Kubļickis Georgijs

Trīs Ņujorkas rudeņi

Georgijs Kubļickis

Trīs Ņujorkas rudeņi

.

CERĪBU UN VILŠANĀS SALA

—    Pie šī nama, lūdzu.

Taksometra šoferis spogulītī ar ziņkāri palūkojās uz mani. Viņš strauji nobremzēja pie vēstniecības durvīm, kur uz ovālas izkārtnes bija attēlots noplucis ērglis — rets putns, kas savā dzimtenē, Savienotajās Valstīs, saglabājies galvenokārt uz ģerboņiem.

Pirmā pieņemamā istaba nebija sevišķi labi iekārtota. Tur jau bija trīs man pazīstami žurnālisti, bet tūlīt pēc manis iedrāzās enerģiskais TASS korespondents, kam bija visu pasaules vēstniecību pastāvīga apmeklētāja izskats.

—    How do you do, džentlmeņi? Ceru, ka neesmu nokavējies?

Es viņu agrāk nepazinu. Viņš spēcīgi paspieda man roku un smiedamies ievilka mani kaktā.

—    Pirmo reizi šeit? Tad varbūt par piemiņu vienreiz nospiedīsim?

Kaktā stāvēja dzelzs galds, izraibināts ar melnu, treknu krāsu, kura atgādināja tipogrāfijas krāsu. Uz galda gulēja veltnīši pirkstu noziešanai. Turpat bija tīras veidlapas ar iedalījumiem visas plaukstas nospiedumam un ar rūtiņām katram pirkstam atsevišķi, kā arī pamācība, kā jārīkojas, lai dabūtu pavisam labus nospiedumus.

Kamēr mēs to visu aplūkojām, parādījās laipni smaidoša meiča un uzaicināja mūs ieiet kādā citā istabā. Ierēdnis, smaidīdams mazliet oficiālāk, pacēla

mūsu pasu paciņu tā, kā Brīvības statuja pacēlusi savu lāpu.

—Kungi, jums izsniegta vīza «C-2».

Viņš to pateica ar tādu izteiksmi, it kā dabūt vīzu «C-2» būtu viss, par ko varētu sapņot katrs, kas lido pāri okeānam. Pēc tam ierēdnis, cenzdamies pareizi izrunāt uzvārdus, izsniedza katram pasi, kurā bija ielikts ar rakstāmmašīnu uzrakstīts papīrītis. Viņš novēlēja mums patīkamu lidojumu un izteica cerību, ka Ņujorkā mūs sagaidīs labs laiks.

Pasē bija iespiests zīmogs ar tāda paša ērg|a attēlu. Ieliktajā papīrītī bija paskaidrots viss, kas mums bija jāzina par vīzu «C-2». Mēs izlasījām, ka minētā vīza atļauj pases īpašniekam iebraukt Ņujorkas pilsētā uz Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas sesiju un uzturēties Ņujorkā rajonā, kura robežas minētas tālāk. «Izbraukt no minētā rajona,» bija brīdināts papīrītī, «atļauts, tikai lai atstātu Savienotās Valstis.» Tātad, ja «robeža pārkāpta», savāc savas mantiņas?

Kāds tad īsti rajons mums bija nosprausts?

«Robeža ziemeļos iet pa 97. Iststrītu un Transversroudu Nr. 4; rietumos — pa 9. avēniju (starp 26. un 49. strītu), 8. avēniju (no 49. strīta līdz Kolumbijas laukumam), Centrālparka rietumu malu (no Kolumbijas laukuma un Transversrouda Nr. 4); dienvidos —pa 28. strītu (no 9. avēnijas līdz 1. avēnijai), 26. strītu (no 1. avēnijas līdz Istriveras caurbrauktuvei); austrumos — pa Istriveras caurbrauktuvi.»

Numurētās avēnijas, strīti un roudi iesācējam bija mīkla. Es devos pie kāda paziņas, kas Ņujorkā bijis ar tūristu grupu. Viņam bija diezgan sīks pilsētas plāns.

—    Jā-ā, brālīt… Tikai Menhetena! Pamatīgi tev apcirpuši Ņujorku, — tik vien pateica mans paziņa, izlasījis vēstniecībā saņemto papīrīti.

Lai nebūtu vairs jāatgriežas pie Ņujorkas ģeogrāfijas, izklāstīšu šeit gudrības, kuras arī jūs varat smelties no rokasgrāmatām. Astoņi miljoni Ņujorkas iedzīvotāju izvietojušies uz lielām un mazām salām Hudzonas deltā, kā arī kontinenta ielejā. Bez tam šī milzu pilsēta aprijusi, piesaistījusi sev, ievilkusi savā orbītā ne mazumu agrāk patstāvīgu pilsētiņu abpus Hudzonas. Sajā Lielajā Ņujorkā dzīvo gandrīz 15 miljoni cilvēku.

Tātad vīza «C-2» bija pārvērtusi mums Lielo Ņujorku par mazu pilsētu — tikai Menhetenas salu.

Daba pamatīgi izstiepusi šo salu pa meridiānu^ Platā Hudzona apskalo Menhetenu no vienas puses, Istriveras šaurums (Austruinupe) — no otras. Sauszeme izraibināta ar sarkanīgām metro līniju dzīsliņām, bet plāna ūdens zilgmi šķērso tilti un tuneļi.

Nu, ko lai dara, Menhetena tomēr ir pilsētas centrālā daļa. Pie šīs salas kuģu piestātnēm beidz savu ceļu okeāna kuģi. Seit, pie pilsētas galvenajām stacijām, beidz savu skrējienu vilcieni. Seit ir Ņujorkas parādes pieņemamā telpa, tās administratīvais centrs, tās naudas maiss, tās tirdzniecības lete, tās teātru skatuve, tās godība un ārējais spožums …

— Pag, pag, — teica mans paziņa. — Tavā rīcībā nemaz nav visa Menhetena. Pārlasīsim vēlreiz tavu papīri ti.

Un mēs sākām uz plāna apvilkt līniju pa lapiņā minētajām avēnijām — garenvirziena prospektiem, strītiem — šķērsojošām ielām un roudiem — šosejām, kas šķērso parka zaļo taisnstūri salas centrā. Mums ierādītais iecirknis aizņēma tikai daļu no pilsētas centrālā rajona centrālās daļas. Platības ziņā tā bija viena sešdesmitā vai viena astoņdesmitā daļa no visas Ņujorkas teritorijas.

No salas iegarenā ķermeņa mums bija izgriezts tāds gabals, lai mēs nevarētu nokļūt vietās, kur notiek masu sapulces un mītiņi, piemēram, Medisonskvērgārdenā. Gar to robeža meta asu līkumu, apejot un atstājot šo zāli ārpus mums pieejamās zonas. Tads pats stāvoklis bija ar Kolizeju. Aizliegtajā zonā atradās arī lielākā daļa Brodvejas un … Brīvības statuja!

— Tad, lūk, kas tu par putnu! — smējās mans paziņa. — Pat Majakovskis pastaigājās pa visu Ņujorku, bet tādus brāļus kā jūs ierobežo. «Aukstais karš»… Vēlāk viņiem pašiem droši vien būs neērti to atcerēties.

Vēlāk… Bet kā mums var but ap dūšu pašlaik? Apmeklēt Ņujorku un neredzēt Ņujorku?!

Es salocīju plānu. Uz tā vāka bija attēlots vīrietis vidējos gados. Vīrietis lūkojās uz mani pavisam sirsnīgi un laipni. Parakstā zem attēla bija teikts, ka tas ir Roberts Vāgnera kungs, jaunākais, Ņujorkas mērs. Zem viņa fotoattēla sīkiem burtiņiem bija iespiests aicinājums tiem, kas pagodināja pilsētu ar savu apmeklējumu.

«Mēs, kas dzīvojam un strādājam Ņujorkā,» rakstīja mērs, «esam priecīgi, ka varam iepazīstināt ar mūsu lielās pilsētas daudzajiem jaukumiem visus, kas mūs apmeklē. Brīvības statuja mūsu ostā ir viesmīlības simbols, kuru mēs parādām visiem. Daudzriāciju pilsēta Ņujorka, kuras iedzīvotāji dzīvo miera, harmonijas un progresa atmosfērā, ir vispiemērotākā vieta Apvienoto Nāciju Organizācijai… Jūs šeit atradīsiet īsti draudzīgu garu … Drīzāk un biežāk atbrauciet pie mums.»

—Se, ņem plānu, — teica mans augstsirdīgais draugs. — Protams, žēl, tas ir suvenīrs, bet tev tas vairāk nepieciešams. Ja vajadzēs, varēsi uzrādīt pases vietā. Sak, kā tad tā, kungi? Te taču skaidri un gaiši teikts par viesmīlības simbolu, kura tiek parādīta visiem! Amerikāņi ir tauta, kas saprot humoru. Es, protams, tā nedomāju par tiem, kas izgudrojuši šo vīzu «C-2».

Man neatlika nekas cits kā pateikties un noglabāt šo velti kabatā.

Ar vēstniecībā pavadīto rītu sākās manu Amerikā nodzīvoto dienu skaitīšana. To nebija mazums. Es nodzīvoju Ņujorkā trīs rudeņus. Un, ja šajos trijos rudeņos man izdevās redzēt daudz mazāk, nekā gribējās, tad tā bija ne tik daudz mana vaina kā daudzu cilvēku kopējās likstas, kuri vēl arvien dzīvo savstarpējas neuzticības atmosfērā.

Ņujorkā es strādāju par laikraksta «Ļiteraturnaja gazeta» speciālkorespondentu Apvienoto Nāciju Organizācijas štāba mītnē. Un mans stāstījums sāksies ar reportāžu no šīs starptautiskās saliņas Ņujorkas vidū — no saliņas, kur dižais un smieklīgais atrodas viens otram blakus, kur zem viena kupola pulcējas divās pasaulēs un daudzās pasaulītēs sadalītās cilvēces vairākuma pārstāvji, no saliņas, kur cerības nomaina vilšanās, bet vilšanos — jaunas cerības.

JŪSU APVIENOTĀS NĀCIJAS

Man nemaz nevajadzēja smidzinošā lietutiņā atvērt karti, nevajadzēja ari prasīt ceļu, jo ANO sekretariāta debesskrāpis pacēlās rudenīgajās debesīs netālu no viesnīcas.

Cik ļoti līdzīgs! Kam tad īsti? Tikai sev — tūkstoškārt aprakstītajam: pelēcīgā, smidzinošā miglā tīts gigantisks stikla taisnstūris, kuru trīsdesmit deviņu stāvu logu rāmji iedalījuši sīkās rūtiņās.

Policijas jātnieki patrulēja gar trotuāru. Lāsumoja zirgu slapjie krusti. Pie ieejas viļņojās lietussargi: šodien tūristi pēdējo reizi pirms sesijas atklāšanas varēja nokļūt štāba mītnes teritorijā.

«Nesteigsimies,» es teicu sev. «Vispirms, ser, apstaigāsim visas malas.»

«Visas malas» — tā ir ANO štāba mītnes saliņa Ņujorkas kvartālu okeānā. Kāds žurnālists savu iespaidu aprakstam, kas gūti, iepazīstoties ar to, devis virsrakstu «Ceļojums kosmosā» — tik neparasts viņam likās viss, ko viņš bija redzējis aiz štāba mītnes žoga. «Pasaules galvaspilsēta» — tā šo 'teritoriju nosaucis kāds cits žurnālists. «Jūsu Apvienotās Nācijas» — tā ir rakstīts uz oficiālā ceļveža vāka.

«Jūsu Apvienotās Nācijas» apmetušās izstiepta taisnstūra vidū, kuru no sāniem iežogo Četrdesmit otrā un Četrdesmit astotā iela. Tā fasāde iziet uz Pirmo avēniju, bet aizmugurē to apskalo īstrivera.

Šie daži hektāri ir it kā starptautiska, «nevienam nepiederoša» teritorija. Tur vara pieder ANO, un tur vajadzētu valdīt kārtībai, kas visvairāk veicinātu starptautiskās organizācijas darbu.

Bet…

Lūk, viens no daudzajiem «bet»: lai izkāptu ANO saliņā, ne vien jāšķērso okeāns, bet arī jābrauc ar taksometru pa Ņujorkas lielām. Bet šim pēdējam ceļojumam vajadzīga vīza iebraukšanai Savienotajās Valstīs. Tāda vīza amerikāņiem būtu jādod visiem, kas brauc darīšanās uz ANO. Bet dažreiz viņi to nedod.

Patriss Lumumba, Kongo premjerministrs, gribēja

runāt Ģenerālajā Asamblejā. Viņš necentās panākt, lai amerikāņi viņu ielūgtu viesos. Viņš tikai prasīja, lai viņam dotu iespēju izmantot savas neapstrīdamās tiesības. Bet Ģenerālā Asambleja tā arī nedzirdēja Āfrikas varoņa balsi.

Es lēnām eju gar žogu, ko no trotuāra vēl atdala īsi apcirptu krūmu dzīvžogs. Aiz tā puslokā paceļas karogkāti, uz kuriem pēc Asamblejas atklāšanas plīvos nāciju karogi. Strādnieki krāso tikko uzstādītus papildu karogkātus. Tie paredzēti jaunajām valstīm, kuras nesen ieguvušas neatkarību.

Krāšņā, zaļā ANO sala atbīdījusi uz visām pusēm veco ķieģeļu namu kvartālus. Tās debesskrāpis no augšas nolūkojas uz blakus esošo elektrostaciju ar kūpošajiem skursteņiem, uz garāžām, restorāniņiem, šaht* veida pagalmiem bez saules gaismas, bez kociņiem.

Pasaules labākie arhitekti domāja, kā apbūvēt starptautiskos hektārus. Un, mezdami izaicinājumu Ņujorkas saspiestībai, uzslēja debesīs vienu stingrās līnijās ieturētu stikla taisnstūri, bet trīs pārējās ēkas — Ģenerālās Asamblejas sēžu zāli, konferenču ēku un bibliotēku — pieplacināja zemei, izpleta zaļajā parkā, lai pavērtu ceļu vējam un saulei.

To izvietojumu var labi parādīt ar sērkociņu kastītēm. Trīs es uzliktu ar šauro galu citu uz citas — tas būtu sekretariāts. Vienu noliktu plakaniski tā sānos, izvirzot mazliet uz priekšu, — tā būtu Asamblejas sēžu zāle. Otra — aizmugurē cieši pie sekretariāta noliktā kastīte būtu konferenču ēka, bet pēdējā — sānis atvirzītā kastīte būtu bibliotēka.

Bet bija jau laiks iet aiz žoga. Lietus beidzās. Gaišas ūdens lāses mirdzēja uz vēlīnajām rudens rozēm, kas iestādītas gar aleju. Dziļumā, rotaļlaukumā, draiskojās bērni, augsti lidoja šūpoles. Baltās akācijas, mirtes, ķirši un vilkābeles apjoza zālājus un baseinu, kura vidū šļāca strūklaka.

Baseina dibenā locījās melnas, viļņveidīgas līnijas. Tās bija izliktas no akmeņiem, kas tika atvesti no Grieķijas salas Rodosas. Šie akmeņi nav pirkti: tos grieķu bērni un mātes savāca akmeņlauztuvēs un uzdāvināja

Apvienotajām Nācijām; bet pati strūklaka uzcelta par naudu,ko sakrājuši amerikāņu skolēni.

Visur šajā saliņā redzamas dažādu zemju un tautu veltes. Japāņi atsūtījuši «miera gongu». Tas uzkārts pagalmiņā, kas dekorēts ar marmoru no Jeruzalemes apkaimes. Dienvidslāvija uzdāvinājusi slavenā tēlnieka Avgustinčiča darbu: sievieti uz zirga ar globusu un olīvkoka miera zaru rokās.

Atvēzējis veseri, Istriveras krastā pārkaļ šķēpu par lemesi bronzā atlietais mūsu tautietis, ko veidojis Vučetičs.

Septiņas niķelēta tērauda durvis, ko atsūtījusi Kanāda, ved Ģenerālās Asamblejas marmora ēkā. Milzīga, gara halle, visur tūristu pūļi. Un gandrīz pie pašas ieejas pie griestiem redzams mūsu pirmais mākslīgais Zemes pavadonis, kurš pārsteidza visu pasauli.

Pienāca vēl divi mūsu žurnālisti. Nostājāmies pie kases.

—         Vienu dolāru, lūdzu. Pateicos jums. Vienu dolāru … Pateicos jums.

Meitenes elegantos zilos kostīmos ar gida uzšuvi uz piedurknes jautri tērzē, gaidot kārtējo «kaučuka kaklu» grupu — tā Amerikā iesaukuši tūristus. Kāda slaida blondīne ziņkārīgi aplūko mūs.

—          Palūkojieties, — es saku. — Ja tādu meiteni satiktu Maskavā, būtu jāsaka — īsta krievu sieviete. Mati, seja …

—          Paldies, — mazliet ironiski palokās meitene.

—    Tātad īsta krievu sieviete?

To viņa saka krieviski, gandrīz bez akcenta. Arī uzvārds tīri krievisks — Ivanova. Vecāki dzīvo Argentīnā.

—     Kāpēc ne šeit?

—     Tāpat vien, ir iemesls.

—     Vai viņi sen aizbraukuši no Krievijas? …

—         Kungi, novēlu jums vispatīkamāko ekskursiju. Lūk, miss Dirdere, viņa jums visu parādīs un pastāstīs.

Un «krieviete» mūs nodod slaidas amerikānietes gādībā. Šķiet, ka viņai ne visai gribas stāstīt par sevi un saviem vecākiem. Varbūt viņa nevēlas, lai to turētu aizdomās, ka viņa simpatizē padomju ļaudīm?

Tā mēs devāmies kopā ar miss Dirderi pa eskalatoriem, zālēm un ejām, grozīdami kaklus un švirkstinādami spalvas. Durvis, kas atvērās bez trokšņa, ielaida mūs pusapgaismotās tukšās zālēs, kur apgleznotās sienas krāsu un simbolu valodā runāja par laimi, par to, ka pasaulē jāvalda mieram. Mēs daudznozīmīgi saskatījāmies, ieraudzīdami koridoru, kur trijās rindās izvietoti galdiņi ar rakstāmmašīnām žurnālistu vajadzībām. Mums parādīja ANO iekšējā televīzijas tīkla ekrānus, kuros var vērot zālē runājošo oratoru sejas izteiksmi. Mēs uzzinājām, ka Apvienoto Nāciju Organizācijai ir savas radioprogrammas, kuras pārraida 25 valodās. Mums bija gods vaigu vaigā redzēt misteru Džeimsu Rinaldi, kas prot 32 valodas, tiesa gan, tikai vienas frāzes ietvaros: «Nospodrināt, kungs?» Bez galvenā zābaku spodrinātāja mums parādīja arī ANO delegātu bāra pārzini. Uzzinājis, ka ekskursantu vidū ir krievu žurnālisti, viņš uzskatīja par savu pienākumu pastāstīt, ka bāra vajadzībām nopirktas dažas kastes «vodkas», «gorilkas» un poļu «luksusa degvīna». Viņš vēl piebilda, ka restorānā bez parastajiem ēdieniem vienmēr dabūjami tautiskie dežūrēdieni.

—    Arī krievu ēdieni?

—    Protams, protams! Reizi nedēļā var dabūt Kijevas kotletes!

Pēc tam mūs noveda pagraba stāvos, kur suvenīru veikals piedāvāja tādu izvēli, kādu laikam gan būs redzējis tikai pasaules apceļotājs. Tur pārdeva sarkanus koka zirdziņus, ko darinājuši Zviedrijas provinces Dalarnas mājamatnieki, melnas muzikantu figūriņas no Sudānas, Nefertitas mālu medaljonus, ko izgatavojuši Kairas meistari, kaldinātas krūzītes no Bagdādes, dāņu rotaļlietu gvardus ar neilona lāčādas cepurēm un daudz daudz citu brīnumlietiņu. Taču mūsu koka bābiņu šajā bagātīgajā sortimentā nebija. Par’tām neviens nebija parūpējies.

Mēs brītiņu pasēdējām ar gaiši zilu ādu apvilktajos Drošības padomes krēslos. Mums parādīja arī citus krēslus citās zālēs, kur parasti notur sēdes Ietekmīgas Personas un pat Ļoti Augsti Stāvošas Personas, kuru vārdus izrunāja ar lielu godbijību. Bet, jo tālāk turpinājās mūsu ekskursija, jo vairāk mani pārņēma dīvaina sajuta, it kā mēs staigātu nevis pa vispasaules organizācijas štāba mītni, kur risina mūsdienu svarīgākās problēmas, bet gan pa lieliski iekārtotu muzeju.

