās. Viņa nespēja tās sakopot.

Galu galā viņa izņēma korķa somu, atvēra to un izvilka no tās MacBook Pro. To atvērusi, viņa ieraudzīja mazu, sārtu sirsniņu. Sandras uzlīmi.

Tas bija Bengta Sālmana dators. Dators, kas sākumā tika nozagts Sālmana slepkavības vietā un pēc tam - no Žana Borela biroja. Tagad tas atradās ceļasomā un piederēja starptautiskajā meklēšanā esošajai angļu pornozvaigznei.

Mikijam Li.

Metes analītiskās spējas kriminālpolicijas aprindās bija leģendāras. Jau daudzus gadus tās viņu bija padarījušas par vienu no slavenākajiem Zviedrijas kriminālizmeklētājiem. Taču tagad viņai prātā jaucās jautājumi, uz kuriem viņa nespēja rast atbildi.

Vai Mikijs Lī nogalināja Žanu Borelu? Vai viņš nogalināja arī Bengtu Sālmanu? Bet Mikijs taču tolaik atradās Marseļā. Vai tomēr ne? Kāpēc lai viņš tos nogalinātu?

Tad Metes analītiskās spējas pārņēma kontroli pār viņas haotiskajām domām.

Ja Mikijs Lī būtu nogalinājis Sālmanu un nozadzis datoru, tas vēlāk nebūtu atradies Borela birojā, kurā saskaņā ar Olīvijas iegūtajiem pierādījumiem tas tomēr atradās. Tādā gadījumā tam jau no paša sākuma bija jābūt ceļasomā.

Kabinetā ienāca Buse un Līsa.

- Vai tas bija somā? - Buse jautāja, norādīdams uz datoru Metes priekšā.

-Jā-

Līsa pamanija datorsomu, kas atradās līdzās.

- Vai tā ir Sālmana?

-Jā.

Mete uzreiz saprata, kas sekos tālāk. Viena vieniga elle un haoss.

- Vai Mikijs Lī to nozaga no Sālmana mājām? - Buse jautāja.

- Vai viņš nogalināja Sālmanu?! - Līsa izsaucās.

- Es tā nedomāju, - Mete teica. - Viņš, visticamāk, tobrīd atradās Marseļā.

- Kur tad viņš dabūja to datoru? - Buse jautāja.

Mete paskatījās uz uzcītīgajiem izmeklētājiem. Viņa tiem pilnībā uzticējās. Viņa zināja, ka šī uzticēšanās ir abpusēja.

Pēc dažām minūtēm tā sabirs pīšļos.

- Manuprāt, Mikijs Li to nozaga Žanam Borelam, - viņa teica.

- Kāpēc tev tā šķiet?

- Tas atradās Borela birojā, īsi pirms viņš tika noslepkavots.

- Kā tu to zini? - Buse jautāja.

Tagad Mete bija spiesta to pateikt.

- Olīvija to tur redzēja.

Mete nespēja noteikt, cik lielā mērā viņu uzticēšanās tika sagrauta, bet, visticamāk, tā cieta pamatīgi.

Kad viņa bija beigusi stāstu par Olīvijas ielaušanos Borela mājā, slepkavības mēģinājumu un to, ka viņa bija apzināti noklusējusi tik svarigu informāciju no saviem darbiniekiem, telpā iestājās dziļš klusums.

- Nabaga Olivija, - Buse noteica.

Visticamāk, Līsa nodomāja to pašu. Abi pazina Olīviju. Abi zināja par Metes un Olīvijas tuvajām attiecībām.

Abi izprata situāciju.

Un abi atkal kļuva par izmeklētājiem.

- Tātad Mikijs Lī atradās Borela mājā laikā, kad viņš tika nogalināts, - vai to tu gribi teikt? - Līsa jautāja.

- Par to liecina nozagtais dators.

- Vai viņš būtu viņu nogalinājis?

- Tas ir iespējams.

Līsa apsēdās uz galda malas un pakratija galvu.

- Kāpēc gan lai kāds angļu pornofilmu aktieris no Marseļas brauktu šurp, lai nogalinātu Žanu Borelu?

- Varbūt viņš ir pasūtijuma slepkava? - Buse minēja.

- Varbūt, - Mete teica.

- Kā uzdevumā viņš varēja Borelu nošaut?

- Nav ne jausmas. Lai datoristi iziet cauri datoros pieejamai informācijai, varbūt tā mums sniegs kādas atbildes.

Mete paņēma mobilo telefonu.

*

Olīvija nolēma atslābināties un izturēties mierīgi. Iepriekšējo reizi esot šeit, viņa bija izturējusies pret Alekšu diezgan bezkaunīgi un vēlāk nebija viņam ne reizi piezvanijusi. Tagad viņš viņai bija nepieciešams pavisam citu iemeslu dēļ. Turklāt Alekss viņai patika. Tā nebija viņa vaina, ka abi bija nokļuvuši viņa gultā. Tā bija viņas vaina. Un to pat nevar saukt par vainu. Viņi vienkārši nodarbojās ar seksu, lai gan viņa bija pamatīgi piedzērusies.

Šoreiz viņa bija skaidrā.

Turklāt viņa laipni atteicās, kad viņš piedāvāja martini. Viņai nebija pārāk labas atmiņas par šo dzērienu.

- Es labprātāk iedzertu kolu, ja tev ir.

- Protams.

Alekss no ledusskapja izņēma skārdeni kolas un savā glāzē ielēja martini. Viņš uzsvēra, ka viņam tas ir nepieciešams. Redakcijā valdija haoss, Dohā bija notikusi konference par klimata pārmaiņām, kurā tika prezentēta satraucoša informācija par globālo sasilšanu.

Olivija klausījās ar vienu ausi. Tomēr klausijās. Un šad tad pasmaidīja. Beidzis sakāmo, viņš uz šķīvja aizdedzināja sveces. Viņi sēdēja

pustumsā pie virtuves galda lielajā angārā. No Alekša plūda vieglas vīriešu smaržas. Uz galda Olīvija pamanīja cigarillu paciņu.

- Vai tad tu nelieto nikotīna košļenes?

- Jā. Bet šad tad arī uzpīpēju. Tu gribēji ko vaicāt?

- Jā. Starp citu, paldies par iepriekšējo tikšanos.

Alekss nesaprata, kā viņa to domāja. Par ko viņa pateicās? Par visu tikšanos? Vai arī viņa mēģina atvainoties par savu tārīta slikto garastāvokli?

- Paldies tev arī.

Un tad viņš gaidīja. Viņš zināja, ka viņa kaut ko vēlas, un runa nebija par to, ko viņa gribēja iepriekšējo reizi. Šobrīd viņas izturēšanās bija tikpat neitrāla kā toreiz, kad pirmoreiz ieradās redakcijā. Viņas skatiens. Ko viņa meklēja?

- Magnuss Tūrheds, - Olīvija teica.

- Kas ar viņu?

- Vai tu viņu pazīsti?

- Nē.

- Bet tu zini, kas viņš ir?

- Žana Borela personiskais dibenlaiža.

- Vai tu esi viņu saticis?

-Jā-

- Vai arī viņš piedalījās tajās vakariņās, kad Bengts zaudēja savaldīšanos?

-Jā-

Ko viņa ar to mēģināja panākt?

- Vai tu zini, vai Magnuss Bengtu pazina personiski? - Olīvija vaicāja.

- Man šķiet, ka jā. Ar Žana starpniecību. Tagad mana kārta.

- Kāda kārta?

- Uzdot jautājumus. Pirmais: kāpēc tevi interesē Tūrheds?

- Viņš smaržo pēc muskatrieksta. v

- Olīvij!

- Viņam ir zils BMW. Sandra tādu redzēja pie mājas vakarā, kad tika noslepkavots viņas tēvs.

- Interesanti.

- Man arī tā šķiet. Vēl kādi jautājumi?

-Jā.

Alekss paņēma mazo paciņu no galda un aizkūpināja cigarillu. Viņš izvairījās pūst dūmus Olīvijas virzienā. Otro reizi izpūšot dūmus, viņš uzdeva jautājumu:

- Vai tu zini, kā sokas ar izmeklēšanu?

- Slepkavības?

-Jā-

- Kā lai es to zinātu?

- Man šķiet, ka tev ir savi informācijas avoti, vai tad ne?

- Ne gluži.

- Vai slepkavības ir savstarpēji saistītas?

- Es nezinu.

- Es tev neticu.

- Kāpēc?

- Tāpēc, ka tu izrādi pārāk lielu interesi par Tūrhedu. Viņš ir saikne starp Žanu un Bengtu. Un viņi abi ir miruši.

Olīvija klusēja.

- Vai ir jau kāds aizdomās turamais? - Alekss vaicāja.

- Es nezinu.

- Nezini vai negribi teikt?

Alekša balss pēkšņi bija kļuvusi asa. Olīvija to pamanīja. Viena no svecēm nodzisa. Viņa vēroja Alekša seju atlikušo sveču gaismā. Cigarillu viņš turēja sev priekšā. Tagad bija Olīvijas kārta nodomāt: “Ko viņš mēģina panākt? Vai viņš man to jautā kā žurnālists?”

- Vai tu domā, ka es meloju? - viņa vaicāja.

- Visi melo, kad tas ir nepieciešams.

- Ari tu?

- Ari es. Vai vēlies vēl vienu kolu?

- Nē, paldies.

Olīvija piecēlās. Viņa gribēja tikt prom. Viņa bija uzzinājusi, ko vēlējās, un negribēja turpināt sarunu. Viņa paņēma jaku no krēsla atzveltnes.

- Vai tu jau dosies prom?

-Jā-

- Sazvanīsimies?

- Noteikti. Piezvani kādreiz!

- Es jau to esmu darījis.

Olīvija pamāja ar roku.

- Es atradīšu izeju.

Alekss pustumsā piecēlās un nodzēsa cigarillu. Olīvija devās uz izejas durvim. Alekss gāja viņai nopakaļ. Viņa nepagriezās. Nonākusi pie ārdurvīm, viņa dzirdēja, ka milzīgajos bēniņos sāk dārdēt klasiskā mūzika.

Viņa izgāja uz ielas un atspiedās pret ēkas fasādi.'Viņa jutās nomocīta un nogurusi. Pa ielas otro pusi aizskrēja vientuļš, slapjš suns. Suņa īpašnieku nekur nemanīja. Kad suns nozuda aiz stūra, Olīvija izņēma no kabatas telefonu un zvanīja Ūvem Gārdmanam. Pavisam spontāni. Viņš necēla klausuli. Kad iepīkstējās automātiskais atbildētājs, viņa nezināja, ko teikt, un pārtrauca savienojumu.

“Man tevis pietrūkst,” viņa būtu varējusi pateikt.

Abāss sēdēja dzīvoklī un jutās iztukšots. Garais ceļojums vilcienā bija atstājis jūtamas pēdas ķermenī. Tomēr viņš nebija noguris. Viņš priecājās par tikšanos baržā, bet tagad atkal bija viens.

Marseļas ceļojums bija beidzies.

Viņš neuzdrīkstējās domāt, vai ceļojums bija devis kādu labumu. Viņš mēģināja nedomāt par Samīru. Viņš bija spiests aizmirst par viņu un atgriezties pie ikdienas.

Lai kāda tā tagad būtu.

Mājupceļā viņš bija sēdējis vilcienā ar Samīras ķēdīti rokās. Viņš bija to sažņaudzis starp pirkstiem kā rožukroni un klusītiem lūdzies. Viņš domāja par sevi. Par savu reakciju, kad bija izlasījis par Samīras slepkavību. Kāpēc viņš bija reaģējis tik asi? Viņi bija mīlējuši viens otru, turklāt ļoti kaislīgi, bet tas bija vien īsu mirkli un pirms veselas mūžības. Un tad Žans Vijons nomira, Abāss viņai nosūtīja dažas vēstules, uz kurām tā arī nesaņēma atbildi.

Un pēc tam?

Viņš nebija devies uz Franciju, lai viņu uzmeklētu. Kāpēc viņš to nebija darījis? Ja reiz viņa tik daudz viņam nozīmēja? Atbildes nebija. Viņš bija izlasījis par Samīras slepkavību, un kaut kas dziļi viņā bija

uzsprādzis, kaut kas tāds, ko viņš nespēja kontrolēt. Un tad viņš bija reaģējis un rīkojies. Tagad viņš nezināja, kāpēc. Nu viss bija beidzies.

Tukšuma izjūta auga augumā.

Abāss nolika ceļasomu guļamistabā, noņēma lielo cirka afišu no sienas, saritināja to un ielika skapī. Laukums, kuru bija aizsedzis plakāts, bija daudz gaišāks nekā pārējā sienas daļa. Sienu vajadzētu pārkrāsot. Viņš devās iegādāties krāsu.

Izgājis uz ielas, viņš nezināja, uz kuru pusi doties. Uz krāsu veikalu? Vakara tumsā viņš devās uz Ūdenplānu. Lietus nelija, vien šķērsielā iemaldījās vējš.

Pārkrāsot? Kāpēc viņam tas jādara šovakar? Viņš pagriezās un devās uz Valhallavēgena pusi. Viņš varētu to izdarit ari rit. Uz kurieni lai iet? Pirmo reizi mūžā viņš negribēja doties mājās. Tā bija vieta, kur viņš vienmēr vēlējās atgriezties. Tur bija klusums. Grāmatas. Miers. Bet tagad viņš nevēlējās turp doties. Vēl ne. Viņš negribēja zvanīt Stiltonam. Vai Ulsēteriem. Nebija noskaņojuma. Sarunāties. Nonācis uz Valhallavēgena, viņš pamanīja afišu uz kāda staba. Cirka afišu. Bet ne tādu, kādu tikko bija noņēmis no sienas. Šī bija daudz vienkāršāka, modernāka. Neglītāka.

CIRKUS BRILLOS.

Vakara izrāde sākās pulksten astoņos netālu no tenisa kortiem Līdingevēgenā. Abāss paskatījās pulksteni. Bija mazliet pāri astoņiem.

Cirks?

Viņš nebija bijis cirkā kopš dienas, kad izgāja pa Cirque Gruss durvīm Marseļā. Tas bija pirms miljons gadiem.

Pēc divdesmit minūtēm viņš atradās pie cirka. Kasiere viņu informēja, ka izrāde notiek jau pusstundu. Abāss nopirka biļeti un iegāja telti. Viņš apsēdās uz koka sola pašā augšā. Manēžā priekšnesumu sniedza akrobāti. Viņš domāja par Mariju.

Čūsksievieti.

Šis priekšnesums nestāvēja ne tuvu viņas prasmei.

Abāss vēroja publiku. Priekšnesums bija to apbūris. Viņš paskatījās augšup un vēroja telts konstrukciju. Tā bija uzbūvēta no tērauda sastatnēm gluži kā Cirque Gruss telts. Kad manēžā ienāca klauns, Abāsam vēderā sažņaudzās. Viņš atcerējās par punduri Pižolu. Kas ar viņu notika? Vai viņš zināja, kas noticis ar Samīru? Punduris ari bija

slepus iemīlējies Samīrā; kādu nakti, būdams pamatīgi piedzēries, viņš bija atzinies Abāsam.

Vai Pižols vēl bija dzīvs?

Abāsam gluži negribot atausa dažādas sāpīgas atmiņas. Balsis. Smaržas. Smiekli un asaras. Cirka dzīve. Viņš jau grasījās celties, kad tika pieteikts nākamais priekšnesums.

Dunču mešana.

Pa rotējošu ratu. 1

Viņš atkal apsēdās uz sola. Kāds mazs puika rindu zemāk vicināja lielu porciju cukurvates. Tā mazliet aizklāja skatu. Kad nodzisa gaismas, Abāss mazliet paliecās uz sāniem. Dunčus meta sieviete. Abāss nesaklausīja viņas vārdu. Viņas mērķa puisis bija piesiets pie rata. Viņš izskatījās ļoti jauns. Sākās bungu riboņa, un rats sāka griezties. Abāss juta satraukumu.

Viss ķermenis bija sasprindzis gaidās.

Kad pirmais duncis trāpīja paredzētajā vietā, viņš piecēlās un devās prom.

Virzoties uz izeju, viņš dzirdēja publikas kliedzienus, kas pavadīja katru nākamo dunci, kurš iecirtās līdzās jaunā zēna miesai.

Abāss nožēloja, ka bija nācis šurp.

Viņi sēdēja Ovetes virtuvē. Viņa un Ake dzīvoja divistabu dzīvoklī Flemingsberjā. Ake bija tikko iemidzis. Stiltons bija nogaidījis. Viņš negribēja runāt par to, kas runājams, kamēr Ake ir nomodā. Ovete atgriezās no guļamistabas.

- Vai tu ko vēlies? - viņa jautāja.

- Ko tu vari piedāvāt?

- Ūdeni un vīnu. Balto.

- Es labprāt iedzeršu glāzi ūdens.

Ovete piepildīja divas glāzes ar ūdeni un nolika uz galda. Stiltons pieklusināja balsi.

- Vai viņš tev draudēja? - viņš vaicāja.

- Viņš teica, ka par mums parūpēšoties.

- Un ko, tavuprāt, tas varētu nozīmēt?

- To, ka viņš mūs nogalinās. Viņa skatiens bija loti draudīgs.

- Es pieļauju, ka neviens cits to nedzirdēja. Tikai jūs abi.

-Jā-

Stiltons pagrozīja rokās ūdens glāzi. Viņš bija diezgan daudz domājis par radušos situāciju. Pat ja viņam izdotos Oveti pierunāt izstāstīt kādam žurnālistam par Foša sakariem ar prostitūtām, nebija nekādas garantijas, ka ar to pietiks. Fošs tikpat labi varēja apgalvot, ka kāda traka ielasmeita to visu ir izzīdusi no pirksta. Ja viņš vispār uz to reaģētu. Pastāvēja iespēja, ka viņš vienkārši dotos spēlēt bou-lingu un ļautu lietām ritēt savu gaitu.

Stiltons negribēja pieļaut šādu iespēju.

Tāpēc viņš apsvēra ko citu.

- Kad mēs pēdējo reizi dzērām kafiju, tu kaut ko minēji par Aki, un es to neesmu varējis izmest no prāta, - viņš teica.

Ovete paskatījās uz guļamistabas durvim. Pēc tam viņa iedzēra malku ūdens. Stiltons gaidīja. Ovete nolika glāzi uz galda.

- Rūne Fošs ir Akes tēvs.

Viņa to teica tāpat kā dzēra ūdeni. Lēni un mierīgi. Stiltonam gandrīz izspruka jautājums: “Vai tu esi pārliecināta?” Protams, viņa bija pārliecināta. Kāpēc lai viņa melotu?

- Vai viņš par to zina? - viņš jautāja.

-Nē.

- Tātad viņš draudēja savam miesīgajam dēlam?

- Tā varētu teikt.

Tagad bija Stiltona kārta dzert ūdeni. Ne tik lēni un mierīgi. Ovete bija apstiprinājusi viņa aizdomas. Labi. Tas ir vēl viens mozaīkas gabaliņš, kas palidzēs gāzt Rūni Fošu.

Ja viss notiks pēc plāna.

Kad viņš atgriezās, barža bija tumša - gan uz klāja, gan iekšā. Salona gaismas bija nodzēstas, un pār Stokholmu bija uzsnigusi plāna sniega kārta. “Pirmais sniegs,” viņš nodomāja un iegāja kajītē. Viņš ieslēdza mazo sienas lampiņu un apsēdās uz kojas. Izbāztais putns viņu vēroja ar savām dīvainajām stikla acīm. Viņš atspiedās pret koka sienu un sajuta nogurumu kājās. Varbūt malciņu viskija? Viņš bija Lunai nopircis pudeli viskija, jo iepriekšējo pirms dažām

dienām bija gandrīz izdzēris. Bet, lai tiktu pie viskija, būtu jādodas uz salonu, un tas ietvēra risku satikt Lunu nakts vidū. Viņa reizēm mēdza negaidīti uzrasties. Nav jau tā, ka viņam nepatiktu viņas kompānija, bet ne šovakar. Tāpēc viņš nolēma atteikties no viskija un sāka izģērbties. Ceļā uz baržu bija zvanījusi Mete un pastāstījusi par Mikija LI meklējumiem. Viņš acīmredzot pa galvu pa kaklu bija bēdzis no Džekijas dzīvokļa un atstājis datoru, ko Olivija bija redzējusi pie Borela. Nogalinātā Bengta Sālmana datoru.

Stiltons to īsti nespēja aptvert.

Mete noteikti visu rūpīgi pārbaudīs un atzvanīs, par to viņš bija pārliecināts.

Bet viņš nespēja pārstāt par to domāt.

Tātad Borela dzīvesvietā gandrīz vienlaikus ar viņu pašu varēja atrasties tas nelietis Bullis. Un viņš varētu būt nošāvis Borelu. Un tagad viņš bija uz brīvām kājām.

Stiltons gribēja zināt, vai Mete to ir pastāstījusi Abāsam.

Viņš bija aizmirsis par to pajautāt.

Agrāk vai vēlāk tas būs viņam jāpastāsta. Par Mikiju Lī un Džekiju Berjlundu. Stiltons pēc tā neilgojās. Būs smagi paskaidrot Abāsam, kāpēc viņi bija rīkojušies viņam aiz muguras pēc visa tā, ko viņi kopā bija piedzīvojuši Marseļā. Bet varbūt Abāss saprastu? Parasti viņš mēdza saprast, pateica dažus vārdus, un problēma tika aizmirsta. Bet varbūt šoreiz viss nebūs tik vienkārši?

Runa bija par Samiru.

Stiltons nodzēsa gaismu un nolaida galvu uz spilvena, kad kaut ko izdzirdēja. Skrapstoņu. Viņš ieslēdza gaismu. Vai tā bija Luna? Bet skaņa nenāca no durvju puses, tā nāca no augšas, no klāja. Viņš klausījās. Iestājās klusums. Viņš atkal izdzēsa gaismu un bridi gulēja tumsā. Pēc tam viņš atkal ieslēdza gaismu un uzvilka bikses. Viņš negribēja gulēt, fantazēt un mocīties neziņā. Pirms iziet no kajītes, viņš izslēdza gaismu.

Stiltons gāja pa eju līdz kāpnēm, kas veda uz klāju. Viņš neko nedzirdēja. Impulsīvi viņš paņēma šauru, garu koka kātu, kas gulēja uz plaukta. Ejot pa kāpnēm, viņš to turēja rokā. Viņš stāvēja pie izejas uz klāja. Arā bija tumšs. Pilsētas gaismas nedaudz apspīdēja baržu, bet lielākā daļa klāja atradās tumsā. Vairs nesniga.

Viņš uzkāpa uz klāja.

Pat tumsā varēja saskatīt margas. Turklāt viņš labi pārzināja baržas klāju. Stiltons mazliet pieliecās, pagāja tālāk un uzmanīgi vēroja klāju no viena gala līdz otram. Viņš neko neredzēja. Neko un nevienu. Viņš iztaisnojās un klausījās. Vienīgais, ko viņš dzirdēja, bija satiksmes trokšņi tālumā. Viņš pagriezās pret trapu. Jau grasījās nokāpt lejā, kad pēkšņi apstājās. Viņš kaut ko pamanīja pa kreisi no trapa.

Pēdas.

Cilvēka pēdas.

Plānajā sniega segā.