Tāda sajūta droši vien radās ne tikai tāpēc, ka visas šīs zāles un koridori vēl bija tukši, bet ari tāpēc, ka pārāk pasvītroti nosvērta bija mūsu gida runa, kas pa lielākajai daļai plūda it kā pa sīkām urdziņām sānis no galvenās gultnes.

Mēs uzzinājām, ka agrāk, sen sen atpakaļ, tā vieta, pa kuru mēs pašlaik staigājam, saucās par Bruņurupuču līci un ka tieši šeit bija ierīkojuši fermu divi angļi — Holms un ITols, kuri audzēja tabaku. Mēs uzzinājām arī, ka Neatkarības kara laikā tieši pretim ieejai, kas paredzēta ekskursantiem, tika pakārts varonīgais kapteinis Heils.

Mēs uzzinājām, — ja visu filantropu filantrops Džons Rokfellera kungs savā laikā nebūtu samaksājis vairākus miljonus dolāru par zemi īstriveras krastā, tad Apvienoto Nāciju Organizācija varbūt atrastos kādā citā vietā, piemēram, Ženēvā vai Sanfrancisko.

Mēs uzzinājām, — ja visus paklājus, kas sedz štāba mītnes grīdas, izstieptu vienā linijā, tad tā būtu 15 jūdzes gara, ka šejienes lifti nolido augšup un lejup 300 jūdzes dienā, ka parkā augošās tējrozes nav parastās tējrozes, bet gan puķkopības konkursa uzvarētājas.

Bet diemžēl mēs pārāk maz uzzinājām par to, kas īsti notiek starp paklājiem un tējrozēm. Meitene tikai paskaidroja, ka Ģenerālā Asambleja ir kaut kas līdzīgs pasaules parlamentam, kur katra valsts, kas uzņemta par ANO locekli, var sūtīt līdz pieciem pārstāvjiem un vēl piecus rezerves pārstāvjus, bet ekspertus un padomniekus, cik vēlas. Taču reiz no viņas paskaidrojumiem gribot negribot bija jāsecina, ka lietas izlemj nevis šie pārstāvji, bet gan Ģenerālsekretāra kungs, kura titulu meitene pat balsī izteica it kā ar lielo burtu. Viņam ir tiesības dot rekomendācijas Ģenerālajai Asamblejai, viņš sastāda pārskatus par ANO darbu, viņam pakļauti visi sekretariāta 39 stāvi. Viņš… Nu, kā lai to pasaka? Viņš ir kaut kas līdzīgs «vispasaules valdības» premjerministram.

Vīpsnādami mēs iznācām pagalmā. No tālienes viss likās citāds. Bet šeit — muzeja klusums, labi audzināti kalpotāji, rožu aromāts, strūklakas šalkoņa…

Tas notika nedēļu pirms sociālistisko zemju delegāciju atbraukšanas uz Ģenerālās Asamblejas XV sesiju.

VECAJA KUĢU PIESTĀTNE

Es beidzu rakstīt šo grāmatu gandrīz četrus gadus pēc tā rudens notikumiem. Daudz kas tagad tēlojas mazliet citāda gaismā. Laika pārbaude izdarīja savus labojumus, deva iespēju pareizāk novērtēt notikumu jēgu un nozīmi — novērtēt, kā tie ietekmējuši nākotni.

Tagad, pēc zināma laika, šķiet vēl aplamāka tā nervozitāte, ar kādu ASV valdība toreiz izturējās pret dažu delegāciju vadītāju ierašanos Ņujorkā. Šķiet pavisam neiespējami, ka aerodromi, ostas un rezidences bija pārvērstas par aplenktiem cietokšņiem, ka bija sacelta kājās visa Ņujorkas policija un visi detektīvi, bet presē aicinājumi saglabāt mieru un rīkoties saprātīgi pazuda starp musinājumiem uz bezatbildīgu un neprātīgu rīcību.

Sevišķi palicis atmiņā, kā Ņujorka sagaidīja turboelektrokuģi «Baltiku», uz kura atradās Baltkrievijas, Bulgārijas, Ungārijas, Rumānijas, Padomju Savienības un Ukrainas delegācijas.

… «Baltikai» vajadzēja pienākt no rīta. Sirēnas sāka kaukt jau naktī. Nebūdams pie tā pieradis, es'bieži pamodos, izlēcu no gultas un skrēju pie loga, lai pārliecinātos, vai nav izcēlies ugunsgrēks. Pa ielām, kas atgādināja aizas, traucās melnie policijas automobiļi. Trauksmainas sarkanas ugunis pulsēja uz to virsbūvēm. Sirēnu kaucieni bija dzirdami vēl dažas minūtes, pēc tam tie pazuda mūžīgi nemierīgās pilsētas nakts trokšņos.

Nē, tik un tā nevar iemigt! Varbūt vajadzētu bez steigas aiziet uz kuģa piestātni un ieņemt labāku vielu?

Pulkstenis jau bija pāri pieciem. Atkal lija apnicīgais rudens lielus. Peļķēs uz asfalla varavīksnes krāsās lāsumoja eļļas plankumi. Istriveras krastu aizsedza mitras noliktavas, žogi un drūmi ķieģeļu nami. Ārējās dzelzs kāpnes aizēnoja logus. Šādas kāpnes kā čūskas vijas gar visu vecās Ņujorkas namu fasādēm, atgādinādamas par drausmīgajiem ugunsgrēkiem, kas te kādreiz plosījušies.

Nožēloju, ka biju iznācis tik agri. Septiņdesmit trešajā kuģu piestātnē droši vien vēl neviena nav, un mani laikam nemaz tur nelaidīs.

Bet kas tad tas? Krustojumā stāv milzīgs autofurgons ar paceļamu platformiņu uz jumta un televīzijas sabiedrības emblēmu. Pie masīva statīva zem ūdens necaurlaidīga pārvalka rosās cilvēki spīdīgos lietus mēteļos, kuros atspoguļojas ielas lukturu gaisma. Tātad es neesmu pirmais!

Jā, es neesmu pirmais! Pie Septiņdesmit trešās kuģu piestātnes vārtiem jau sapulcējies pūlis — pusotra vai divi simti cilvēku.

Pirmā policistu līnija, policists sveicina, pielikdams roku pie cepures:

—    Jūsu caurlaidi.

Otrā līnija:

—Lūdzu, uzrādiet caurlaidi.

Trešajā līnijā vairs nebija vienkārša pārbaude. Tur salīdzināja ari ar sarakstiem. Pēc tam bija jāparakstās caurauklotā grāmatā. Un, beidzot, ieraksts to personu sarakstā, kuras iegājušas kuģu piestātnē. Manu vārdu ierakstīja jau ar seši simti devīto numuru.

Kuģu piestātne, kur Ņujorka sagaidīja «Baltiku», nedara godu pilsētai, kas ir viena no lielākajām ostas pilsētām pasaulē. Šī piestātne ir veca un nolaista. Netīrajos logos šur tur izsisti stikli. Pa lūkām un caurumiem jumtā gan pil, gan līst.

Seši simti cilvēku, kas bija ieradušies pirms manis, spiedās tur, kur bija sausāks. Fotoreportieri apsedza savu tehniku ar lietus mēteļiem un žaketēm. Blāvās spuldzes vāji apgaismoja miegainās sejas, kas bija kļuvušas zilganas no aukstuma. Starp citu, amerikāņu «Service» darbojās arī šeit: nezin no kurienes parādījās termosi ar karstu kafiju. Dzerdami tasi pēc tases, žurnālisti lādēja «idiotus, kas bija sarīkojuši to visu».

Ko tad īsti? Nu, visu to, kas arvien vairāk pieauga Ņujorkā ar katru jaunu jūdzi, kura palika aiz «Baltikas». Piemēram, šīs nolaistās kuģu piestātnes izvēle; pelēkās nožogojošo barjeru līnijas uz katra so]a; policijas sirēnu kaukšana …

Bet vakardienas ālēšanās pie Apvienoto Nāciju Organizācijas? Nē, to mani amerikāņu kolēģi nenosoda, tas nekas, tas ir labs materiāliņš avīzēm.

Atceros mūsu idilisko ekskursiju pa ANO zālēm. Kad tā notika? Bezgala sen: pirms kādām piecām dienām.

Kā viss mainījies kopš tā laika! It kā tūlīt pēc tam, kad aiz pēdējā ekskursanta aizvērās vārti, kāds būtu iesaucies: «Nu, zēni, tagad sarausim!»

No rīta pie ANO žoga parādījās iznesīgi jauni cilvēki, kas atgādināja algotos dejotājus no restorāna — ar pomādi ieziestiem, nevainojami sasukātiem matiem. Jaunie ļaudis iebāza garāmgājējiem rokās glītu, uz pusēm salocītu krīta baltu papīra lapu. Papīra lapai bija piesprausta mākslinieciski darināta nozīmīte ar uzrakstu «Nost Kastro!».

Atverot lapu, redzams vesels «revolucionāri demokrātiskās frontes» uzsaukums, kura — ja ne šodien, tad rīt — atgriezīs Kubu «zem brīvības karoga»! Uzsaukumu parakstījuši ekspremjerministrs, eksministrs, bankas eksprezidents, Kubas diktatora Batistas karaspēka eksleitnants, vēl kaut kādi eksi un katoļu universitātes profesors. No uzsaukumā atzīmētās adreses izrietēja, ka pagaidām «fronte» atrodas Brodvejas rajonā.

Kaut kādi ļaužu bariņi rosījās arī pie mūsu pārstāvniecības Apvienoto Nāciju Organizācijā. Ceturtdaļu stundas pirms to parādīšanās — ne agrāk, ne vēlāk — pie ēkas ieejas tika nostādīta pastiprināta policijas patruļa.

Kāds kungs apdilušā uzvalkā attina pašdarinātu plakātu «Atbrīvosim Ukrainu no boļševikiem». Šķielēdams uz logiem, viņš sāka tipināt gar majestātiski vienaldzīgo policistu ierindu, lai dotu ieganstu laikrakstiem ziņot par ukraiņu patriotu masas jaunajām prasībām. «Masa» — cilvēku piecpadsmit — bļaustījās un ālējās.

Ja Maskavā pie ASV vēstniecības kāds parādītos ar plakātu «Atbrīvosim Amerikas Savienotās Valstis no kapitālistiem», tad droši vien to pieklājīgi nogādātu uz psihiatrisko slimnīcu. Bet šeit nekas netika darīts — ne pie tādām lietām vien te ir pieraduši.

Vēlāk pie ANO žoga sākās pretpadomju pašdarbības solistu priekšnesumi. Divi cilvēki no matraču drēbes šūtos paltrakos ar roku dzelžiem (kuru šeit ir atliku likām) pieķēdēja sevi pie laternas staba. Tie, lūk, esot «komunisma vergi»! «Verdzenei» bija ar modernu violetu lūpu krāsu noziestas lūpas, bet «vergs» kustināja Ūsiņas un dramatiski bolīja acis.

Gribēju nofotografēt, bet polismens brīdinoši pacēla roku — «nedrīkst». Uzrādu gaiši zilo ANO korespondenta apliecību, bet viņš noraidoši papurina galvu — «nedrīkst».

Pēc tam polismens negribīgi sāk pildīt savu cildeno misiju — atbrīvot «vergus». Roku dzelžu atslēgas «vergi» bija aizmetusi kaut kur patālu, bet daudz pieredzējušais polismens aizsūtīja uz tuvējo veikalu pēc metālzāģīša. Zāģīša žvikstēšana akompanēja lēdijas histēriskajām vaimanām un lāstiem.

Atbrīvotie «vergi» pārgāja pār ielu un ienira nelielas ēkas durvīs; šī ēka līdz tam laikam burtiski ne ar ko neizcēlās. Turpretim šodien pār visiem trim stāviem izstiepts ļoti muļķīgs pretpadomju plakāts. Bet kas tad īsti mitinās šajā namiņā? Izrādās, ka tur atrodas «verdzināto nāciju organizācija»!

Jā, jā, ir tāda organizācija, un Ņujorka laipni ierādījusi tai vietiņu tieši pretim Apvienoto Nāciju Organizācijai. Pie šī namiņa plīvo neesošo valstu vecie karogi, valstu, kuru tautas jau sen padzinušas savus bijušos valdītājus. Kad otrpus ielas tiek uzvilkti Apvienoto Nāciju daudzkrāsainie karogi, pie mazās savrupmājas tiek nolaistas pusmastā vecās noplukušās lupatiņas, atzīmējot sēras.

No šīs savrupmājiņas spraugām uz tuvējo panīkušo skvēriņu laiku pa laikam pa pāriem izlien kungi ar nejēdzīgiem plakātiņiem.

Kas viņus finansē? Varbūt atbildi varētu dot biedrības «Verdzināto nāciju amerikāņu draugi» čeku grāmatiņas? Bet vai avots, kur kungi no savrupmājiņas smejas icdvesmi, nav likums Nr. 86—90 «Par verdzināto nāciju nedēju»? So likumu, kas aizvaino daudzas nācijas, 1959. gadā pieņēma ASV kongress, kurš apņēmās radīt vislabvēlīgākos apstākļus starptautiskā foruma darbam.

Likums tika pieņemts ar tādu skubu, ka tā sastādītāji starp verdzinātajām nācijām steigā bija pasludinājuši… Kazakiju un Idelurālu! Kopš tā laika savrupmājiņā tā arī nezina, ko darīt, — izdomāt karogu mistiskajai Idelurālas valstij vai uzrakstīt plakātiņu: «Atbrīvosim nelaimīgos kazakiešus martobra 86. datumā starp dienu un nakti…»

To visu — gan par savrupmājiņu, gan par likumu — es uzzināju vēlāk. Bet tajā dienā pirms «Baltikas» pienākšanas, man jāatzīstas, es stāvēju pie ANO žoga apjucis un pārsteigts. Nesenās ekskursijas sterilais korektums un šis balagāns! Jā, balagāns — kā gan citādi lai nosauc to, kas notika tālāk?

Skaļi taurējot, ap stūri iegriezās automašīnu kavalkāde. Pat pie visa pieradušie policijas zirgi sāka nervozi mīņāties no vienas kājas uz otru, kāpdamies atpakaļ uz trotuāra pusi, uzmanīgi ausīdamies un sprauslādami. Mašīnas bija pārpildītas ar cilvēkiem, kas bļaustījās un ālējās. Pa mašīnu logiem bija izbāztas nūjas, pie kurām kuļājās piekārtas lelles bārdaina cilvēka izskatā un plandīja zvaigžņotie ASV karogi. Uz liela zārka, kas bija piesiets pie mašīnas jumta, rēgojās uzraksts «Mierīga līdzāspastāvēšana». Fordos un kreisleros braucošie melnsimtnieki kliedza: «Nost!» — un draudoši kratīja dūres uz ANO ēku pusi.

Pēkšņi es dzirdēju saucienus:

—    Brāļi, mēs esam krievi! Mēs, krievi, mīlam Ameriku! Teiksim komunistiem: «Nē!»

Sājos saucienos bija krietni jūtams akcents, kas ir raksturīgs emigrantu otrās paaudzes pārstāvjiem, kuri izauguši svešā zemē. Kāda cita balss tos pašus vārdus sauca angliski. Saucieni nāca no mašīnas, kas bija greznota ar diviem karogiem: ASV un … cariskās Krievijas!

Momentāni man atausa atmiņā kāda baltemigrantu dzejnieka rakstītās rindiņas, kuras es kādreiz biju dzirdējis no Aleksandra Vertinska:

Kā trīskrāsaina kauna zīme Pland nabadzības karogs šis…

Nu, labi, ko var prasīt no krievu monarhistiem? Bet ASV karogs! Tā aizsegā taču darbojas visa šī kavalkāde, kas trako ēkas priekšā, kur pulcējas daudzu tautu pārstāvji, lai izlemtu pasaules likteņus.

Taču policisti nevis saskaņā ar saviem dienesta pienākumiem un zvērestu aizsargā karoga cieņu, bet gan regulē zvaigžņoto karogu aizsegā sarīkotā autobalagāna ātrumu.

Starp citu, šis balagāns nebija stihiska parādība. Te bija jūtama virzoša roka. Lūk, sludinājums laikrakstā: «Visi uz antikomunistisku masu demonstrāciju! Sapulcēšanās pulksten 6.00 vakarā 67. Iststrītā starp Parka avēniju un Medisona avēniju. Ierodieties ar plakātiem un karogiem!» Kāds cits sludinājums: «Visi uz demonstrāciju! Personas, kas vēlas piedalīties mūsu demonstrācijā, lūdzam ierasties sapulcēšanās vietā — 81. ielas un Pirmās avēnijas stūrī, kur tiks padoti autobusi. Automobiļu īpašniekus lūdzam piedalīties autokādē.»

Viss tika iepriekš paredzēts — gan karogi, gan plakāti, gan autobusi. Vēlāk noskaidrojās, ka bija paredzēta pat atlīdzība par piedalīšanos kājāmgājēju demonstrācijā — 8 dolāri katram.

Ņujorkiešiem par godu jāsaka, ka mēģinājums noorganizēt «autokādi» neizdevās. Garāmgājēji noraudzījās uz komediantiem vienaldzīgi un ar nicināšanu. Viens no «aulokādes» organizētājiem sūdzējās laikrakstā, ka daudzi atteikušies ņemt skrejlapas, saviebušies un novērsušies. Kādā klusā šķērsielā uz viņa automobili esot spļāvuši, bet kāda gados vecāka dāma pat sākusi kliegt, ka viņa neļaus bojāt attiecības starp Krieviju un Ameriku, un solījusies sūdzēties policijai.

To es izlasīju jau kuģu piestātnē kādā tikko iznākušā rīta izdevumā: vakardienas ālēšanās tomēr bija devusi vielu maniem amerikāņu kolēģiem! Bet pašiem trakākajiem šorīt gādīgi ierādīts prāvs aploks iepretim kuģu piestātnes izejai. Visus dzina prom, bet šiem bija gods un vieta. Melni lietussargi kā jumts saslēdzās pār aploku. Pagaidām tur neviens nekliedz — baidās aizsmakt līdz «Baltikas» pienākšanai.

Pār Istriveru aust dūmakains rīts. Garām aizslīd milzīgs peldošais celtnis, mirkšķinādams ar sarkanām uguntiņām. Tādas pašas sarkanas uguntiņas mirgo uz policijas helikoptera. Baltās kaijas uz mirkli iznirst no miglas un atkal pazūd tajā.

Mūs, padomju ļaužu, ir maza saujiņa, ko no visām pusēm saspiedusi policija un starptautiskā prese. Pret vietu, kur tiks nolaists traps, notēmēti simtiem objektīvu, grīdu nosedz resnu kabeļu un vadu vijumi, gan te, gan tur izmēģina magnetofonus, televīzijas kameras, strīdas, rāpjas uz kastēm, kāpj uz pārvietojamām saliekamām kāpnēm …

«Baltika» pienāca tūlīt pēc deviņiem.

Kas notika tālāk?

Burtiski, nekas tāds, kas kaut cik varētu attaisnot visu ārkārtējo gatavošanos pie kuģu piestātnes.

Pa trapu nokāpa cilvēki. Viņi nemeta bumbas, nevicināja dūres, nedraudēja iznīcināt Ameriku. Mazliet sabozušies no lietus pilieniem, delegāciju vadītāji mierīgi gāja pie mikrofona.

Viņu paziņojumi bija īsi. Delegāciju vadītāji izteica cerību, ka pienāks tādi laiki, "id starp viņu pārstāvētajām tautām un Amerikas Savienoto Valstu tautu valdīs sirsnīgas, draudzīgas attiecības. Viņi apsveica talantīgo un miermīlīgo amerikāņu tautu. Viņi teica, ka atbraukuši uz Ņujorku ar nodomu kalpot labai lietai.

Es nezinu, kā sauc ierēdni, kas, acīm redzot, bija galvenais grupā, kura bija atsūtīta sagaidīt delegācijas. Viņš klausījās, acis nolaidis. Droši vien viņam bija kauns — es gribu ticēt, ka tas tiešām tā bija, — kauns par policejisko sagaidīšanu, par mazisko atriebīgumu, par adatas dūrieniem, kas nav cienīgi ne tikai lielās tautas, bet pat ierēdņa, kuram uzdoti parastie vienkāršie oficiālās personas pienākumi viesu sagaidīšanā.

SEPTEMBRA TREŠĀ, OTRDIENA

Ģenerālā Asambleja pulcējas uz savām sesijām katru rudeni. Svinīgā atklāšana parasti notiek viena un taja pašā dienā — septembra trešajā otrdiena.

Labi ir atnākt agrāk, kad vēl gandrīz tukšajā sēžu zālē lēnām pieaug apgaismojuma spilgtums. Ta ir svinīga un vienkārša. Nekur nav ne zeltījumu, ne kolonu. Zāle ir gandrīz ovāla. Tā visa atrodas zem gigantiskas velves, kura ir tikai mazliet slīpa malās pie grīdas un kuras virsotnē ir izveidots kupols, kam ir jaušama kaut kāda pārsteidzoša līdzība ar turbīnas ratu.

No tumši zilajām kupola ribām lejup plūst starmešu gaisma. Sienas grezno divas milzīgas freskas, ko darinājis Fernāns Ležē: brīvi un dīvaini kombinētas netīri dzeltenas, debesszilas un baltas virsmas, no vienas puses, un sarkanas, baltas un tumši pelēkas, no otras puses.

Delegācijām paredzētas četras ar ejām nošķirtas sekcijas mazliet izliektu, ļoti garu galdu. Katrs galds paredzēts divām delegācijām. Pastāvīgu vietu nav. Pirms katras sesijas izlozē, kam jāieņem vietas pie pirmā galda pirmajā rindā. Pārējās delegācijas ieņem vietas cita aiz citas stingri pēc alfabēta.

XV sesijā pirmo vietu dabūja Birma. Uz tā paša galda blakus novietota pēc alfabēta nākamās delegācijas — Baltkrievijas PSR plāksnīte. Turpretim Austrijai un Austrālijai, kas alfabētiskajā sarakstā ir pirms Birmas, šoreiz bija jāieņem vietas pie pēdējiem galdiem pēdējā rindā: loks noslēdzās.

Virs delegātu vietām sānu sienas šķērso iestikloti balkoni. Tur rīkojas fotoreportieri, kinohronikas un televīzijas operatori. Viņi ir redzami, bet nav dzirdami: ļoti dzidrie stikli, netraucējot uzņemšanu, apslāpē kameru trokšņus. Žurnālistiem bez tehnikas, tādiem kā es, kuri apbruņoti tikai ar pildspalvām un bloknotiem, ierādīts balkons aiz delegātu vietām.

Puslokā izvietotie delegātu galdi vērsti pret paaugstinājumu, uz kuru ved četri pakāpieni. Tur ir tribīne no tumša akmens ar dzīsliņām. «No šīs augstās tribīnes» — par to mēdz teikt runātāji. Taču pēc izskata tā

nemaz nav augsta, par to ir daudz augstāks ar gaiši zaļām plāksnītēm apšūtais taisnstūris, kas aizsedz galdu, pie kura ir tikai trīs krēsli. Centrā ir Asamblejas priekšsēdētāja vieta, pa labi no viņa atrodas ģenerālsekretāra, pa kreisi — ģenerālsekretāra izpildu palīga vieta. Bet virs tām uz zeltītas sienas redzama Apvienoto Nāciju emblēma — zemeslodes kontinenti olīvkoka miera zaru ielokā.

Desmitiem reižu esmu vērojis, kā nemanāmi pildās Ģenerālās Asamblejas zāle, bet pirmo reizi to redzēju 1960. gada septembra trešajā otrdienā.

Toreiz Ņujorkā ieradās nepieredzēti daudz valstu un valdību galvu un ANO saliņā tika ieviesta neparasta stingrība. Tūristus šeit vispār nelaida. Mums izsniedza katram divas -kartītes. Vienu baltu ar fotogrāfiju, kas bija pārklāta ar caurspīdīgu plēvīti, lai to nevarētu apmainīt pret citu fotoattēlu. Otru — pelēku, kas pēc formas atgādināja viduslaiku bruņinieka vairogu, ar policijas departamenta zīmogu. Tajā bija norādīts, ka šīs kartītes īpašnieks drīkst iet «caur policijas līnijām un uguns līnijām», bet pie tam policija par viņa dzīvību un veselību neatbild. Kartītes otrā pusē bija šādas ailes: svars, augums, acu krāsa, matu krāsa.

Kartītes bija jāuzrāda jau ēkas attālākajās pieejās, kur bija savilkti 500 policistu, 1000 detektīvu un daudz federālo aģentu. Jebkāda kustība šajā rajonā tika pārtraukta, kursēja tikai policijas mašīnas.

Pie ieejas ANO teritorijā tika izdarīta ne jau gluži kratīšana, bet kaut kas līdzīgs tai: apskatīja, vai nav izspiedušās kabatas, atvēra mapes, izskrūvēja fotoaparātu objektīvus. Tos, kas bija ieņēmuši savas vietas, modri vēroja parastā ANO apsardze un labi noauguši kungi civilā apģērbā, kuri stāvēja ejās ar muguru pret tribīni un bez steigas visus nopētīja.

Apmēram divi tūkstoši lielās preses armijas pārstāvju, kuri papildus divām kartītēm nebija saņēmuši vēl gabaliņu oranžās krāsas kartona, spiedās pie televīzijas ekrāniem hallēs un koridoros. Man palaimējās — man bija oranžās krāsas caurlaide uz preses balkonu, un divas stundas pirms sesijas atklāšanas es apsēdos dziļajā pirmās rindas krēslā.

Zāle sāka pildīties. Es domāju,_ ka viss notiks kaut kā neparasti svinīgi. Bet zālē ienāca cilvēki, ģērbušies kā kurš. Nebija ne mundieru, ne smokingu, tikai uzvalki — gan pelēki, gan zili, gan ar vieglprātīgām rūtiņām. Ienāca, paskatījās visapkārt, sasveicinājās, nolika portfeļus uz galdiem, papļāpāja, gāja uzsmēķēt.

Sāka ierasties delegāciju vadītāji; fotogrāfi, kuriem līdz sēdes sākumam atļauts fotografēt zālē, pa kaklu pa galvu metās gan uz vienu, gan uz otru zāles galu pretim prezidentiem, premjerministriem, karaļiem. Jau bija izlietoti kilometri kinolentes, bet kinokameras joprojām sīca un sīca, nomācot priekšsēdētāja āmuriņa nepacietīgos klaudzienus.

Beidzot prese nomierinājās.

Priekšsēdētājs pēc tradīcijas uzaicināja ievērot klusuma brīdi, kas bija veltīts pārdomām vai lūgšanai.

Iestājās klusums.

Minūte pārdomām … Domāju, ka nebūtu grēks tām veltīt daudz vairāk laika.

«Mēs, Apvienoto Nāciju tautas, nelokāmi apņēmušās pasargāt nākamās paaudzes no kara posta … būt iecietīgām un dzīvot mierā cita ar citu, kā labi kaimiņi…»

Tās ir ANO Statūtu pirmās rindiņas. Sakāvei nolemtās Berlīnes bumbu patvertnēs vēl raustījās agonijā hitlerisms, kad priekšsēdētāja āmuriņa trīs klaudzieni atklāja Apvienoto Nāciju konferenci Sanfrancisko: bija jādomā, kā dzīvot pēc kara uz saplosītās zemes.

Vēl kara trauksmē dzīvojošā Maskavā iespieda laikrakstus ar ziņojumiem par konferenci. Laikraksti, kur bija aprakstīts tās darba pirmais posms, iznāca Maskavā, kas gaidīja vēstis par sarkano karogu virs reihstāga. Laikrakstus ar ziņojumiem par konferences lēmumiem ķertin izķēra Maskavā, kas svinēja Uzvaras dienu.

Atzīmēdami Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu pasaulvēsturisko nozīmi, delegāti balsoja par to pieņemšanu, pieceļoties no savām vietām tā, kā to dara, atskanot nacionālajai himnai.

Cik daudz reižu kopš tā laika ir sanākusi uz sēdēm Ģenerālā Asambleja!

Sēde Ņujorkā, kuras sākumu es aprakstīju, bija astoņsimt sešdesmit ceturtā pēc skaita! Astoņsimt sešdesmit ceturtā plenārsēde, bet, ja vēl pieskaitītu daudzo plašo komiteju sēdes, tad sēžu skaits droši vien jau sen pārsniegtu desmitiem tūkstošu.

Cik daudz labu cerību uzausa šajā darbam ērtajā zālē, un kā dažreiz šeit kā Pļuškini skopojās ar šo cerību attaisnošanu!

«Jūsu Apvienotās Nācijas» — apgalvo ce|vedis, ko nopircis indietis, arābs vai krievs. Bet kāpēc tad mūsu Apvienotās Nācijas neizpilda mūsu gribu, tautu gribu: atbruņosimies, dzīvosim mierā!

Šveices zinātnieki saskaitījuši, ka cilvēces vēstures laikā ir nolikuši 14 513 lieli un mazi kari. Tie notikuši tikai kopš tā laika, kad 3200 gadus pirms mūsu ēras sākās to vairāk vai mazāk ticamā vēsture. No pieciem gadu tūkstošiem cilvēcei ir bijuši tikai 292 miera gadi! Bet pat šie nepilnie trīs klusuma gadsimti izveidojās no daudzām īsām atelpām, kuras saindēja bailes no jauniem kariem.

Pēc pieciem gadu tūkstošiem ir pienācis laiks, kad kari vairs nav nenovēršami. To iespēja vēl nav pilnīgi izslēgta. Bet vareni pieaugušie miera spēki radījuši iespēju tos novērst.

Kas tad īsti noticis, kungi? Kāpēc gan nevarētu šeit svinīgi vienoties par vispārēju, pilnīgu un kontrolējamu atbruņošanos, kuru jau sen ierosinājusi mūsu zemes valdība? Lūdzu, padomājiet vēlreiz par to pārdomu brīdī!

Bet — tss — netraucējiet! Kungi, salikuši rokas, klusu čukst lūgšanu.

VEL VIENS PĀRDOMU BRIDIS

Dažādās zemēs dažādi izturējās pret cīņu, kas norisa Ģenerālās Asamblejas sesijas dienās. Dažādi tika uzņemtas delegāciju vadītāju runas, rīcība un izturēšanās ANO saliņā un aiz tās robežām. Bet vienā jautājumā laikam gan visi bija vienis prātis: pret cīņām, kas notika Istriveras krastos tajā gadā, neviens nebija vienaldzīgs. Daudzi cilvēki, kas parasti tikai pavirši pārlasīja no ANO štāba mītnes saņemto pārskatu virsrakstus, 1960. gada rudenī uzmanīgi lasīja garās laikrakstu slejas, ko aizņēma šie pārskati.

Nav nekādas vajadzības šeit atgādināt notikumu hronoloģiju. Gribu tikai pastāstīt savas domas par to, kāds noskaņojums toreiz bija amerikāņiem, kas sesijas gaitai sekoja ar ne mazāku interesi kā mēs.

Jau bija runājuši gandrīz visi delegāciju vadītāji, jau vairākas reizes kaislību uzliesmojums sēžu zālē bija sasniedzis tādu pakāpi, ka priekšsēdētājs, mēģinādams visus nomierināt, salauza savu āmuriņu, jau bija aizsmakuši piketētāji, kas rīkoja zem mūsu pārstāvniecībās logiem «kaķu koncertus», un pēc visa bija redzams, ka šī lieta jau tuvojas nobeigumam. Nē, es šeit nedomāju par sesiju — tā var vilkties mēnešiem ilgi, bet kļuva arvien skaidrāks tas, ka galvenais ir pateikts, ka viedokļi ir noskaidrojušies, un šķita, ka kuru katru brīdi sāks braukt mājās prezidenti un premjerministri.

Ap šo laiku reakcionārā amerikāņu prese, šķiet, bija darījusi visu, lai noskaņotu savus lasītājus pret to, ko ierosina Padomju Savienība. Un cik veikli šim nolūkam tika izmantota pati Asambleja!

Pirms sēdes sākšanās fotoreportieriem, kinohronikas un televīzijas operatoriem lika atstāt zāli. Pēc minūtes viņu sejas un objektīvi jau rēgojās aiz sānu galeriju stikliem. Sejas un objektīvi gandrīz vienmēr bija pagriezti uz to pusi, kur sēdēja sociālistisko valstu delegāti. Reportieri sastinga pie skatu meklētājiem. Viņi gaidīja. Viņi neuzņēma daudz, stundām ilgi pacietīgi gaidīja kaut kādu nejaušu žestu, pozu, galvas pagriešanu, ko vēlāk varētu iztulkot tā, kā viņi to vēlētos.

Es redzēju šo pacietīgo snaiperu darba augļus.

Amerikānis, kas pats nekad nebija ticies ar delegātiem, acis vien iepleta: sažņaugta dūre tuvplānā, sadrūmušas sejas, uz augšu pacelta roka, ko var iztulkot gan kā lūgumu dot vārdu, gan kā draudošu žestu …

Ap šo pašu laiku jau paguva uzliesmot un izplēnēt vairākas sensācijas. Pie padomju delegācijas pārstāvniecības ēkas pastnieks atnesa sūtījumu ar uzrakstu «Ābolu pīrāgs». Dežurējošais eksperts ar īpašu aparātu tūlīt konstatēja, ka sūtījumā ir kaut kads metala priekšmets.

Sūtījumu aiznesa ielas vidū. Sešos kvartalos apturēja kustību. Sapieri ar vislielāko piesardzību aizveda bīstamo kravu uz Tildes fortu. Laikraksti iznāca ar lieliem virsrakstiem: «Atentāta mēģinājums?», «Noslēpumainais sūtījums», «Bumba vai elles mašīna?».

Sūtījumu atvēra. Un patiešām notika eksplozija … smieklu eksplozija: nokaunējušos ekspertu priekšā bija sārts ābolu pīrāgs. Bez tam sūtījumā bija divi ASV karodziņi, rotaļlietu «raķešu» metēja ierīce un Makklirijas kundzes vēstule, kurā viņa rakstīja, ka ASV pieņem PSRS miermīlīgo izaicinājumu, ka raķetes lai iet pie visiem velniem un ka viņa, Makklirijas kundze, sūta krieviem «amerikāņu mierīgās dzīves slepeno ieroci», kuru viņa pašas rokām cepusi uz savas personīgās elektriskās pannas.

Bet, cik mākslota bija atmosfēra, kuru šajā laikā centās radīt ap padomju delegāciju, bija sevišķi jūtama visparastākajās tikšanās ar visparastākajiem amerikāņiem. Te viss bija daudz vienkāršāks, cilvēciskāks, dabiskāks.

Man nav naivās pretenzijas, lai mani mīlētu katrs pretimnācējs ārzemnieks tikai tāpēc vien, ka esmu padomju cilvēks. Dīvaini butu, ja mēs gaidītu suvenīrus un draudzīgu jūtu izplūdumus jau pirmajos iepazīšanās gadījumos Ņujorkā. Teikšu atklāti: ne visai bieži šajā pilsētā es dzirdēju runas par draudzību ar mums. Acīm redzot, toreiz tam vēl nebija pienācis īstais laiks. Parasti aprobežojās ar novēlējumiem dzīvot mierā.

Bet ar ļoti retiem izņēmumiem es nemanīju arī naidīgumu. Policisti, kas pārbaudīja manas caurlaides, nekad nebija rupji un lieki nepiesējās; viņi darīja to, kas tiem bija pavēlēts. Detektīvi, kam bija uzdots apskatīt fotoaparatu iekšpusi, šķiet, ne visai nopietni veica šo operāciju, un parasti es dzirdēju «o key» jau pirms slepenpolicista ielūkošanās «Zorkija» iekšpusē.

Apgalvo, ka Amerikas Savienotajās Valstīs divi miljoni cilvēku angliski neprot ne vārda un daudzi miljoni runā slikti, tā ka izruna te nezin vai kādu var pārsteigt. Bet es, acīm redzot, runāju tik slikti, ka bieži vien dzirdēju jautājumu: «Kas jūs esat?»

—Krievs.

Sekoja galvas mājiens: Amerikā nav mazums krievu emigrantu. Es piebildu:

—Padomju. No Maskavas.

—    А … — Ātrs skatiens, un tas bija viss.

Tikai reizi tajā rudenī es sastapu amerikāni, kas pēc maniem vārdiem atļāvās rupjus izlēcienus pret mūsu zemi. Vienu vienīgo — nu dievs ar viņu, katrā ģimenē kāds kroplis gadās! Daži strīdējās, citi atturīgi nosodīja to, kas viņiem pie mums nepatīk, bet vairums vienkārši uzdeva jautājumus ar parasto cilvēcisko ziņkārību, un viņu tonī bija cieņa pret mūsu zemi, pret tās tautu, pret tās vienkāršajiem pilsoņiem.

Lielākā daļa amerikāņu, ar kuriem man bija darīšana, bija vienkārši, patīkami cilvēki, bez muļķīgās uzpūtības, precīzi izpildīja savus solījumus, saprata humoru.

Atceros, kā es, satraukts un sarūgtināts par ālēšanos pie ANO žoga, uzsāku sarunu ar «Humanitй» korespondentu, kas ne vienreiz vien jau bija uzturējies Ņujorkā.

—     Tie nav amerikāņi, — pārliecināti teica viņš.

—    Ticiet man, starp šiem kungiem labi ja bija daži amerikāņi.

Un viņš sāka stāstīt, ka normālais amerikānis — ne «trakais», ne emigrants, kas aizbēdzis no savas tautas un iekārtojies aiz okeāna, ne rasists, bet vienkāršs savas valsts pilsonis — nekad neatbalstīs pretpadomjt salašņu izdarības. Viņam, šim normālajam amerikā' nim, ir raksturīgas nacionālās cieņas un pilsoniskās atbildības jūtas. Viņš reāli skatās uz lietām, viņu satrauc un sanikno viss, kas traucē divu lielu valstu labās kaimiņu attiecības.

Cik daudz reižu vēlāk es pārliecinājos, ka manam kolēģim taisnība! Un, kad tagad es pārcilāju atmiņā tā vētrainā rudens iespaidus, tad no tiem izkristalizējas secinājums: neraugoties uz visiem īslaicīgajiem saasinājumiem, visiem politisko kaislību uzliesmojumiem, kad dažkārt pasprūk neuzmanīgi vārdi un nesavaldīgi apvainojumi nereti zaudē pat šķietamu objektivitāti, tomēr paliek kaut kas daudz svarīgāks, stabilāks, izšķirošāks. Ivans un Džons savā sirdī ciena viens otru. Viņiem labāk gribas nevis strīdēties, bet draudzēties. Šīs jūtas nav radušās ne vakar, ne šodien, un tās neizzudīs rīt!

KAD PACEL KAROGUS

Drīz pēc tam, kad Oktobris noslaucīja no zemes virsas Krievijas impēriju un Padomju zemes sarkanais karogs pacēlās virs vienas sestās daļas sauszemes, Parīzē sapulcējās konference, lai izlemtu pasaules likteņus pēc kara. Divdesmit septiņi karodziņi stāvēja uz delegāciju galdiem. Padomju Krievijas sarkanā karoga starp tiem nebija.

Savienoto Valstu prezidents Vudro Vilsons, Anglijas valdības galva Loids Džordžs, Francijas premjerministrs Klemanso, Itālijas premjerministrs Orlando — nākamās Tautu savienības kūmu «lielais četrinieks» — dedzīgi strīdējās pie tās šūpuļa. Bet vienā ziņā viņi bija vienis prātis: nav nekādas Padomju Krievijas, ir tikai «Krievijas jautājums». Krievijas jautājums nav sarežģīts: ātrāk jāsagrauj boļševiki.

Kad 1945. gada pavasarī dibināja Apvienoto Nāciju Organizāciju, virs Veterānu nama portāla Sanfrancisko, kur notika konference, pacēlās ne vairs divdesmit septiņi, bet piecdesmit karogu. Arī mūsu sarkanais karogs bija starp piecu lielvalstu — ANO Drošības padomes pastāvīgo locekļu karogiem. Uz Drošības padomi gulstas galvenā atbildība par miera uzturēšanu uz Zemes.

XV sesijas atklāšanas dienā es saskaitīju uz karogkātiem ANO štāba mītnes priekšā deviņdesmit sešus karogus. Vēlāk to jau bija simt, pēc tam simt seši, bet pēc XVIII sesijas — simt vienpadsmit.