Lielas pēdas veda uz trapu un uz kāpnēm. Stiltons paspēra dažus soļus uz kāpņu pusi un paskatījās uz piestātni. Tā bija tukša. Tālāk bija novietotas vairākas automašīnas. Neviena no tām nebija iedarbināta. Viņš sekoja pēdām atpakaļ uz trapu. Tas, kurš tās atstāja, grasījās kāpt lejā, bet bija nogriezies un apgājis apkārt. Vai tāpēc, ka bija sadzirdējis Stiltonu? Bet kā viņš paspēja nozust no baržas? Stiltons pieļāva, ka tas bija vīrietis. Pēdas bija ļoti lielas.

Bet kurš?

Pirmais, kas iešāvās prātā, bija Mikijs LI. “Bet kā viņš varētu zināt, kur es dzīvoju? Vai Džekija Berjlunda to zināja? Kā gan lai viņa to zinātu? Un kāpēc lai viņš mēģinātu mani uzmeklēt? Vai viņš mani redzēja pie Borela? Vai viņam šķiet, ka es tovakar redzēju viņu?”

Ceļā uz salonu Stiltonam radās aizvien jauni jautājumi. Tagad gan viņš iedzers glāzi viskija. Tumsā un klusumā. Viņš negrasījās iet gulēt.

Ne tik drīz.

Viņš tik tikko bija ielējis mazliet viskija, kad sadzirdēja zaglīgus soļus no mugurpuses. Viņš iztaisnojās un apgriezās. Tā bija Luna. Viņu apspīdēja mēness stari, kas lauzās caur vienu no ventilatoriem. Viņai mugurā bija dzeltens naktskrekls ar lencītēm.

- Vai tevi mocīja murgi? - viņa klusām jautāja, it kā situācija un tumsa noslāpētu viņas balsi.

-Jā. Man vajadzēja iedzert vienu malciņu. Es tev nopirkšu vietā.

- Būs jau labi.

Luna paņēma pledu un apsēdās uz sola netālu no Stiltona. Pirms viņa aplika segu ap pleciem, Stiltons kaut ko pamanīja. Lunas

tetovējumu, kas stiepās no kakla pāri plecam. Daļu no tā viņš bija redzējis jau agrāk, mazo tetovējuma galu uz kakla. Tagad viņš ieraudzīja visu tetovējumu un bija pārsteigts. Viņš to atpazina. Viņš to bija redzējis jau agrāk vai ari ko līdzīgu, bet nevarēja atcerēties, kur. Tas bija ļoti neparasts.

- Vai vēlies glāzīti?

Stiltons turēja rokā viskija pudeli.

- Nē, paldies. Man agri jāceļas.

- Dosies uz kapsētu?

-Nē.

Vairs viņa neko neteica.

LĪSA HĒDKVISTA PABERZĒJA ACIS. Viņa bija nogurusi, pulkstenis bija krietni pāri pusnaktij. Turklāt viņa bija lūkojusies datora ekrānā vairākas stundas. Viņa apbrīnoja abus puišus, kas sēdēja viņai blakus.

Datu speciālistus.

Kā viņi nenogurst?

Mete negribēja zaudēt laiku. Viņas dienaskārtībā bija divas slepkavības un vismaz viens slepkava uz brīvām kājām. Viņa pieprasīja, lai Sālmana dators tiek analizēts nekavējoties. Viņa pieļāva, ka tajā atrodās informācija, kas varētu palīdzēt atklāt kaut ko vairāk par slepkavībām, it īpaši tāpēc, ka tas tika nozagts no divām slepkavības vietām.

Mete bija lūgusi Līsai palīdzēt speciālistiem atsijāt informāciju, kas varētu noderēt viņas izmeklēšanā.

Turklāt viņa bija piekodinājusi zvanit kaut vai nakts vidū, ja izdodas atrast ko vērtīgu.

Līsa malkoja jau kuro kafiju.

Pagaidām viņi nebija atraduši neko tādu, kā dēļ būtu vērts modināt Meti.

Viņi to tāpat nebūtu varējuši izdarīt. Mete joprojām bija nomodā. Viņa nesekmīgi bija mēģinājusi iemigt. Viņa gulēja gultā un vērās tumsā, apsverot iespēju iedzert miegazāles. Bet gadījumā, ja zvanītu Līsa, viņa varbūt nepamostos. Mete zagšus, cik klusu vien spēja, lavījās ārā no guļamistabas.

- Nenāk miegs?

Mortena balss viņu sasniedza pusceļā.

- Nē. Acīmredzot tev arī ne.

- Nē. Vai paņemsim kaut ko virtuvē?

Tā bija pārbaudīta ģimenes metode. Paņemt kaut ko virtuvē, kaut ko, kas apmierina vajadzību un nomierina satraukto prātu.

Viņi apsēdās virtuvē un iededza kandelabru. No tā izplatījās nogurušām acīm patīkami maiga gaisma. Mortens uzsildīja pienu ar piciņu medus. Tas nebija nekāds brīnumlīdzeklis, bet šad tad palīdzēja.

- Vai ar sirdi viss kārtībā? - viņš uzdrīkstējās pajautāt.

Viņš zināja, ka Mete ir nogurusi no viņa pastāvīgā satraukuma. Bet tā viņš izrādīja savas rūpes.

- Paldies par rūpēm, - viņa teica, - ar sirdi viss ir kārtībā. Ja kas nebūs labi, es tev to pateikšu. Pašam pirmajam, vari man ticēt.

- Kas tad ir noticis?

- Un kas tev ir noticis? Slikti ar sirdi?

Mortens iesmējās. Viņa sirds bija kā dimanta virzulis. Tā darbosies vēl ilgus gadus, Mortens bija par to pārliecināts.

- Nē, drīzāk vainīgi priekšteči, - viņš teica.

- Kas ir ar tiem?

- Viņi ir traki.

- Tu domā mirušos vai dzīvos?

- Mirušos.

Mortens sāka stāstīt par savu radurakstu pētījumiem, un Mete beidzot juta, ka varētu iemigt. Tepat uz vietas. Sēžot. Viņa juta, kā plakstiņi kļūst smagi, un bija gandrīz iesnaudusies, kad iezvanījās telefons.

Zvanīja Līsa.

Pirmoreiz.

Šonakt viņa zvanīs vēl divas reizes.

Kad viņa bija piezvanījusi trešoreiz, Mete piezvanīja vēl trim cilvēkiem. Stiltonam, Abāsam un Olīvijai.

Olīvija gulēja.

Stiltons dzēra viskiju.

Abāss nestāstīja, ko dara.

Mete viņiem visiem pateica vienu un to pašu.

- Astoņos no rīta esi pie manis!

OLIVIJA AR AUTOMAŠĪNU AIZBRAUCA pakaļ Stiltonam un Abāsam. Stiltons izskatījās noguris, tomēr Olīvija bija viņu redzējusi arī sliktākā stāvoklī. Viņa elpa joprojām bija tāda pati kā bezpajumtnieka gados.

Abāss smaržoja kā tikko nomazgājies.

Ceļā pie Metes mašīnā valdīja klusums. Visi saprata, ka noticis kaut kas svarīgs. Stiltons bija atpazinis Mikiju Lī un pieļāva, ka runa būs par viņu, tādā vai citā veidā.

Olīvija domāja tāpat.

Mete viņai bija zvanījusi pēc Džekijas Berjlundas nopratināšanas un Sālmana datora atrašanas. Olīvijai vajadzēja brīdi, lai aptvertu, ka Mete par viņas ielaušanos bija pastāstījusi Līsai un Busem. Bet viņa saprata, ka tas bija nepieciešams.

Abāss zināja vismazāk. Tāpēc Stiltons nolēma viņam visu izstāstīt pa ceļam, visu, ko bija noklusējis. Tomēr sirds viņam nebija mierīga.

- Mikijs Lī ir Stokholmā, - viņš teica.

Viņi bija Urmingē, netālu no Metes mājām. Stiltons bija ar to rēķinājies, viņš zināja, ka šī saruna nebūs gara.

Tā bija ļoti īsa.

- Es zinu, - Abāss teica.

- Kā tu zini?

- Es vakar piezvanīju Žanam Batistam un pajautāju, kā veicas ar izmeklēšanu. Tu acīmredzot biji ar viņu runājis.

- Jā. Bet tobrīd es tev neko nevēlējos teikt.

- Tev bija savi iemesli.

-Jā-

Un problēma bija atrisināta. Stiltons tā cerēja. Bet ar Abāsu nekad nevarēja būt par kaut ko pilnīgi pārliecināts. Varbūt viņš krāja melnās domas kādā tumšā savas sirds nostūri, lai nepieciešamības gadījumā tās izmantotu.

Bet nu viņš bija to pateicis.

Olivija novietoja mašīnu netālu no Metes mājas. Pie tās jau stāvēja vairākas mašīnas.

- Diez kas te sabraukuši? - viņa vaicāja.

Tuvojoties vārtiem, viņa saņēma atbildi uz savu jautājumu. Pa Metes mājas ārdurvīm iznāca vairāki cilvēki. Līsa Hēdkvista, Buse Tirēns un vēl četri. Metes izmeklētāju komanda. Viņi bija satikušies pirms divām stundām. Līsa apskāva Olīviju, un viņa ievēroja, ka Līsa ir ļoti nogurusi.

- Tu izskaties nogurusi.

- Es tagad došos mājās pagulēt, - Līsa teica.

Lielā grupa izklīda pie automašīnām, un mazā devās atvērto durvju virzienā. Neviens viņus nesagaidīja, tāpēc viņi iegāja iekšā un virzījās uz virtuvi. Viņi visi šeit nebija pirmoreiz, un parasti šī nama apciemojuma iemesls bija priecīgāks.

Mortens stāvēja virtuvē, ģērbies tumšzilos rītasvārkos. Viens pats. Viņiem ienākot, viņš, neko neteikdams, ar žestu norādīja uz kādu citu telpu. Arī viņš izskatījās noguris. Viņi devās uz norādīto istabu. Tajā pie liela ēdamgalda stāvēja Mete. Viņai mugurā bija gaišs, gaisīgs džemperis un platas, melnas zīda bikses. Uz galda atradās papīru kaudzes. Vēstules. Faksi. Atskaites. Bet katrai lietai bija sava vieta. Metei darbā patika kārtība.

- Sveiki! - viņa teica. - Apsēdieties!

Trijotne apsēdās kur nu kurais. Stiltons piegāja pie tumša klubkrēsla. Tas bija zaudējis lielu daļu polsterējuma jau Korejas kara laikā. Viņš tajā dziļi iegrima. Mete paņēma gandriz tukšu ūdens karafi, kas stāvēja galda vidū.

- Morten!

Viņa sauca uz virtuves pusi, un Mortens parādījās durvīs. Mete pastiepa viņam karafi, nesakot ne vārda. Viņš to paņēma un nozuda.

- Šonakt mēs esam izpētījuši Bengta Sālmana datoru, - Mete iesāka. - Es apkopošu, ko mēs tajā atradām. Jūs drīkstat uzdot jautājumus, bet tikai tad, ja tie ir saprātīgi.

Trijotne saskatījās. Kurš gan pēc šīs frāzes uzdrīkstētos ko jautāt?

- Sākumā tehniska informācija. Man nav ne jausmas, cik zinoši jūs esat šajā jomā. Olīvija grasījās kļūt par policisti, tāpēc es pieļauju, ka viņa šo to varētu zināt. Nevaru iedomāties, cik daudz atceras

Toms. Tavā laikā tas varbūt nebija tik aktuāli. Abāss, manuprāt, neko daudz nezina. Tieši par šo konkrēto lietu.

Mete runāja striktā tonī. Varēja manīt, ka viņa grasās pateikt ko ļoti svarīgu un grib, lai visi klausās ļoti uzmanīgi. Olīvija piefiksēja vārdus “grasījās kļūt par policisti”.

Bet viņa tos ignorēja.

- Tehniskā informācija ir šāda, - Mete turpināja. - Caur čata telpu, piemēram, Yahoo Messenger, persona, kas atrodas Zviedrijā, var sazināties ar kādā citā valstī mītošu personu, kas piedāvā dažādu veidu seksuālos pakalpojumus. Sauksim šo personu Zviedrijā par Bengtu. Viņš pasūta, ko un kad vēlas, un pēc tam saņem pakalpojumu caur vebkameru. Norunātajā laikā. Tas ir pakalpojums, kura popularitāte pēdējo gadu laikā ir augusi. Pirms pāris mēnešiem Malmē tika notiesāts vīrietis par to, ka bija pasūtījis pakalpojumu, kas ietvēra bērnu seksuālu izmantošanu Filipīnās, un to visu vēroja internētā.

- Cik pretīgi! - Olīvijai paspruka komentārs. Tas nebija jautājums, bet viņa nevarēja noturēties.

Mete turpināja:

- Ari mūsu Bengts, izmantojot vebkameru, var sazināties ar tiem, kas atrodas savienojuma otrā galā. Par šo pakalpojumu viņš samaksā noteiktu naudas summu amerikāņu maksājumu kompānijai XOOM, kas pēc tam nosūta naudu personām, kuras sniedz seksuālos pakalpojumus.

- Tātad tu sēdi kaut kur savā valstī un skaties tiešraides pornogrāfiju kādā citā valstī?

Stiltons nezināja, vai šis skaitās saprātīgs jautājums, tas drīzāk bija retorisks. Bet Mete bija laipna un atbildēja apstiprinoši. Viņa zināja, ka Stiltons pēdējos gadus bija izgājis no aprites.

- Ja policijai rodas aizdomas par šādu darbību, - viņa turpināja, - un šajā gadījumā tas ir kriminālpārkāpums, tad viņi var izsekot Bengta maksājumam no viņa konta uz XOOM un tālāk līdz saņēmējam. Tas attiecas uz tehnisko pusi. Tagad pievērsīsimies īstajam Bengtam Sālmanam un viņa datoram.

Mete joprojām bija moža. Viņa ne brīdi nebija palēninājusi tempu. Visi sāka nojaust, pie kā tas novedīs, un pateicīgi paņēma Mortena tikko piepildīto ūdens karafi.

It īpaši Stiltons.

- Sālmana datorā mēs esam atraduši maksājuma transakcijas ASV uzņēmumam XOOM. Mēs atradām e-pasta saraksti starp viņu un Žanu Borelu, kurā norādīts, ka maksājums paredzēts seksuālu pakalpojumu apmaksai ārvalstis.

Mete no galda paņēma papīra lapu.

- Lūk, vēstule, kuru Sālmans nosūtīja Borelam. “Sveiks, Žan! Esmu pasūtījis BDSM sesiju saskaņā ar taviem norādījumiem.”

- BDSM?

- Tas ir saīsinājums, kas nozīmē “bondage, discipline, sadomasochism”. Ļoti īpaša veida seksuālas aktivitātes, kurās viena puse ir valdoniga un otra - pakļāvīga. Šī maksājuma saņēmēja adrese atrodas Marseļā.

Visu skatieni pievērsās Abāsam, vairāk vai mazāk diskrēti. Abāss turpināja skatīties Metei acīs.

- Tātad mēs varam pieļaut, ka šie abi kungi bija pasūtījuši un noskatījušies pornogrāfisku aktu tiešraidē no Marseļas, tā saukto BDSM sesiju.

Mete rītausmā bija par to daudz domājusi un mocījusies. Kā lai viņa to pastāsta Abāsam? Viņa zināja, ka viņai tas jādara. Viņa bija pamodinājusi Žanu Batistu un, neizpaužot iemeslus, lūgusi viņam atsūtīt informāciju. Viņa bija nolēmusi būt tik tieša, cik iespējams. Turēties pie faktiem. Pie patiesības. Viņa zināja, ka Abāss to novērtēs.

Un pieņems.

Viņš pieņēma.

Pagaidām.

- Tagad liksim mierā Sālmana datoru un pievērsīsimies tam, ko mēs zinām par Samīras Vijonas slepkavību, - Mete turpināja.

Viņa pacēla no galda dažus dokumentus.

E-pasta vēstules no Francijas policijas.

- Mikijs Lī ir angļu pornogrāfisko filmu aktieris, kas dzīvo Marseļā. Viņa segvārds ir Bullis. Saskaņā ar Žana Batista teikto tu biji tas, kas atrada šo informāciju, vai tā ir, Abās?

Abāss gandrīz nemanāmi pamāja. Stiltons cerēja, ka Mete nezina, kā Abāss ieguva šo informāciju.

- Mikijs LI ir piedalījies kādā pornogrāfiskā aktivitātē kopā ar Samīru Vijonu, - Mete turpināja. - Tas notika dienu pēc tam, kad Sālmana maksājums internētā bija sasniedzis Marseļu. Samira pēc šī pornogrāfiskā akta vairs nav redzēta. Pēc kāda laika Mikijs LI uzradās šeit. Šobrīd viņš ir izsludināts meklēšanā.

Pirmo reizi tikšanās laikā Mete pastiepās pēc ūdens karafes. Uz viņas sejas vizēja sviedru lāsītes. Olivija cerēja, ka Mete drīz apsēdīsies. Viņa negribēja kļūt par vēl viena infarkta liecinieci.

- Pēc šī kopsavilkuma, - Mete turpināja un apsēdās, - mēs varam izvirzīt vairākas hipotēzes. Es izklāstīšu to, kas man šķiet visticamākā.

Pēkšņi viņas balss tembrs bija mainījies. Autoritatīvi bargais tonis bija mazliet atmaidzis. Viņa bija izklāstījusi faktus, bet turpmākā daļa būs personiskāka un vairāk pakļauta minējumiem. Nu viņai bija jāatklāj sava teorija cilvēkiem, kurus viņa vērtēja ļoti augstu.

Dažādu iemeslu dēļ.

- Man liekas, ka Bengts Sālmans un Žans Borels redzēja, kā tiek nogalināta Samira, - viņa teica. - Tiešajā ēterā. Seksuālu pakalpojumu laikā, kurus viņi bija pasūtījuši no Marseļas.

Istabā iestājās klusums.

Mete pārlaida roku pār galdautu. Viņa saprata klusēšanas iemeslus, zināja, ka tas ir vajadzīgs. Ari viņa pati bija ilgas minūtes sēdējusi klusumā kopā ar savu izmeklētāju komandu, apmulsuši, apstulbināti, riebuma pilni. Viņa zināja, ka tas prasīs laiku.

Beidzot Toms Stiltons pārtrauca klusumu.

- Vai, tavuprāt, viņi sēdēja un skatījās, kā tiek noslepkavota sieviete? Viņu acu priekšā?

-Jā-

- Un nebilda ne vārda?

-Jā-

- Varbūt viņi bija pasūtījuši slepkavību kā akta daļu? - viņš jautāja.

- Mēs esam to pārrunājuši. Klīst baumas par pakalpojumu, sauktu par Death sex-online, kuru pasūtot var noskatīties, kā tiek veikta reāla slepkavība, bet mēs vēl neesam atraduši tam pierādījumus.

- Varbūt šis ir pirmais tāds gadījums?

- Nē. Summa, kuru Sālmans samaksāja, atbilst summai, kādu parasti maksā par pornogrāfiju tiešsaistē. Ja viņi būtu pasūtījuši seksu un slepkavību, runa pilnīgi noteikti būtu par pavisam citiem skaitļiem.

Olīvija padzērās ūdeni. Viņa mēģināja aptvert perversijas, kuras tika apspriestas, it kā runa būtu tikai par naudu. Mete turpināja:

- Es domāju, ka drīzāk paša akta laikā kaut kas nogāja greizi un viņi kļuva par slepkavības lieciniekiem. Paši pret savu gribu.

- Bet tad jau viņi ir redzējuši slepkavu, - Stiltons teica, - Mikiju Lī.

- Un viņš to, protams, zina, - Olīvija piebilda.

- Ne tikai zina. Viņš Bengtam Sālmanam ir nosūtījis vairākas draudu pilnas e-pasta vēstules. Tās bija saglabājušās pie izdzēstajām vēstulēm Bengta datorā. Lī nepārprotami draudēja izrēķināties ar Sālmanu un Borelu, ja viņi dosies uz policiju.

- Tāpēc viņi turp nedevās, - Olīvija noteica.

- Nē. Turklāt tam ir arī citi iemesli, ne tikai Lī draudi. Vismaz Žanam Borelam. Viņa uzņēmums diez vai turpinātu plaukt un zelt, ja kāds uzzinātu, ka viņš kļuvis par liecinieku slepkavībai viņa paša pasūtītas tiešsaistes pornogrāfijas laikā.

- Bet kā Mikijs Lī var zināt, kas ir Sālmans un Borels? Kā viņš varēja viņiem nosūtīt e-pasta vēstules?

“Saprātīgs jautājums,” Stiltons pie sevis nodomāja. Mete tāpat.

- Pirms brīža mēs ar izmeklētājiem ari mēģinājām rast atbildi uz šo jautājumu. Pagaidām mums tas nav izdevies, varbūt viņš viņu vārdus uzzināja no internēta bankas konta. Vai es varu turpināt savu hipotēzi?

-Jā, - Abāss atbildēja.

Tā bija pirmā reize, kad viņš ko teica, kopš bija atbraucis.

Viņš gribēja zināt.

- Es iztēlojos, kas varētu būt noticis, - Mete turpināja, - un jūs varat tam vai nu piekrist, vai ne. Daļai teoriju ir pierādījumi, citām ne. Pēc Samīras slepkavības Lī sadalīja viņas ķermeni gabalos un noslēpa to ārpus Marseļas. Viņa tika atrasta. Bet nav nekādu pēdu, kas norādītu uz Lī. Tāpēc Abāss un Stiltons devās uz Marseļu un sāka uzdot jautājumus par slepkavību. Es nezinu, kam.

- Filipam Martēnam.

Abāss to pateica tik vienkārši kā jebkuru citu vārdu un piebilda:

- Viņš pastāstīja par aktivitāti, kuru tu minēji, kā ari tās otro dalībnieku, neskaitot Samiru.

- Mikiju Lī, - Mete piebilda.

-Jā-

- Vai jūs teicāt, ka esat no Zviedrijas?

-Jā-

- Labi. Pieņemsim, ka Lī uzzināja par jūsu sastapšanos ar Mar-tēnu un to, ka jūs pēc tam satikāties ar Francijas policiju, - jūs taču tikāties ar Žanu Batistu, vai ne?

-Jā-

- Pilsētā?

-Jā-

- Tādā gadījumā mēs varam pieļaut, ka Mikijs LI uzskatīja, ka ari jūs esat policisti, un, visticamāk, nodomāja, ka šie kungi, kas redzēja viņu noslepkavojam Samiru, tomēr bija devušies uz policiju. Par spiti viņa draudiem. Un tad viņš uz to reaģēja.

- Un atbrauca uz Stokholmu? - Olivija jautāja.

-Jā. Lai tiktu vaļā no lieciniekiem. Ieradies viņš uzzināja, ka viens no lieciniekiem jau ir nogalināts. Sālmans. Tad viņš nogalināja otro liecinieku - Žanu Borelu. Turklāt nozaga divus datorus no Borela biroja, lai iznicinātu jebkādu informāciju, ko Borels būtu varējis saglabāt.

Pēkšņi Mete izskatījās ļoti nogurusi. Olivija iedomājās, ka viņa nav gulējusi vairāk kā LIsa.

- Mete, tu izskaties nogurusi, - viņa teica.

- Jā. Bet mēs tūliņ būsim galā. Palicis vēl tikai šis.

Mete pavicināja nelielu papīru žūksniti.

- Kas tas ir?

- Sālmana e-pasta vēstules Borelam, kurās viņš izsaka draudus attiecībā uz divām lietām. Pirmā ir nogremdēt viņa uzņēmumu Albion, publiski atklājot informāciju par situāciju Silvergordenā.

- Es zināju!

Olīvija gandrīz izlēca no krēsla. Viņai bija bijusi taisnība. Vismaz daļēji.