Pasaule mainās nepārtraukti un neapturami. Mēs vēl neesam pieraduši pie jauno karogu krāsām un simboliem, bet mēs tos apsveicam ar prieku. Tie ir to valstu karogi, kuru zemes gadsimtiem ilgi bija nokrāsotas uz kartēm svešā, ienīstā krāsā. Tie ir jauno neatkarīgo valstu karogi — valstu, kas dzimušas sešdesmitajos gados, kuri ieies vēsturē kā koloniālās sistēmas pilnīga sabrukuma gadi. Un galveno papildinājumu dod Āfrika, kur viss atrodas kustībā, kur cīņa ir sevišķi asiņaina un prasa |oti daudz upuru un kur vecais režīms pretojas visatklātāk un visniknāk.

Jaunās Āfrikas valstu karogu ierindu atklāj Alžirija. Mēs redzam nevis zīda parādes karogu zem Ņujorkas rudens saules, bet ložu caururbtu un sprādzienu liesmu apsvilinātu kaujas karogu ar varoņu sarecējušo asiņu sarkanajiem plankumiem.

Āfrikā izvērš parādi. Plīvo sarkanzaļš karogs ar divām baltām, pa diagonāli krusteniskām joslām; un otrs — ar zaļu, dzeltenu un sarkanu šķērsenisku joslu un latīņu burtu «R» vidū. Tās ir Burundija un Ruanda, valstis, kas atrodas starp zaļiem uzkalniem kontinenta ekvatoriālajā daļā. Vēl nesen kolonizatori ar velnišķu mākslu tur kūdīja ciltis vienu pret otru, lai «kafijas astoņkājis» — beļģu un amerikāņu biznesmeņu monopols — varētu labāk piesūkties ar saviem taustekļiem pie svešām bagātībām.

Sešas gareniskas melnas, dzeltenas un sarkanas joslas ir Ugandas karogam. Tā ir vēl viena no Britu impērijas atšķēlusies daļa, kas pēc platības vienlīdzīga pašai Lielbritānijai, bet dzīves līmeņa ziņā tik tālu atpalikusi no tās, ka ugandieši pat visnabadzīgāko angli vēl nesen būtu uzskatījuši par laimes lutekli.

No tās pašas impērijas, pār kuras īpašumiem agrāk nekad nenorietēja saule, ir atdalījusies Jamaika. Vergturu kuģu šaurajās, smirdošajās tilpnēs uz Kārību jūras salām atvesto vergu pēcteči jau sen izvērsa partizāņu karu pret apspiedējiem. Tagad melnzaļais karogs, ko pa diagonāli šķērso dzeltenīgas joslas, apliecina Jamaikas neatkarību. Tas plīvo vienā ierindā ar neatkarīgās Trinidādes un Tobago valsts sarkano karogu, ko šķērso melna lente. Tās ir divas salas, ko apskalo tās pašas Kārību jūras nemierīgie ūdeņi. Kopš tā laika, kad Kolumbs atklāja šīs salas, par tām karoja sākumā spāniešu konkvistadori, vēlāk angļi un franči, kurus vairs nevilināja leģenda par pasakainiem zelta laukiem, bet gan zinātniski pilnīgi pamatoti dati par bagātīgiem naftas krājumiem. Ari labais «tēvocis Sems» nepalika nomaļus un uz 99 gadiem aplaimoja Trinidādes zemi ar kara bāzi! Nomas laiks nav mazs, bet pasaule mainās tik strauji.

Jaunajos karogos ir daudz melnas krāsas. Vai tas nav pārāk sērīgi? Jā, bet tikai pēc eiropiešu uzskatiem, jo dažās Āfrikas zemēs sēru gadījumos nēsā nevis melnus, bet gan baltus apsējus.

Arī Okeānijas plašumus ir skāris pārmaiņu vējš: no turienes atvests neatkarīgās Rietumsamoa sarkanais karogs ar zilu taisnstūri vienā stūrī, pa kuru izkaisītas baltas zvaigznes. Arī šis kādreiz ziedošais arhipelāgs, ko apdzīvo prasmīgi jūras braucēji, agrāk bija strīda ābols. Eiropas civilizatori līdz pat pēdējām dienām bija saglabājuši Samoa ciemos gandrīz tādu pašu naturālo saimniecību, kāda tur pastāvēja kapteiņa Kuka jūras braucienu laikā.

Jaunie karogi iepriecina acis un sirdi. Taču daži kungi pārāk steidzas: palūkojieties, koloniālisms beidzies! «Karalis miris. Lai dzīvo karalis!» — kādreiz vēstīja frančiem no pils logiem, kur pie monarha nāves gultas viņa mantinieks pielaikoja kroni. Bet koloniālisms vēl šur tur ir dzīvs 'savās vecajās,klasiskajās formās.Tas ir nolemts bojā ejai, bet vēl cenšas turēties mundrs; taču mantinieks netiecas pēc kroņa, viņam labāk patīk biznesmeņa neokolonizatora platmale.

Reiz Asamblejas sēžu zāles tribīnē uzkāpa kāds kungs, kuru pēc Čehova «jūsu pronomena» manieres gribētos godināt par «jūsu košumu». Ne asu vārdu, ne asu žestu, tikai skaistu vārdu plūsma par harmoniju, par ideāliem. Tiesa gan, šis kungs atzinās, ka viņa valstij pieder «aizjūras teritorijas», bet. ..

—Ideāls, kas vienmēr iedvesmoja manu zemi, ir kristietības un civilizācijas izplatīšana, brālības un cieņas atmosfēras radīšana. Pēc likteņa gribas mana lauta izveidojusi vienotu saimi ar aizjūras tautām. Ja cienījamā sapulce man atļautu… Lūk, karaļa septiņpadsmitā gadsimta dekrēts, kur par to teikts sekojošais (lasa). Ganas valsts galva — bet varbūt viņš tikai pajokoja — teica, ka mūsu aizjūras īpašumos valda piespiedu darbs. Tas nebūt tā nav! Lai to pierādītu, atļaujiet man atsaukties uz rakstu, kas publicēts autoritatīvajā un cienījamā laikrakstā «New York Times» (lasa). Kas attiecas uz mūsu teritoriju Kabindu, tad tur ir Joti biezi meži un tā varbūt atlīstās nepietiekami strauji. Neraugoties uz to, ka es Joti cienu godājamo Indijas pārstāvi, man tomēr šajā sakarā jāpiezimē, ka… utt., u. tml.

Es centos šeit saglabāt «viņa košuma», vienas no lielākajām mūsdienu koloniālajām valstīm — Portugāles ārlietu ministra runas stilu. Portugālei, kur valda viens no visnecilvēciskākiem un viszemiskākiem diktatoriem, piederēja kolonijas, kuru teritorija bija 23 reizes lielāka par metropoli. Portugāļu sagrābtajā Angolā brīvi ir tikai putni, un tur bija vairāk vergu nekā pirms pusgadsimta. Portugāļu verdzinātajā Mozambikā nepaklausīgos pārmāca ar ādas pletnēm, sadzen kara lidmašīnās un nomet jūrā, kur mudžēt mudž haizivis.

Aiz «viņa košuma» runas medainā toņa slēpās bailes. Ministra kungu baidīja zālē sēdošo afrikāņu un aziātu sejas izteiksme. Ministra kunga vectēvs varēja bez tiesas nošaut tagadējā Ganas valsts galvas senci. Tagad ministra kungs neuzdrošinājās uzbrukt Ganas pārstāvim pat ar vārdiem.

Kāds jaunatnācējs no žurnālistu balkona veltīgi mēģina izlasīt valstu nosaukumus uz plāksnītēm, kas atrodas uz attālākajiem galdiem. Viņš meklē tās valsts delegāciju, kura aizņem Melnā kontinenta dienvidus. Labi, viņš domā, kaut arī burtus no tālienes nevar atšķirt, bet ir taču vēl tautiskie tērpi, sprogainās galvas, baltzobaini smaidi… Ak, svētā vientiesība! Dienvidāfrikas Republikas delegācija jāmeklē pēc citām pazīmēm. Lūk, kur ir vajadzīgā plāksnīte, — tepat blakus, tur, kur sēž blondi ļaudis ar stūrainiem zodiem.

Dienvidāfrikas Republiku šeit pārstāv tikai baltie, Neviens no viņiem neapsēdīsies blakus melnajam. Šajā zemē valda rasistiskie aparteīda likumi, kas gandrīz uz mata nokopēti no hitleriskā reiha likumiem. Šajā zemē melnie dzīvo rezervātos un pa savu zemi drīkst staigāt tikai ar caurlaidi, ko parakstījis baltais kungs. Pēc tiesu spriedumiem viņi ik gadus saņem 80—90 tūkstošus pātagas sitienu. Šajā zemē uzrakstus «Suņiem un nēģeriem ieeja aizliegta» iespiež tipogrāfijās. Un šīs cilvēci apkaunojošās valsts, karogs pland blakus jauno neatkarīgo Āfrikas valstu karogiem!

1963.            gada rudenī apmēram 80 teritorijas un vairāk nekā 50 miljoni cilvēku vēl arvien smaka koloniālajā jūgā. Tomēr jauno valstu karogi Istriveras krastā uzstādītajos karogu kātos ne vienmēr nozīmē, ka šo valstu tautas ir pilnīgi izrāvušās no koloniālisma orbītas. Te ir savi pievilkšanas un piespiešanas likumi. Kāpēc nodoties ilūzijām? Agrākie kungi mēģina ielavīties atpakaļ pa sētas durvīm. Ģenerāļu un gubernatoru vietā stājas banku direktori un trestu valžu locekļi. Uzņēmumu nosaukumus uz izkārtnēm tagad raksta vietējās valodās. Pātagu nomaina vienošanās par «ekonomisko palīdzību».

Koloniālo ierēdņu vietas ieņem «vietējie cilvēki», kurus viņi pacietīgi un tālredzīgi izaudzinājuši un kuru dvēseli maitājuši ilgajos gados. Pamazām viņi tika atrauti no tautas — pieradināti, ieēdināti, pārvērsti par kosmopolītiem ar eiropiešu manierēm. Nē, tādiem nepacelsies roka pret saviem «labdariem»!

Un cilvēki, kuriem kā tautības pazīme ir palikuši itikai eksotiskie kostīmi, vakardienas vergu vārdā pēkšņi sāka Ģenerālajā Asamblejā slavināt vakardienas vergturus.

Vēl būs daudz jācīnās, kamēr apkaunojošais vārds «koloniālisms» paliks tikai vārdnīcās un vēstures mācību grāmatās.

BRĪNUMI UN NOSLĒPUMI

Pirmajās Ņujorkā pavadītajās dienās, kad visas pilsētas ietvari man bija ierobežoti tikai ar Četrdesmit otrās ielas posmu starp viesnīcu un ANO štāba mītni, es biju gandrīz pārliecināts, ka tās sekretariāts izskatās kaut kā sevišķi. Man šķita, ka sekretariāta grandiozā ēka, kas kā milzīgs gaišs logs vakaros spīdēja dzeltenīgi pelēkajās debesīs, ir vienīgā visā pilsētā. Un arī tas, kas notika šajā ēkā, — es tur biju tikai vienu reizi četrpadsmitajā vai septiņpadsmitajā stāvā, lai uzmeklētu vajadzīgo starptautisko ierēdni, — man šķita kā kaut kādas noslēpumainas misijas pildīšana.

Bet, mazliet apradis ar Ņujorku, vairākas reizes paklejojis pa Brodveju un vēl tālāk, es sapratu, — ja arī sekretariāta debesskrāpim nav dvīņu brāļa, tad brālēnu tam ir vairāk nekā pietiekami daudz. Bija gan zemāki, gan augstāki, tikpat vienkārši, tāpat stikloti; tikai šie pārējie bija iespiesti starp daudziem veciem, padrumiem debesskrāpjiem, bet šis te stāv vientuļi un lepni — izrāvies savrup.

Bet iekšpusē? Tur ir mazliet plašak neka plaukstošas korporācijas jaunajā kantorī, bet daudz šaurāk nekā tajā jaunās bankas ēkas stāvā, kur rīkojas valdes locekļi.

Kas attiecas uz sekretariāta starptautisko raksturu, tad arī tas nebija sevišķi uzkrītošs. Tiesa gan, te var sastapt cilvēkus tautiskos tērpos, visbiežāk sievietes, kas atzīst, ka indiešu sari ir daudz pievilcīgāka par moderno standartapģērbu. Bet Ņujorkā, kur vienmēr ir daudz atbraucēju no visas pasaules, eksotiskie tērpi nav nekāds retums. Sarunas daudzās valodās? Arī tas nav retums pilsētā, kura iesaukta par Bābeli pie Hudzonas.

Agrā rudens vakara krēslā viss sekretariāta debesskrāpis redzams griezumā — ar nesteidzīgi slīdošiem visu rangu personu siluetiem visos stāvos. Bet dažus šā puscaurspīdīgā nama noslēpumus nav viegli izzināt pat tad, ja tev ir zilā ANO korespondenta kartīte un otra — policijas kartīte, kas, kā jau teicu, atļauj šķērsot pat ugunslīniju.

Vispirms sniegsim dažus vispār pieejamus datus. Sekretariāta ēka ir 23 metrus plata, 93 metrus gara un 163 metrus augsta. Tā tik tikko sniedzas līdz Empire State Building jostasvietai. Pašā augšā ir ģenerālsekretāra rezidence. Pārējos trīsdesmit astoņus stāvus aizņem ģenerālsekretāra un viņa vietnieku daudzie biroji, departamenti un tiem pielīdzinātie vispārējo dienestu biroji, kuri savukārt dalās dažādās daļās un nodaļās.

Būtu pavisam netaisnīgi, ja apgalvotu, ka šajā debesskrāpī strādājošo ierēdņu lietderīgā darba rezultāts ir tikai 700 tonnas aprakstīta papīra gadā. Tiesa gan, ja pieņemam, ka sekretariāta darbvedība vidēji ik dienas patērē 1000 000 papīra lokšņu (patiesībā tā izlieto nedaudz vairāk), tad uz katru no 3200 sekretariāta kalpotājiem (īstenībā to ir vairāk nekā 5000, bet mēs ņemsim tikai tos, kas tieši strādā štāba mītnē) iznāktu vairāk nekā 300 lappušu.

Tomēr runa nav par oriģināliem papīru plūdiem. Kā zināms, sekretariātā dokumentus pārraksta daudzās pasaules valodās. So darbu veic 2300 mašīnrakstītājas, kas strādā ar 3500 rakstāmmašīnām: dažas sava darba speciālistes, pārsēžoties no vienas rakstāmmašīnas pie citas, var vienu un to pašu tekstu pārrakstīt, teiksim, vispirms angju, tad spāniešu un pēc tam franču valodā.

Tātad sekretariāta galvenās iemītnieces ir mašīnrakstītājas. Tām vēl jāpieskaita telefonistes, stenogrāfistes un kantoristi. Bez virszemes stāviem sekretariātam vēl ir trīs apakšzemes stāvi, kur iekārtota liela garāža ar savu štatu. Ir arī savs drošības dienests: 160 spēcīgi puiši ar labām manierēm un spēju ātri reaģēt. Ir sava neliela ugunsdzēsēju komanda.

Un, beidzot, ir sekretariāta «smadzeņu trests» — ļoti augstas kvalifikācijas speciālisti, kas par savu darba lauku izvēlējušies diplomātiju, lingvistiku, administratīvo darbību, izdevniecības darbu, dažādas zinātnes un tehnikas nozares. Tie ir eksperti un padomnieki _ visos jautājumos, sākot ar starptautiskajām tiesībām un beidzot ar filatēliju: ANO taču izlaiž ari savas markas, uz kurām pa lielākai daļai attēlots miera balodis, zils karogs ar mums jau pazīstamo emblēmu un ēkas Istriveras krastā.

Es neesmu bijis pašā augšējā ēkas slāvā — ģenerālsekretāra kancelejā. Bet man gadījās pabūt viena no viņa vietniekiem — Jevgeņija Kiseļova kabinetā.

Jevgeņijs Dmitrijevičs nesen bija ieradies Ņujorkā. Es ar viņu iepazinos Kairā, kur viņš ilgu laiku bija musu vēstnieks. Viņš bija mazliet smagnējs un tomēr savā ziņā glīts vīrietis — varbūt tas tāpēc, ka viņš ilgi strādāja diplomātiskajā dienestā. Viņš sirga ar sirdskaiti. Atceros, kā es brīnījos, kad izlasīju laikrakstā «Izvestija» par viņa iecelšanu Ņujorkā: tā nu gan nav īstā vieta sirds slimniekam!

Es pie viņa devos — tas bija tad, kad trešo reizi ierados Ņujorka, — ar ļoti svarīgu diplomātisku misiju: viņa meita, kas bija palikusi Maskavā, sūtīja Jevgeņijam Dmitrijevičam «Teātra» piparmētru konfektes, kuras viņam, acīm redzot, ļoti garšoja.

Jau pie lifta mani sagaidīja ļoti laipna misis, kas stādījās priekšā kā ģenerālsekretāra vietnieka kunga sekretāre. Kamēr mēs gājām pa koridoru, viņa no manis palūdza autogrāfu: acīm redzot, uzskatīja mani par svarīgu personu padomju literatūrā, tāpēc ka ģenerālsekretāra vietnieka kungs mani pieņēma nekavējoties.

Konfektes tika nodotas, paši svaigākie Maskavas jaunumi pastāstīti, pieminēts arī Kairas karstums. Es gribēju sākt runāt par kārtējo Asambleju, bet Jevgeņijs Dmitrijevičs uzmanīgi paskatījās uz mani un pajautāja, ko dara arābists, ar kuru es kādreiz ceļoju pa Nīlas ieleju.

Iezvanījās telefons, un, izmantojot gadījumu, es apskatīju kabinetu. Tā bija neliela istaba. Te varēja ērti pieņemt dažus cilvēkus. Bet ja apmeklētāju ir vairāk? Tad var pāriet tuvākajā apspriežu istabā. Es jau agrāk biju pamanījis, ka Amerikā reti apvieno, bet varbūt vispār neapvieno lietišķa cilvēka darba kabinetu ar konferenču zāli.

Istabā bija ne visai liels galds un dresēts krēsls. Labāka vārda tam nevaru atrast. Tas ļoti viegli pārvietojas pa grīdu, neierobežo jūs ar monumentāliem roku balstiem un atzveltni: tie brīvi ieņem jebkuru stāvokli, pakļaujoties jūsu kustībām, jūsu gribai. Tur vēl bija mazs galdiņš, pie kura kabineta saimnieks var apsēsties iepretim savam sarunu biedram, tā sakot, vienā līmenī ar viņu, lai nevajadzētu diženi nolūkoties uz to pāri mapēm un piemiņas veltēm, kas atradās uz rakstāmgalda.

—    Kā tad īsti klājas Gatauļinam? — atkal atgriezās pie arābista Jevgeņijs Dmitrijevičs, nolicis klausuli.

—   Jā, kāpēc gan jūs nevarētu apciemot mani mājās? Tur jūs man varētu pastāstīt, ko dara mūsu jaunais zinātnieks.

Un atkal viņš uzmanīgi un šķelmīgi palūkojās uz mani.

Jaukais Jevgeņijs Dmitrijevičs… Viņš tā arī nomira svešumā, Ņujorkā, pilsētā, kas nav piemērota sirds slimniekiem, nomira postenī, ikuru būtu labāk ieņemt cilvēkiem ar teicamu veselību …

Bet atgriezīsimies sekretariāta apakšējos stāvos. Te viss ir daudz vienkāršāks. Pusdienas laikā pie kafetērijas ceturtajā stāvā izveidojas pamatīga kalpotāju rinda, kuri pārrunā jaunākos notikumus. Vienmēr daudz ļaužu ir arī plašajā hallē. Viņi nesteidzīgi un domīgi pētī speciāli sekretariāta kalpotāju vajadzībām noorganizēto klubu un pulciņu sludinājumus. Lasu afišu, kas ir mazliet pārsteidzoša tik augstai iestādei:

ĀRSTI IETEIC DEJAS

veselības nostiprināšanai, laimei un izpriecai. Iestājieties mūsu deju klubā — jūs iemācīsities dejot, un jums sagādās prieku arī mūsu jaukie saviesīgie vakari.

Vēl viens paziņojums:

ANO DZEZA ASOCIĀCIJA

šodien sasauc sapulci laikā no pulksten 1.00 līdz 2.00 piektajā stāvā atpūtas istabā.

Blakus tam:

BALETA KLUBS

(vada miss Fillisa Grīna) turpina jaunu dalībnieku uzņemšanu.

Un vēl daudzi citi sludinājumi: golfa entuziastu kluba, skatuves mākslas cienītāju kluba, sievu kluba («Vai jūsu sieva ir iestājusies par biedri mūsu klubā? Ja jūs nezināt, ar ko nodarbojas mūsu klubs, esiet tik laipns un paņemiet lapiņu-prospektu lejā uz galda»).

Atpūtas istabā piektajā stāvā, kur jāsapulcējas džeza asociācijas biedriem, pagaidām valda klusums. Pie galdiņiem spēlē šahu, kārtis (bridža spēles cienītāju kluba treniņš?). Viens otrs, omulīgi iekārtojies ērtā krēslā, ilustrē izteicienu: «Nekustēdamies noraugos uz pasaulīgām rūpēm un pa miegam filozofēju.»

Nē, es nebūt nedomāju, ka sekretariāta kalpotāji pavada laiku dīkdienībā. Arī tas, ka klubu darbs te ir pienācīgā līmenī, visādā ziņā jāapsveic. Es vienkārši attēloju šo ainu tāpēc, lai apstiprinātu vienkāršo domu, ka mēs visi esam tikai cilvēki.

Bet vai bija vērts tērēt šim nolūkam papīru? Vai tad tāda doma ir jāpierāda? Jā gan, ir jāpierāda.

Izrādās, ka sekretariāta kalpotāji nav gluži parastie mirstīgie. Ielūkojieties viņu sarakstā. Tur pret katru uzvārdu ierakstīta pavalstniecība un nosacītais apzīmējums, kas rāda, uz kāda īsti ierēdniecības kāpņu pakāpiena konkrētais darbinieks nostiprinājies.

«Dži-3» — visvairāk ir šādu darbinieku, kuri ieņem pakāpienus, kas atrodas tālu no virsotnes. Vēl zemāk ir «Dži-2» un «Dži-1». Pēdējo rangu, šķiet, var piešķirt pat izsūtāmajam zēnam.

Ar burtu «Pi» apzīmē speciālistus. «Pi», tāpat kā «Dži», ir piecu rangu. Visaugstākais ir «Pi-5».

Sekretariātā nav vienkārša ierēdņa vai vienkārša kalpotāja. Tur ir vecākais ierēdnis, pirmais ierēdnis, otrais ierēdnis, ierēdņa biedrs un ierēdņa palīgs. Ir galvenais kalpotājs, vecākais kalpotājs, vidējais kalpotājs, jaunākais kalpotājs. Ierēdņi ir «Pi», kalpotāji — «Dži».

Bet virs «Dži» un «Pi» ir varenais burts «Di», ar kuru apzīmē pašu ģenerālsekretāru, viņa vietniekus, viņa palīgus, galvenos direktorus, vienkārši direktorus un galvenos ierēdņus. Te ir tikai divas kategorijas — «Di-2» un «Di-1».

Es par to visu nebūtu stāstījis tik sīki, ja nebūtu šāda apstākļa: tikko ailē atzīmēts «Di-2» vai «Di-1», tūlīt nākamajā ailē redzēsit «ASV». Ja pats «Di-2» nav amerikānis, tad viņa vietnieks «Di-1» katrā ziņā ir amerikānis. Protams, ir arī izņēmumi, bet pamaz. Gandrīz vai divas trešdaļas sekretariāta personāla ir rietumu militārajos blokos ietilpstošo valstu pilsoņi. Bet organizācija taču ir starptautiska, velns lai parauj! Un tās statūti prasa, lai personāls tiktu izraudzīts pēc iespējas uz plašāka ģeogrāfiska pamata.

Nezinu, kāds pašlaik ir paša ģenerālsekretāra kancelejas sastāvs, bet Daga Hamaršelda laikā tur sēdēja 32 amerikāņi, 11 francūži, 8 angji, 5 čankaišisti, 4 kanādieši un 4 beļģieši. Visu sociālistisko pasauli pārstāvēja tikai 3 darbinieki. Melno kontinentu — divi baltie rasisti no Dienvidāfrikas Republikas.

Atceros, ka XV sesijas atklāšanas dienā tikko par tās priekšsēdētāju ievēlētais īrs Henrijs Bolends uztraukts un nosarcis neveikli apsēdās vidējā krēslā pie galda, kas izskatās pēc zaļgana akmens sarkofaga. Krēslā pa labi no viņa apsēdās mierīgais, korektais Dags Hamaršelds. Krēslā pa kreisi ar ierastu kustību, kā jau īsts saimnieks, droši un pamatīgi apsēdās kungs, kuru, man šķita, es jau biju kaut kur redzējis.

—    Sakiet, lūdzu, — kas ir šis kungs? — es jautāju savam kaimiņam.

—    Jūs, kā redzams, esat jaunatnācējs preses balkonā? Jūs nepazīstat Andrē Kordjē? Tā ir Daga labā roka.

Kordjē kaut ko iečukstēja ausī Bolendam. Tas pamāja ar galvu un, paņēmis rokā priekšsēdētāja āmuriņu, pieklaudzināja ar to. Kordjē piekrītoši pamāja. Pēc tam daudzās sēdēs es viņu redzēju tādā pašā pozā: pieliecas priekšsēdētājam, nē, pareizāk sakot, priekšsēdētājs pieliecas viņam, un viņš kaut ko čukst, čukst…

Bet pirmo reizi, izrādās, es viņu biju redzējis ANO vēsturei veltītajā fotoizstādē. Uzņēmums bija izdarīts 1949. gadā, un tajā bija redzama svinīgā ceremonija — piemiņas plākšņu iemūrēšana tur, kur toreiz vēl tikko sāka celt sekretariāta debesskrāpi. ANO emblēma viļņojās uz liela auduma gabala. ASV prezidents Trumens runāja no tribīnes zem klajas debess. Pie galda sēdēja priekšsēdētājs filipīnietis Romulo, ģenerālsekretārs norvēģis Trigve Li un amerikānis Andrē Kordjē, viņa palīgs. Zemāk atradās sekretāra vietnieki, Ņujorkas mērs, štata gubernators un ASV valsts sekretārs.

Rit otrais gadu desmits kopš tā laika — un no sešpadsmit cilvēkiem, kas nofotografēti zem emblēmas, savā agrākajā postenī palicis tikai Andrē Kordjē. Mainījās valsts prezidenti, valsts sekretāri, ANO ģenerālsekretāri, bet viņš palika un čukstēja, čukstēja, čukstēja …

Reiz es izlasīju kāda rietumu žurnālista rakstu. Tā nosaukums bija «Sekretariāts — ANO mīkla». Autors rakstīja, ka sekretariāts ieguvis simbolisku kvalitāti, it kā vīziju par to, kāda varētu būt pasaule. Sis sekretariāts, viņš turpināja, izstrādājis tādu milzīgu un spīdošu noslēpumainību, ka tam adresētā kritika daudziem šķiet kā uzbrukums pašam Likuma Garam.

Ak, te kaut kas nav kārtībā! Ja jau sekretariāts ir vīzija, tad drīzāk tā rāda, kāda bija pasaule Tautu savienības dibināšanas laikā. Toreiz viss bija vienkārši: ja Tautu savienības priekšgalā bija anglis, tad par vietnieku varēja būt tikai francūzis. Ja pie stūres bija francūzis, tad viņam blakus atradās anglis. Un tā tas bija visos Tautu savienības orgānos.

Kas attiecas uz noslēpumainību, tad šajā ziņā es esmu vienis prātis ar savu rietumu kolēģi. Noslēpumu un brīnumu te patiešām ir daudz. Piemēram, brīnums, kuram mums jātic, ir Džeka Džonsona vai Džona Džcksona pilnīga pārdzimšana no tā momenta, kad viņš kļūst par «Dži-2» vai «Pi-1». No tā brīža viņš vairs nav vienkāršs mirstīgais, bet gan starptautiskais ierēdnis. Kāda nozīme ir viņa pavalstniecībai, mēdz teikt? Vai tikai jūs nesaceļaties pret pašu Likuma Garu, apgalvojot, ka sekretariātā ir Rietumu ļaužu virskundzība? Tie nebūt nav Rietumu ļaudis!

Izlēkuši no autobusa un izdzirdējuši «o key» no puiša pelēki zilā kreklā, viņi atstāj aiz stikla durvīm savu ideoloģiju, simpātijas, paradumus. Kopš šā brīža viņi nav amerikāņi, viņi ir «Dži» vai «Pi». Aiz ANO saliņas robežām šie kungi spekulē biržā, jūt līdzi komandai «Yankee», cep ķirbju pīrāgus, apmeklē Sv. Patrika katedrāli, jūt līdzi nēģeriem vai, gluži otrādi, atzīst, ka taisnība ir dienvidu rasistiem un ka melnajiem nedrīkst dot vaļu. Bet, klusi uzbraukuši ar ātro liftu savā stāvā, viņi tūlīt ar simpātijām dziļi izprot, cik taisnīga ir Kubas sūdzība par ASV agresijas draudiem, vai arī ir gatavi atbalstīt Dienvidāfrikas Republikā pastāvošā aparteīda upuru sūdzību. Viņiem caur žaketi vai korektu kleitu brīnumainā kārtā izaug eņģeļa spārni — izaug, nesabojājot audumu, jo šie spārni paliek uz drēbju pakaramā, kad viņi aiziet no sekretariāta ēkas.

Trigve Li, pirmais ANO ģenerālsekretārs, ar parupju vaļsirdību atzinās:

—Ja sekretariātā būtu kaut viens amerikāņu komunists, es būtu vēlējies no viņa atbrīvoties, izdarot to klusi — tādā veidā, kā mēdzu darīt Norvēģijā.

Viņš tā arī darīja.

Viņu nomainīja Dags Hamaršelds, Zviedrijas premjerministra dēls, finansists un diplomāts, bijušais bankas valdes priekšsēdētājs, kurš, kā man šķiet, arī sevišķi neslēpa, ka viņš ir savas šķiras filozofijas, morāles un politisko ideālu piekritējs. Sai šķirai viņš kalpoja arī sekretariāta debesskrāpja trīsdesmit devītajā stāvā. Pēc notikumiem Kongo 1960. gada vasarā, kad Dags Hamaršelds nostājās kolonizatoru pusē, padomju delegācija atklāti izteica viņam neuzticību.

Nākamā gada rudenī ģenerālsekretārs gāja bojā, kad viņš devās uz tikšanos ar Moizi Combi, Kongo provinces Katangas «prezidentu». Viņa bojā ejas noslēpums pilnīgi nav atklāts vēl līdz šai dienai. Man šķiet, ka savas dzīves pēdējos mēnešos Dags Hamaršelds, būdams savā ziņā godīgs cilvēks, saprata dažus savus maldus. Palika kaut kā nepamanīti tie uzbrukumi, kurus šajos mēnešos ģenerālsekretāram nācās izturēt nevis no Austrumiem, bet no Rietumiem. Viņa starpniecība Kongo, kas agrāk pilnīgi apmierināja kolonizatorus, Anglijai un Beļģijai pēkšņi likās «bīstama» un «izmeklējama». Kāpēc? Tāpēc, ka ANO karaspēks Kongo bija sācis šo to darīt pret Katangas algotņiem.

Tā bija ne visai enerģiska rīcība. Hamaršelds gribēja tikties un vēlreiz vienoties ar Combi. Bet tas ietiepās. Sarūgtinātais ģenerālsekretārs gandrīz jau gribēja atteikties no tikšanās. Bet tad Anglijas pārstāvis Kongo lords Lensdouns ar nesaprotamu neatlaidību sāka viņu pierunāt lidot uz Ndolas pilsētiņu Anglijas kolonijas Ziemeļrodēzijas teritorijā, jo tur, lūk, viņu jau gaidot Combe. Hamaršelds piekrita.

Dienu pirms brauciena lidmašīna pēkšņi tika apšaudīta. Lode ieurbās motorā. Tomēr apkalpe, noņēmusies visu rītu aerodromā, bojājumu izlaboja un aizgāja brokastot.

Lidojums bija paredzēts naktī, jo dienā gaisā parādījās Katangas iznīcinātājs, kas pēc Combes pavēles dzinās pakaļ ANO lidmašīnām. Ilamaršeldu vajadzēja pavadīt Etiopijas gaisa eskortam, bet angļi nezin kāpēc to aizturēja Rodēzijas aerodromā. Hamaršelda lidmašīna devās pa vistālāko ceļu, neuzturot radiosakarus ar zemi, lai sevi neatklātu.

Drīz vien tumsa klāja zemi. Pēc pusnakts Ndolā tika saņemts ziņojums, ka Hamaršelda lidmašīna gatavojas noiaisties tās lidostā. Gaisā bija dzirdams lidmašīnas motoru rūkoņa. Starp citu, daži apgalvoja, ka lidostu esot pārlidojusi kaut kāda cita — nezināma lidmašīna, varbūt iznīcinātājs. Tad sakari pēkšņi pārtrūka, un Hamaršelda lidmašīna neuzsāka nolaišanos.

Ko tad darīja Ndolā? Vai sacēla trauksmi? Vai sāka meklēt ēterā? Nē, tur mierīgi slēdza uz nakti dispečeru kontrolpunktu! Slēdza, neraugoties uz to, ka kāds policists atskrēja un pastāstīja, ka viņš manījis uzliesmojumu tajā pusē, uz kuru aizlidoja lidmašīna.

Pazudušās ANO lidmašīnas meklēšanu uzsāka tikai desmit stundas pēc trauksmes signāla saņemšanas, bet aerodromā tajā laikā stāvēja astoņpadsmit lidojumam sagatavotas mašīnas! Lidmašīnas atliekas atrada krietni pēc pusdienas, lai gan katastrofa notika tikai dažas jūdzes no Ndolas. Ja būtu sākuši meklēt tūlīt, seržants Džuljens, vienīgais, kam vēl bija dzīvības pazīmes, būtu varējis pastāstīt, kas noticis pirms traģēdijas.

Varbūt pasaules presi vēl saviļņos Combes iznīcinātāja pilota vai aerodroma kalpotāja sensacionālā atzīšanās, ka viņš piezagās neapsargātajai lidmašīnai tajā brīdī, kad apkalpe vēl pēdējo reizi savā mūžā ēda brokastis koku ēnā. Trīs gadus pēc šīs traģēdijas taču parādījās Combes bijušā līdzgaitnieka francūža Dišmēna versija. Pēc viņa versijas, Katangas «prezidents» bija nodomājis nolaupīt ANO ģenerālsekretāru. Beļģu leitnants Geizels, kas dienēja Combes karaspēkā, pārģērbies ANO karaspēka seržanta formā, bija ielavījies Hamaršelda lidmašīnā. Kas notika pēc tam, tas nav zināms. Iespējams, ka, lidmašīnai atrodoties virs Ndolas, Geizels gribēja ar varu piespiest lidotāju lidot tālāk — uz kaut kādu norunātu vietu un sadursme pie lidmašīnas stūres kļuva par katastrofas cēloni.

Hamaršelda bojā ejas gadadienā tika izlaista jauna ANO pastmarka ar pusmastā nolaistu zilo karogu uz sekretariāta ēkas fona. Ģenerālsekretāra krēsls kādu laiku stāvēja tukšs. Pēc tam to ieņēma neitrālās Birmas pārstāvis U Tans. Daudzi uzskatīja, ka tas izskaidrojams ar (o pārmaiņu ietekmi, kādais bija notikušas pasaulē: pirmo reizi Āzija izspieda Rietumeiropu no posteņa, kas ir viens no svarīgākajiem Apvienoto Nāciju Organizācijā.

REPORTĀŽA UN HRONOMETRĀŽĀ

Esmu gandrīz pārliecināts, ka pirms dažiem gadiem saprātīgs cilvēks — ne diplomāts, ne «Di», ne «Pi», ne «Dži», bet vienkārši cilvēks ar veselu saprātu, — dažās nedēļās iepazinies ar ANO saliņas dzīvi, varētu pārvērsties par lielu pesimistu. Tie bija laiki, kad tikai pamazām sāka izvēdināties diplomātiskās rutīnas, un tukšvārdības gars, ko tik ļoti sargāja daudzi Rietumu pārstāvji. Sie kungi centās saglabāt šo garu pēc iespējas ilgāk. Tas viņiem bija dārgs un pierasts.

Es vēl atceros Tautu savienības laika karikatūras, kur bija attēlots, kā džentlmeņi ar monokļiem un no kabatām izlīdušiem lielgabalu stobriem ar lielu nopietnību kulstīja ūdeni piestā. Pirms dažiem gadiem, rakstīdams stāstu par norvēģu lielo ceļotāju un sabiedrisko darbinieku Fritjofu Nansenu, kurš sākumā naivi ticēja Tautu savienībai, es pārlasīju daudzus tās dokumentus. 2enēvas pilī teiktās runas īreizēm bija tik liekulīgas un tukšas, ka brīžiem radās jautājums — vai tā tik nav parodija?

Viltus miernešu runas pārtrauca Hitlera tanku dārdoņa. Vispasaules pļāpātava, kur centās apslāpēt Padomju zemes vientuļo balsi, izlaida garu. Vecā, pļāpīgā Tautu savienības kundze bija uzkrājusi lielu pieredzi, kā malties riņķī un apkārt galvenajiem jautājumiem, kuri satrauca cilvēkus, un novēlēja šo pieredzi Rietumu diplomātijai. Mantinieki nesāka izšķiest vecenītes uzkrāto kapitālu, bet laida to apgrozībā, un tas deva ļoti solīdus procentus.

Atklāj sēdi, un lej ūdeni. Labāko parlamentu tradīciju garā notiek apmaiņa ar vecmodīgiem komplimentiem, kuri atgādina tos, kas dažkārt griež ausīs literātu un aktieru jubilejās:

—    Mana delegācija ir neizsakāmi laimīga, ka var apsveikt jūs sakarā ar jūsu lielisko runu… Jūsu prāts, teicamās spēja«, nelokāmība … Mēs vienmēr esam apbrīnojuši jūsu izcilo talantu …

—    Mani līdz sirds dziļumiem aizkustināja to cilvēku izjustie vārdi, kuri…

Un ta talak un tamlīdzīgi. Klausies un nelieci gudrs: kad tad beidzot sāks apsīkt šie tukšo savstarpējo laipnību plūdi? Kāpēc priekšsēdētājs nepieklaudzina ar savu āmuriņu pa galdu un nesaka: lūdzu, kungi, tuvāk pie lietas?

Rietumu diplomātu praksē izstrādājusies ari nepārspētā māksla ar dažādiem procedūras trikiem samudžināt jebkuru izskatāmo jautājumu, novest lo līdz absurdam.

Minēšu kādu nelielu epizodi, kas pierakstīta gandrīz kā protokolā, un tad izlemjiet paši, ko jūs darītu, ja preses balkonā vai apmeklētāju galerijā būtu atļauts skaļi izteikt savas jutās. Turklāt piezīmēšu, ka dažas personas, kas darbojas šajā epizodē, vēlāk dažādu iemeslu dēļ atstāja savus posteņus Apvienoto Nāciju Organizācijā. Aprakstītā epizode notika 1960. gadā, un kopš tā laika ir aiztecējis daudz ūdens.

Tātad piecas neitrālās valstis iesniedza rezolūciju, kurā bija atzīts, ka vēlama ASV prezidenta un PSRS Ministru Padomes Priekšsēdētāja personīga tikšanās. Ģenerālajai Asamblejai šī rezolūcija bija jāapspriež. Kļuva zināms, ka ASV delegācija ir pret šādu tikšanos.

Jau ilgi pirms sēdes sākuma, kurā izšķīrās rezolūcijas liktenis, durvīs parādījās Vodsvorta kunga asais zods un pēc tam arī visa viņa masīvā figūra. Vodsvorta kungs, kura svars sasniedza 240 mārciņu, bija iesaukts par «ziloņa kungu». Šoreiz ASV galvenajam delegātam ta'likā bija izsaukts arī pats valsts sekretārs Hertcra kungs, kurš apsēdās te pie vienas, te pie otras delegācijas.

Pēc priekšsēdētāja āmuriņa klaudziena viens no pirmajiem ņēma vārdu Amadeo kungs, Argentīnas pārstāvis (tās vietas bija tieši aiz ASV delegācijas vietām). Nē, viņš neierosināja labojumus. Viņš tikai lika priekšā atsevišķi balsot par diviem rezolūcijas vārdiem. Kādiem? «Priekšsēdētājs» un «prezidents».

Atjaujiet, iebilda Indijas pārstāvis, bet bez šiem vārdiem taču rezolūcija zaudē katru jēgu. Tajā ir runa tieši par to, ka vēlama ASV prezidenta un PSRS Ministru Padomes Priekšsēdētāja tikšanās!