-Jā, - Mete apstiprināja. - Tu biji uz pareizā ceļa. Sālmanu tēva nāve bija tik ļoti satriekusi, ka viņš draudēja Borelam sarīkot skandālu.

- Tu teici, ka viņš draudēja attiecībā uz divām lietām, - Stiltons teica.

- Otrā bija atklāt faktu, par kura lieciniekiem viņi abi bija kļuvuši internētā.

- Samiras slepkavību?

- Pieņemsim. Tas norāda uz to, cik viņš bija izmisis.

- Un deva Borelam spēcīgu motīvu slepkavībai, - Stiltons teica.

- Jā, - Mete piekrita. - Pilnīgi noteikti. Ir tikai viena problēma. Laikā, kad tika nogalināts Sālmans, Borels atradās Indijā. Mēs esam pārbaudījuši viņa ceļojumu plānu. Lidmašīnas biļetes, viesnīcas, tikšanās. Tovakar viņš bija Deli.

- Viņam nevajadzēja pašam izdarīt slepkavību, - Stiltons piebilda. - Viņš varēja noalgot slepkavu.

“Vai ari viņu varēja pasargāt kāds ļoti apzinīgs cilvēks. Kāds ļoti uzticīgs darbinieks. Kāds, kas gatavs kāpt pāri līķiem saimnieka uzslavas dēļ,” Olīvija nodomāja.

Viņi apsprieda Metes hipotēzi vēl kādu brīdi, tā šķita ticama.

- Nu es esmu pārgurusi, - Mete pēkšņi noteica.

Viņa piecēlās ar manāmu piepūli. Olīvija gribēja doties viņai palīgā. Visi tika pavadīti uz halli. Mortens piebiedrojās viņiem un aplika roku sievai ap pleciem. Olīvija un Abāss izgāja pa durvīm. Kad Stiltons grasījās viņiem sekot, Mete viņu pavilka atpakaļ. Viņa pagaidīja, līdz Olīvija un Abāss tika līdz dārzam.

- Tagad viņš zina, ka Mikijs Lī ir šeit, - viņa klusi teica.

- Abāss?

- Jā. Ko viņš varētu iesākt?

- Nav ne jausmas.

- Vai uzmanīsi viņu?

Viņa izklausījās pēc Žana Batista.

Stiltonam nepatika viņam atvēlētā loma.

Olīvija pa autostrādi brauca uz pilsētu. Stiltons sēdēja viņai līdzās, Abāss - aizmugurē. Līdz šim viņi brauca klusējot, katrs iegrimis savās domās.

Oliviju nomāca domas par Sandru.

Viņas tētis bija internētā pasūtījis pornogrāfiju tiešsaistē. Tās laikā viņš bija kļuvis par liecinieku kādas sievietes slepkavībai. Un

neziņoja par to policijai. Kā lai to pastāsta Sandrai? Kā lai izskaidro tēva nāvi nelaimīgai meitenei, kas tikko mēģinājusi atņemt sev dzīvību? Vai to vajadzētu stāstīt? Vai vajadzētu ieslīgt detaļās par to, ko Sālmans un Borels bija izdarījuši?

Varbūt ne.

Bet viņa nebija par to droša.

Jebkurā gadījumā viņai jāpastāsta, ka dators ir atradies, un tas radīs jaunus jautājumus. Kur tas bija? Kad? Kādā veidā? Kad to varēs atgūt?

Tā nebūs patīkama saruna.

Stiltons domāja par Abāsu.

Par to, kā Mete aukstasinīgi, bet nepieciešamības spiesta bija pastāstījusi, ko zina un domā. Kā divi zviedri bija pasūtījuši aktu, kura laikā viņu acu priekšā Mikijs Lī nogalināja Samīru.

Ja vien viņa nekļūdījās.

Abāss bija pārliecināts, ka Metei ir taisnība.

Par to viņš bija pārliecināts kopš brīža, kad saprata, ko Mete grasās teikt. Viņš pārdzīvoja katru detaļu. Sekas bija neizturamas. Samīra bija mirusi, jo pāris zviedru gribēja pasist kulakā.

Viņš pieliecās tuvāk Stiltonam.

- Kur tu viņu redzēji?

- Ko?

- Mikiju Lī.

- Vai tad tas nebija pie Džekijas Berjlundas? - Olīvija pajautāja, pirms Stiltons paspēja atbildēt. Nu jau bija par vēlu.

-Jā.

- Vai Džekija viņu pazīst? - Abāss jautāja.

- Acīmredzot.

Abāss iegrima sēdeklī. Stiltons mēģināja ielūkoties atpakaļskata spogulī, lai redzētu viņa seju.

“Vai uzmanīsi viņu?”

Stiltons pievērsa skatienu automašīnām, kas traucās garām.

Olīvija izlaida Abāsu pie Dālagātanas. Viņš aizgāja, nesakot ne vārda. Olīvija nolūkojās viņam pakaļ un atsāka braukt.

- Cik muļķīgi, ka es to pateicu, - viņa sacīja.

- Par ko? Par Džekiju Berjlundu? - Stiltons jautāja.

-Jā-

- Es nezinu. Bet tā bija patiesība.

- Kaut nu viņš tagad nesastrādātu muļķības.

- Viņš ir pieaudzis. Viņš var uzņemties atbildību par savu rīcību. “Un kā tas izvērtās pēdējo reizi?” Stiltons nodomāja, bet cieta

klusu. Olīvija pamāja.

- Kā iet ar Rūni Fošu un Džekiju? - viņa vaicāja.

- Fošam ir dēls, kura māte ir sieviete, vārdā Ovete Anderšone. Viena no prostitūtām, kuras pakalpojumus viņš izmantoja. Viņš nezina par dēla eksistenci.

- Vai tu to vari izmantot savā labā?

- Es ceru.

- Tad jau labi.

Olīvija neuzkrītoši palūkojās uz Stiltonu un pamanīja, ka viņš vēro garo, sārto brūci, kuru labajā rokā bija atstājis metāla žogs.

- Kā jūtas tava roka? - viņa vaicāja.

- Dzīst. Luna uzlika kādu ziedi.

- Man viņa patīk.

- Viņai ir alerģija pret galu.

- Man tik un tā viņa patīk. Vai viņa ar kādu satiekas?

- Es nezinu. Domāju, ka ne.

- Vai neesi jautājis?

- Nē.

- Vai tad tas tevi neinteresē?

Stiltons neatbildēja, un Olīvija nevēlējās neko uzspiest. Viņa īsti nezināja, cik daudz atklātības iederējās viņu nesen atjaunotajās attiecībās. Viņa nogriezās uz Sēdermēlarstrandi.

- Vai brauksi uz baržu?

-Jā-

Stiltons gribēja tikt mājās. Vēl nebija pienācis pusdienlaiks, bet viņš gribēja doties turp un izgulēties. Šonakt viņš nebija daudz gulējis. Viņš gribēja būt možs, gadījumā ja zvanīs Ovete.

Ovete stāvēja pie kādām durvīm pretī policijas ēkai. Viņa tur bija jau kādu laiciņu. Sākumā viņa bija zvanījusi uz policiju un vaicājusi pēc Rūnes Foša, un saņēmusi ziņu, ka viņš būšot birojā pēc pusdienām.

Tagad bija pēcpusdiena.

Viņai mugurā bija viņas vienīgais mētelis, un viņa juta, kā svīst paduses. Nevis no karstuma, bet no bailēm. Viņa turēja rokas sažņaugtas mēteļa kabatās, jo negribēja, lai kāds redzētu tās trīcam. Viņa zināja, ka tas ir jāizdara, ka ar to jātiek galā un pagātnei jāpieliek punkts.

Jāpieliek punkts Rūnem Fošam.

Viņš nāca no Pipersgātanas. Nobružātā ādas somā nesdams bou-linga bumbu. Fošs jau gandrīz bija ticis līdz ieejai, kad ieraudzīja viņu. Tieši pretī ieejai. Ovete Anderšone? Viņa viņam pamāja. Fošs pameta ātru skatienu visapkārt un devās pāri ielai pie Ovetes.

- Ko, pie velna, tu te dari? - viņš šņāca.

- Es vēlos ar tevi parunāt.

Fošs viņu spēcīgi sagrāba aiz rokas un veda pa ielu prom, nogriezdamies aiz stūra, un tad vēl labu gabalu pa šauro Celsiusagātanu. Tālu no policijas ēkas redzesloka. Ovete jutās tā, it kā sirds tūliņ varētu izkāpt pa muti. Fošs viņu palaida vaļā un pievirzīja seju tuvu viņējai.

- Vai es neizteicos gana skaidri? - viņš jautāja. - Vai tu kaut ko nesaprati?

- Sapratu.

- Tad kāda velna pēc tu uzdrošinies te ierasties?! Taisies, ka tiec, un nekad nerādies manā tuvumā, tu sūda mauka!

Fošs pagriezās un paspēra dažus soļus, pirms Ovete paspēja ko pateikt.

- Es runāju ar Tomu Stiltonu.

Fošs apstājās. Pagāja vairākas sekundes, pirms viņš pagriezās. Boulinga bumbas soma šūpojās viņam rokā.

- Ar Stiltonu?

-Jā-

Fošs piegāja Ovetei tuvāk.

- Un ko tu viņam pateici?

- Visu, kā bija. Ka tu maksāji man un citām prostitūtām, kas strādāja Red Velvet.

Fošs paskatījās uz Oveti. Bija grūti pateikt, ko viņš tobrid domā. Ovete to nezināja.

Bet viņa redzēja boulinga bumbu šūpojamies pie Rūnes kājām.

- Vai tu zini, ka esi vienīgā dzīva palikusī sieviete, kam es jebkad esmu maksājis par seksu? - viņš jautāja.

-Jā. Jillu nogalināja, un Laura pārdozēja.

- Tieši tā.

Ovete paskatījās uz ielu aiz Rūnes. Tā bija pilnīgi tukša.

- Tieši tāpēc es par to gribu pastāstīt, - Ovete teica.

- Pastāstīt? Kam? Stiltonam?

- Nē. Avīzēm.

Fošs lūkojās uz Oveti dažas sekundes un mazliet pasmaidīja.

- Veca, atvaļināta palaistuve. Vai esi jukusi? Vai tu zini, kas es esmu? Es esmu kriminālkomisārs. Kā, pie velna, tu iedomājies, ka tev vispār kāds ticēs?

- Es nezinu.

- Tieši tā. Jo tu esi sajukusi prātā. Man vajadzētu tevi pamatīgi noslānīt, bet tev ir puika. Varbūt būtu labāk, ja viņš saņemtu kārtīgu brāzienu. Kā tev šķiet?

- Tu grasies piekaut pats savu dēlu?

- ...ko tu teici?

- Ake ir tavs dēls. Pēdējo reizi, kad mēs pārgulējām, es paliku stāvoklī un negribēju taisīt abortu. Tāpēc Džekija mani izmeta no Red Velvet.

-Meli! • '

- Vai vēlies veikt paternitātes testu?

Fošs bija izsists no sliedēm. Viņš nebija pats gudrākais policists iecirknī, un viņam bija grūti aptvert to, ko šī te ielasmeita viņam mēģināja iestāstīt. Vai viņš bija tēvs viņas dēlam?

- Vai Džekija par to zina? - viņš beidzot pavaicāja. - Ka es varētu būt tava bērna tēvs?

-Jā-

- Vai tu to esi pateikusi ari Stiltonam?

-Jā. Uz redzēšanos!

Ovete pagāja Fošam garām brīdī, kad ielā iegriezās taksometrs.

Varbūt paveicās.

Fošs bija tādā stāvoklī, ka viņam būtu grūti savaldīt savu impulsīvo rīcību. Bet viņš ļāva viņai aiziet. Viņš izvilka mobilo telefonu un zvanīja Džekijai Berjlundai. Viņa atbildēja, bet mēģināja atrunāties, ka viņai jāapkalpo klienti veikalā, taču Fošs neklausījās. Viņš bija tik uzvilkts, ka Džekija padevās.

- Jā, - viņa apstiprināja.

- Viņai no manis ir bērns!?

-Jā-

- Un tu par to zināji visu šo laiku?

-Jā. Bet nomierinies! Viņa tevi ar to puiku neapgrūtinās.

Bet Fošs negrasījās nomierināties. Viņš pārtrauca savienojumu.

Un aizsvieda boulinga bumbu pāri ielai.

Mikijs Lī bija izdarījis to, kā dēļ bija atbraucis. Nu vairs nebija palicis neviena liecinieka tā arābu sievišķa slepkavībai. Tagad visprātīgāk būtu uz kādu laiciņu nozust, varbūt doties uz Ukrainu. Viņš nedomāja, ka radīsies problēmas nodrošināt sev iztiku. Austrumeiropas valstis pornogrāfijas industrija darbojās pilnā sparā. Vienigā problēma bija ceļasoma. Ar datoriem. Tajos varēja atrasties bīstama informācija.

Par viņu un slepkavību.

Varbūt pat attēli - to viņš nezināja.

Vienīgais, ko viņš zināja, bija tas, ka soma palika pie Džekijas, kad viņš izšmauca pa virtuves durvim. Mikijs Li mēģināja vairākkārt viņu sazvanīt, bet viņa neatbildēja.

"Ej ellē!”

Viņam nāksies doties pakaļ somai pašam.

Viņš zināja, ka Džekijas veikals ir atvērts lidz astoņiem vakarā. Viņai rūpēja viņas klienti. Tāpēc viņš bija pārliecināts, ka Džekijas šobrīd nav mājās, pulkstenis nebija pat septiņi. Taču viņš nezināja, vai kruķi joprojām novēro viņas dzīvokli. Tāpēc, drošs paliek drošs, ielavījās cauri dārzam pa sētas durvīm.

Bija satumsis.

Uzlauzt sētas durvis nebija grūti.

Ienācis tumšajā dzīvoklī, viņš sākumā apmaldījās un iegāja guļamistabā. Tā smaržoja pēc smagnējām, saldām smaržām. Viņam riebās tādas smaržas. Viņš iznāca no istabas un iegāja gaitenī. Ieslēdza kabatas lukturīti un paskatījās apkārt. Somu nekur nemanīja. Vai viņa to būtu noslēpusi? Viņš sāka pārmeklēt visu dzīvokli. Pagāja labs laiks. Bet somas nekur nebija. Vai kruķi to būtu pievākuši? Viņš piegāja pie loga un redzēja automašīnas aizslīdam pa ielu. “Ko lai es tagad daru? Vai palikt un pajautāt Džekijai? Viņa gan nebūs īsti priecīga par to, ka uzlauzu sētas durvis.”

Viņš nolēma pagaidīt lejā, dārzā, līdz viņas logos iedegsies gaisma. Pēc tam viņš uznāks atpakaļ. Mikijs Lī atvēra sētas durvis un kāpa lejā pa kāpnēm. Atvēris durvis uz dārzu, viņš sajuta sitienu. Spēcīgu un smagu, tieši pa pakausi. Viņš nokrita uz asfaltētā dārza celiņa.

Kad Abāss viņam ap muti tina izolācijas lenti vairākās kārtās un sasēja rokas ar zilu virvi, Mikijs, visticamāk, jau bija zaudējis samaņu.

Mortens bija tik uzstājīgs, ka Mete noprata, ka viņam aiz ādas ir arī kas cits nekā tikai garšīgi pavakariņot.

Viņa labi pazina savu vīru.

Kad viņi bija apsēdušies pie restorāna Stazione apaļā galda Saltšē-Duvnēsā, Metes diskrētajā paslēptuvē, viņa pajautāja:

-Ja tu grasies mani kritizēt, labāk dari to tagad, pirms mēs pasūtām vakariņas, lai es pēc tam varu paēst mierā un klusumā.

Mortens palūdza viesmīli atnest divas glāzes mājas sarkanvīna un brītiņu uzgaidīt ar pasūtījuma pieņemšanu. Pēc tam viņš paskatījās uz Meti.

- Es mīlu tevi, - viņš teica.

- Es tā ceru.

- Bet tu šauj pār strīpu.

- Pār kādu vēl strīpu?

- Pār to, kuru es vēl varu pieņemt.

Viesmīle nolika uz galda pasūtītās vīna glāzes un aizslīdēja prom. Mete paņēma glāzi un pusi iztukšoja. Mortena tonis un skatiens viņu pilnībā atbruņoja, viņš grasījās teikt ko tādu, ko viņa nevēlējās dzirdēt. Un viņš to domāja nopietni.

Viņš ļāva viņai iedzert.

- Paklausies manī, Mete, - viņš teica. - Tu esi tāda, kāda esi, un dari to, ko uzskati par pareizu. Es to cienu un vienmēr esmu cienījis. Līdz šim brīdim. Bet nu es vairs nevēlos to atbalstīt. Tu esi ļoti egoistiska pret visiem, kas tevi mil. Pret mani, pret bērniem un mazbērniem. Tev ir racionāli iemesli rīkoties tā, kā tu to dari, bet tu nemaz nedomā par mums. Tu sevi pakļauj tādiem riskiem, kādiem nedrīksti pakļaut, ja vēlies izvairīties no vēl viena infarkta. No tā es varu secināt, ka tu domā tikai par sevi vai arī to, kas tev jādara. Tu nedomā par mums. Tavuprāt, mēs neesam tā vērti, lai tu mēģinātu dzīvot.

Mortens novērsa skatienu no Metes un paņēma savu vīna glāzi. Nu viņš bija savu pateicis. Tagad viņai vajadzēja to pieņemt. Tas varēja prasīt laiku vai arī aizņemt vien mirkli.

Vai ari kā citādi.

Mete sēdēja klusējot, skatienu piekalusi savai glāzei. Dažas minūtes vēlāk viņa pamāja viesmīlei un pasūtīja liellopu gaļas fileju un omāra gaļas risoto.

- Ko tu pasūtīsi? - viņa jautāja Mortenam.

- Es ņemšu to pašu. Un, lūdzu, vēl vīnu, - viņš teica viesmīlei.

Kad viņi atkal palika divatā, Mete nolauza gabaliņu siltas maizes

un apsmērēja to ar garšaugu sviestu. Tad viņa ļāva rokai ar maizes gabalu noslīdēt uz galda.

- Vai atceries, kā mēs iepazināmies? - viņa vaicāja.

- Jā. Kā vakar.

Mete pasmaidīja, to atceroties. Viņai bija naktsmaiņa, viņa bija arestējusi vairākus kreisos demonstrantus Kungstrēdgordenā, un viens no tiem bija Mortens. Pēc dažām nedēļām viņi nejauši satikās kādā restorānā pilsētas dienvidos. Mortens ar viņu flirtēja, neatceroties, ka ir ar viņu jau reiz sastapies, un vēlāk tajā pašā naktī viņi nonāca gultā. No rīta Mete pastāstīja, ka ir policiste, un Mortens viņu atpazina. Dažus gadus vēlāk viņiem bija jau četri bērni.

Un nu viņi sēdēja šeit.

Mete uzlika savu roku uz Mortena plaukstas. Viņa pamanīja, ka to klāj lielas, zilas vēnas. Mortenam bija gandrīz septiņdesmit gadu.

- Tu esi vienīgais, kura dēļ ir vērts dzīvot, - viņa teica, - tu un mūsu ģimene. Tu taču to zini. Pārējais ir profesionāls idiotisms. Reizēm tas mani padara aklu kā tagad, arī to tu zini. Es saprotu, ka man nevajadzētu darīt to, ko es daru. Tas ir egoistiski. Uz spēles šobrīd ir likts tik daudz, it īpaši, ņemot vērā sirdi un visu pārējo. Piedod, man vajadzēja par to iedomāties.

-Jā-

Mete atlaida Mortena roku un paņēma vīna glāzi. Mortens pacēla savējo.

- Bet tu vēl esi dzīva, - viņš teica.

Mete pamāja, nepaceļot glāzi.

Olīvija gulēja gultā un mēģināja aizmigt. Pāris reižu tas viņai gandrīz izdevās, bet tieši tobrīd, kad viņa laidās miegā, viņas prātā ieskanējās vārdi. “Viņam nevajadzēja pašam izdarīt slepkavību. Viņš varēja noalgot slepkavu.”

Un miega vilcieniņš bija prom.

Pēc kāda laika viņa piecēlās un apsēdās virtuvē. Viņa negribēja vārīt tēju. Tā vietā viņa aizdedza pāris sveču uz galda un skatījās ārā pa logu. Varbūt vajadzētu izskriet kādu līkumu? Iztukšot sevi fiziski? Viņa paskatījās pa logu virs izlietnes un pamanīja lietus lāses, kas sitās pret palodzi. “Nē, es to nedarīšu,” viņa nolēma un pagriezās. Viņas skatiens apstājās pie Sandras atstātās zīmītes. Tā joprojām stāvēja uz galda. Pustumsā viņa pārlasīja tekstu: “Es neesmu tik stipra kā tu.”

Viņa vēl nebija piezvanījusi Sandrai. Viņa mēģināja iztēloties sarunu. Cik lielā mērā lai atklāj patiesību, ņemot vērā viņas trauslo stāvokli? Kā viņa reaģēs, kad viņas tētis nokritīs no pjedestāla, uz kura viņš šobrīd bija? Tāpat kā savulaik Arne. Vai viņa reaģētu tāpat kā es? Ienīstu? Bēgtu? Pazustu? Vai arī mēģinātu vēlreiz izdarīt pašnāvību?

Lai kā viņa reaģētu, patiesība viņu sāpinātu.

Ilgi.

Olīvija nopūta sveces un devās atpakaļ gultā. “Viņš varēja noalgot slepkavu.”

Olīvija uzvilka segu līdz zodam.

Tūrheds?

Tad viņa devās ceļā ar miega vilcieniņu.

*

Abāss nekur nesteidzās. Šonakt viņš bija gaidījis vairākas stundas. Viņš gribēja pārliecināties, ka visi ir pametuši teritoriju. Viņu netraucētu pat tie, kas, iespējams, gulēja cirka vagonos. Viņš ieies teltī no aizmugures. Tajā pusē tumsa bija piķa melnumā.

Iekļuvis teltī, lienot pa apakšu, viņš neieslēdza kabatas lukturīti. Viņš atcerējās telts iekārtojumu, viņš tur bija bijis iepriekšējā vakarā. Turklāt pavērtais telts jumts ielaida tajā nedaudz gaismas.

Mēnesgaismas.

Viņš darbojās, cik klusu vien spēja. Varēja dzirdēt netālu esošā Līdingevēgena satiksmes trokšņus, un viņš zināja, ka tie noslāpēs daļu radīto skaņu. Viņš nolika uz manēžas grīdas ļengano ķermeni un izvilka rotējošo ratu.

Dunču mešanai.

Viņš to novietoja manēžas malā un devās pēc elektrības padeves kabeļiem un ātruma pults.

Pēc tam viņš izģērba Mikiju Lī un piecēla viņu kājās. Pagāja laiks, līdz viņam izdevās ķermeni piesiet ar ādas siksnām pie koka rata. Gan rokas, gan kājas.

Bet viņam tas izdevās.

Viņš lūkojās uz ratu. Mēnesgaismas stari krita pār piesieto kailo ķermeni. Vīrietis joprojām nebija atjēdzies, bet bija nācis pie samaņas.

Drīz viņš būs pavisam atžirdzis.

Abāss atkāpās dažus metrus no rata un pirmo reizi iededza kabatas lukturīti. Viņš nolika to uz manēžā izklātās dzeltenās plastmasas plēves, ļaujot tam apspīdēt piesieto ķermeni.

Viņš vēroja ratu.

Un iedegušo vīrieti.

Bulli.