Hertera kungs tūlīt laipni ņēmās iztulkot argentīnieša priekšlikumu. Pieņemsim, teica viņš, ka, balsojot atsevišķi, viens no šiem diviem vārdiem neiegūs vairākumu. Kas par to? Paliks taču vēlēšanās, lai tiktos valdību pārstāvji vispār.

Pēc tam sākās kaut kas tāds, kas saprātīgam cilvēkam var likties neiespējams. Daži runātāji veltīgi mēģināja pierādīt, ka piecu valstu rezolūcijā ir runa par tikšanos noteiktā līmenī, ka tāpēc Argentīnas priekšlikums^ runājot diplomātu valodā, «nav kārtībā», bei, vienkāršāk sakot, tas ir absurds.

Pēc vārdu kara pirmās kārtas priekšsēdētājs Bolenda kungs ierosināja sākt balsošanu. Nē, nevis balsošanu par rezolūciju kopumā, pat ne balsošanu par atsevišķiem vārdiem, bet pagaidām tikai balsošanu par jautājumu, vai būtu jāliek uz balsošanu Argentīnas priekšlikums.

Nobalsoja. Argentīnas priekšlikums tika pieņemts ar vienas balss vairākumu.

Pēc Indijas pārstāvja, paša priekšsēdētāja un Afganistanas parstāvja īsām runām uzsāka balsošanu par to, vai rezolūcijā atstāt abus vārdus, vai arī tos no turienes izņemt, lai pēc tam vai nu atkal atstātu, vai vispār svītrotu.

Par vārdu «prezidents» un «priekšsēdētājs» atstāšanu rezolūcijas projektā nobalsoja 41 delegācija, pret — 37. Varētu domāt, ka par spīti ASV delegācijas pulem rezolūcijas teksts paliks bez grozījumiem.

Bet tad priekšsēdētājs, kuram pirms tam pie auss ne vienreiz vien noliecās mums jau pazīstamais Andrē Kordjē, pēkšņi paziņoja, ka, pēc viņa domām, balsošanas rezultāti pierāda gluži pretējo — nepieciešams svītrot šos divus vārdus, jo 41 balss nav divas trešdaļas, bet vienkāršs balsu vairākums, turpretim tik svarīgas rezolūcijas pieņemšanai vienkāršs balsu vairākums nav pietiekams.

Pēc tam iedegās un lidz pusnaktij turpinājās dedzīga polemika jau par tā saucamo «rulingu», tas ir, par to, vai priekšsēdētājs pareizi vada sēdi.

Bolenda kungs aizstāvējās ar īsta īra neatlaidību. Viņš sev desmit reizes deva vārdu. Indijas pārstāvis, kas apstrīdēja viņa viedokli, runāja sešas reizes. Divas reizes runāja Kjpras pārstāvis, vārdu ņēma arī Ceilonas, Pakistānas, Dienvidslāvijas, Nepālas, Afganistānas, Argentīnas pārstāvji…

Vēlu naktī notika vēl viena balsošana. Ar 6 balsu vairākumu «rulingu» atzina par pareizu, un bezjēdzīgi apcirptā rezolūcija, kas bija zaudējusi tiklab gramatisko pareizību, kā arī sākotnējo politisko jēgu, joprojām gulēja nosvīdušā priekšsēdētāja priekšā.

Sēdi partrauca uz ceturtdaļstundu. Pēc pārtraukuma tribīnē uzkāpa Džavaharlals Neru. Man nekad nebija gadījies redzēt Indijas premjerministru tik satrauktu. Viņš pat noņēma savu balto kongresistu cepurīti, kurā viņu bija pieradusi redzēt visa pasaule. Piecu delegāciju vārdā Neru paziņoja, ka jaunais rezolūcijas projekts sagroza tās sākotnējo jēgu. Viņš izteica protestu pret to, kā priekšsēdētājs iztulko procedūras noteikumus, un noņēma rezolūcijas projektu no balsošanas.

Atstājot zāli, žurnālisti mēģināja iedomāties, kas var notikt, ja tā tas turpināsies arī tālāk. Pieņemsim, ka kādas rezolūcijas projektā ir izteiciens: «Nedrīkst pieļaut agresīvu rīcību.» Rezolūcijas pretinieki pieprasa atsevišķi likt uz balsošanu vārdu «nedrīkst». Balsošanā noskaidrojas, ka 21 delegācija ir pret un 40 delegācijas par vārdu «nedrīkst». Līdz ar to skaitās, ka sākotnējais teksts nav dabūjis vajadzīgās divas trešdaļas balsu un tātad paliek frāze «pieļaut agresīvu rīcību» …

Vairākas reizes es mēģināju izdarīt sesijas un komiteju sēžu hronometrāžu.

Politiskās komitejas zāle. So komiteju sauc arī par Pirmo komiteju, uzsverot to lietu svarīgumu, ar kurām tā nodarbojas. Pretēji kņadai, kas vienmēr mēdz būt hallē, kur pulcējas ekskursanti, šeit valda miers un klusums. Pulkstenis rāda 10.30 — tas ir laiks, kad jāatskan priekšsēdētāja āmuriņa klaudzienam. Bet uz vietas nav ne āmuriņa, ne priekšsēdētāja. Netālu no tukšā galda, pie durvīm, smēķē un sarunājas sociālistisko valstu pārstāvji: viņi, kā parasti, ir precīzi.

10.45. Delegāti nesteigdamies ieņem savas vietas. Priekšsēdētājs nevar izšķirties: varbūt vēl pagaidīt? Viņa šaubas izkliedē vienīgā ASV delegācijas locekļa parādīšanās. 10.53 āmuriņš aicina ievērot klusumu.

—    Pirmās komitejas tūkstoš astoņdesmit devīto sēdi pasludinu par atklātu. Pirms debašu atklāšanas laipni lūdzu jūsu atļauju teikt dažus vārdus.

Zālē pagaidām vēl ir tukšas 37 delegāciju vietas. Starp citu, laiku pa laikam .ienāk jauni cilvēki, nepiespiesti palokās, čaukstina papīrus.

Priekšsēdētāja kungs pa to laiku pateicas par ievēlēšanu — agrāk izteikt savas jūtas viņam neļāva slimība. Viņš pateicas vicepriekšsēdētājam par lietu teicamu vešanu priekšsēdētāja prombūtnes laikā. Pēc tam viņš pateicas klātesošajiem par pūlēm, ko viņi parādījuši dienas kārtības saskaņošanā.

11.06 pirmais runātājs sāk ar to, ka apsveic priekšsēdētāju ar izveseļošanos. 11.45. Durvīs parādās ASV delegācijas vadītājs. 11.54 otrs runātājs pievieno savus apsveikumus agrāk izteiktajiem un izsaka prieku par to, ka priekšsēdētāja kungs tik ātri atguvis veselību. 12.50 vārds tiek dots trešajam runātājam. 13.07 vēlreiz izsaka savas domas otrais runātājs. 13.16 sēde tiek slēgta. Dažas delegācijas nemaz neieradās līdz pat sēdes beigām.

Nākamā diena. Komitejas tūkstoš deviņdesmito sēdi atklāja 10.47, pie tam savās vietās bija tikai 42 delegāciju pārstāvji. Savstarpējo apsveikumu un pateicības apliecinājumu parlamentārā procedūra šoreiz aprobežojās ar to, ka priekšsēdētājs pateicās par runu, bet runātāji izteica viņiem pateicību par to, ka viņiem tikusi dota iespēja teikt runu.

Bet kādu jautājumu šoreiz apsprieda Politiskā komiteja? Varbūt kaut ko ļoti mazsvarīgu? Varbūt problēmu, kura nevienu neinteresē, — mēdz taču būt arī tādas. Nē, dienas kārtībā bija «visu jautājumu jautajums» — atbruņošanās problēma.

Viens no delegātiem atgādināja: kamēr komitejā bez steigas, ar izsmalcinātu gaumi, ar izteiksmi, uzsverot katru vārdu, tiek teiktas runas buržuāziskā parlamentārisma labāko tradīciju garā, pasaule izlieto bruņošanās vajadzībām 328 miljonus dolāru dienā.

Priekšsēdētājs pateicās viņam par interesanto informāciju.

Jā, ja es pazītu dzīvi ANO saliņā tikai tādu, kada tā bija 1960. gadā, kad notika iepriekš aprakstītais, es droši vien šeit būtu saindējies ar hronisku pesimismu. Bet es redzēju, kā turpmākajos gados sociālisma valstu diplomātu iesētie graudi deva labus asnus, kas uzvandīja novecojušo tradīciju purvu un nostiprināja Apvienoto Nāciju Organizācijā tiešas, godīgas un atklātas sarunas novatorisko diplomātiju.

Ar zilo karogu peldošā kuģa mehānismiem sāka notīrīt rūsu, nomainīja vienu otru komandas locekli, un, kad negaidīti sāka plosīties nikna vētra, tas nenogrima. Tas droši turējās bangās, pierādīdams savu derīgumu miera reisam.

Sī vētra sāka plosīties 1962. gada rudenī. To nosauca par «Kubas krīzi».

MATA GALA…

Pulkstenis drīz būs septiņi. Aiz blāvi nosvīdušā stikla valda dzeltenīgi pelēka pustumsa. Viesnīcas iekšējā pagalma šahtā rudens diena vēl nebija ielūkojusies, bet caur daudzu logu aizkariem šodien neparasti agri sāka spīdēt gaisma. Koridorā laiku pa laikam atskanēja steidzīgi soļi. Vai varbūt man tikai rēgojās šī satrauktā steiga?

Vakar es atgriezos viesnīcā trešajā nakts stundā izmircis un nosalis. Pēc karstas dušas tūlīt sēdos pie dienasgrāmatas. Tā tik bija dieniņa!

Jau no paša rīta kaut kas trauksmains bija jūtams gaisā. Ielās parādījās pārāk daudz policistu, pārāk bieži, ar sirēnu kaucieniem pašķirdamas sev ceļu, trakā ātrumā joņoja melnās mašīnas, kuras drāzās pāri ielu krustojumiem, degot sarkanai gaismai.

Radio ziņoja, ka pa visu valsti izsūtīti ātrie bumbvedēji, lai atvestu senatorus, kurus prezidents steidzīgi pulcina Vašingtonā.

Ap pusdienas laiku vētras tuvošanos atzīmēja Ņujorkas visjutīgākais barometrs: biržā sāka strauji kristies ļoti solīdu, stabilu akciju kurss. Biržas elektroniskās mašīnas lielajā darījumu straumē sāka nokavēties par pusstundu. Tad uz visiem televīzijas ekrāniem parādījās diktori:

—    Pulksten septiņos tiks pārraidīts valstiski ārkārtīgi svarīgs paziņojums. Pulksten septiņos! Pa visiem kanāliem!

Pulkstenis rādīja septiņi, kad es vēl biju uz ielas: visa Ņujorka bija kustībā, nebija neviena brīva taksometra. Garāmgājēji sāka sturmēt tuvākā bāra durvis, spiezdami atpakaļ saimnieku, kas stāvēja, rokas izpletis.

Uz trijiem virs letēm izvietotajiem ekrāniem prezidents Kenedijs, pacēlis acis no galda, teica:

—    Labvakar, mani tautieši.

Viņš nesmaidīja. Viņa balss skanēja mazliet dobji. Izlūkošanas dati… Padomju bāzes… Stingra karantēna ap Kubu … Visi kuģi tiks aizturēti apskatei…

—    Neviens nevar pateikt, kādi upuri mūs gaida nākotnē, tuvākajos mēnešos… Ar dieva palīdzību mēs nosargāsim brīvību un mieru.

Prezidenta attēls pazuda no ekrāniem. Bārā sākās skaļa kņada. Bija dzirdami vārdi: «Blokāde, karš!» Es steidzīgi izskrēju pa durvīm. Mehāniski izlasīju bāra nosaukumu «Baltā roze». Polismens uz stūra, kā parasti, rotaļājās ar nūjiņu, apņēmis ar tās siksniņu savu boksera dūri. Pūlis? Parastais pūlis, tikai sejas drūmākas un koncentrētākas nekā allaž. Taču klusi gaidošu rindu pie laikraksta kioska es redzēju pirmo reizi.

Ik stundu vēstis kļuva arvien trauksmainākas. Uz Floridu tika pārsviests karaspēks. Flotes kājnieki ieņēma izejas pozīcijas. Kuģi sāka noslēgt loku.

Vēlu vakarā es aizbraucu pie pazīstama mūsu pārstāvniecības darbinieka: gribējās parunāties ar kādu no savējiem. Netālu no viņa mājas atradās vakaros vienmēr pārpildītā ķegļu spēles zāle. Parasti spilgti apgaismotā zāle šoreiz bija pilnīgi tukša. Saujiņa kalpotāju satraukti klausījās polismenu, kurš kaut ko stāstīja, saliekdams pirkstus.

Mans paziņa vēl nebija pārnācis no pārstāvniecības. Viņa sieva teica, ka viņam jābūt mājās kuru katru brīdi.

—    Atskrien pie manis kaimiņiene pilnīgā panikā, — viņa stāstīja, klādama galdu. — Viņas Harijs pašlaik ir Sanfrancisko, viņai ir trīs bērni, vecākā meita vienos gados ar mūsu Nadjiņu, divi vēl mazāki. Viņa man jautāja: «Ko jūs, padomju ļaudis, domājat, vai stāvoklis ir ļoti nopietns? Ja kas notiktu, tad uz kurieni vislabāk evakuēt bērnus?»

Tā arī nesagaidījis savu paziņu, īsi pēc vieniem novēlēju saimniecei labu nakti.

Aukstas lietus lāses uzsita burbulīšus peļķēs. Autobuss ilgi nenāca.

Viesnīcā nokļuvu pulksten divos. Kiosks uz stūra šonakt netika slēgts. Krēsls un galds manā istabā bija pārklāti ar laikrakstu pēdējo izlaidumu slapjajām lapām. «Lēciens kodolkarā?» — tā jautāja virsraksta melnie burti.

… Tā sākās šīs dienas, varbūt visnemierīgākās kopš tā laika, kad apklusa otrā pasaules kara lielgabali. Dienas, kad viss karājās mata galā.

Preses slejās iekļuva arvien jaunas sīkākas ziņas par notikumiem, kas bija risinājušies pirms prezidenta runas: slepenas apspriedes Baltā nama istabās ar aizklātiem logiem; augsti stāvošu personu braucieni, kuras salīda kā siļķes mucā mašīnās ar numuriem, ikas reportieriem nebija zināmi (prezidenta brālis ceļoja, sēdēdams uz valsts sekretāra vietnieka ceļiem); ģenerāļi ar portfeļiem, kas ar tērauda ķēdīti bija pieslēgti rokai un bāztin piebāz'ti ar sevišķi slepeniem dokumentiem; saliekamās gultas Pentagonā, kas bija pārgājis uz kazarmu režīmu …

Tās bija baiļu, nedrošības un mokošas gaidīšanas pilnas dienas: ko teiks, ko atbildēs Maskava? Pilsētā, kur cilvēku nervus jau tā līdz pēdējam saskrūvējis drudžainais dzīves veids, momentāni sāka klīst visneiespējamākās baumas. Un turklāt vēl radio ziņo: padomju kuģi nemaina kursu, tie brauc uz Kubu, tie tuvojas amerikāņu flotei, kas izveidojusi blokādi.

Tie tuvojas, tie tuvojas viens otram!

Un policijas patruļas sāk ieņemt vietas pie telefona centrāļu durvīm, patrulē pie radiokorporācijām, pie ūdensvadu izbūvēm. Diktori sāk dot padomus, ko darīt atomuzbrukuma gadījumā.

Kuģi tuvojas, kuģi tuvojas viens otram…

Ielās ļoti daudz piedzērušu. Sludinātāji paceltā rokā krata bībeli visos ielu krustojumos. Drūmi, nomākti cilvēki pulcējas bariņos, strīdas, dzirdama lamāšanās, zib dūres, šur tur parādās neveiklu roku rakstīti plakāti: «Stop karam!», «Bumbas — nē!», «Savienotās Valstis un Krievija — miers!».

Bet radio ziņo: tie tuvojas, tie tuvojas viens otram …

Triju sesiju laikā novērotāji bija pietiekami daudz redzējuši pie ANO žoga gan piketētājus, gan miera piekritēju demonstrācijas, gan dažādu tautību ekskursantus. Sajās dienās te pulcējās klusējoši pūļi. Cilvēki nesauca lozungus, nevicināja plakātus; viņi stāvēja pie žoga pacietīgi, kaut kādā drūmā sastingumā. Šie cilvēki atnāca meklēt aizsardzību pret briesmīgajiem draudiem, kas savilkās pār to galvām.

Ekā, kuras priekšā gaidīja klusējošie pūļi, steidzīgi sasauca Drošības padomi. Nervozās, asās sēdes bez gausajām procedūrām atspoguļoja ļoti saspīlēto situāciju. Man palikuši atmiņā dūmu mākoņi un satrauktās sejas. Man parādīja vienu no Kenedija tuvākajiem līdzstrādniekiem. Viņam nebija vietas. Viņš stāvēja gaitenī, to delegāciju locekļu ielenkts, kuras neietilpa Drošības padomē, bet kuras stundām ilgi klausījās diskusijas.

Biļetos uz preses vietām bija jāizcīna ar kauju. Dažreiz visu izšķīra lozēšana. Uz vienu sēdi es nedabūju biļeti, un mūsu delegācijas loceklis apžēlodamies ieveda mani tieši zālē kā savu sekretāru. Es stāvēju pavisam tuvu amerikāņu vietām, redzēju, cik nervozi Stīvensona kungam raustījās vaigs, kad viņš pārlasīja papīrīšus ar pēdējām ziņām; redzēju, kā viņš, zaudējis parasto savaldību, kaut ko drudžaini meklēja mapē.

Sajās izšķirošajās stundās mehānisms, kas bieži vien griezās tukšgaitā, pēkšņi ieguva precīzu darba ritmu. Ne uzreiz parādījās uzkrītošās pārmaiņas, kas, uzkrājušās pēdējos gados, deva starptautiskajai organizācijai jaunas īpašības. Tās ģenerālsekretārs nekavējoties griezās pie Savienoto Valstu prezidenta un Padomju valdības galvas ar aicinājumu uzsākt sarunas un panākt savstarpēju vienošanos.

Vai gan vajadzētu atgādināt, ar kādu atvieglojuma sajūtu pasaule uzņēma pozitīvās atbildes! Tā bija viena no ievērojamākām stundām īstriveras krastā. Simtiem miljonu cilvēku varēja teikt: «Jā, tās patiešām ir mūsu Apvienotās Nācijas!»

1963. gada rudenī sapulcējās ANO Ģenerālās Asamblejas XVIII sesija. īstriveras krastā valdīja stabila miera atmosfēra. Pilnīgi pamatoti apgalvoja, ka tā cēlonis ir «Maskavas gars», kas radās pēc tam, kad tika parakstīts Maskavas līgums par kodolieroču izmēģinājumu daļēju aizliegšanu.

1963.            gada rudenī ANO saliņā politiskā barometra rādītājs stipri pacēlās no vilšanās uz cerībām.

1964.            gada vēlā rudenī jaunas imperiālistu avantūras Kongo un Dienviidvjetnamā, kā arī kņada ap «ANO finansu krīzi» atkal to satricināja. Un tomēr gribas ticēt, ka laiks palīdz nostiprināt cerības: ļeņiniskās idejas par mierīgu līdzāspastāvēšanu arvien vairāk pārņem visu mūsu planētas miermīlīgo cilvēku prātus un sirdis.

ARHEOLOĢISKIE IZRAKUMI ŅUJORKAS PILSĒTĀ

Uz arheoloģiskiem pētījumiem mani pamudināja trīskrāsainais cariskās Krievijas karogs, kas bija izbāzts pa mašīnas logu kopā ar amerikāņu karogu tajā dienā, kad pie ANO žoga notika autobalagāns. Tas liecināja, ka Ņujorkā vēl saglabājušies nevis muzejiski, bet dzīvi, pat motorizēti monarhisti. Interesanti būtu zināt, ko gan viņi tagad izvirza par pretendentu uz Krievijas troni?

Uzsāku izrakumus. Politiskā arheoloģija? Tādas zinātnes nav. Un žēl, ka nav! Izrādījās, ka nemaz nav nepieciešams pētīt cilvēku sabiedrības tālo pagātni pēc trauku lauskām un citām nožēlojamām iedzīves paliekām, kas atrastas kurgānos. Dažreiz var uzdurties vēl gluži svaigām snauduļojošu cilvēku pēdām, kuriem laiks apstājies. Tiesa gan — ne akmens laikmetā, bet kaut kur pagājušā gadsimta otrajā pusē. Var redzēt labi saglabājušos viņu materiālās kultūras priekšmetus karogu un pat iespiestu darbu veidā.

Šādiem izrakumiem nav vajadzīgs speciāls inventārs, tāds kā, piemēram, otiņas, ar kurām uzmanīgi notīra zemi un putekļus no apsūbējuša bronzas gredzentiņa vai māla trauka pusotra spaiņa tilpumā, kuru mūsu senči tukšoja, saucienu «Tukšu dzer!» pavadīti. Mans pirmais atradums bija bieza, balta papīra lapa, ko ar ļoti modernām mašīnām bija izgatavojusi pazīstama amerikāņu firma. Tā bija pārklāta nevis ar hieroglifiem un ne ar ķīļu rakstiem, bet gan ar visparastākajiem burtiem, kas bija uzsisti ar beztrokšņa rakstāmmašīnu «Remington».

— Izlasiet, varbūt tas jLīs interesē, es paliidzu, lai to pārraksta speciāli jums, — pasniedzot minēto papīra lapu, teica mūsu pārstāvniecības darbinieks. — Es jums ieteiktu minēt šo tekstu kā krustvārdu mīklu. Izlasiet rindkopu un pamēģiniet uzminēt, kas un kāpēc to rakstījis. Tad izlasiet otru, pārbaudot sevi. Pēc tam trešo. Pamēģiniet. Nenožēlosiet. Ar mieru?

Es paraustīju plecus, bet piekritu un sāku lasīt:

«Vladimir! Pietiek tēlot apkaunojošo opereti!

Beidz pazemot savus vecākos radiniekus un viņu bērnus.»

Nu, ko lai saka? Spriežot pēc sākuma, kaut kāds tips uzvedas necienīgi, sarūgtinādams savus godājamos radiniekus.

Un tagad viņi to kaunina.

«Tu ļoti labi zini, ka es nekad nebūšu ar mieru pieņemt savai sievai un dēliem Romanovsku titulus un uzvārdu, kurus tu mums mēģini uzspiest un par* kuriem mūsu Dinastijas Personas tikai smejas.»

Otra rindkopa mazliet apmulsināja mani. Romanovski? Kas tad tur tik Jauns? Mūsu redakcijā, piemēram, strādā korektors Romanovskis … Taču te tas nav tikai uzvārds, bet nezin kāpēc vēl arī tituls. Un kas tās ir par «Personām» un «Dinastiju» ar lielo burtu?

«Tu droši vien esi aizmirsis, bet visdrīzāk gan nemaz nezini, ka imperators Nikolajs Pirmais piešķīra Romanovska uzvārdu lielkņazes Marijas Nikolajevnas bērniem, kas bija dzimuši viņas laulībā ar Leihtenbergas hercogu Maksimiliānu? Turklāt ar norādījumu, ka šajā uzvārdā var saukties tikai viņu pēcteči.»

Šķiet, ka viss kļūst saprotamāks. Tas ir kaut kāds vecs dokuments par viltvāržiem, kas apsēdušies Krievijas muižniecības ģenealoģiskajā kokā uz sveša zara. Amerikāņi taču savā laikā sapirka daudz dažādu Krievijas arhīvu un tagad pamazām tos pēta. Bet kas tur tālāk teikts par Leihtenbergas Maksimiliāna pēctečiem? «Atbildi, lūdzu, kas tev deva tiesības saukt sevi par lielkņazu, bet savu sievu par lielkņaziem un meitu par lielkņazi?

Palika taču spēkā likums, kaš bija vienāds visiem Ķeizariskās Ģimenes locekļiem 134. pants): Bērni, kas dzimuši laulībā, kura noslēgta bez valdošā Ķeizara atļaujas, nebauda nekādas priekšrocības, kas pieder Ķeizara Dzimtas locekļiem.

Turpretim tava laulība ar Kirbijas kundzi tika noslēgta slepeni Šveicē — grieķu baznīcā, kas pakļauta Konstantinopoles patriarha jurisdikcijai.»

Pareizi, mans minējums apstiprinās! Tas ir vismaz pusgadsimtu vecas vēstules noraksts. Taču izskatās, ka sastrīdējušies nevis vienkārši muižnieki, bet kaut kādas valdošās Romanovu dinastijas atvases. Viens apprecējies bez cara tētiņa atļaujas, bet otrs par to apvainojies un nevēlas, lai kaut kāda Kirbijas kundze sauktos par lielkņaziem.

«Uz kāda pamata tu uzskati par iespējamu vākt naudu savā kasē, apbalvot ar ordeņiem, kā arī vienpersonīgi sastādīt mūsu Dinastijas locekļu sarakstus? Tu nelikumīgi izananto valdošā Monarha prerogatīvas, kā to darīja tavs nelaiķa tēvs, lai gan šīs tiesības pēc monarhijas krišanas Krievijā pieder visiem ag•naitiem, t. i., Ķeizara ģimenes vīriešu kārtas Personām kopā.»

Hm … Tātad izrādās, ka vēstule rakstīta pēc Februāra revolūcijas! Kur tad pēc tam mita visi šie vīriešu kārtas agnati? Vai Krievijas dienvidos, Deņikina vai Vrangeļa karapulku paspārnē?

Taču vēstule nedeva atbildi uz šo jautājumu. Tajā arī tālāk tāpat tika zākāts tas pats Vladimirs, kas, vienpersonīgi sastādīdams dinastijas sarakstus, kontrabandas ceļā iedabūjis Romanovu skaitā savu brālēnu, kurš dzimis nelikumīgā laulībā ar balerīnu Kšesinsku. Vēstule beidzās ar enerģiskiem izteicieniem, kas maz atgādināja cara ģimenes locekļu valodu. (Atcerieties: «No dieva žēlastības, Mēs, Nikolajs Otrais…»)

«Rimsties jel! Beidz uzdoties par «galvu» un Troņa «mantinieku», jo tev uz to nav nekādu tiesību!» Bet zem visa tā — datums un paraksts. Vēstule bija rakstīta… 1961. gada oktobrī! To bija sacerējis kņazs Ņikita Aleksandrovičs Romanovs — viņš arī ir Romanovskis — un publicējis emigrantu laikrakstā, kas iznāk

Rietuinvācijā. Viņš izklāstīja pasaulei agnatu ģimenes ķildas, lai publiski sauktu pie kārtības kņazu Vladimiru Kiriloviču, kas, pēc kņaza Ņikitas domām, patvaļīgi uzdodas par Krievijas caru dinastijas galvu.

Bet mēs mierīgi dzīvojam un nekā nezinām par dinastijas ķildām, izturamies apkaunojoši vienaldzīgi pret jautājumu par to, kas tad īsti noturēsies «Krievijas tronī»! Izrādās, ka kādu apbalvo ar Sv. Vladimira ordeni un uzkar kaklā Sv. Annas ordeni, ka kādam sprauž pie krūtīm medaļas .par uzticīgu kalpošanu tronim un tēvzemei. Un kāds viens pats turpina patvaldnieku vissenāko arodu — vāc naudu savā kasē, nevēlēdamies dalīties ar visiem vīriešu kārtas agn a tiem.

Kad sāku par to visu interesēties, uzzināju, ka arī sieviešu kārtas personas nemaz nav klusas un rāmas, ka tās nesēž savos buduāros, pacietīgi gaidīdamas savu likteņa lemto līgavaini, vēlams no miljonāru ģimenes. Tā, piemēram, Anna Andersena, ko visa civilizētā rietumu pasaule pazīst kā Viltus Anastasiju, iesniedza VFR augstākajai tiesai sūdzību par Hamburgas pilsētas tiesu, kas atteicās atzīt viņu par lielkņaziem Anastasiju Nikolajevnu, Nikolaja II likumīgo meitu. Bet ja nu augstākā tiesa būtu atzinusi? Kas tad būtu? Vai kņazi Vladimirs un Ņikita brālīgi un vīrišķīgi paspiestu viens otram roku, noslēdzot svētu savienību pret intriganti? Vai varbūt gluži otrādi — katrs no viņiem censtos to pārvilkt savā pusē?

Starp cilu, Annu Andersenu pareizāk būtu titulēt par Viltus Anastasiju II. Ņujorkas emigrantu vēsture savā laikā atzīmēja kādas citas meičas parādīšanos, kura svinīgi tika atvesta pāri okeānam un kura reportieriem paziņoja, ka viņa ir Anastasija, nogalinātā cara meita, kas brīnumainā kārtā izglābusies. Šķiet, ka viņa tika atzīta pat kādas Ņujorkā dzīvojošās lielkņazes namā. Bet Viltus Anastasija I nomira kādā citā namā — vājprātīgo namā.

Pirms daudziem gadiem, kad pie mums vēl tikai sākās vispārējā un politiskā analfabētisma likvidācija, veikli blēži, izmantodami cilvēku lētticību, uzdevās par leitnanta Smita dēliem un Kārļa Marksa mazdēliem. Bet pa provinciālajā politiskajā analfabētismā iesūnojušām Rietumu pakaktēm vēl šodien klaiņo visādi Viltus Alekseji un Viltus Anastasijas, plēšas ap troni pusromanovi un puskšesinski. Klaiņo pa Eiropu, ielūkojas Amerikā.

Vladimira Romanova strīds ar Ņikitu Romanovu — viņš arī ir Romanovskis — aktivizēja Krievijas monarhistu izrakteņus, kas iesakņojušies Amerikas augsnē, kura ir pietiekami labi mēslota, lai tur varētu zelt visāda veida pretpadomju nezāles. Vairums ar visu krūti sāka aizstāvēt Vladimiru, uzskatot, ka cara Pāvela I likums, uz kuru atsaucas Ņikita, zaudējis spēku, Pāvels neesot bijis tik tālredzīgs, lai varētu paredzēt valdnieku atteikšanos no troņa, dinastiju krišanu un boļševiku parādīšanos. Bet kāds emigrants pārmeta kņazam Ņikitam, ka viņš ne pirmo reizi cenšas aptraipīt viņa majestātes ģimeni: viņš, Ņikita, taču bija tas, kas izaudzināja savu dēlu tā, ka tas nekautrējās lūgt Padomju valdībai atļauju apmeklēt Padomju Savienību.

Bet cik tad īsti Krievijas monarhislu vispār vēl saglabājies pasaulē un it īpaši Savienotajās Valstīs? Ak, nerunājiet… Tiesa gan, ir zināms, ka pastāv «Apvienība par T, C un T», kuras nosaukums atšifrējams tā: «par ticību, caru un tēviju». Pastāv monarhistiska «Svētā Nikolaja Brīnumdara kavalieru» savienība. Pastāv «Viskrievijas monarhistu fronte». Pastāv pat «Augstākā monarhistu padome». Bet visdažādāko emigrantu biedrību, savienību, apvienību, brālību, māsu savienību, līgu un klubu Amerikā ir tikai nedaudz mazāk kā pašu emigrantu. Pāris desmitu cilvēku var apvienoties savienībā vai līgā un paši ievēlēt sevi tās valdē. Ir taču nodibināta bijušo pāžu līga, bijušo junkuru apvienība un pat krievu pirtnieku līga; tiesa gan, pēdējā atrodas uz fiziskas izmirstības robežas, jo tā sastāv tikai no vienpadsmit pirtniekiem 65 līdz 80 gadu vecumā.

Taču monarhisti, lai gan to skaits ir ļoti niecīgs un tie jau kļuvuši gandrīz par muzejisku retumu, visiem spēkiem cenšas galīgi nepazust politiskajās pažobelēs. Laiku pa laikam, nogaidījuši izdevīgu momentu, viņi sniedz kaut kādu paziņojumu — varbūt kaut kur publicēs, tā tomēr ir reklāma. Un publicē arī. «Mierīga līdzāspastāvēšana ar komunismu nav iespējama,» teica lielkņazs Vladimirs. «Es uzskatu, ka tagad butu riskanti apgalvot, ka komunismu var iznīcināt bez ieroču lietošanas.»

Ir vēl citi paņēmieni, kā sevi atgādināt. Piemēram, tiek noturēti dievkalpojumi «par Viņas Ķeizariskās Majestātes Valdnieces Lielkņazienes Leonidas Georgijevnas veselību» un aizlūgumi «par nogalināto Valdinieku Caru Nikolaju Aleksandroviču un visu viņa dižciltīgo ģimeni, iznesot Viņa Majestātes leibgvardes pulka standartu».

Un es vairs nemaz nebrīnījos, kad izlasīju sludinājumu sēru ielokā, kur bija teikts, ka pēc dieva gribas 12. novembrī Ņujorkā aizgājis mūžībā «Viņa Ķeizariskās Majestātes Galma Ceremonijmeistars» S. V. Jurjevs, kas amatu savienojumā nodarbojies ar kaut kādu biznesu, un ka atklāta dolāru vākšana, lai aizgājēja piemiņas godināšanai izdotu pretpadomju literatūru.

«LAI DZĪVO!» BET KAS TAD ISTI?

Savienotajās Valstīs ir cilvēki, kas agrāk kaut kādā veidā bija saistīti ar Krieviju un Padomju Savienību. Vieniem kļūst mitras acis, atceroties bērziņu, kas auga pie vecas savrupmājas vārtiem, citiem rēgojas bērza zars, pie kura viņi kāra padomju varas piekritējus.

Pagājušajā gadsimtā izceļotājus no Krievijas pamudināja doties pāri okeānam trūkums, žandarmu sekošana, vajāšana par piederību pie reliģiskajām sektām.

Pēc tam Amerikas krastā uzbangoja izceļotāju vilnis, kuri bēga no boļševikiem, no rekvizīcijām, no AK. Tos tagad sauc par «vecajiem emigrantiem». To vidū bija aristokrāti, ķeizarisko teātru aktieri, Petrogradas universitātes profesori, pazīstami meņševiki un eseri.

Tie ir izmirstoši reakcionāri. To ir palicis pavisam maz. Laiks mazinājis niknumu, izgaisinājis cerības. Daži no šiem cilvēkiem godīgi atzinuši savus agrākos maldus. Viņu bērni ir izauguši Amerikā, krieviski runā jau ar ]oti jūtamu akcentu, Krieviju pazīst tikai no atklātnēm un žurnāla «Life» 'ilustrācijām, tiem ir savs bizness, un viņi uzskata nostalģiju par savu mazliet dīvaino vecāku vecuma slimību.

Turpretim «jaunie emigranti» ar stipru akcentu runā angliski, toties tīri labi var sarunāties vāciski, krievu valodu prot ne sliktāk par mums. Tās ir tā saucamās «pārvietotās personas» jeb «di-pi», kas atrada patvērumu Amerikas krastā pēc fašisma sagrāves. Sādu kungu tumšajā biogrāfijā var atrast tādas lietas kā dienests gestapo un soda ekspedīcijas vienībās, apbalvojumi ar dzelzs krustiem. Tie ir bijušie policisti un bijušie ciemu vecākie. Tie ir vlasovieši, turklāt pārliecināti — idejiski vlasovieši. Viņi aizbēga no pelnītā soda. So kungu vidū nav mazums musu visniknāko ienaidnieku.

Sur tur amerikāņu pilsētās un ciematos vēl ir atrodami arī ļoti retie «visjaunāko emigrantu» eksemplāri. Tie ir tie ļaudis, kas, ielavījušies tūristu grupās un nokļuvuši kapitālistiskajā «paradīzē», diedelē tur «politisko patvērumu». Tie ir pavisam reti, atsevišķi cilvēki. Bet katru reizi, steigdamies nekavējoties izpelnīties to priekšā, kas viņus ēdina, «visjaunākie emigranti» rīko trokšņainas preses konferences, melo, izdomā muļķīgus apmelojumus, nokļūst laikrakstu pirmajās lappusēs, pēc tam … Atceraties Golubu un Vohmjakovu? Atceraties, kā viņi abi publiski nožēloja savus grēkus, izlūgdamies atļauju atgriezties Dzimtenē pēc pazemojumiem un nebaltam dienām «brīvajā pasaulē»?

Tādi ir emigranti, kas sevi uzskata tuvā vai tālā fadniecībā ar krievu bērziņu, — sākot ar cilvēkiem, kas nekad nav redzējuši Krievijas stepju plašumu, ar cilvēkiem, kuru vectēvi un vecvectēvi izgājuši caur «Asaru salu» vēl pagājušajā gadsimtā, līdz «visjaunākajiem», ar kuriem mēs vēl vakar dalījām maizes kumosu un strīdējāmies par poēziju, tuvredzīgi nesaskatīdami viņu dvēseles divkosību.

Pretpadomju propagandā rosīgi piedalās galvenokārt «jaunie emigranti». Tā ir nevaldāma publika, kas iepraktizējusies rīkot «kaķu koncertus» zem mūsu pārstāvniecību logiem, organizēt «autokā'des». Viņiem tikai atliek uzsvilpt!

Reiz visneģēlīgākos no viņiem sapulcināja panamerikāniskajā kongresā. Viņi sacēla brēku Ņujorkā tieši tad, kad Maskavā nolika Komunistiskās partijas XXII kongress. Emigrantu «trakajiem» šoreiz uzdeva nevis parasto darbiņu ar plakātiem un izsaucieniem, bet gan sacerēt programmu, kas būtu pretsvars Programmai, ko izstrādāja Maskavā.

Sapulcējās 60 darboņi, kas pārstāvēja visdažādākās pretpadomju biedrības, novadniecības, komisijas, apvienības, grupas un grupiņas. Zālē sēdēja: krievu kņazs — viens, gruzīnu kņazs — viens, arhibīskapi — divi, protohierejs — viens, atamani — divi, bijušais atamans — viens, atamanu kandidāti — astoņi, bijušo vlasoviešu un brīvprātīgo gestapo palīgu — daudz, bet precīzi viņi netika saskaitīti. Šī sanāksme tika nosaukta par Krievijas emigrantu pārstāvju kongresu Amerikā.

Referents pastāstīja augstajai sapulcei par savu sarakstīšanos ar Baltā nama speciālo padomnieku Čārlzu Bolena kungu. Bolena kungs apliecināja, ka ASV valdība joprojām piekops «iepriekšējās neizlemšanas» politiku «nākamas nacionālās Krievijas iekārtas jautājumā».

Atzīstos: kad es lasīju pārskata referātu, uzreiz nesapratu šīs frāzes jēgu. Iepriekšējas neizlemšanas politika? Nacionālās Krievijas iekārta?

Bet referents paskaidroja. ASV valstsvīri augstsirdīgi nolēmuši iepriekš neizlemt jautājumu par to, kāda iekārta būs Padomju Savienībā pēc tam, kad tur kaut kādā veidā pazudīs padomju vara. Tā kā viņi to negrib iepriekš izlemt, tad ar šo neatliekamo lietu jānodarbojas krievu emigrantu ziedam Amerikā.

Sāka nodarboties. Vispirms lādēja visu, kas ir padomju. Tas gāja pavisam gludi. Tā bija parasta lieta. Kubaņas atamans Tkačovs, kas atnāca uz sēdi civiltērpā, bet bija ļoti kareivīgi noskaņots, teica, ka varonīgie kubanieši visi kā viens atbalsta antikomunistisko darbību un vienotās Krievijas valsts platformu.

Bet tad kāds aizrādīja, ka ar morālisko atbalstu vien nepietiek. Un kā varonīgajiem kubaniešiem ir ar materiālo pusi? Visiem taču ir zināms bēdīgais fakts, ka šie ļaudis, kas izstrādāja nākamās nacionālās Krievijas iekārtu uz iepriekšējas neizlemšanas pamata, nekādi nevar nokārtot visminimālāko iemaksu centrālajā kasē — pa 25 centiem no personas (mazāk par 23 kapeikām). Labi kungi dod 25 centu dzeramnaudu par cepures uzglabāšanu garderobē, bet te taču ir runa par Krievijas likteņiem…

Sakarā ar šo aktuālo jautājumu pats augstās sapulces priekšsēdētājs kņazs Beloseļskis izteica repliku, kas tika ietilpināta laikrakstā publicētajā pārskatā:

—Tas ir trāpīts taisni naglai uz galvas. Galu galā bez plaša materiālā atbalsta īstu darbu nemaz nav iespējams izvērst.