Viņš paņēma pulti un ieslēdza ratu. Lēnā režīmā.

Jau pirmā apgrieziena laikā Mikijs pacēla galvu un mēģināja kaut ko saskatīt. Tas viņam neizdevās. Viņš redzēja vien kabatas lukturīti, kura spožā gaisma spīdēja viņam tieši sejā.

Bet viņš sadzirdēja balsi.

Tā nāca no kāda tumša stāva, kas slēpās aiz lukturīša gaismas. Balss bija zema un mierīga.

- Mani sauc Abāss el Fasī. Marseļā tu mani piekāvi. Es mīlēju Samīru Vijonu, sievieti, kuru tu nogalināji un sagriezi gabalos.

Mikijs mēģināja cauri izolācijas lentei izdvest kādu skaņu. Rotējot līdz ar ratu, viņš mēģināja saskatīt cilvēku.

Tas bija grūti.

- Pirms daudziem gadiem es biju dunču metējs, - Abāss tumsā teica. - Man tas labi padevās. Bet tā ir ļoti smalka māksla. It īpaši mešana pa kustīgiem priekšmetiem. It īpaši tumsā. Es jau gadiem neesmu trenējies tā mest. Šovakar es mēģināšu vēlreiz. Man līdzi ir pieci dunči. Divi tavai galvai, divi - viduklim un viens - sarežģītākam metienam. Trāpīt pa kājstarpi ir ļoti sarežģīti. Ideālā metienā tas trāpa tieši zem dibena. Bet, kā jau es teicu, tas ir sarežģīti.

Mikijs vērās tumsā. Katru reizi, kad viņa galva nonāca augšā, viņš mēģināja saskatīt tumšo stāvu. Pāri viņa sejai aumaļām lija sviedri.

- Tagad es paātrināšu rata apgriezienus, - Abāss teica. - Rats nedrīkst griezties pārāk ātri, tad nevar trāpīt. Bet arī pārāk lēni ne. Tad tā ir krāpšanās.

Abāss palielināja rata ātrumu. Viņš zināja, ka noteiktā ātrumā pie rata piesietais cilvēks var paģībt. Smadzenes netika galā ar griešanos. Abāss to negribēja pieļaut. Kad ātrums bija optimāls, viņš paņēma pirmo garo, melno dunci. Un pasvārstīja rokā. Vīrietim, kas atradās viņa priekšā, Abāss nebija melojis. Nedz par to, cik ilgs laiks bija pagājis, kopš viņš bija trenējies, nedz par to, cik sarežģīti tas bija.

Tas bija ļoti grūti.

Tumsā pacēlis roku, viņš intensīvi koncentrējās.

Viņš vairs nedzirdēja satiksmes radītos trokšņus.

Dzīvnieku un atkritumu smakas bija pazudušas.

Viss bija izgaisis.

Izņemot ķermeni pie rotējošā rata.

Pirmais duncis iecirtās tur, kur tam bija jāiecērtas. Tik tuvu Mikija Lī vaigam, ka viņš varēja to sajust. Cauri izolācijas lentei izlauzās apslāpēts brēciens, bet tas netika tālāk par dažiem metriem.

Neviens to nedzirdētu.

Arī otrs duncis trāpīja īstajā vietā. Tieši līdzās otrajam vaigam.

Trešais nogāja greizi.

Tas ietriecās ratā piecus centimetrus par tālu. Abāss saņēmās. Ja būtu pieļauta kļūda piecus centimetrus uz otru pusi, duncis būtu trāpījis Buļļa vēderā. Un tas būtu visu izjaucis.

Tāpēc ceturto dunci pirms sviešanas viņš paturēja rokā dažas sekundes ilgāk.

Tas ietriecās tieši tur, kur bija plānots, - līdzās kailajam viduklim, tik cieši pie ādas, ka vīrietis uz rata varēja to sajust.

Atkal.

Abāss redzēja, kā no Buļļa pēcpuses notek brūngans šķidrums, viņš dzirdēja apspiestos kliedzienus, kas lauzās cauri izolācijas lentei, un redzēja izmisumā un bailēs ieplestās acis.

- Man ir palicis tikai viens nazis, - viņš mierīgi teica. - To es esmu nosaucis par Samīru. Vai tu zināji, ka viņas vārda nozīme ir “mēness skaistums”?

Abāss paskatījās uz telts griestu atvērumu, pa kuru iespīdēja mēness. Pēc tam viņš mazliet palielināja rata griešanās ātrumu. Ķermenis viņa priekšā rotēja vēl ātrāk. Viņš tik tikko spēja atšķirt locekļus.

Bet šis bija izšķirošais duncis. Tas varēja nocirst orgānu, kurš tik daudz reižu bija iespiedies Samīrā.

Naudas dēļ.

Tas bija grūti.

Viņš pacēla dunci gaisā, līdzsvaroja to, izjuta tā smagumu un atvēzējās.

Metiena brīdī gaisu teltī pāršķēla skaļš ērzeļa brēciens.

ĪSZIŅA PIENACA DESMIT MINUTES pāri četriem. Mortens pamodās no vibrācijas. Viņš pacēla Metes acu maskas malu.

- Mīļum!

Mete dzirdēja telefonu ieskanamies uz naktsgaldiņa, paņēma to un pacēla acu masku. Ziņa bija īsa: “Vari savākt Bulli Cirkus Brillos teltī.”

- Kas noticis? - Mortens jautāja.

- Abāss.

- Ko viņš vēlas?

Mete pabīdīja masku uz pieres un apsēdās uz gultas malas. Samiegojusies, trīcošiem pirkstiem viņa ievadīja kādu numuru un piezvanīja policijas patruļai, liekot doties uz Cirkus Brillos. Tad nolaida telefonu.

- Viņš atrieba Samīru Vijonu.

To sakot, Mete joprojām sēdēja ar muguru pret Mortenu. Viņš redzēja, ka sievas mugura mazliet sagumst. Viņš saprata, kāpēc. Viņš noglāstīja viņas plecus.

Abi baidījās no tā, ko neviens no viņiem neuzdrošinājās izteikt.

Kad pēc divdesmit minūtēm patruļa atzvanīja, Mete joprojām sēdēja tajā pašā vietā ar mobilo telefonu rokās. Mortens mēģināja saklausīt patruļas teikto. Tā kā viņš neatradās līdzās sievai, uztvert varēja tikai atsevišķus vārdus, bet viņš ievēroja, ka Metes mugura īsās sarunas laikā iztaisnojas.

- Cik slikti ir? - viņš saņēmās pajautāt, kad viņa bija beigusi sarunu.

- Vīrietim nav nekādu fizisku ievainojumu, ja neņem vērā sitiena pēdas pakausī un saišu nospiedumus uz rokām un kājām, -Mete teica. - Toties viņš esot bijis pilnīgi “morāli sagrauts” - tā viņi teica.

- Saišu nospiedumi?

Mete pastāstīja, kādā stāvoklī patruļa bija atradusi Mikiju Lī. Piesietu pie rata. Kailu. Pēc tam viņa nosūtīja īsziņu Žanam Batistam Fabram Marseļā: “Mikijs Lī ir aizturēts. Es ziņošu.” Viņa negrasījās iegrimt detaļās un šaubījās, vai Mikijs Lī to darīs.

Pēc tam viņa nolaida masku pār acīm un atlaidās gultā.

Stiltons un Olīvija varēja pagaidīt.

OLĪVIJA ILGI BIJA DUŠĀ. Beigu beigās viņa naktī tomēr bija iemigusi, pavisam vēlu. Tagad viņa mēģināja pamosties. Tas notika lēni. Viņa nebija izgulējusies. Sapratusi, ka izmazgājusi matus jau otro reizi, viņa atvēra dušas durvis un uzvilka rītasvārkus. Viņa uzlika vārīties ūdeni tējai un paņēma mobilo telefonu. Viens neatbildēts zvans. No Alekša. Pirms piecpadsmit minūtēm. Kamēr viņa mēģināja izšķirties, vai vispirms vēlas tikt pie fēna vai pie žurnālista, viņš zvanīja vēlreiz. Un izteicās tieši.

- Sveika! Vai tu joprojām gribi ko uzzināt par Magnusu Tūrhedu?

- Jā. Kāpēc jautā?

- Vakar es runāju ar Tūmasu, mācītāju, kuru tu satiki. Es gribēju viņam atvainoties par manu nesavaldību bērēs, tas bija nepieklājīgi. Mēs sākām runāt par Bengta slepkavību, un viņš pieminēja, ka Tūrheds viņam esot zvanījis tajā pašā vakarā, kad Bengts tika nogalināts.

- Patiešām? Un ko viņš gribēja?

- Es nezinu, Tūmass nevēlējās stāstīt.

- Kāpēc?

- Nav ne jausmas, bet viņš zina, ka esmu žurnālists, varbūt runa bija par kaut ko personisku.

- Piemēram?

- Vai vēlies, lai uzminu?

-Jā-

- Nu, beidz, man tiešām nav ne jausmas. Es tikai iedomājos par tevi un tavu interesi par Tūrhedu. Minēt vari pati.

- Labi. Vienu acumirkli!

Olīvija piecēlās un noņēma mutuļojošo ūdeni no plīts un neveiksmīgi uzšļakstīja sev dažas verdošas ūdens lāses uz rokas. Viņas īsais kliedziens ātri nonāca no viena telefona līdz otram.

- Hallo! Kas notiek? Olīvij?

- Jā, atvaino. Es apdedzinājos ar verdošu ūdeni. Vienu mirklīti!

Olīvija palika roku zem tekoša auksta ūdens. Pēc brīža viņa pielika telefonu pie auss.

- Tagad viss kārtībā. Paldies, ka piezvanīji.

- Savi avoti jātur cieņā.

- Kādi avoti? Ko tu ar to domā?

- Neko. Nomierinies!

Alekss klausulē iesmējās.

- Vai drīkstu pajautāt, kā tev klājas? - viņš teica.

- Labi. Kāpēc tā jautā?

- Es nezinu, tu maz runā. Parasti tu uzdod jautājumus.

- Varbūt es gribu kļūt pat žurnālisti?

- Varbūt. Atā!

Alekss vēlreiz iesmējās un nolika klausuli. Olīvija izvilka roku no tekošā ūdens strūklas un apskatīja to. Uz ādas bija nelieli sarkani plankumi. Viņa pagatavoja tēju un apsēdās pie virtuves galda. Kāpēc Tūrheds būtu zvanījis Vēlanderam slepkavības naktī? Tikai sagadīšanās? Diez vai. Ko viņš gribēja? Izsūdzēt grēkus kādam, kurš spiests glabāt noslēpumus? “Kāpēc es te sēžu un minu, es taču varu pajautāt pašam Vēlanderam. Es taču neesmu žurnāliste.”

Kolīdz viņa pielika tējas krūzi pie lūpām, iepriekšējā vakara murgi atgriezās. Viņa saprata, ka vēlas ar kādu par tiem parunāt.

Tas kāds bija Stiltons.

- Sveiks, Tom! Vai tu jau esi nomodā?

- Tagad esmu.

- Atvaino! Vai tev ir noskaņojums parunāties?

- Vai man ir izvēle?

- Tu vari likt telefonu nost.

- Ko tu vēlies?

- Mani satrauc daudzas un dažādas domas, kuras man gribas ar kādu pārrunāt, un, tā kā tu tās izraisīji, es zvanu tev.

- Ko es izraisīju?

- “Viņam nevajadzēja slepkavību veikt pašam. Viņš varēja noalgot slepkavu.” Tā tu vakar teici.

-Jā. Un tad?

Olīvija pastāstīja par Magnusu Tūrhedu. Par viņa zilo BMW mar-kas automašīnu, kāda tika manīta pie Sālmanu mājas slepkavības vakarā un stāvēja pie Borela mājas, kad viņa tur ieradās pirmoreiz. Viņa pastāstīja par vīrieti, kuru Borels pats bija aprakstījis kā ļoti “uzcītīgu” darbinieku, norādot, ka Tūrheds viņa vietā nokārtoja lielāko daļu darījumu.

- Vai viņš bija pie Borela, kad ieradās policija? - Stiltons jautāja. -Jā-

- Un tu domā, ka viņš ir iesaistīts?

- Es nezinu, tas ir tikai pieņēmums, bet es varu iedomāties, ka Tūrheds būtu varējis nozagt Sālmana datoru pēc Borela rīkojuma. Borels taču bija Indijā.

- Tas ir iespējams.

- Un tādā gadījumā ir iespējams, ka viņš nogalināja Sālmanu.

- Pēc Borela rīkojuma?

- Vai nu tā, vai arī pats pēc savas iniciatīvas. Lai pasargātu Borelu. Saskaņā ar kāda mana paziņas teikto Tūrheds esot diezgan pamatīgs pielīdējs.

- Bet slepkavība?

-Jā, es zinu, tā ir tikai hipotēze.

- Hipotēze, kuru tu mēģināsi pārbaudīt, ja es tevi labi pazīstu. -Jā.

-Kā?

- Tajā vakarā, kad Sālmans tika nogalināts, Tūrheds bija zvanījis kādam mācītājam, kas bija pazīstams ar Sālmanu. Es domāju, ka viņu saruna bija par slepkavību.

- Bet tu to nezini?

-Nē.

- Un kā tu domā to noskaidrot?

- Pajautāšu mācītājam. Es viņu mazliet pazīstu.

- Labi.

Iestājās klusums.

- Tas laikam bija viss. Paldies, ka uzklausīji.

- Paldies, ka piezvanīji.

Olīvija nolika klausuli un sāka ģērbties. Viņa bija piezvanījusi Tomam tāpat vien. Tikai lai parunātos.

Viņu pārņēma patīkamas izjūtas.

Olīvija bija tikko iesēdusies mašīnā, kad zvanīja Mete un pastāstīja par Mikiju Lī. Viņa joprojām neatklāja notikušā detaļas. Lai Abāss par to pastāsta pats, ja vēlēsies.

- Tātad viens no slepkavām mums ir rokā, - Olīvija teica un izbrauca uz Skonegātanas.

- Es arī tā domāju.

- Atlikusi tikai Sālmana slepkavība.

- “Tikai” varbūt nebūs īstais vārds.

- Nebūs vis.

- Ko tu dari?

Olīvija mirkli apdomājās. Pirms kāda laika viņa noteikti nebūtu atklājusi, ar ko nodarbojas vai kurp dodas. Bet daudz kas kopš tā laika bija noticis.

- Esmu ceļā pie kāda vīrieša, kas, cerams, varēs pastāstit ko vairāk par Magnusu Tūrhedu.

- Borela darbinieku?

-Jā. Vai jūs jau esat viņu nopratinājuši?

“Jā-

- Arī par Sālmana slepkavību?

- Nē. Tu domā, ka viņš tajā ir iejaukts?

- Es īsti nezinu. Vakarnakt, nevarēdama iemigt, es šo to pārcilāju prātā un iedomājos par viņu.

- Skaidrs. Kā iet ar kultūras vēsturi?

Olīvija nesaprata, vai Mete ironizē vai arī tas ir kāds mājiens. Olīvija bija pārāk aizņemta ar ko citu - piemēram, samezgloto Metes izmeklēšanu -, lai atliktu laiks arī kultūras vēsturei.

- Es sākšu mācīties tikai pēc Ziemassvētkiem, - viņa teica. - Tu vari pateikt, ja tev nepatīk, ka es to daru.

Pirms kāda laika Mete būtu sadevusi Olīvijai kārtīgu brāzienu un likusi viņai pievērsties tam, kas, viņasprāt, bija svarīgāks, bet ari Metes dzīvē bija notikušas pārmaiņas.

- Dari, kā vēlies, - viņa teica. - Tikai, lūdzu, vairs nekādu Borela piedzīvojumu.

Tomēr Metei bija jāatzīst, ka tieši šo “piedzīvojumu” dēļ Olīvija pamanīja Sālmana datoru Borela mājā un viņiem radās iespēja

sasaistīt Mikiju Lī ar slepkavības vietu. Bez tā viņiem nebūtu ne jausmas, kā Mikijs ticis pie nozagtā datora.

- Es apsolu, - Olivija teica.

Mete nolika klausuli. Mortenam, protams, vienmēr bija taisnība. Ar Tomu un Oliviju jāplūst pa straumei, nevis pret to. Agrāk vai vēlāk viņi tik un tā izdara to, ko vēlas. Olīvija tāpat nonāktu pie viņas, par to Mete bija pārliecināta.

Viņa sēdēja virtuvē rītasvārkos. Kārtīgi nesaģērbties bija kļuvis par patīkamu ieradumu. Viņa mēdza ieiet dušā, nomazgāties, noslaucīties un pēc tam atkal ietīties rītasvārkos. Akūtā nepieciešamība pēc darba policijā bija mazliet pieklususi. Tas viņu gan nomierināja, gan satrauca. Viņai drīz būs jāiet pensijā. Tas varbūt nebūs tik dramatiski, kā viņai šķita iepriekš. Varbūt viņa varēs nodoties keramikai? Viņai bija pašai sava krāsns pagrabā un vīrs, kas katru viņas neveiksmīgo veidojumu bija gatavs nodēvēt par lielisku olu turētāju.

Tad piezvanīja Līsa Hēdkvista. Viņa bija ļoti satraukta.

- Vai mēs varam atbraukt?

Pusstundu vēlāk Līsa un Buse ienāca pa ārdurvīm. Mete viņus ieveda savā darbistabā. Viņa joprojām bija tērpusies rītasvārkos.

Līsa atvēra savu datoru.

- To mums atsūtīja pirms stundas. Tas ir fails no Francijas policijas.

- No Fabra?

-Jā-

- Kas tas ir?

- Viņš vēstulei pievienojis failu. Lūk!

Mete paliecās uz priekšu un izlasīja Fabra vēstuli. Viņš ar kolēģiem bija pārmeklējuši Mikija Lī dzīvokli. Viņi bija konfiscējuši kādu filmu. Fabrs saglabāja filmu uz servera un nosūtīja lietotājvārdu un paroli. Viņaprāt, Metes izmeklēšanā filma varētu noderēt.

Līsa uzklikšķināja uz lejupielādētās filmas un palaida to.

Tā bija sliktas kvalitātes pornogrāfiskā filma. Tapusi šaurā istabā. Filmā bija tikai divi aktieri. Viņi nodarbojās ar BDSM tipa seksu.

Tā bija ļoti nepatīkama filma.

Caurcaurēm.

Nepatīkamākais bija noslēgums, kad kaut kas misējās “žņaugšanas” brīdī, vienā no BDSM kulminācijas elementiem. Sieviete, kura tika žņaugta, mēģināja atbrīvoties, viņa smaka, saites ap viņas kaklu bija iegriezušās pārāk dziļi. Sieviete kliedza. Vīrietis mēģināja viņu apklusināt. Viņa sataustīja stikla pelnutrauku un sita uz labu laimi, trāpot vīrietim sejā. Viņš kļuva nikns, izrāva pelnutrauku no viņas rokas un sāka viņu ar to sist. Viņš iesita vairākas reizes, viņas seja sāka asiņot. Viņš sita, līdz viņa saļima un gulēja nekustīgi. Pēc tam viņš pagriezās pret kamerām un ekrāns kļuva melns.

Līsa un Buse jau bija noskatījušies filmu. Viņi zināja tās saturu. Mete bija satriekta. Viņa saguma krēslā.

Tātad tā tas notika.

Tā Mikijs Lī līdz nāvei piekāva Samīru Vijonu.

Viņa parūpēsies, lai Abāss nekad neredzētu šo filmu.

- Vai tu dzirdēji balsis? - Buse jautāja.

- Balsis?

Mete bija tik ļoti iegrimusi notiekošajā, ka nebija ieklausījusies balsīs.

-Nē.

Buse vēlreiz palaida filmu.

Tagad viņa ieklausījās balsīs. Fona balsīs. Tajās varēja saklausīt zviedru un angļu valodas sajaukumu. Tajās varēja sadzirdēt uzbudinājumu, ko bija radījis gultā notiekošais. Satrakotie vīrieši lūdza pazemot sievieti vēl un vēl.

Metei kļuva slikti.

- Sālmans un Borels? - viņa jautāja.

- Tas ir ticams pieņēmums, - Līsa teica. - Viņus var sadzirdēt caur vebkameru.

-Jā.

- Bet var dzirdēt vēl kādu, - Buse piebilda.

Mete uz viņu paskatījās.

- Vēl kādu?

- Ir dzirdamas trīs balsis.

Mete nebija iedomājusies par balsu skaitu. Viņa bija tikai klausījusies teiktajā. Uzbudinātajās balsīs.

- Trīs? - viņa pārjautāja.

- Jā. Tās var izšķirt, ja labi ieklausās. Šo filmu skatījās trīs vīrieši. Mete bija spiesta vēlreiz noskatīties filmu. Šoreiz viņa aizvēra

acis, lai labāk dzirdētu. Viņa secināja, ka Busem ir taisnība.

Bija dzirdamas trīs uzbudinātas balsis.

No kurām divas piederēja Bengtam Sālmanam un Žanam Borelam.

Magnuss Tūrheds bija ceļā uz Arlandas lidostu. Viņš grasījās doties uz galveno uzņēmuma biroju Londonā. Borela slepkavība bija satriekusi finanšu pasauli, tāpēc tagad bija svarīgi saturēt impēriju kopā.

Business as usual.[14]

Viņš bija paņēmis līdzi visu nepieciešamo informāciju par uzņēmuma Albion plāniem Zviedrijā. Nekas nedrīkst noiet greizi. Lielais līgums ar Stokholmas pašvaldību bija gandrīz kabatā, Borela nāve to nekādi nebija ietekmējusi. Protams, viņš bija uzņēmuma dzinējs, bet tajā strādāja daudzi spējīgi darbinieki, kas spēja pārņemt viņa pienākumus.

Piemēram, pats Tūrheds.

Vismaz tos, kas attiecās uz Skandināvijas nodaļu. Viņš bija tikpat iesaistīts uzņēmuma darbībā kā Borels, tagad tikai vajadzēja par to pārliecināt uzņēmuma valdi. Protams, neaizmirstot izteikt nožēlu par impērijas dibinātāja traģisko bojāeju.

“Daļēji viņš pats pie tā bija vainīgs,” nodomāja Tūrheds. Lai gan tiešais slepkavības motīvs viņam nebija zināms, viņš bija pārliecināts, ka tas ir saistīts ar kādu Borela apsēstību. Apsēstību, par kuru Tūrheds bija informēts, bet kuru nekad nebija spējis izprast. Borela sociālā dzīve bija nevainojama, viņš bija respektabls un cienījams, viņa paziņu lokā ietilpa augsta līmeņa pasaules finansisti visās pasaules malās. Un tomēr šī aizraušanās... Šī neparastā vajadzība nodoties pretīgai pornogrāfijai brīvajos brīžos, it kā tā būtu vienīgā izprieca, kas sagādā patiesu baudījumu. Tūrheds to nespēja saprast.

Bet Borels bija miris un dzīve turpinājās. Tūrheds sakārtoja sēru lenti uz augšdelma. Viņam patika turēties pie tradīcijām.

Pie starptautisko lidojumu termināļa viņu gaidīja kāds žurnālists. Kāds, kuru viņš pazina.

Alekss Popovičs.

- Sveiks! Es zvaniju uz biroju un dzirdēju, ka esi ceļā uz Londonu.

-Jā.

Tūrheds, vilkdams līdzi ceļasomu ar ritenlšiem, turpināja ceļu uz ieeju. Alekss viņam sekoja.

- Cik nepatīkams atgadījums ar Žanu, - viņš teica.

- Jā. Patiešām.

- Un kas tagad notiks?

- Vai tu to jautā kā privātpersona vai kā žurnālists?

- Tieši šis jautājums nebija personisks.

- Es esmu ceļā uz vadītāju sanāksmi Londonā. Mēs izstrādāsim vadlīnijas, lai ari pēc notikušā varētu strādāt efektīvi.

- Un kā tev šķiet?

- Kas tieši?

- Kāpēc viņš tika nogalināts? Tas ir personisks jautājums.

- Nav ne jausmas.

- Vai tam varētu būt saistiba ar Bengta Sālmana slepkavību? Tūrheds piebremzēja un paskatījās uz Alekšu.

- Kāpēc lai būtu?

- Es nezinu. Vai policija to nav jautājusi?

-Nē.

- Kāpēc tu zvanīji Tūmasam Vēlanderam?

- Kad?

- Vakarā, kad tika noslepkavots Bengts Sālmans.

- Man jāpiereģistrējas. Paliec sveiks!

Tūrheds nozuda zālē.

Alekss izņēma mazu plastmasas plāksnīti un izspieda no tās nikotīna košļājamo gumiju.

Olivija novietoja automašīnu netālu no Banērgātenas un piegāja pie Vēlandera durvīm. Pirms brīža viņa bija uzzinājusi durvju kodu.

Dzīvoklis atradās otrajā stāvā, un Vēlanders atvēra, tiklīdz Olīvija piezvanīja pie durvīm. Viņš bija ģērbies elegantos, bet mazliet novalkātos rītasvārkos.

- Atvaino par ietērpu, esmu ceļā no kristībām uz bērēm, bet mums ir pusstunda laika. Nāc iekšā!

Vēlanders ieveda Olīviju lielā, skaistā telpā un norādīja uz tumšzaļu dīvānu pie sienas. Olīvija apsēdās.

- Vai vēlies runāt par Sandru? - Vēlanders jautāja un apsēdās klubkrēslā pie apaļa galdiņa. - Vai kas noticis?

- Nē. Patiesībā es nenācu runāt par viņu.

- Nē?

- Nē. Šorīt man zvanīja Alekss Popovičs. Viņš pastāstīja, ka vakarā, kad tika nogalināts Bengts Sālmans, tev zvanīja Magnuss Tūrheds. Vai tas ir tiesa?

- Jā. Bet kāpēc Alekss tev to stāstija?

- Tāpēc, ka es viņam agrāk biju jautājusi par Tūrhedu.

- Un kāpēc tu to darīji?

Olīvija apzinājās savu jautājumu sekas. Viņa zināja, ka būs spiesta paskaidrot situāciju, citādi Vēlanders viņai neko neatklās. Viņa nolēma rīkoties tikpat tieši kā pirmajā reizē ar Alekšu.

- Es mēģinu noskaidrot, kurš nogalināja Sandras tēti.

- Bet tu taču neesi policiste.

- Formāli ne. Bet es esmu beigusi Policijas akadēmiju. Un mani vada personiska interese. Sandras dēļ.

- Es saprotu. Un kāpēc tu interesējies tieši par Magnusu Tūrhedu?

- Vairāku iemeslu dēļ. Piemēram, viņam pieder tāda pati automašīna, kāda slepkavības naktī tika manīta pie Bengta mājas.

- Vai tev šķiet, ka viņš ir iesaistīts slepkavībā?

- Nezinu. Es cerēju, ka tu zini kaut ko vairāk.

- Tās sarunas dēļ?

-Jā-

Vēlanders vēroja Olīviju. Viņš redzēja, ka viņa to domā nopietni, viņam nebija ne mazāko iemeslu apšaubīt viņas vārdus. Viņa gribēja palīdzēt Sandrai.

- Tā bija ļoti īsa saruna, - viņš teica. - Tūrheds tikai minēja, ka Bengts Sālmans ir pakāries.

- Kā viņš to zināja?

- Es arī par to brīnos, bet viņš nolika klausuli, pirms es paspēju pajautāt.

- Kāpēc viņš zvanīja tev, lai to pastāstītu?

- Viņš zināja, ka es pazīstu Bengtu, esmu mācītājs. Varbūt viņš gribēja mani informēt.

- Vai arī saņemt grēku piedošanu.

- Viņš neteica, ka ir nogalinājis Bengtu.

- Skaidrs.

- Vai vēlies tēju?

-Jā, paldies.

Vēlanders piecēlās un atstāja istabu. Olīvija bungoja ar kājām pa zemi, viņa bija satraukta. Ja Tūrheds slepkavības vakarā zvanīja, lai pateiktu, ka Sālmans ir pakāries, lai gan tā bija inscenēta pašnāvība, tad viņš, iespējams, bija atradies pie Sālmana. Policija vēl nebija publiskojusi informāciju.

Viņa grasījās zvanīt Metei.

Mete iegāja pa policijas ēkas durvīm Līsas un Buses pavadībā. Viņa bija nomainījusi rītasvārkus pret melnu kleitu un Mortenam atstājusi zīmīti uz ledusskapja: “Policija. Steidzami.”

Viņam nāksies ar to samierināties.

Viņa devās uz apspriežu telpu, kurā notika abu slepkavību izmeklēšana. Tajā strādāja vairāki izmeklētāji. Mete viņus informēja par filmu, kas saņemta no Francijas, un to, kādā veidā tā varētu palīdzēt izmeklēšanā. Viņa lūdza izmeklētājus būt diskrētiem un neizpaust filmas saturu. Zviedru izmeklētājiem pats svarīgākais bija tas, ka filmā bija dzirdamas trīs balsis.

- Nepieciešams tās identificēt. Mūsuprāt, divas no balsīm pieder Bengtam Sālmanam un Žanam Borelam. Mums nav ne jausmas, kurš ir trešais runātājs. Kā mēs to varam atrisināt?

- Mēs atdalīsim skaņu celiņu no filmas, lai varētu dzirdēt tikai balsis, - Buse teica. - Es to nokārtošu.

Viņš izgāja pa durvīm, nesot Līsas datoru.

Lai atpazītu Sālmana balsi, Mete nekādā gadījumā negribēja iesaistīt viņa tuvākos radiniekus, respektīvi, viņa meitu vai sievasmāsu. Nāksies meklēt palīdzību pie muitas darbiniekiem. Varbūt varētu iesaistīt Gabriellu Fošmani? Viņa taču šobrīd ir aizturēta.

- Un kā ar Borelu? - LIsa vaicāja. - Vai mums piezvanīt viņa kolēģiem?

- Magnusam Tūrhedam?

-Jā-

Mete uzreiz neatbildēja. Viņa pārcilāja domas, kuras jaucās pa galvu jau kopš brauciena uz darbu. Viņa domāja par Oliviju un viņas šīsdienas plāniem. Par viņas “aizraušanos” ar Magnusu Tūrhedu. Ja nu trešā balss piederēja viņam? Tāda iespēja pastāvēja. Tad nebūtu pārāk gudri likt viņam noklausīties ierakstu. Viņa pamāja uz durvīm un devās turp. LIsa viņai sekoja. Mete atvēra durvis un apstājās gaiteni. Kaut kādu iemeslu dēļ viņa negribēja, lai visa izmeklēšanas grupa zinātu, ar ko šobrīd nodarbojas Olīvija - cilvēks, kam patiesībā vispār nebija nekāda sakara ar viņu darbu.

LIsa bija izņēmums.

Mete ātri paskaidroja, kāpēc negrib zvanit Tūrhedam. LIsa viņu saprata.

- Bet tad jau viņa pati to var izdarīt! - LIsa teica.

- Kuru tu domā?

- Olivija taču ir satikusi Tūrhedu?

-Jā-

- Varbūt sāksim ar viņu? Iespējams, viņa pēc ieraksta varēs pateikt, vai tā ir viņa balss. Un, ja ne, tad mēs varēsim viņam piezvanīt.

Metei tas nebija ienācis prātā. Bet viņai bija slimības lapa, viņu bija piemeklējis infarkts. Olīvija tikpat labi varēja atpazīt ari Borela balsi?!

- Lieliski, Lisa! Es viņai piezvanīšu, kolīdz saņemsim ierakstu.

Vēlanders ielēja Olivijai tasi tējas no ļoti skaistas, zilas tējkannas. Viņa paņēma tasi rokās un iedzēra malciņu. Vēlanders apsēdās viņai līdzās uz dīvāna un ielēja tēju ari sev.

- Es domāju par Sandru. Es viņai vakar zvanīju, un viņa izklausījās daudz možāka. Vai tev arī tā šķiet?

- Es nezinu, man liekas, ka viņas noskaņojums ātri mainās.

-Jā, bet viņas vecumā garastāvokļa maiņas nav nekas neparasts.

“Garastāvokļa maiņas?” Olivija nodomāja. “Viņa taču mēģināja

izdarīt pašnāvību.”

- Bet tu viņai esi liels atbalsts, - Vēlanders teica. - To var manīt.

- Es gribētu tā cerēt.

Olivija nodūra skatienu. Pagaidām viņa bija Sandras atbalsts. Bet varbūt drīz ta vairs nebūs. Ja viņa būs spiesta atklāt notikušā detaļas. Viņu pārņēma bailes.

- Par ko tu domā? - Vēlanders pieliecās un notvēra Olivijas skatienu. - Tu izskaties ļoti noskumusi.

- Man ir problēma.

- Vai vēlies par to parunāt?

Olivija nebija sagatavojusies šādai situācijai, viņa šeit bija ieradusies citu iemeslu dēļ. Viņu bija pārņēmušas bažas par Sandru, bet nebija neviena, ar kuru viņa varētu par to parunāt.

Vai tomēr bija?

Viņa palūkojās uz Vēlanderu, mācītāja skatiens bija gaišs un mierīgs. Varbūt ir vērts to pastāstīt viņam? Varbūt viņš varētu dot kādu padomu? Viņš taču ari pazīst Sandru.

- Ir noticis kas tāds, kas attiecas arī uz Sandru, - viņa teica.

- Vai kas slikts?

-Jā. Kas tāds, ar ko Sandra šobrīd varētu ari netikt galā.

- Tāpēc, ka viņa ir tik ievainojama?

-Jā-

- Vai viņai par to ir jāzina?

- Es nezinu. Varbūt ir iespējams no tā izvairīties, bet sliktākajā gadījumā es gribētu, ka viņa to dzird no manis.

- Tas izklausās nopietni. Kas ir noticis?

Olivija lauzīja rokas. Tas bija pavisam nopietni. Tas bija šausmīgi. Un tas nonāks atklātībā agrāk vai vēlāk, par to viņa bija pārliecināta. Varbūt par to tiks paziņots plašsaziņas līdzekļos, tas būtu drausmīgi.

Visiem iesaistitajiem.

Pēkšņi viņa atcerējās, ka Tūmass Vēlanders pazina Bengtu Sāl-manu jau sen. Viņi bija draugi. Viņa par to nebija iedomājusies. Viņa bija domājusi tikai par Sandru. Notikušais noteikti satriektu Vēlan-deru tikpat lielā mērā kā pārējos, kad viņš par to uzzinātu.

Tagad vai vēlāk?

- Kā mācītājam tev ir pienākums glabāt noslēpumus, vai ne? -viņa beidzot teica.

- Jā. Tu vari stāstīt visu, ko vēlies.

- Sandras tētis internētā skatījās pornogrāfiju.

Vēlanders jautājoši palūkojās uz Olīviju.

- Kāpēc tev tas būtu viņai jāstāsta?

- Tāpēc, ka vienreiz, kad viņš to darīja, notika kas ļoti slikts.

- Laikā, kad viņš skatījās pornogrāfiju?

- Viņš skatījās privātas vebkameras uzņemto tiešsaistē.

- Es saprotu. Tas, bez šaubām, ir šokējoši, bet ne nelegāli. Tas taču nav nekas tāds, kas attiektos uz policiju? Droši vien ne jau tāpēc tu to vēlies pastāstīt Sandrai.

- Nē, ne tāpēc.

- Kāpēc tad?

Olīvija sažņaudza rokas pavisam stipri, viņas skatiens bija nodurts grīdā, un viņa nočukstēja:

- Tiešsaistes laikā notika brutāla slepkavība. Es nezinu, vai tas nonāks plašsaziņas līdzekļos, bet pastāv risks, ka tā notiks, kolīdz izmeklēšana būs galā.

- Un tad Sandra par to uzzinās?

- Tas taču skar viņas tēti.

- Es saprotu. Cik nepatīkami!

Vēlanders piecēlās no klubkrēsla. Viņš sāka staigāt šurpu turpu gar galdiņu. Olīvija viņu vēroja. Vai viņa bija pateikusi par daudz? Bet viņš tik un tā par to uzzinātu. Tas neizbēgami nonāks atklātībā.

Vēlanders pagriezās pret viņu.

- Es saprotu tavu dilemmu un piekrītu tev. Ņemot vērā pašreizējo Sandras stāvokli, tas viņu satriektu.

- Tieši tā. Kā man rīkoties?

Vēlanders turpināja staigāt šurpu turpu. Tad viņš apstājās.

- Es nezinu, - viņš teica, - bet, ja izlemsi to viņai izstāstīt, mēs varam to darīt kopā. Ja tev šķiet, ka mana klātbūtne varētu palīdzēt.

- Es nezinu. Bet paldies tev.

Tajā brīdī iezvanījās viņas telefons.

Zvanīja Mete.

- Lūdzu, atvaino, - Olīvija teica.

Viņa piecēlās un piegāja pie viena no lielajiem logiem. Viņa zināja, ka Metes balss mēdz būt ļoti skaļa, un negribēja, lai Vēlanders sarunu dzird. Tā varētu būt saistīta ar Sālmanu.

Tā bija saistīta ar Sālmanu.

Un dažiem citiem.

Mete īsi paskaidroja, ka nepieciešams atpazīt vairākas vīriešu balsis, kas tika fiksētas Samiras Vijonas slepkavības videoierakstā. Vīrieši bija kļuvuši par slepkavības lieciniekiem. Neko vairāk viņa pa telefonu nevēlējās stāstīt. Viņa atskaņoja pirmās balss ierakstu.

- Vai tu to atpazīsti? - Mete jautāja.

- Jā. Tā ir Žana Borela balss.

- Labi! Paldies!

Vēlanders sēdēja dīvānā un vēroja Oliviju. Viņa stāvēja, pagriezusi viņam muguru, un runāja klusi, bet viņas balss bija skaidri dzirdama. Kad viņa izrunāja vārdus “Žans Borels”, viņš piecēlās.

- Klausies nākamo balsi!

Olīvija piespieda telefonu pie auss, lai labāk dzirdētu, ieraksts nebija pārāk kvalitatīvs. Viņa atspieda pieri pret loga rūti. Vēlanders piegāja pie durvīm.

- Hallo? Vai tu tur vēl esi? - Mete jautāja.

-Jā-

- Vai tas ir Magnuss Tūrheds?

- Nē. Bet eš atpazīstu balsi.

- Kam tā pieder?

- Es tev piezvanīšu.

Olivija nolika klausuli. Viņa manīja, ka roka dreb. Viņa brīdi stāvēja, lai savāktos.

Tūmass Vēlanders.

Tā bija viņa balss.

Viņa juta, ka seja pieplūst ar asinīm. Viņa iztēlojās viņa seju, viņa gaišo skatienu, mierīgo balsi, kā viņš sēdēja klubkrēslā un meloja, acīs skatīdamies. Kā viņš viņu apveda ap stūri. Pilnīgi. Viņš manipulēja ar viņas raizēm par Sandru un tādējādi piespieda atklāt slepeno informāciju.

“Viņš tevi izmantoja, Olīvij, par spīti tam, ka tu nosolījies, ka nekad vairs nevienam neļausi sevi izmantot.”

Viņa pagriezās.

Asinis deniņos pulsēja, zobi bija sakosti, vaigu muskuļi saspringti. Vēlanders viņai tuvojās.

- Nepatīkama saruna? - viņš jautāja.

-Jā.

- Es redzu, tu trici. Vai runa bija par Sandru?

- Nē. Runa bija par tevi.

- Par mani?

Olīvija paspēra divus soļus tuvāk un stipri iesita Vēlanderam pa seju. Viņš paklupa pret galdu un uzgāzās vienai no alabastra lampām, atduroties pret sienu. Lampas kupols sašķīda uz grīdas, bet spuldze nenodzisa. Vēlanders atspiedās pret sienu un atbalstijās uz rokām un kājām.

Olīvija nekustējās.

Pagāja sekundes, varbūt pat minūte. Tad Vēlanders pacēla skatienu pret Olīviju.

- Es tevi saprotu, - viņš nošļupstēja.

- Ko tieši tu saproti?

- Man vajadzēja pastāstīt.

-Jā. Piecelies!

- Ko tu grasies darīt?

- Piecelies!

Vēlanders joprojām atradās rāpus.

Viņš bija aizslēdzis durvis.

Viņš zināja, kas atrodas plauktā aiz vecajām grāmatām.

*

Mete joprojām turēja rokā mobilo telefonu. Viņa stāvēja pie rakstāmgalda savā kabinetā. Līsa sēdēja uz krēsla turpat blakus, Buse bija atspiedies pret sienu.

- Vai viņa atpazina balsi? - viņš jautāja.

-Jā.

- Vai tas bija Magnuss Tūrheds?

- Nē.

- Kurš tad? - Līsa jautāja un piecēlās.

- Viņa neteica. Viņa tikai sacīja: “Es tev piezvanīšu”. Un tad pārtrauca sarunu. Viņa izklausījās...

Mete apklusa. Buse un Līsa skatījās uz viņu.

- Kā viņa izklausījās?

- Es nezinu. Mazliet dīvaini? Satraukta?

Viņi saskatījās. Olīvija noteikti saprata, cik svarīgi bija noskaidrot, kam pieder trešā balss, un to, cik tas ir steidzami. Viņai taču vajadzēja tikai izrunāt vārdu. Taču viņa to nedarīja. Kāpēc viņa tā rīkojās?

Visi intensīvi domāja.

Varbūt viņa atradās pie balss īpašnieka?

- Kur viņa ir? - Buse jautāja.

- Es nezinu.

- Piezvani viņai!

Mete jau bija uzspiedusi Olīvijas numuru. Viņa gaidīja, bet atsaucās automātiskais atbildētājs.

- Viņa neatbild. Es ar viņu runāju pirms kādas stundas, un tad viņa grasījās doties pie kāda, kas varētu pastāstīt kaut ko vairāk par Magnusu Tūrhedu. Viņa tā arī neteica, pie kā.

- Vai vēl kāds to varētu zināt?

- Nav ne jausmas, - Mete teica.

Bet viņa paņēma mobilo telefonu un riskēja zvanīt vienīgajam cilvēkam, kas viņai tobrīd iešāvās prātā.

- Sveiks, Tom! Te Mete. Vai tu zini, kur ir Olīvija?

- Nē. Viņa grasījās braukt pie kāda ciemos. Varbūt viņa vēl ir tur?

- Pie kā viņa grasījās doties?

- Pie kāda mācītāja. Kāda, kurš pazina Bengtu Sālmanu.

- Paldies.

- Kas noticis?

Mete jau bija nolikusi klausuli un zvanīja Sandras mammas māsai Šarlotei Prāmai.

Vēlanders piecēlās. Viņš bija atspiedies pret grāmatu plauktu un ar ritasvārku piedurkni slaucīja asinis no sejas. Nokritušās lampas gaisma no grīdas apspīdēja viņa nožēlojamo stāvu. Olīvija stāvēja istabas vidū. Viņas niknums bija noplacis.

- Kurp mēs dosimies?

Vēlandera balss bija aizsmakusi un aizlauzta.

- Uz policiju.

- Tāpēc, ka tu atpazini manu balsi?

- Tāpēc, ka tu biji slepkavības liecinieks.

- Tas gadījās netīšām.

- To tu varēsi pastāstīt policijai.

- Bet vai tu nesaproti, ko tas nozīmē?

Olīvija redzēja asaras ritam pāri Vēlandera vaigiem.

Viņai bija pretīgi skatīties.

- Vai tu nesaproti, kas notiks, kad tas nāks atklātībā? - viņš dvesa.

- Man par to nospļauties.

- Manai draudzei gan ne! Es esmu viņu vadītājs! Es esmu tas, kurš mierina un atbalsta! Daudzi no viņiem dzīvo nožēlojamu dzīvi, un mani vārdi ir vienīgais, kas viņus tur pie dzīvības! Es esmu tas, kurš sniedz viņu dzīvei cerību un mīlestību.

- Par to tev varbūt vajadzēja padomāt, pirms tu izvēlējies skatīties pornogrāfiju.

Vēlanders raudzījās uz Olīviju. Viņš smagi elsoja. Viņa plaksti aizvērās un balss kļuva klusāka, tā aizsmaka.

- Un kas tu tāda esi, lai varētu man lasīt morāli? - viņš sēca. - Tu nāc pie manis un lūdz palīdzību, jo nespēj pastāstīt Sandrai patiesību. Tu esi gļēva.

- Varbūt dodamies?

- Durvis ir aizslēgtas.

Olīvija paskatījās uz Vēlanderu. Viņa piegāja pie durvīm un nospieda rokturi. Durvis bija aizslēgtas.

- Atslēdz! - viņa teica.

- Vai tev patīk mūzika? Klasiskā mūzika?

- Atver durvis!

Vēlanders pieliecās pie mūzikas atskaņotāja grāmatu plauktā un ieslēdza to. Mūzika piepildīja telpu. Visa istaba vibrēja. Olīvija noslīga ceļos un izvilka mobilo telefonu. Vēlanders stāvēja pie plaukta un vēroja viņu.

- Tā ir “Šeherezade”! - viņš kliedza cauri skaļajai mūzikai. - Mans mīļākais skaņdarbs!

Olīvija izvēlējās Metes numuru.

Kamēr viņa gaidīja atbildi, viņa redzēja, ka Vēlanders no plaukta izvelk lielu grāmatu.

Šarlote iedeva viņiem Tūmasa Vēlandera adresi.

Kad Līsa mežonīgā ātrumā traucās garām autobusam, Mete un Buse iekrampējās kur kurais. Mete mēģināja sazvanīt Oliviju. Viņa neatbildēja. Kāda krustojuma vidū viņas telefons iezvanījās. Uz displeja lieliem burtiem bija rakstīts “OLĪVIJA RENNINGA”. Kad Mete atbildēja, viņa otrā galā dzirdēja apdullinošu mūziku un Olīvijas balsi, kas kliedza: “PALĪDZIET MAN!” Pēc tam balss pazuda un mūzika turpināja dārdēt.

Savienojums nepārtrūka.

Mete mēģināja saukt.

Neviens neatbildēja.

*

Tā bija neliela pistole. Aiz grāmatām tā neaizņēma daudz vietas. Kad viņš to turēja rokās, tā šķita tik viegla, bet viņš zināja, ko tā var nodarīt. Viņš to bija mantojis no sava tēva un pāris reižu izmantojis Lundsberjā. Lai pabiedētu un audzinātu tos, kuri jāpāraudzina. Vienreiz kāda rituāla laikā viņš to bija izšāvis, īsi pēc pusnakts, netālu no skolas. Viens no jaunpienācējiem nebija sekojis noteikumiem, vēl sliktāk - viņš bija draudējis sūdzēties internāta vadītājam. Tāda uzvedība nebija pieņemama. Viņu pieveda pie veca akmens krāvuma un izģērba kailu. Viņam ļoti patika dzīvnieki. Žans bija atradis mazu, baltu trusīti. Viņš to aiz ausīm turēja skolēna priekšā. Tas spirinājās.

Un tad jaunā, pārbiedētā dumpinieka acu priekšā cauri truša galvai tika izlaista lode.

Pēc tā gadījuma viņš noteikumus ievēroja.

Šī sieviete viņa noteikumus ignorēja. Viņa bija pieņēmusi pati savus. Viņa sevi uzskatīja par pārāku. Viņa bija farizejs. Viņu bija apsēdis lepnums.

Dumpiniece.

- Apsēdies!

Vēlanders kliedza cauri mūzikai un ar pistoli norādīja uz klubkrēslu. Olīvija nolēma paklausīt. Mūzika rībēja ausīs, un viņa saprata, ka vīrietis ar pistoli rokās, visticamāk, ir nopietni slims. Vismaz šobrīd viņš bija zaudējis veselo saprātu.

Viņa apsēdās klubkrēslā.

Vēlanders nostājās istabas vidū dažus metrus no viņas, akustiskajā skaņu krustpunktā. Turot pistoli pavērstu pret Olīviju, viņš novilka ritasvārkus.

Viņš stāvēja pilnīgi kails.

- Ja tu pakustēsies, es tevi nošaušu! - viņš kliedza. - Kā trusi!

Olīvija paskatījās uz izdēdējušo ķermeni. Pornogrāfija internētā?

Ak tad tā izskatās vīrieši, kas gatavi maksāt, lai redzētu sievietes tiekam pazemotas un seksuāli izmantotas. Vīrieši ar tādu ķermeni. Viņa zināja, ka tas ir vispārinājums, diemžēl arī vīrieši ar krietni stingrāku augumu darīja to pašu.

Piemēram, Borels.

Kāpēc?

Olīvija sekoja Vēlandera kustībām un redzēja, kā mūzika iespiežas viņa ķermenī, piepilda viņu. Viņa kailais, kaulainais ķermenis liecās ar katru jaunu mūzikas pasāžu. Viņa redzēja rētas uz viņa apakšdelmiem, viņš mērķēja pistoli viņai krūtīs. Viņa galva slīdēja uz priekšu un atpakaļ, it kā mēģinātu saklausīt vairāk mūzikas.

Tā tas turpinājās, līdz crescendo vidū viņš aizvēra acis.

Kad Lisa strauji nobremzēja pie Banērgātanas, Buse izlēca pirmais. Viņi bija noskaidrojuši durvju kodu un tika kāpņu telpā trijās sekundēs. Līsa viņam sekoja. Mete centās kustēties, cik vien ātri spēja. Viņa atcerējās dienu, kad bija apstājusies pie Fošmanes durvīm, un to, kas sekoja.

Tagad viņa gribēja tikt līdzi.

Augšā!

Buse apstājās pie Vēlandera ārdurvīm. Dzīvoklī rībošā mūzika bija dzirdama pat kāpņu telpā. Un tomēr viņš nospieda zvana pogu.

Bezjēdzīgi.

- Ko lai mēs darām?

Pie durvīm pieskrēja arī Līsa.

- Zvanām apsaimniekotājam?

- Zvanām atslēdzniekam!

- Paies vesela mūžība, - Mete teica.

Pēdējos pakāpienus viņa pieveica, smagi elšot, un apstājās pie durvīm. Visi trīs saprata, ka neviens no viņiem nespēs uzlauzt durvis. Tā notika tikai filmās. Neviens no viņiem nebija gatavs sašaut slēdzeni.

Pēkšņi mūzika durvju otrā pusē pieklusa. Klusumā bija dzirdams šāviens.

Un kluss kliedziens.

Buse paņēma dienesta ieroci. Mete un Līsa mazliet atkāpās. Tikko viņš pacēla ieroci un pavērsa to pret slēdzeni, durvis atvērās. Tajās stāvēja kails vīrietis. Viņam uz pleciem atradās tumši rītasvārki, un viņš turēja rokas priekšā kaunumam. Viņš acīmredzami cieta sāpes, it kā kāds viņam būtu iespēris. Mati krita pār acīm. Buse bija nomērķējis pistoli uz viņa galvu.

- Kur ir Olīvija?

- Šeit.

Balss skanēja Tūmasam Vēlanderam aiz muguras. Tā piederēja Olīvijai. Viņa viegli pagrūda durvīs stāvošo vīrieti. Viņš paspēra dažus soļus kāpņu telpā. Līsa izvilka rokudzelžus. Olīvija iznāca ar pistoli rokās.

- Mēs jau grasījāmies doties ceļā, - viņa teica.

TŪMASAM VĒLANDERAM MUGURĀ bija tīrs, balts krekls un tumšas bikses. Krekls augšdaļā bija atpogāts un atsedza smalku zelta ķēdīti ar krustiņu. Mete un Līsa sēdēja viņam pretī policijas nopratināšanas telpā. Uz galda starp viņiem atradās klēpjdators. Buse vēroja nopratināšanu no blakustelpas.

Viņi bija nokārtojuši formalitātes.

Mete vēlreiz apkopoja Vēlandera mājā notikušo. Viņa bija dzirdējusi Olivijas versiju, bet gribēja, lai pretī sēdošais vīrietis to apstiprina. Principā viņš neko nemēģināja apstrīdēt. Taču viņam nepatika Metes interpretācija par notikušo.

- Es nekad neesmu Olīvijai draudējis, - viņš teica.

-Jūs bijāt pavērsis pistoli pret viņu un draudējāt viņu nošaut, ja viņa pakustēsies. “Kā trusi”.

Mete apslāpēja smaidu. Tas izklausījās tik nožēlojami.

- Vai tā nav? - viņa jautāja.

- Jā, es biju pavērsis pret viņu pistoli. Pārējo viņa izdomāja.

- Карее jūs pavērsāt pret viņu ieroci?

- Es biju nobijies. Viņa mani piekāva. Es tā rīkojos aizsargājoties.

- Kādā veidā viņa jūs piekāva?

- Viņa man iesita tik stipri, ka es nokritu.

Mete zināja, ka tā ir patiesība, Olīvija to bija pastāstījusi. Viņa zināja, kāpēc tas ir noticis, un saprata, kāpēc Olīvija tā bija reaģējusi.

Bet tā bija vardarbība.

Un bez lieciniekiem neviens nevarēja atspēkot Vēlandera teikto.

Tāpēc viņa par to vairs nerunāja.

Kādu brīdi.

- Es vēlos parādīt kādu filmu, - viņa teica.

Līsa atvēra datoru un uzlika atskaņot Žana Batista sūtīto filmu. Vēlanders asi reaģēja jau pēc dažām sekundēm. Viņš saprata, ko viņam liks noskatīties. Slepkavību, kuru viņš bija redzējis tiešsaistē. Viņš aizklāja seju ar rokām. Mete apstādināja filmu.

- Nolaidiet rokas, - viņa teica. - Jūs šo filmu noskatīsieties no sākuma līdz beigām.

Metes teiktais nedeva iespēju iebilst. Vēlanders nolaida rokas. Mete atkal palaida filmu. Vēlanders samiedza acis, viņš zināja, kas sekos, un, kad tas pienāca, nolaida skatienu. Bet viņš nevarēja izvairīties no sievietes kliedzieniem. Tie atbalsojās nopratināšanas telpā. Vēlanders turēja rokas sažņaugtas klēpī, tās trīcēja. Mete un Līsa nenolaida no viņa acis. Kad filma bija galā, Līsa aizvēra datoru. Vēlanders pacēla skatienu.

- Filmā var dzirdēt trīs balsis, - Mete teica. - Divas no tām pieder Bengtam Sālmanam un Žanam Borelam. Trešā balss ir jūsu, vai ne?

Vēlanders pamāja.

- Es gribu, lai jūs man atbildat.

- Tā ir, - viņš teica.

Viņa balsi tikko varēja dzirdēt, tā bija smalka un sausa, it kā viņš būtu norijis sauju oblāšu. Līsa ielēja glāzi ūdens no karafes, kas stāvēja uz galda, un iedeva to viņam. Viņš iztukšoja pusi glāzes.

- Vai varat pastāstīt par notikuma vēsturi? - Mete vaicāja.

- Kāda notikuma?

- Tā, ko mēs tikko redzējām.

Vēlanders mazliet sašļuka. Viņš zināja, ka viņam nāksies visu izstāstīt. Ka viņš netiks ārā no šīs telpas, pirms nebūs pastāstījis.

- Viss sākās Lundsberjā. Žans, es un Bengts tolaik ļoti satuvinājāmies. Mēs turējāmies kopā. Mums kopā bija jautri. Kopš tā laika katrs no mums gāja savu ceļu, bet mēs uzturējām sakarus.

- Vai jūs mēdzāt satikties?

- Jā, bet tikai pāris reižu gadā.

- Ko jūs kopā darījāt?

- Izdzīvojām laimīgos skolas gadus. Piedzērāmies un kavējāmies atmiņās.

- Un kopīgi skatījāties pornogrāfiju.

- Tā bija tradīcija kopš skolas laikiem. Skatījāmies pornogrāfiju, tolaik vēl pavisam nevainīgi. Interneta izmantošana tādiem nolūkiem sekoja vēlāk. Tas bija... Es nezinu, kā lai to aprakstu. Tā bija tāda aizraušanās, kas mums lika justies kā puikām.

Mete un Līsa saskatījās.

Vēlanders iztukšoja glāzi.

- Pēdējo gadu laikā mēs sākām izmantot pakalpojumu, ko sauc par pornogrāfiju tiešsaistē, - viņš teica.

- Pornogrāfija, kas norisinās tiešajā ēterā, - Līsa piebilda.

-Jā-

- Tā, kuru mēs tikko redzējām.

-Jā. Žans bija palūdzis Bengtu to pasūtīt.

- BDSM sesiju.

-Jā-

- Vai jūs bijāt pasūtījuši arī ierakstu?

-Jā. Tā bija Žana vēlme. Viņš ir... viņu tas ļoti saistīja.

- BDSM?

-Jā. Ieraksts taču bija tajā stilā?

Vēlanders norādija uz datoru.

- Jā, - Mete sacīja. - Kas tovakar notika?

Vēlanders smagi elpoja. Viņš mēģināja atsaukt atmiņā to vakaru. Kā viņi bija satikušies pie Žana Vermdē, dzēruši, pieslēgušies tieš-saistei īstajā laikā un sākuši vērot. Viņi sāka uzbudināties aizvien vairāk un vairāk. Viņu priekšā risinājās aizvien sarežģītāki un perversāki seksa paņēmieni. Beigās kailā, sasietā sieviete istabā sāka kliegt, bet akts turpinājās.

- Par spīti tam, ka viņa to negribēja? - Mete jautāja.

-Jā-

- Būtībā tas kļuva par izvarošanas aktu.

- Tā to varētu nodēvēt.

Mete un Līsa saskatījās. Viņas sapratās bez vārdiem, skatieni izteica viņu domas.

- Tad notika pats sliktākais - jūs to jau redzējāt filmā, - Vēlanders piebilda.

- Vīrietis līdz nāvei piekāva sievieti.

-Jā-

- Kā jūs uz to reaģējāt? - Mete jautāja. - Jūs tikko bijāt kļuvuši par lieciniekiem pasūtītam un apmaksātam seksa pakalpojumam, kas bija beidzies ar slepkavību.

- Mēs bijām drausmīgi satriekti. Mēs tur vienkārši sēdējām. Kad sākām atjēgties, mēģinājām izdomāt, kā rīkoties. Mēs nezinājām, kas vēl atradās tajā telpā, nezinājām, kur tas notika, tā bija tikai kāda telpa kādā pasaules malā.

- Liekuļi, - Mete mierīgi teica.

- Kā, lūdzu?

- Vienīgais, par ko jūs tobrīd domājāt, bija, lai tas, ar ko tobrīd nodarbojāties, nenonāktu atklātībā.

Vēlanders klusēja.

- Tāpēc jūs visi nolēmāt ciest klusu? - Līsa vaicāja.

-Jā. Bet tas bija mokoši, es pēc tam jutos šausmīgi.

- Patiešām?

-Jā gan.

Mete paskatījās uz Vēlanderu ar riebumu. Viņa bija runājusi ar daudziem cilvēkiem, uz kuru sirdsapziņas gūlās dažādi noziegumi. Šis vīrs bija visnožēlojamākais no tiem. Viņa atvēra brūnu mapi savā priekšā.

- Es mazliet gribētu parunāt par Bengta Sālmana slepkavibu, -viņa teica. - Kā jūs par to uzzinājāt?

- Sākumā man teica, ka tā ir pašnāvība.

- Kas to teica?

- Žans. Viņš man piezvanīja ap pusdienlaiku un teica, ka viņam zvanījis Bengts un bijis ārkārtīgi nelīdzsvarots, draudējis iet uz policiju un pastāstīt par Žana uzņēmuma nolaidīgo darbību un tonakt notikušo. Žans bija ļoti satraukts. Tajā pašā vakarā viņš man piezvanīja vēlreiz un teica, ka esot aizbraucis pie Bengta, lai ar viņu aprunātos, un atradis viņu pakārušos. Vēlāk es uzzināju, ka Bengts tika nogalināts.

- Un kā jūs tobrīd jutāties?

- Es biju satriekts. Sākumā nespēju tam noticēt. Pēc tam pamatīgi nobijos un turēju aizdomās Žanu.

- Par to, ka viņš ir nogalinājis Bengtu?

- Jā. Tā bija nepanesama doma. Viens no maniem draugiem varētu būt nogalinājis otru. Tas bija šausmīgi.

- Es saprotu. Tātad tajā dienā jūs no Borela saņēmāt divus telefona zvanus: vienu par to, ka Bengts viņam draudējis, un otru -, ka viņš bija devies pie Bengta. Vai tā ir?

-Jā.

Mete ieskatījās brūnajā mapē.

- Mēs esam izskatījuši Borela tās dienas ienākošo un izejošo zvanu sarakstus. Tie sakrīt ar jūsu teikto - viņš zvanīja uz jūsu numuru divas reizes.

- Kā jau es teicu.

- Vienīgā problēma ir tā, ka viņš zvanīja no Indijas.

- No Indijas?

-Jā-

- Tad es vispār neko vairs nesaprotu.

- Es ari ne. Izņemot to, ka jūs melojat.

- Es nemeloju. Es esmu mācītājs. Žans man patiešām zvanīja. -Jā, to mēs zinām. Bet tonakt viņa pie Bengta nebija, ari to mēs

zinām.

- Kā tad viņš varēja zināt to, ka Bengts ir pakāries?

- Kā jums šķiet?

- Man nav ne jausmas! Tas izklausās ļoti aizdomīgi. Kā viņš to varēja zināt?

- Patiešām.

- Varbūt viņam to bija pateicis kāds cits?

- Kāds, kurš bija devies pie Bengta?

- Jā. Un pēc tam piezvanījis Žanam uz Indiju.

- Kurš tas varētu būt?

- Kā lai es to zinu, man nav ne jausmas! Nē, ir gan! Varbūt tas bija Magnuss Tūrheds?

- Kāpēc tieši viņš?

- Es tur redzēju viņa tumšzilo BMW\

- Pie Bengta mājas?

-Jā! Tas noteikti bija viņš! Viņš ieraudzīja Bengtu tur karājamies un tad piezvanīja Žanam, un Žans pēc tam piezvanija man! No Indijas!

- Tas ir iespējams.

-Jā-

- Tagad mani interesē, kā tas nākas, ka ari jūs tur bijāt?

-Kur?

- Pie Sālmana mājas. Un redzējāt Tūrheda mašīnu.

Līsa nevarēja beigt apbrīnot Metes nopratināšanas metodes. Pavisam nemanāmi viņa bija pasteidzinājusi dialoga tempu, lai Vēlanders nepaspētu apdomāties, pirms runā. Pēkšņi viņš bija atzinies, pat neapdomājoties, ko saka.

Tagad tam bija pierādījumi.

Viņš pats bija atradies pie Sālmana mājas slepkavības nakti.

- Ko jūs tur darījāt? - Mete pajautāja vēlreiz.

- Pēc sarunas ar Žanu es biju noraizējies un gribēju pats parunāt ar Bengtu.

- Un vai tas izdevās?

- Neviens nevēra vajā durvis, tāpēc es devos prom.

- Un tad jūs ieraudzījāt Tūrheda mašīnu?

-Jā.

Mete aizvēra priekšā esošo mapi. Līsa uz viņu paskatījās. Vēlanders virpināja savu zelta krustiņu. Viņš pieļāva, ka nāksies rēķināties ar savas rīcības sekām saistībā ar slepkavību, kuru viņš bija redzējis un par kuru nebija ziņojis policijai. Viņš bija gatavs atbildēt par savu rīcību. Vienīgi cerēja, ka būs iespējams to darīt iespējami diskrēti, lai par to neuzzinātu viņa draudze.

- Vai nopratināšana ir beigusies?

-Jā, - Mete teica. - Jūs mums esat pastāstījis to, ko mēs no jums gaidījām. Tagad mēs tikai paņemsim paraugu analīzei, un jūs būsiet brīvs.

- Paraugu? Jūs man bāzīsiet mutē vates kociņu?

-Jā-

- Kāpēc lai jūs to darītu?

- Vai jums ir iebildumi?

- Nē. Es tikai vēlos uzzināt, kāpēc.

- Lai salīdzinātu jūsu DNS paraugu ar DNS fragmentiem no ādas daļiņām, kuras mēs atradām zem Bengta Sālmana nagiem. Viņš cīnījās par savu dzīvību un saskrāpēja ādu savam cīņas pretiniekam. DNS parauga paņemšana ir ierasta izmeklēšanas procedūra. Jūs taču esat mācītājs un nemelojat, tāpēc, protams, sakritības nebūs.

Mete un Līsa piecēlās. Vēlanders palika sēžam. Mete paņēma mapi no galda un paskatījās uz viņu. Viņa baltais krekls bija sviedriem izmircis līdz pat viduklim.

- Starp citu, Olīvija pastāstīja, ka jums uz rokām esot nobrāzuma pēdas, - Mete piebilda.

Kad Mete beidzot pameta policijas ēku, bija jau vakars un ārā valdīja tumsa. Viņa bija apmierināta, bet ne pilnīgi. Viņa varēja ieklausīties sava ķermeņa vajadzībās un doties mājās, taču gribēja vēl šo to izdarīt. Viņa piezvanīja Abāsam un Olīvijai un palūdza viņus doties pie Stiltona uz baržu. Viņa negribēja viņus satikt policijā.

Visi sapulcējās baržas salonā.

Trīs no viņiem bija ļoti nepacietigi. Viņi bija ziņkārīgi un satraukti. Vēlandera nopratināšana kaut kādā veidā ietekmēja viņus visus trīs. Mete to zināja un nevēlējās vilkt garumā.

Kad viņa bija atstāstījusi nopratināšanu, pirmo jautājumu uzdeva pārsteigtā Olīvija.

- Viņš atzinās?

-Jā-

- Tāpat vien?

- Nē. Viņš turējās līdz brīdim, kad mēs viņam pastāstījām par ādas fragmentiem zem Sālmana nagiem. Tad viņš saprata, ka spēlīte beigusies, un kļuva nožēlojams, salūza un sāka raudāt.

- Cik pretīgi!

- Tātad tovakar viņš bija redzējis Magnusa Tūrheda mašīnu pie Sālmana mājas? - Stiltons jautāja.

-Jā, tā viņš apgalvoja. Tas esot noticis, kad viņš jau devies prom. Tūrhedu acīmredzot turp bija sūtījis Borels, lai izdarītu to pašu, ko bija plānojis Vēlanders.

- Aprunāties?

- Jā. Bet viņš atrada Bengtu pakārušos un paņēma datoru, lai pasargātu Borelu no potenciāli bistamas informācijas nonākšanas atklātībā.

- Bet kāpēc Vēlanders meloja par sarunu? - Olīvija vaicāja. - Ka Tūrheds būtu zvanījis un stāstījis to, ka Sālmans ir pakāries? Borels taču bija tas, kas zvanīja!

- Es nezinu. Varbūt viņš visu vainu gribēja novelt uz Tūrhedu. Viņš tomēr bija redzējis tur viņa mašinu.

- Tas nebija pārāk gudri. - >.

- Slepkavas reti ir tik gudri, kā viņiem šķiet, - Stiltons piebilda.

- Kāds varēja būt viņa slepkavības motīvs?

- No vienas puses, viņš gribēja novērst skandālu, jo nevēlējās, lai kāds uzzina, ar ko kungi bija nodarbojušies pie Borela. Viņš baidījās ari no Marseļas slepkavas, kā viņš to dēvēja. Viņš zināja, ka Marseļas slepkava bija nosūtījis draudu vēstuli par to, ko viņš darīs, ja kāds izpļāpāsies policijai. Sālmans bija Borelam draudējis tieši ar to pašu.

- Iet uz policiju?

- Jā. Vēlanders bija pārbijies līdz nāvei, ka Mikijs Lī varētu par to uzzināt.

- Un viņš nogalināja Sālmanu, lai to novērstu?

- Saskaņā ar Vēlandera teikto tā bija slepkaviba aiz neuzmanības. Strīds, kura laikā viņš zaudēja savaldību.

- Un beidzās ar to, ka viņš Sālmanu pakāra tā, lai Sandra, atgriezusies mājās, atrastu tēvu, - Olīvija piebilda. - Un pēc tam tēloja, ka ir norūpējies par to, cik slikti viņa jūtas, un gandrīz panāca, ka viņa izdara pašnāvību. Tas ir tik pretīgi!

Olīvija piecēlās, viņa nevarēja mierīgi nosēdēt. Viņai kļuva nelabi no domas vien par līdzjūtīgo mācītāju, kas naktīs nespējot gulēt, satraucoties par nabaga Sandru. Viņa vārijās no dusmām, atceroties aizkustinošo bēru runu, kurā viņš, stāvot pie zārka, silti un sirsnīgi runāja par cilvēku, kuru pats bija nogalinājis.

Viņa nožēloja, ka nebija piekāvusi viņu līdz nāvei.

Visi skatījās uz Olīviju un saprata, kā viņa jūtas.

Velanders tiešām izrādījās pretīgs cilvēks.

- Mēs esam papētījuši viņa pagātni, - Mete teica. - Acimredzot kāda nopietna incidenta dēļ viņš tika izslēgts no Lundsberjas, pēc tam mēģināja izdarīt pašnāvību un nonāca psihiatriskajā slimnīcā. Iznācis no turienes, viņš sāka studēt teoloģiju. Viņš šķiet ļoti nelīdzsvarots cilvēks. Bet tagad viņš ir arestēts. Vai jūs vēl ko vēlaties zināt?

- Kā jūs nonācāt pie tā, ka vainīgs ir Vēlanders? - Abāss jautāja.

No šī jautājuma visi trīs, it īpaši Mete, gribēja izvairīties. Viņa

bija cerējusi, ka Abāss tajā neiedziļināsies. Viņa apzināti bija izvairījusies pieminēt Žana Batista sūtīto filmu. Filmu, kurā bija dzirdamas trīs balsis. Viņa negribēja, lai Abāss zina par tās eksistenci.

Arī Olīvija un Stiltons to negribēja.

Bet Mete saprata, ka Abāss jebkurā brīdī pats var piezvanīt Žanam Batistam, kā viņš jau bija darījis, lai uzzinātu kaut ko vairāk par Mikiju Lī. To, ko Stiltons toreiz bija noklusējis.

Mete negribēja nedz noklusēt, nedz melot. Ne jau Abāsam. Tāpēc viņa pastāstīja par šausminošo filmu ar slepkavības ierakstu.

Pavisam atklāti.

Kad viņa bija beigusi, Abāss piecēlās un paskatījās uz viņu.

- Vai aizvedīsi mani mājās?

- Protams.

Mete piecēlās un devās uz durvim.

- Mete!

Mete pagriezās. Olīvija paspēra dažus soļus uz viņas pusi un pieklusināja balsi.

- Es gribētu dabūt USB zibatmiņu ar Sālmana datora saturu, it īpaši to, kas attiecas uz Silvergordenu. Vai tas būtu iespējams?

- Es to nokārtošu... un vēl kas.

-Jā?

- Tu visu izdarīji pareizi.

- Nebūdama policiste.

- Tu esi policiste, tu vienkārši klimsti pa pasauli.

Mete pasmaidīja un kopā ar Abāsu izgāja no salona.

Dodoties prom no baržas, Mete sadūšojās pajautāt Abāsam, kas toreiz notika cirka teltī. Ar Mikiju Lī. Abāss pastāstīja. Kad viņi bija tikuši līdz mašinai, viņa stāsts bija galā.

- Bet iedomājies: ja kāds no nažiem netrāpītu mērķī? - Mete teica.

- Tu domā - būtu trāpījis viņam?

-Jā-

- Bet netrāpīja.

Abāss iekāpa mašīnā. Mete apsēdās pie stūres un izbrauca uz ielas.

- Mēs esam noskaidrojuši, ka viņš bija Borela slepkava. Viņa pirkstu nospiedumi atradās uz slepkavības ieroča, ko atradām laivu novietnē.

- Ļoti labi.

Pēc tam viņi brauca klusējot. Dālagātanā Abāss grasījās izkāpt. Pirms atvērt durvis, viņš pieliecās tuvāk Metei.

- Paldies, ka pastāstīji par filmu.

- Es pieļauju, ka tu to nevēlies redzēt.

- Nē. Vai iedosi šos Julēnei?

Abāss izvilka no kabatas vairākas cukura paciņas, ko bija atvedis no Francijas, un pastiepa tās Metei. Viņa tās paņēma. Julēne krāja cukura paciņas, viņai bija vairākas stikla burkas, kas bija līdz malām piepildītas ar cukura paciņām no visas pasaules.

- Viņa ļoti priecāsies!

- Es zinu.

- Vai nevēlies pats viņai tās nodot?

- Nē. Es gribu, lai mana seja mazliet sadzist.

Abāss aizvēra automašīnas durvis un devās uz savas mājas ieeju.

Mete noskatījās viņam pakaļ.

Stiltons un Olivija palika sēžam baržas salonā. Viņš bija pagatavojis Olivijai tasi kafijas, bet pats grauza lielu burkānu, vēders mazliet rūca. Abi pēc sarunas ar Meti jutās atviegloti. Lielākā daļa problēmu bija atrisinājušās, un katrs no viņiem bija savā veidā palīdzējis. Abāss bija atradis Mikija LI fotogrāfiju, Toms bija viņu atpazinis, Mete iebruka Džekijas mājās un atrada Sālmana datoru. Olīvija to bija nofotografējusi Borela mājās, tādējādi atklājot saikni starp Mikiju un Borelu, un tas noveda pie Tūmasa Vēlandera. Trešā balss.

Tiktāl viss bija atrisināts.

Nu bija atlikušas vien divas problēmas. Viena no tām bija Stil-tonam. To atrisināt būtu vieglāk un patīkamāk. Otra, sarežģītākā problēma bija Olivijai - Sandra. Tūmass Vēlanders bija nogalinājis viņas tēti. Ģimenes draugs un mācītājs izrādījās slepkava. Slepkavības motīvs bija viņas tēta draudi atklāt to, ka viņš bija kļuvis par liecinieku brutālai slepkavībai pasūtīta seksa pakalpojuma laikā.

Un tas viņai jāpastāsta meitenei, kas pavisam nesen mēģinājusi izdarīt pašnāvību?

Olivija ilgojās pēc Meksikas.

Viņa ilgojās pēc vientulības un savruplbas.

Vai varbūt tomēr viņa ilgojās pēc Nūrdkosteras?

Un tad gluži kā pēc pasūtījuma viņš piezvanīja. Olīvijas mobilais telefons vibrēja uz galda, un Ūves Gārdmana vārds parādījās displejā. Viņa pameta skatienu uz Stiltonu - viņš bija atlaidies dīvānā un atradās pats savā pasaulē, atriebības pasaulē. Viņa paņēma telefonu, piecēlās un devās uz gaiteni. Pirms atbildēt uz zvanu, viņa dziļi ievilka elpu. Viņai nebija ne jausmas, ko lai saka. Varbūt viņai vajadzētu atvainoties? Vai pateikt, ka viņa pēc Ūves ilgojas? Vai izlikties, ka nekas nav noticis?

- Sveiks, Ūve! Kā klājas?

Viņa centās izklausīties vienaldzīga.

- Ne pārāk labi.

Viņa balss izklausījās smagnēja un skumja. Olīvijai šķita, ka viņš viņu provocē. “Vai viņš tagad tēlos mocekli? Lai ari es justos slikti? Tikai tāpēc vien, ka neesmu piezvanījusi, viņam nevajadzētu izklausīties tā, it kā būtu pienācis pasaules gals. Patiesībā jau viņš bija tas, kas izturējās ļoti nepieklājīgi pēdējā tikšanās reizē. Bet labi, es būšu pārāka par viņu un atvainošos, man nav, ko zaudēt.”

Viņa dziļi ievilka elpu. Spēja atvainoties nebija viņas stiprā puse. Viņai bija nepieciešama tāda pati pieeja kā Metei.

- Hallo! - atskanēja Ūves balss.

- Es dzirdu tevi. Man šķiet, ka te ir slikts pārklājums.

Balti meli. Ļoti labi noder, ja nepieciešams iegūt mazliet laika.

- Klau, piedod, ka neesmu tev piezvanījusi, - viņa teica. - Bet pēdējā laikā esmu bijusi ļoti aizņemta. Atceries, es tev par to toreiz stāstīju. Un es neesmu paspējusi... vai patiesībā esmu, jo vienreiz es tev zvanīju, bet tavs telefons bija izslēgs. Lennija teica, ka tā tur Megija...

- Tētis nomira.

Ūves balss aizlūza, pārtraucot Olīvijas vāvuļošanu. Acumirklī. Viņa jutās nožēlojami, viņai bija kauns par savām domām, ka viņa ir visu viņa problēmu cēlonis. Viņa pietupās un atspiedās pret Stil-tona kajītes durvīm, bet tās pēkšņi atvērās un Olīvija atmuguriski iegāzās kajītē. Viņa sasita galvu pret koju, bet noturēja telefonu rokā.

- Cik skumji to dzirdēt. Kad tas notika?

- Šonakt.

- Ak, Ūve, man patiešām žēl. Es nezināju, ka viņam bija tik slikti.

Viņa dzirdēja, kā Ūve nopūšas, pirms sāk stāstīt. Viņa tētis bija saķēris kādu vīrusu, kas radīja plaušu iekaisumu. Ar katru dienu viņam kļuva aizvien sliktāk. Viņa organisms nespēja ar to cīnīties.

- Stulbākais ir tas, ka manis nebija viņam līdzās. Kopš atgriešanās esmu sēdējis savā rifa dienām un naktīm, bet uz mājām aizbraucu tikai pārģērbties. Tad viņš nomira. Viens. Neviena nebija viņam līdzās.

- Vai viņš bija slimnīcā?

- Nē, kaut gan viņam vajadzēja tur būt. Šķiet, ka pansionātā neviens nesaprata, cik slims viņš patiesībā ir, lai gan es to viņiem mēģināju ieskaidrot. Uz vietas nebija neviena ārsta. Viņi man apsolīja, ka viņu uzmanīs, kad es devos prom uz pāris stundām, bet tad viņiem bija jārūpējas par kādu citu, kas bija pakritis un salauzis augšstilba kaulu, un tētis tika atstāts vienatnē. Tas ir drausmīgi. Nevienam nevajadzētu nomirt vienatnē, es nevaru beigt dusmoties, kad par to iedomājos. Tas ir gluži neticami! Visur un vienmēr galvenais ir nauda!

Olīvija saprata, ko viņš ar to domā, pat pārāk labi.

- Es varu aizbraukt pie tevis, - viņa teica. - Man tikai rit šeit jānokārto viena lieta.

- Es nezinu, vai varēšu tevi kā izklaidēt. Jātiek galā ar daudz ko. Bēres un tamlīdzīgi.

- Es tik un tā atbraukšu.

- Labi, jauki no tavas puses... Un vēl...

-Jā?

- Man tevis pietrūka.

- Man arī tevis trūka.

Tā bija taisnība. Viņa ļoti ilgojās pēc Ūves.

Olīvija nolika klausuli un vēl brītiņu turpināja sēdēt uz kajītes grīdas. Viņa iedomājās par Ūves mirušo tēti un par Hildu Silvergor-denā, un par Klēru Tingmani. Ja viņa nebūtu Olīvijai pastāstījusi par notiekošo Silvergordenā, viss būtu šķitis pavisam citādi. “Kaut būtu daudz vairāk darbinieku, kas runātu atklāti,” viņa nodomāja un iznāca no kajītes. Kad viņa ienāca salonā, Stiltons joprojām sēdēja uz sola ar pievērtām acīm. Olīvija apsēdās pie galda.

- Sveiki! - Luna teica, kāpjot lejā pa metāla kāpnēm pie otras izejas ar pārtikas maisiņiem rokās. - Jūs taču vēl neesat paēduši?

Viņi nebija to darījuši un ar pateicību pieņēma Lunas piedāvājumu pagatavot vakariņas. Luna pamanīja, ka Stiltons nav tik sajūsmināts kā Olīvija.

- Es tev nopirku liellopa fileju, - viņa pateica un nozuda virtuvē.

Tās bija garas un sarunu piepildītas vakariņas ar dažādiem īpatnējiem veģetāriešu ēdieniem, kas Olīvijai ārkārtīgi garšoja. Stiltons bija ļoti apmierināts ar savu gaļas gabalu. Ēdienreizi papildināja vairākas pudeles Ripasso vīna. Tās bija dārgas, bet Lunai bija izdevies pārdot vairākas pastmarkas no kolekcijas, un, viņasprāt, viņi varēja atļauties sevi palutināt.

Lielākoties runāja Olīvija un Luna, kuras ātri vien atrada kopīgu valodu, un šķita, ka viņas ir pazīstamas jau gadiem. Stiltons tikai klusi sēdēja un piepildīja glāzes, kad viņam to lūdza, bet viņš jutās labi abu sieviešu sabiedrībā. Pāris reižu viņš iedomājās par Lunas tetovējumu, bet ātri vien to aizmirsa.

Vakariņas varēja uzskatīt par pabeigtām, taču Olīvijas vīna glāze tika no jauna piepildīta. Visi trīs bija ērti iekārtojušies, visas problēmas bija atrisinātas, un Olīvijai pēkšņi sagribējās uzdot Tomam to jautājumu. Jautājumu, kuru viņa reiz jau bija uzdevusi, bet atbildi tā arī nebija saņēmusi.

Tāpēc viņa jautāja tieši:

- Kādu iemeslu dēļ tu toreiz nogāji no ceļa?

Luna paskatījās uz Olīviju. Vai tad viņa to nezināja? Pat viņa ne? Vai Stiltons arī viņai to nebija pastāstījis? Viņa pagriezās pret savu īrnieku. Vai viņš ari tagad izvairīsies? Pēc visa, kas bija noticis?

Stiltons turēja rokās vīna glāzi. Viņš juta, ka Olīvija uz viņu skatās, un pieļāva, ka Luna tobrīd dara to pašu. Pagāja sekundes, varbūt pat minūte, lidz viņš saņēmās.

- Tolaik es izmeklēju Jillas slepkavību, - viņš sacīja. - To es tev droši vien esmu teicis.

Olīvija pamāja. Viņš reiz bija stāstījis par Jillas Engberjas slepkavību. Viņa bija viena no Džekijas Berjlundas eskorta meitenēm.

- Es strādāju dienu un nakti, bet Rūne Fošs nepārtraukti traucēja izmeklēšanu. Viņš negribēja, ka es okšķerēju ap Džekiju Berjlundu. Es tolaik slikti gulēju, biju nelaipns pret Mariannu, turklāt Astrida, mana mamma, bija neārstējami slima. Pa dienām es rāvos iecirkni un naktīs uzmanīju viņu.

Stiltons dziļi elpoja un vēroja savas rokas. Tās mazliet trīcēja, ķermenis atcerējās tālaika izjūtas.

- Varētu teikt, ka es nebiju labākajā formā, - viņš piebilda.

- Tu biji izdedzis?

- Laikam. Visas pazīmes bija acīmredzamas. Bet es tās ignorēju. Sīksti kriminālkomisāri neizdeg.

Stiltons uzsmaidīja Olīvijai. Viņš to visu it kā stāstīja tikai viņai, lai gan apzinājās Lunas klātbūtni galda otrā pusē.

- Kādā vēlā vakarā, kad biju ceļā pie mammas, es apstājos pie luksofora sarkanās gaismas. Biju pārguris, un tā sarkanā gaisma pēkšņi kļuva neizturama, tā kā žilete griezās acīs. Sajūta bija tāda, it kā šī sarkanā gaisma būtu radījusi vulkāna izvirdumu manā ķermenī. Galva sāka griezties, sirds sitās, un kakls sažņaudzās. Es nevarēju paelpot. Biju spiests nobraukt malā un apstāties.

- Panikas lēkme?

- Jā. Bet tobrīd man šķita, ka tas ir infarkts. Pēc brīža es mazliet nomierinājos un nolēmu pierakstīties pie ārsta, kolīdz būšu apciemojis mammu. Un tad es devos ceļā.

- Un tu juties labi?

- Normāli.

Stiltons iemalkoja vīnu. Palicis bija pavisam nedaudz.

- Kad ierados pie mammas, viņa gulēja. Es apsēdos uz gultas un paņēmu viņas roku savās. Uz rokas bija tumšs plankums no katetra. Es sēdēju un skatījos uz to plankumu, un pēkšņi tas sāka augt. Palēnām tas izpletās un apņēma visu viņas roku kā tāda žņaudzējčūska un stiepās līdz pat kaklam, it kā grasītos viņu nožņaugt.

Sievietes izbiedēti viņā raudzījās.

- Protams, tās bija tikai manas iedomas, - viņš teica.

Un iegrima atmiņās...

...pagātnē.

- Tom?

Stiltons samirkšķināja acis. Astrida bija pamodusies. Čūska bija izgaisusi. Kas tās par halucinācijām?! Viņam vajadzētu vairāk gulēt un vairāk rūpēties par sevi, citādi nākamreiz viņu patiešām ķers infarkts.

- Vai tu atceries, par ko murgoji, kad biji bērns?

Viņas balss bija vārga. Stiltons paskatījās uz izdēdējušo skeletu, kas kādreiz bija viņa mamma. "Vecums nav godigs,” viņš nodomāja. “Tas ir tik netaisns.” Viņš pēkšņi jutās neizmērojami noguris.

-Jā, - viņš teica, - tu mēdzi teikt, ka murgi ir murgi, ka tie ir tikai iedomu tēli un tiem nav nekādas saistības ar īstenību.

“Tādi meli,” viņš nodomāja.

- Bet tā nav patiesība, - viņa teica. - Tiem ir gan saistība ar īstenību.

Astrida, to čukstot, vērās viņā stingru skatienu. Viņš saprata, ka nesekos nekas labs. Viņas skatiens izteica kaut ko tādu, ko viņš nesaprata un negribēja zināt. Vismaz ne tagad. Tagad viņš nebija gatavs to dzirdēt.

- Mammu, nevajag!

- Vajag gan.

Vajag? Kāpēc? Ja viņa visu mūžu bija glabājusi kādu noslēpumu, tad tikpat labi varēja to paņemt lidzi kapā. Viņa nekad nav bijusi ticīga. Viņa neticēja, ka kaut kāds Dievs tiesās, kad viņa nomirs. Viņš rūpīgi noglāstīja melno plankumu uz viņas rokas, tas neatsāka augt.

- Vai tu atceries murgus?

Astrida turpināja viņu vērot.

-Jā-

- Tie vienmēr bija par ugunsgrēku, vai ne? Mēs bēgam no degošas mājas.

- Jā, kaut kas tamlīdzīgs.

“Kāpēc viņa man to stāsta?”

Pēc profesijas viņš bija maniakāls patiesības meklētājs, kas kļuva ārkārtīgi neapmierināts, ja nevarēja atrisināt kādu noziegumu. Viņš gribēja uzzināt patiesību par katru cenu.

Bet ne šoreiz.

Ne šo patiesību.

Patiesību, no kuras viņam bija izdevies aizbēgt, izdevies noslēpties tik labi, ka viņam nebija ne jausmas, par ko ir runa. Viņš atcerējās tikai fragmentus, kas šad tad uzpeldēja atmiņā viņa sapņos. Viņa murgos.

Tie taču varēja palikt tumsā.

- Tā mēs darījām, - viņš teica. - Mēs skrējām prom no kādas degošas mājas, abi kopā.

Astrida dziļi ievilka elpu.

- Es biju tā, kas aizdedzināja māju.

-Tu?

- Tā bija mūsu māja. Tava un mana.

Stiltons viegli nopūtās. Ugunsgrēks. Un tas bija tas lielais noslēpums? Ar to viņš varētu sadzīvot.

- Tas nav viss, - Astrida teica.

- Mammu, tiešām nevajag...

- Vajag. Kā tu to nesaproti? Tev tolaik bija tikai seši gadi. Vai tu atceries?

Pēkšņi Stiltona prātā atvērās slūžas. Atmiņas, attēli lielā ātrumā traucās un virpuļoja, sajaucoties ar viņa mātes balsi.

Tumšs skapis. Mamma liek viņam kāpt tajā iekšā. Viņš nevēlas. Viņam ir bail no tumsas. Viņa saka: "Tom, paliec tur iekšā un nenāc ārā, lai ko tu dzirdētu! Saprati?" Viņš pamāj. Viņš zina, ka jādara tā, kā mamma saka. Viņa aizver durvis aiz viņa. Tumsa viņu apņem, un viņš aizver acis. Cieši. Pretkožu lodīšu smarža iesitas nāsīs. Viņam nepatīk tā smarža. Viņam no tās kļūst slikti. Viņš dzird balsis. Mammas un tā vīrieša. Mamma negrib, lai šis vīrietis nāk uz mūsu mājām. Vīrieša balss ir neskaidra, loms nedzird, ko vīrietis saka. Izklausās, ka viņi par kaut ko strīdas. Pēc tam mamma kliedz. Viņš spiež plaukstas pie ausīm, cieši, cieši, bet tas nelīdz, viņas kliedzieni iegriežas ķermenī. Pēc tam iestājas klusums. Viņš uzmanīgi noņem rokas no ausim. Vai viss ir beidzies? lād viņš sadzird brēcienu. Paša nelabā brēcienu. Viņš iespiežas skapī, cik vien dziļi var. Silts urīns notek gar vienu kāju, un viņš sāk raudāt. Nevaldāmi. Viņš nezina, vai raud šausmīgā brēciena dēļ vai tāpēc, ka mamma būs dusmīga, ka viņš ir apčurājies. Ārā ir kluss. Nav dzirdama neviena balss. Pēkšņi atveras durvis un skapi ielaužas gaismas stars. Kāda roka viņu sagrābj. “Nāc, l'om, ātri!" Viņš izkūņojas no skapja. Viņš jūtas slikti. Viņš jūt petrolejas smaku. Dūmus. Un tad viņš ierauga uguni. Uguns apņēmusi virtuves aizkarus. Mammas mīļākie aizkari deg! Mamma viņu paņem aiz rokas pavisam cieši un velk sev līdzi. Tas sāp. Kāpēc viņa vienmēr viņu tik cieši sagrābj?

- Au! Tom, tu spied manu roku, man sāp!

- Piedod!

Stiltons atlaida Astridas roku. Viņam kļuva nelabi. No atmiņu attēliem un smaržām. No visa. Sirds sitās, un acu priekšā ņirbēja balti plankumi. “Tagad mani ķers infarkts,” viņš nodomāja. Astrida nočukstēja:

- Es viņu nogalināju.

Stiltons paskatījās uz savu mammu un mēģināja uztvert viņas teikto.

- Ko tu nogalināji?

Viņš nebija pārliecināts, vai vēlas uzzināt atbildi. Bet viņš nespēja izvairīties, Astrida urbās viņā ar acīm. Viņas balss bija gandrīz nedzirdama un teiktais izklausījās pēc čuksta.

- Tavu tēvu.

- Manu tēvu?

Tad atausa jaunas atmiņas.

Dodoties ārā no mājas, mamma liek viņam aizvērt acis, bet viņš šad tad palūr, lai nepakluptu. Un tad viņš ierauga vīrieti guļam uzgridas, no lielas brūces viņa krūtīs sūcas asinis. Viņš joprojām kustas. Viņam līdzās guļ vectēva roņu harpūna. Dūmu dēļ ir grūti elpot.

-Jā, vīrietis, kas toreiz sadega, bija tavs tēvs.

Astridas balss kļuva manāmi asāka:

- Viņš bija draņķa gabals.

Stiltonam bija grūti paelpot. Viņš iztaisnojās, lai kārtīgāk ievilktu elpu.

- Tu nogalināji manu tēvu? - viņš jautāja.

-Jā. Un es to nenožēloju, - Astrida teica. - Pat tagad ne.

- Kāpēc tu viņu nogalināji?

- Viņš mani izvaroja. Vairākas reizes. Tā es tiku pie tevis.

Stiltonam šķita, ka istaba sāk griezties, baltie plankumi joprojām

ņirbēja acu priekšā, viņam vajadzēja saņemties, lai pajautātu:

- Kāpēc tu man to stāsti? Tieši tagad?

- Lai tu saprastu.

- Ko saprastu?

Astrida paskatījās uz viņu, viņš sajuta, ka māte ciešāk satver viņa plaukstu savā, viņas elpa kļuva smagāka.

- Lai tu saprastu, kāpēc es ne vienmēr esmu bijusi tāda, kādai mammai vajadzēja būt. Kāpēc man bija tik grūti... tik grūti tevi milēt.

Viņš palaida vaļā viņas roku. Viņš redzēja to nokrītam uz segas it kā palēninājumā. Melnais plankums atkal sāka pārvērsties par čūsku, vienā acumirkli tā bija apvijusies ap mammas kaklu. Viņš pielēca kājās. Viņu pārņēma panika. Viņam jātiek prom! Arā! Viņam vajag ieelpot svaigu gaisu. Ātri.

- Tom!

Olivija ierunājās. Viņa bija uzlikusi savu roku uz viņējās. Viņš juta, ka sviedri tek acis un sirds mežonīgi sitas. Viņš iztukšoja savu vīna glāzi un paskatījās uz Olīviju.

- Tas beidzās ar to, ka es izskrēju no istabas raudādams. Pēdējais, ko atceros, bija tas, ka gaitenī izvēmos. Pārējais ir miglā tīts. Es uzreiz nonācu mediķu aprūpē. Varētu teikt, ka es izvēlējos īsto vietu, lai dabūtu psihozes lēkmi.

Stiltona mute sašķiebās it kā smaidā.

- Kriminālkomisārs Toms Stiltons, izvarotāja un slepkavas radītais auglis, - viņš teica. - Psihiski slims un izdedzis, visās jomās.

Stiltons nolaida skatienu uz rokām.

- Un tad tu palaidies?

- Nē, sākumā ne. Man iedeva slimības lapu. Tajā laikā es sāku no visiem izvairīties. Negribēju, lai kāds mani tādu redz, it ipaši tie, kam es rūpēju. Es atstūmu visus pēc kārtas. Mariannu, Meti, Mortenu, Abāsu. Es pret viņiem izturējos šausmīgi. Visvairāk cieta Marianna. Kad mana slimības lapa tika noslēgta, es biju nolēmis atgriezties policijā.

- Bet tas neizdevās?

- Es mēģināju, bet viss sagāja grīstē.

- Rūnes Foša dēļ?

-Jā. Viņš sāka izplatīt baumas, aprunāja mani aiz muguras, šad tad apmeloja mani. Es pamanīju, ka cilvēki sāk no manis vairīties. Draugi gāja sēdēt pie cita galdiņa, kad es ēdnīcā pie viņiem apsēdos, un tamlīdzīgi. Beigās man tas apnika, es iesniedzu atlūgumu un aizgāju no turienes. Pavisam. Nodedzināju visus tiltus, kas vēl bija palikuši, un ļāvos kritienam. Tas man izdevās.

Luna paskatījās uz Stiltonu.

- Un tava mamma?

- Viņa nomira naktī, kad bija man visu izstāstījusi. Es tobrīd atrados psihiatriskās slimnīcas uzņemšanā.

Stiltons apklusa. Luna ielēja vēl mazliet vīna viņa glāzē un atcerējās viņa murgus kajītē. Liela daļa atmiņu viņu joprojām nomocīja. Stiltons iedzēra vīnu un piecēlās.

- Paldies par gaļu. Un vīnu. Bija ļoti garšīgi. Tagad gan es došos. Olīvija piecēlās un silti apskāva Stiltonu. Apskāviena brīdī viņš

palūkojās uz Lunu. Sieviete vēroja viņu mierīgu skatienu un paberzēja savu kaklu ar roku, aptuveni tur, kur atradās viņas tetovējums.

- Arlabunakti, - viņa teica.

Stiltons pamāja un devās uz kajīti. Viņš izstiepās uz kojas un aizvēra acis. Jau laizdamies miegā, viņš pēkšņi atcerējās. Tetovējums uz Lunas pleca. Viņš pēkšņi atcerējās, kur bija to agrāk redzējis.

ALEKSS POPOVIČS ZIŅU PĀRRAIŽU TELPĀ skatījās kādu BBC sižetu. Tajā tika intervēta kāda ļoti eleganta Albion International pārstāve. Viņa stāvēja uz uzņēmuma galvenās mitnes kāpnēm Londonā. Viņai blakus atradās Magnuss Tūrheds. Ap savas tvīda žaketes piedurkni viņš bija apsējis melnu sēru lenti. Viņi bija tikko iznākuši no vadītāju sanāksmes, un sieviete reportierim apgalvoja, ka, par spīti uzņēmuma galvenā īpašnieka Žana Borela traģiskajam zaudējumam, uzņēmums turpina strādāt kā līdz šim. Uzņēmuma paplašināšanās starptautiskā līmenī notiks saskaņā ar plānu. Turklāt Skandināvijas nodaļai ir ievēlēts jauns izpilddirektors.

Sieviete iepazīstināja ar Magnusu Tūrhedu.

Viņš nevainojamā angļu valodā paskaidroja, kādā veidā Albion turpinās savu veiksmīgo darbību Skandināvijas valstīs. Tuvāko dienu laikā tikšot parakstīts vairāku miljonu vērts līgums ar Stokholmas pašvaldību.

- Aleks!

Alekss pagriezās. Viņam tuvojās garmatains vīrietis ar aploksni rokā.

- To tikko atveda kurjers.

Alekss atvēra aploksni. Tajā atradās USB zibatmiņa. Viņš devās pie sava galda un ielika zibatmiņu datorā. Tajā atradās tikai viens dokuments. Un tā saturs atspoguļojās jau nosaukumā: “MATERIĀLI PAR SILVERGORDENAS SKANDĀLU”.

Alekss paskatījās uz lielo ekrānu. Reportieris uz kāpnēm uzdeva Magnusam Tūrhedam pēdējo jautājumu:

- Vai jums nešķiet, ka Zviedrijas plašsaziņas līdzekļu asā kritika būtu negatīvi ietekmējusi uzņēmuma darbību?

- Ne mazākajā mērā. Tie bija dūmi bez uguns. Mūsu uzņēmumam nav nekādu problēmu. Tas strādā nevainojami.

Alekss atvēra dokumentu.

Stiltons gāja pa Stokholmas policijas lielo stikla gaiteni. Viņš uzbrauca stāvu augstāk un devās uz kādām durvīm. Viņš šeit bija iegriezies pirms gada un pieļāva, ka Rūne Fošs nav mainījis kabinetu. Stiltons atvēra durvis bez klauvēšanas.

Fošs sēdēja pie rakstāmgalda.

- Normāli cilvēki pieklauvē, - viņš teica.

Stiltons aizvēra aiz sevis durvis. Fošs nepakustējās, viņš nojauta, kāpēc Stiltons ieradies. Tas viņu nesatrauca. Viņš bija nomierinājies pēc tikšanās ar to palaistuvi un secinājis, ka tā viņu nekādi neapdraud. Viņš jau toreiz pateica to pašu, ko domāja tagad: viņa vārds pret viņas. Tas būtu tāpat kā nošaut pensionāru ar granātmetēju.

Stiltons pavilka krēslu galda otrā pusē un apsēdās.

- Kāpēc esi ieradies? - Fošs jautāja.

Viņš mazliet pasmaidīja. Vīrietis, kas tikko apsēdās viņam pretim, savulaik bija ļoti cienījams policists. Pat Fošs apbrīnoja viņa izmeklētāja talantu. Pēc tam viņš bija nogājis no ceļa un nonācis mēslainē kopā ar citiem salašņām. Tagad viņš ar zobiem un nagiem cīnījās, lai atgrieztos.

Cik nožēlojami.

- Esmu ieradies tāpēc, ka tu izmantoji prostitūtas, - Stiltons sacīja.

- Ko tu neteiksi!

- Viena no viņām bija Ovete Anderšone.

- Kas tā tāda?

- Viņa ir vienīgā tevis izmantotā prostitūta, kas joprojām ir dzīva.

- Vai tu tagad nodarbojies ar to? Uzklausi vecu prostitūtu žēlabas?

- Viņa ir gatava par to liecināt.

- Vai tas ir viss?

- Nē, - Stiltons teica.

- Durvis ir tur.

Fošs norādīja uz durvīm. Viņš joprojām bija ļoti mierīgs. Stiltons nepakustējās. Viņš paskatījās uz ģimenes fotogrāfiju, kas atradās līdzās telefonam. Fošs ar sievu un diviem pieaugušiem dēliem. Viņš zināja, ka viens no dēliem mācās Policijas akadēmijā.

- Lieta tāda, - Stiltons turpināja, - ka informācija par augsti stāvošu kriminālkomisāru, kas pērk prostitūtu pakalpojumus, ir publicēšanas vērts materiāls. Neatkarīgi no tā, kad tas noticis. Tu to zini. Tu zini ari to, ko nozīmē apvainojumi. Vai draudi, vienkāršāk sakot. Par to var iesūdzēt tiesā.

- Tā tas ir, - Fošs smaidīja. - Kurš kuram ir draudējis?

- Tu esi draudējis Ovetei Anderšonei, lai viņa neatklātu tavus seksuālos sakarus ar viņu.

Fošs pieliecās tuvāk. Pacietība sāka izsīkt. Viņš gribēja, lai saruna ātrāk beigtos.

- Tu vari nodot tai maukai, ka viņa var teikt, ko grib, kam vien vēlas, jo tas viss ir meli. Ja tu gribi viņai ticēt, dari tā. Neviens cits viņai neticēs.

Ari Stiltona pacietība sāka izsīkt. Viņš izvilka no kabatas mobilo telefonu un nolika to uz galda sev priekšā. Tad izvēlējās kādu ierakstu, un, tam sākot skanēt, telpā iestājās pilnīgs klusums.

Ko, pie velna, tu te dari?

Sēcošā balss piederēja Rūnem Fošam. Stiltons galda otrā pusē vēroja viņu. Fošam pat vaibsts nepakustējās, viņa smadzenes intensīvi apstrādāja dzirdēto, viņam vajadzēja vairākas sekundes, lai saprastu notiekošo. Tad viņa prātu pāršķēla viena vienīga doma: prostitūta bija ierakstījusi viņu sarunu uz ielas.

Stiltons atskaņoja visu sarunu. Tā nebija pārāk gara, bet tajā bija dzirdamas vairākas būtiskas frāzes. Fošs ierakstā jautāja:

Vai tu zini, ka esi vienīgā dzīva palikusī sieviete, kam es jebkad esmu maksājis par seksu?

Viņš arī teica:

Man vajadzētu tevi pamatīgi noslānīt, bet tev ir puika. Varbūt būtu labāk, ja viņš saņemtu kārtīgu brāzienu. Kā tev šķiet?

- Tu grasies piekaut pats savu dēlu?

Pēc šīs frāzes Stiltons izslēdza ierakstu un paņēma telefonu. Fošs nebija izdvesis ne vārda. Nebija vajadzības. Sviedru lasites ritēja pār uzacīm un bez vārdiem atklāja viņa tābrlža domas. Stiltons piecēlās. Fošs viņu pavadīja ar skatienu.

- Ko tu ar to iesāksi? - viņš jautāja.

Foša balss trīcēja. Viņš nespēja saņemties. Viņš bija satriekts.

- Es to paturēšu, - Stiltons teica.

- Paturēsi?

- Jā. Līdz tu iesniegsi atlūgumu. Tev ir divas dienas laika. Ja tu līdz tam nebūsi aizgājis no šis iestādes, es nosūtīšu failu Dagens Nyheter žurnālistam un kopiju apgabala policijai. Tas pats notiks, ja mēģināsi tuvoties Ovetei Anderšonei.

Stiltons devās uz durvīm.

Viņš bija izteicis ultimātu. Viņš izdarīja to pašu, ko Fošs bija nodarījis viņam. Izstūmis viņu no darba policijā.

Durvis viņš pagriezās.

- Tādi salašņas kā tu te neiederas.

Olīvija devās prom no baržas nakts vidū. Luna bija viņu brīdinājusi, ka vientuļai sievietei nevajadzētu staigāt pa pilsētas dienvidu daļu šajā nakts laikā. Viņa to zināja, tāpēc, kur vien iespējams, gāja pa ielu. Pie Marijas laukuma viņu uzrunāja kāds pusmūža vīrietis, kas mēģināja viņu pievērst Dievam. Viņš bija mormonis un acīmredzami piedzēries. Viens no retajiem faktiem, ko Olīvija zināja par mormoņiem, bija tas, ka viņi ir atturībnieki, tāpēc vīrieša mēģinājumi bija neveiksmīgi. Kad viņi bija tikuši lidz Jētgātanai, viņa palūdza, lai viņš iet ellē.

Bet iepriekšējais vakars bija atstājis pēdas. To viņa pamanīja, mazgājoties dušā. Viņai sāpēja galva un vēderā dedzināja. Un, kad viņa iedomājās par to, kas šodien jāizdara, vieglāk nekļuva pat pēc brokastīm.

Sandra.

Viņa zināja, ka ir spiesta viņu satikt, viņa negribēja notikušo pārrunāt pa telefonu un jutās nomākta. Tajā pašā laikā viņa apzinājās, ka tas jādara iespējami drīz. Kuru katru brīdi mediji uzzinās, ka mācītājs, vārdā Tūmass Vēlanders, ir atzinies Bengta Sālmana slepkavībā.

Kā arī slepkavības iemeslus.

Viņa gribēja paspēt pirms tam.

Olīvija paņēma glāzi sulas uz guļamistabu un sāka ģērbties. Apģērbusies viņa uzmeta skatienu gultai. Vietai, kur pirms kāda laika

Sandra bija iemigusi. Maza un vientuļa. Olivija atspiedās pret sienu un pārlaida istabai acis. “Tev nav nevienas fotogrāfijas.” Viņa atcerējās Sandras smalko balsi. “Man ir gan,” viņa nodomāja un nolika glāzi. Viņa pieliecās un no gultas apakšas izvilka kartona kasti. Tā bija piepildīta ar ierāmētām fotogrāfijām. Viņa paņēma dažas no tām un piegāja pie sienas, pie kuras atradās gulta. Nagliņas joprojām bija sienā. Viņa lika fotogrāfijas to vecajā vietā. Viņa ņēma vēl un vēl un turpināja kārt. Līdz beidzot visas bija atliktas tieši tajās vietās, kur bija atradušās, pirms Olivija bija tās noņēmusi. Pirms lielajiem pārdzīvojumiem. Tagad tās atkal tur karājās. Fotogrāfijas, kurās redzama viņa un Marija, Arne un Marija, visa ģimene vasarnicā Tīnningē. Viņa paskatījās uz sienu un attēliem un atkal iedomājās par Sandru.

Viņas telefons ievibrējās.

Tā bija īsziņa no Alekša. Viņš pateicās par Silvergordenas materiāliem. Viņš pieļāva, ka tos viņam sūtijusi Olivija. Viņa neatbildēja. Kad pienāks īstais laiks, viņa ar viņu sazināsies personiski. Viņš bija labs informācijas avots, kuru viņa bija pārpratusi un pret kuru bija izturējusies netaisnīgi, to viņa saprata tikai tad, kad atrisinājās situācija ar Vēlanderu. Alekss vienmēr bija bijis tiešs pret viņu, bet viņa savā ziņā nebija viņam uzticējusies. Taču viņš bija žurnālists, un žurnālistikas ūdeņos nebija viegli peldēt.

Olīvija iegāja virtuvē un apsēdās ar telefonu rokās. Ilgāk to vairs nevarēja atlikt. Viņa jau grasījās zvanīt Šarlotei, bet Šarlote piezvanīja pirmā. Šarlote bija ļoti satraukta un pastāstīja, ka Sandra ir nomākta, ieslēgusies savā istabā un nepārstāj raudāt.

- Man neizdodas ar viņu parunāties! Viņa tikai raud un raud! Vai tu, lūdzu, varētu atbraukt un palīdzēt?

Olivija brauca tik ātri, cik vien varēja. Ceļā uz Huvudstu viņa apdomāja darāmo. To, ko Toms pagājušogad nebija uzdrīkstējies izdarīt. Pastāstīt patiesību. Viņa negribēja rīkoties kā viņš.

Bet tagad Olīvija Stiltonu saprata.

Viņa palūkojās uz to no cita skatpunkta.

Viņa saprata, kāpēc viņam toreiz nepietika drosmes. Nav viegli atklāt patiesību, kas varētu smagi satriekt jaunu sievieti. Tagad viņai bija jānodara pāri Sandrai. Ne jau savas rīcības dēļ, bet tomēr. Viņai būs jāsēž Sandrai pretī un jāskatās viņai acīs, kad viņa uzzinās patiesību. Viņai būs jāredz Sandras seja, viņas ķermenis un jāsaprot, cik tāls ceļš Sandrai vēl ejams.

Tāpat kā savulaik Olivijai pašai.

Viņa iegriezās Johana Engsberjsvēgā un novietoja mašīnu. Šarlotes dzīvoklis atradās pēdējā augstceltnē.

Olivija bija apsvērusi sakāmo simtiem reižu. Apdomājusi, kā viņa to pastāstīs, kā uzsāks sarunu, kā formulēs to tik saudzīgi, cik vien iespējams.

Viņa nolēma, ka vienīgais veids, kā to pateikt, ir būt tiešai.

“Tavs tētis un Tūmass pornogrāfijas akta tiešraides laikā kļuva par slepkavības lieciniekiem. Tūmass noslepkavoja tavu tēti, lai to noslēptu.”

Viņa tuvojās daudzstāvu ēkai un palūkojās uz Šarlotes logiem.

-SANDRA!!!

Olīvija iekliedzās. Atskanot kliedzienam, Sandra paskatījās lejup. Deviņus stāvus augstāk viņa stāvēja uz balkona malas. Basām kājām. Viņas ķermenis viegli šūpojās. Sandra pacēla skatienu augšup un pavērās debesis. Dažas sekundes. Pēc tam viņa paliecās uz priekšu un ļāvās kritienam atplestām rokām. It kā mēģinātu lidot.

Viņa kliedza visu kritiena brīdi.

OLĪVIJA STĀVĒJA pie Stilhetensas kapelas un vēroja mazu vāve-rīti, kas rausās augšup pa vienu no tumšajām priedēm. Pusceļā tā apstājās un pagrieza galviņu pret baznīcu. Baznīcas dobjo zvanu skaņas piepildīja visu kapsētu. Olīvija sekoja vāverītes skatienam un redzēja melnās drēbēs tērpušos cilvēkus dodamies iekšā pa lielajām baznīcas durvīm. Viņu vidū bija arī Marija. Kad Olīvija atskatījās, vāvere bija nozudusi.

Olīvija apsēdās trešajā solā no priekšas, pašā malā. Pārējās sola vietas bija aizņemtas. Baznīcā bija vietas divsimt cilvēkiem, un trešdaļa baznīcas bija pilna. Olīvija nolaida skatienu uz klēpī sažņaugtajām rokām. Kad mācītāja stāstīja par Sandras īso dzīvi, Olīvija dzirdēja solos sēdošo jauniešu šņukstus. Viņa pieļāva, ka tie bija Sandras klasesbiedri. Viņa turpināja vērot rokas, jo nevēlējās skatīties uz altāri. Uz vietu, kur pirms pavisam neilga laika bija sprediķojis mācītājs Tūmass. Atmiņas par viņu nedrīkst sabojāt šo brīdi.

Kad mācītāja lūdza tuviniekus atvadīties no Sandras pie zārka, Olīvija palika sēžam. Viņai rokās bija sarkana roze, viņa to noliks uz zārka. Bet viņa gribēja pagaidīt, jo nevēlējās stāvēt rindā. Viņa gribēja pieiet pie Sandras viena pati.

Redzot pēdējos bēriniekus atstājam zārku, viņa piecēlās un devās uz priekšu. Zārka vāku klāja ziedu kaudze. Viņa apstājās vienā pusē un lūkojās uz mazo, gaišo koka zārku. Viņa uzmanīgi nolika rozi uz vāka un lāva asarām ritēt pāri vaigiem. Viņa tā stāvēja ilgi, līdz juta, ka spēj pateikt: “Sandra, es domāšu par tevi, kā tu man lūdzi.” Un čukstus piebilda: “Apsolu.”

Marija stāvēja gabaliņu tālāk. Viņa redzēja savu meitu paceļam galvu un noslaukām asaras, viņa redzēja viņas bezgalīgās skumjas.

Nodurtu skatienu Olīvija atkāpās no zārka. Pienākusi pie Marijas, viņa apstājās, piegāja viņai tuvāk un ilgi un silti viņu apskāva. Apskāviena laikā viņa iečukstēja mammai ausī: “Te amo."

Olivija atbrīvojas no apskāviena un devās uz izeju. Marija palika stāvam un juta kamolu kaklā.

Bēru ērģeļmūzika bija dzirdama pat ārpus baznicas. Olivija stāvēja uz kāpnēm un skatījās, kā blāvā saule slīd pār kapsētu. Tā bija ļoti sena kapsēta, kuras vēsture iestiepās divpadsmitajā gadsimtā. To klāja vizuļojošu kristālu sega, jo visu nakti bija snidzis. Olivija nokāpa pa kāpnēm un lēni gāja pa kapsētas celiņiem. Viņa negribēja satikt citus bēriniekus, gribēja skumt vienatnē. Viņa pagāja garām lielākiem un mazākiem kapakmeņiem un devās atpakaļ uz Stilhe-tensas kapelu. Viņa bija paveikusi pašu smagāko, ko viņai dzīvē bija nācies darīt.

Atvadījusies no Sandras.

Viņa apstājās pie skaistās kapelas un atspiedās pret vienu no lielajām, tumšajām priedēm. Cilvēki nāca ārā no baznīcas un devās uz savām automašīnām un autobusiem. Viņu dzīve turpināsies, viss turpināsies, saule spīdes, līdz uznāks lietus, viss ies savu gaitu. Olivija no kabatas izvilka mazu, dzeltenu llmlapiņu un paskatījās uz to. “Kāpēc tava dzīve neturpināsies?” viņa nodomāja. “Kāpēc tu nebiji gana stipra?” Viņa sajuta asaras ritam pār vaigiem un iebāza lapiņu atpakaļ kabatā. “Vai man bija jābūt stiprākai? Vai es būtu varējusi tevi no tā pasargāt? Vai tā ir mana vaina?”

Viņa paspēra sniegu savā priekšā.

“Tā nebija mana vaina. Ne jau es sabojāju tavu dzīvi.” Olivija juta sevī augam naidu. “Tavu dzīvi sabojāja daži pretīgi vīrieši. Viņi samaitāja nevainīgas meitenes dzīvi.”

Olivija iztaisnoja muguru un paskatījās uz baznīcu. Uz kāpnēm stāvēja bariņš melnā tērpušos cilvēku. Viņa devās pretējā virzienā cieši sažņaugtām rokām, skumjas un naids spieda krūtis, bet, nonākusi pie pēdējā baltā kapakmens, viņa saņēmās.

Sandras dēļ.

Viņa pagāja garām kapam un tā ari neredzēja, ka vientuļa vārna aiz viņas muguras nolaižas uz pelēka marmora kapakmens.

Mēs pateicamies kriminālinspektorei Ulrikai Engstremai un franču rakstniekam un žurnālistam Sedrikam Fabram par vērtīgo informāciju.

Pateicamies Estridai Bengtsdoterei par to, ka viņa nepagurusi rūpīgi lasīja mūsu darbu.

Pateicamies Lēnai Stjernstremai no Grand Agency, kā arī Susan-nai Romānusai un Pēteram Kārlsonam no Nordsted par iedvesmu un atbalstu visās jomās.*

Silla Berjlinda, Rolfs Berjlinds TREŠĀ BALSS

1

Zlatans Ibrahimovičs (dz. 1981) - bosniešu un horvātu izcelsmes Zviedrijas futbolists, valsts izlases kapteinis.

2

Lundsberjā privātskola, dibinātā 1896. gadā Stūrforsā. Tajā valda konservatīva gaisotne.

3

Rastafarisms - 20. gadsimta 30. gados Vestindijas salās radusies reliģiska un sociāla kustība, kura aicināja melnādainos atgriezties Āfrikā un kuras sakramentā ietilpst marihuānas lietošana.

4

Dzīvojot ārpus likuma, tev jābūt godīgam. (Angļu vai.)

5

Nav paredzēts citēšanai. (Ang/u vai.)

6

Zviedrijas internēta televīzija.

7

Viens no galvenajiem varoņiem kinofilmā “Volstrīta" (1987) un “Volstrita nekad neguļ” (2010) - Volstritas “karalis", kas ticis apsūdzēts krāpšanā un naudas atmazgāšanā un alkatibu uzskata par pozitīvu īpašību, kura virza pasauli.

8

Djego Rivera (1886-1957) - meksikāņu gleznotājs.

9

Demjens Hērsts (dz. 1965) - britu mākslinieks, kura daiļrades galvenā tēma ir nāve.

10

Henrijs Kreviss (dz. 1944) - veiksmīgs amerikāņu biznesmenis.

11

De rodgrdna - politisko partiju (Sociāldemokrātiskās, Zaļās un Kreisās) koalīcija Zviedrija.

12

l.andsorganisationen (LO) — Zviedrijas Arodbiedrību konfederācija.

13

14

Bizness kā parasti pirmajā vietā. (Angļu vai.)

Content

Berjlindi Silla & Rolfs Trešā balss

1