Bet kā tad ir ar programmu, kuras uzdevums ir iekvēlināt, aizraut, idejiski nostiprināt? Ar to nekas neiznāca. Vieni čāpstināja par «vienotu un nedalāmu», ciliem rēgojās kaut kas līd2īgs Satversmes sapulcei, trešie izteicās par «stingru varu», kas aizdomīgi atgādināja hitlerisko, un prasīja, «lai visus boļševikus pēc iespējas ātrāk pakārtu», ceturtie kaut ko melsa par «rietumu demokrātiju uz austrumu pamatiem», piektie …

Kāds «jaunais emigrants», to visu saklausījies, aizrakstīja uz visniknāko no visiem pretpadomju laikrakstiem «Novoje russkoje slovo» izmisīgu vēstuli: vai nu dodiet, beidzot, pozitīvu programmu, kaut arī visniecīgāko, vai arī noņemiet politiskajiem emigrantiem uzplečus!

Kāds cits emigrants griezās pie sev līdzīgajiem: kungi, pēc mūsu pretpadomju sauciena «nost» jāatskan «lai dzīvo!». Bet kas «lai dzīvo!», lūk, tas ir patiešām neatrisināms jautājums!

Trešais mēģināja nomierināt prātus. Uzskribelēja stāstiņu, kurā «jaunie» strīdas savā starpā par to pašu «programmu». Kāds «tēvocis Vaņa» klaigā par nesamierināmību ar boļševikiem.

— Atkal tu te noņemies ar savu nesamierināmo antikomunismu! — viņam iebilst «krustmāte Nadja».

—    Zini, patiesību sakot, līdz kaklam jau apnikusi šī tukšo salmu kulstīšana!… Es domāju, ka mums atklāti un godīgi jāpasaka krievu tautai, ko mēs tai varam dot komunisma vietā. Bet mums nav nekā ko dot!… Nevar iet uz Krieviju ar tukšām rokām. Manis pēc labāk monarhistus. Es tos cienu.

«Tēvocis Vaņa» neiebilst pret monarhistiem. Bet viņš domā, ka var būt arī citi varianti. Tiesa gan — pagaidām vēl nav skaidrs, kādi īsti.

—    Pašlaik mums ir sastinguma periods, — saka par emigrantiem «tēvocis Vaņa», — sāksies īsta cīņa, radīsies arī idejas.

Autors visumā ir vienis prātis ar viņu. Viņš tikai piebilst, ka, gaidot, kamēr radīsies kaut kāda ideja, nevajag sēdēt, rokas klēpī salikušiem, bet jādara tas, ko «mums liek mūsu mīlestības un pienākuma jūtas».

Un emigrantu salašņas, pakļaudamies šīm jūtām, rīko Ņujorkas hotelī «Diplomāts» trokšņainas «nesamierināmības dienas», kur, niknumā saucot «nost!», siekalas lido līdz devītajai krēslu rindai. Tie griežas deju virpulī gadskārtējā «Krievijas tautu ballē», no kuras gūlos ienākumus visā pilnībā izlieto «antišķeltnieciskas literatūras» izdošanai, tas ir, tam pašam «nost!», tikai iespiestā veidā. Tie kliedz «nost!», kad un kur liek.

Ar «nost!» saucieniem viss arī beidzās. Bet, lūk, ar «lai dzīvo!» nekas neiznāk, lien vai no ādas laukā. Nekas neiznāk ar uzmundrinošiem, aizsvilinošiem lozungiem ne iekšējām, ne ārējām vajadzībām.

Nav viņiem nekādas kopīgas programmas un arī nevar būt. Tos kaut cik apvieno tikai mežonīgs niknums, naids pret visu mūsējo — padomju.

«MISTER KERENSKI, VAI JŪS NEDOMĀJĀT…»

Vai tiešām tas pats?

Petitā iespiestā rakstiņā tika ziņots, ka profesors A. Kerenskis, Huvera institūta zinātniskais līdzstrādnieks, bija atbraucis no Stenfordas (Kalifornijā) uz Ņujorku, lai nolasītu lekciju par Krievijas revolūciju.

Kerenskis …

1917. gada rudenī māte mani aizveda pie drēbnieka Leiboviča. Bija nodomāts no mana nelaiķa tēva studenta formas svārkiem uzšūt man mētelīti. Leibovičs šūpoja galvu un pukojās par kaiut kādiem iegriezumiem formas svārkos, kuri viņam «bojājot visu padarīšanu».

—    Kā tad īsti šūsim zēnam? Ar jostiņu? Vai citādi?

—    Gribu tā kā Kerenskīm! — es iesaucos.

—    Ai, ai! — brīnījās Leibovičs. — Ari tu uz to pusi stūrē. Ļoti vajadzīgs cilvēkiem šis Kerenskis! Kerenskis, Kerenskis, visi kā bez prāta. Kundze, pieminiet manus vārdus …

Man toreiz bija seši gadi. Māte vēlāk smiedamās bieži stāstīja, kā viņas dēls gribējis izskatīties pēc Kerenska.

Pēc daudziem, ļoti daudziem gadiem manās rokās nokļuva žurnāls «Ņiva», kas bija izdots tajā laikā, kad mēs ar māti gājām pie drēbnieka. Tur bija iespiests liels raksts ar epigrāfu:

Kā pirmās mīlestības ziedu To neaizmirsīs Krievu zemes sirds.

Rakstā jūsmīgi tika slavināts «brīvās Krievijas pirmais pilsonis, pirmais tautas tribūns — sociālists, pirmais tautas tieslietu ministrs, taisnības, taisnīguma ministrs», par kuru diendienā raksta visas pasaules laikraksti. «Vārdu sakot,» izsaucās autors, «nav tagad populārāka cilvēka, nav pazīstamāka vārda par Aleksandru Fjodoroviču Kerenski!»

Žurnāls gleznaini aprakstīja «tautas masu mīluļa» pilsoniskos tikumus un pavēstīja, ka A. Kerenskis savukārt ar «kvēlu brāļa mīlestību» iemīlējis «visu Krievijas darba tautu».

Droši vien tajos tālajos gados nenobriedušais bērna prāts bija vienkārši uzsūcis visu to, par ko toreiz rakstīja un pļāpāja…

Žurnāla «Ņiva» veco numuru man Uļjanovskā parādīja V. I. Ļeņina memoriālā muzeja darbiniece — Kerenskis taču dzimis šajā pilsētā, viņa tēvs bija tās ģimnāzijas direktors, kur mācījās Vladimirs Iļjičs. Man parādīja arī sarakstu, kur bija minēts, kam un kad piederējis tagadējais memoriālais muzejs pēc tam, kad Uļjanovi aizbrauca no Simbirskas. Tur bija minēti kāds ģimnāzijas skolotājs, policijmeistars, kāda Prūsijas pavalstnieka sieva, barons Slempels, muižniece Jaziikova … Pēdējais mājas īpašnieks pirms padomju varas nodibināšanas bija tirgotājs Pirogovs, viens no VolgasKamas komercbankas varasvīriem.

— Lūk, paskatieties, kad Pirogovs nopirka māju, — teica muzeja darbiniece. — Tieši pēc Februāra revolūcijas. Tirgotājs, pirkdams nekustamo īpašumu, zināja, ka Kerensku kungi viņam pari nedarīs.

Dīvaina tomēr bija šī figūra — augstākais virspavēlnieks Kerenskis. Kad jaunais jurists pēc diploma saņemšanas reģistrējās par zvērināto advokātu, viņš sapņoja tikai par spīdoša galvaspilsētas advokāta slavu un honorāriem. Pēc tam viņš uzstājās tiesā politiskajos procesos vienu reizi, otru, trešo. Pēc strādnieku apšaušanas pie Ļenas aizbrauca uz turieni un pat uzrakstīja rakstu, kurā mēreni nosodīja cara politiku. Izdevīgi apprecējies ar ģenerāļa meitu, sāka tēlot, ka viņš ir vienkāršajiem ļaudīm tuvs cilvēks un ka ir gatavs pat ciest viņu dēļ. Eseru partija daiļrunīgajam advokātam šķita vispiemērotākā karjeras taisīšanai. Patiešām Kerenski iedabūja Valsts domē, izvirzīja par «darba grupas» līderi. Tur viņš runāja, runāja, runāja… Par ko? Par brīvību, par tautas vajadzībām, par brāļiem zaldātiņiem, par brālību vispār, vārdu sakot, par visu, kas ienāca prātā. Iestudētie žesti, skaļās frāzes, «ezītī» sasukātie mati sajūsmināja ģimnāzistus, provinciālās jaunkundzītes un žurnālu «Ņiva». Un tālu no Petrogradas kādā Sibīrijas pilsētiņā kāds autoram personīgi pazīstams sešus gadus vecs muļķītis vēlējās, lai viņam pašuj tādu mēteli «kā Kerenskim» …

Nikolajs II atteicās no troņa — un Aleksandrs Kerenskis ar buržuāzijas palīdzību sāka pārsēsties no viena krēsla uz otru, citu pēc cita mainīt amatus un portfeļus: tieslietu ministrs, kara un jūrlietu ministrs, premjerministrs un augstākais virspavēlnieks. Un visa šī straujā augšupeja notika pusgada laikā!

Lūk, viņš jau pārvācas uz jaunu dzīvokli — taisnā ceļā uz Ziemas pili, kur vēl bija jūtams Parīzes smaržu aromāts, kuras lietoja viņas ķeizariskā majestāte, ne« noguris braukāja vaļējā automobilī, teatrāli liekot roku pie cepures naga. Bet viņš nebija nekaitīgs pozētājs, nebūt nc! Tieši Kerenskis bija tas, kas deva pavēli apcietināt Ļeņinu un apsolīja naudas balvu tam, kurš palīdzēs Ļeņinu apcietināt. «Civilā žurka» un «kaktu

advokāts», kā Kerenski nicinoši saukāja karavīri, ieveda frontē nāves sodus.

Bet fronte neapturami sabruka, tautas neapmierinātība ar Pagaidu valdību, kas turpināja karu, auga ar katru stundu. Tajā dienā, kad pasaulē atskanēja «Auroras» zalve, Kerenskis aizbēga no cara apartamentiem. Viņa automobilim pa priekšu brauca amerikāņu vēstniecības mašīna, un svītraini zvaigžņotais karogs noderēja augstākajam virspavēlniekam par aizsegu.

Traģikomēdijas pēdējais cēliens norisinājās Gatčinas pilī. Baidīdamies, ka viņu izdos boļševikiem, Kerenskis aizbēga pelēkā kleitā ar pelerīnu un priekšautā ar sarkanu krustu uz krūtīm, tērpā, kādu toreiz valkāja medicīnas māsas. Slavenais «ezītis» paslēpts zem galvas lakatiņa, kas bija uzsiets tā, kā to dara sievietes. Armijas virspavēlnieks, kas tagad izskatījās pēc ļumīgas «auklītes» no lazaretes, laimīgi tika garām sardzēm.

Kerenskis atkal uzpeldēja Prāgā, pēc tam tas parādījās Parīzē. Viņam naudiņas netrūka: viņš bija paguvis laikus pārskaitīt 350 tūkstošus rubļu zeltā uz drošām ārzemju bankām. Kerenskis šo to izdeva, vienam otram sniedza interviju, sasauca kaut kādas komitejas, apprecējās otrreiz ar amerikāņu miljonāri. Bet ar laiku viņa pēdas izzuda. No viņa bija palicis tikai uzvārds vēstures mācību grāmatu lappusēs.

Un pēkšņi lekcijas Ņujorkā. Droši vien par tām tika izziņots jau agrāk. Būtu varējis aiziet, paskatīties, paklausīties. Zēli

Dažas dienas vēlāk sāku runāt par Kerenski ar kādu vecu emigrantu, bijušo vrangelieti.

—    Jūs droši vien viņu iedomājaties tādu, kāds viņš bija agrāk: īsts ērglis, pa Napoleona modei aizlikta roka aiz frenča atloka … Nē, vārgs, stipri vārgs kļuvis. Viņam taču jau astoņi desmiti. Bet, vai ziniet, daiļrunīgs kā agrāk.

—Par ko tad viņš runāja lekcijā?

—    Bet jūs neesiet slinks, palasiet viņa rakstiņus. Painteresējieties. Pie jums tos droši vien nepublicē?

Uzminēju, vai ne, nepublicē? A-ā, te nu bija! Pazīstam jūsu vārda brīvību!

— Uzminējāt — nepublicē. Bet kāda jēga ir lasīt vecus rakstiņus? Interesanti taču zināt, ko viņš tagad saka.

— To pašu, ko agrāk. Vārdu pa vārdam. Tikai neprasiet, lūdzu, lai es jums to visu atstāstu. Nepatīk man jūsu Kerenskis. Pļāpa, kaklu advokāts! Būtu toreiz viņa vietā bijis ģenerālis Krasnovs. Vai arī barons Vrangels … Vārdu sakot, ja interesē, tad palasiet.

Šķirstu bibliotēkas kataloga kartītes. «No atmiņām», Parīze, 1929. gads; «Februara revolūcija», Ņujorka,

1947.  gads: «Kā tas notika», Ņujorka, 1950. gads.

Kā tad tas īsti notika? Atveru, un pirmais, kas duras acīs, ir tas, ka vārds «Monarhija» visur rakstīts ar lielo burtu, pasvītrojot īpašu cieņu. Izrādās, ka Februāra revolūciju izraisījuši kaut kādi pārdabiski un nesaprotami cēloņi — «bez cilvēku gribas un ārpus cilvēku apziņas». Tālāk seko saldas atmiņas par Pagaidu valdības medus mēnesi, kura liek dēvēta par tautas un demokrātisku valdību. «Mēs bijām vienpadsmit: desmit «ministri kapitālisti» un viens «demokrātijas ķīlnieks».» Ķīlnieks — tas bija viņš pats, A. Kerenskis.

«Pirmie divi mēneši Pagaidu valdībā — tās ir vienas no visgaišākajām atmiņām manā mūžā… Pēc tam uzplūdi beidzās. Noziedēja puķes, un beidza degt revolūcijas ugunis.»

Bet kāpēc gan tik ātri «beidza degt ugunis»? Tāpēc, ka «demokrātijas ķīlnieku» traucēja boļševiki. Ļoti traucēja. Izrādās, ka viņš cīnījās pret viņiem, lai neļautu «izjaukt Eiropas vēsturē vislielāko zemes reformu». Arī viņš esot gribējis dot zemniekiem zemi, tikai pamazām — uz citiem pamatiem, bet boļševiki kūdījuši uz muižnieku muižu sagrābšanu.

Bijušais armijas virspavēlnieks vairs nesauc kareivjus un strādniekus par brāļiem. Viņš ar niknumu raksta par «boļševiku satracinātā kareivju un strādnieku pūļa spiedienu» uz viņa vadīto «īsto demokrātiju».

Nē, bijušais vrangelietis man deva labu padomu! Rakņādamies paKerenska nesenajiem skribelējumiem, es atradu to, ko viņš agrāk slēpa. Tika aprakstītas, piemēram, sarunas ar «tīģeri» Klemanso un Loidu Džordžu 1918. gada vasarā, kad Kerenskis lūdza militāru palīdzību kontrrevolūcijas spēkiem. Viņš tika uzņemts vēsi un pārliecinājās, ka sabiedroto intervencija Krievijā notika pēc viņu pašu plāna. Bet interventi taču apgalvoja, ka viņi esot rīkojušies tikai pēc boļševiku padzītās likumīgās valdības lūguma.

Tagad Kerenskis raksta: «Mierīga līdzāspastāvēšana — tas ir starptautiskā komunisma visbīstamākais ierocis cīņā pret brīvo pasauli.» Huvera institūts Stenfordā palīdzēja viņam laist klajā trijos sējumos materiālus par Pagaidu valdību. Sos materiālus savā laikā uzpirka amerikāņu labdarības organizācijas «ARA» darbinieki pēc Huvera rīkojuma, un tie «katram gadījumam» glabājās institūtā. Saprotams, ka šajos trijos biezajos sējumos it nemaz neatradās vietas dokumentiem vai acu liecinieku liecībām par to, kā īsti augstākais virspavēlnieks atstāja Gatčinas pili.

Sā trīssējumu izdevuma necilais mērķis bija pierādīt, ka Krievijā pēc Februāra revolūcijas bijusi vislabākā, pati tautiskākā, pati demokrātiskākā Pagaidu valdība, kuru vajadzēja padarīt par pastāvīgo valdību. Valsts departaments deva savu svētību A. Kerenska darbam. Parādījās labvēlīgi raksti. Kāds laikraksts atrada, ka Kerenskis ir līdzīgs de Gollam, paslavēja viņu par rakstura stingrību, bet nespēja atturēties no draudzīga pārmetuma, ka vajadzējis rīkoties enerģiskāk, izmantot fanātiķus, lai atstātu revolūciju bez vadības.

Bet,, kad notika televīzijas pārraide «Tikšanās ar presi», kāds žurnālists atklāti pajautāja:

—Mister Kerenski, vai jūs nedomājat, ka 1917. gadā vajadzēja bez tiesas likvidēt boļševiku vadītājus?

No sirmgalvja, kas sēdēja pie galda, gaidīja īsu atbildi: «Jā, protams, es tā domāju.»

Bet te pēkšņi kaut kas notika ar bijušo armijas virspavēlnieku. Viņš sāka stomīties, ieklepojās. Tad, ar grūtībām sameklējot vajadzīgos vārdus, sāka runāt par humānismu, par momenta sarežģītību, par demokrātijas principu svētumu. Un žurnālists, neļaudams viņam pabeigt, to pārtrauca:

—    Jā, jā, tas viss ir ļoti interesanti. Bet sakiet mums …

Un sekoja kāds cils jautājums, kas ievirzīja sarunu citā gultnē.

SVĪTRA, KO PAVILKUSI VĒSTURĒ

Tikai ne es! Tikai ne es!

Starp spilgtām, raibām grāmatiņām, blakus pievilcīgai blondīnei uz tenku žurnāliņa «Confidential» vāka, kura seju aizsegusi ar masku, bet visu pārējo atsegusi, pēkšņi pazibēja krievu burti — «Sociaļističeskij vestņik».

Kas par murgu! Plāns papīrs, cieši burti: līdzīgs pirmsrevolūcijas nelegālajam izdevumam, kādus toreiz iespieda ārzemēs un ieveda Krievijā koferos ar divkāršu dibenu. Zem žurnāla virsraksta lasām: «Krievijas sociāldemokrātiskās partijas cenlrālorgāns.» Vai tiešām šis kiosks uz Brodvejas starp citu tirgojas arī ar veciem krievu žurnāliem, kas nopirkti no kaut kāda emigranta?

Nē, emigranti steigā nepadarīja savu bagāžu smagāku ar žurnālu komplektiem. Plānais papīrs, sen vairs nelietojamiem burtiem iespiestais virsraksts, kam galā trūkst tikai krievu alfabēta cietā zīme, — tas viss ir sava veida maskēšanās. Izdevums ir gluži jauns — žurnāla «Sociaļističeskij vestņik» kārtējais numurs iespiests Ņujorkā, Piecpadsmitajā ielā. Atzīmēta arī pārdošanas cena — 50 centu. Bet zem žurnāla nosaukuma lieliem burtiem izdalīta frāze, kas atklāj tā saturu un virzienu: «Dibinājis L. Martovs».

Sibīrijas trimdas laikā Vladimirs Iļjičs uztraucās, ja ilgi nebija saņēmis vēstules «no Jūlija»: Martovs bija izsūtīts uz Sibīriju tajā pašā «Cīņas savienības» lietā.

Pēc tam notika šķelšanās. Viņi satikās Londonā 1903. gada augustā, KSDSP II kongresā.

Atcerieties, toreiz notika strīds par partijas statūtu pirmo punktu? Martovs redzēja partiju kā izplūdušu, raibu masu. Mēs varam tikai priecāties, viņš apgalvoja, ja katrs streikotājs, katrs demokrāts, atbildot par savu rīcību, varēs paziņot, ka viņš ir partijas biedrs.

Labāk, Martovam iebilda Ļeņins, lai desmit darbīgie nesauktu sevi par partijas biedriem (īsti darbinieki pēc tituliem nedzenas!), nekā lai vienam pļāpam butu tiesība un iespēja būt par partijas biedru. Savu runu Vladimirs Iļjičs beidza šādiem vārdiem:

— Mūsu uzdevums ir sargāt mūsu partijas stingrību, izturētību, tīrību. Mums jācenšas pacelt partijas biedra nosaukumu un nozīmi augstāk, augstāk un augstāk — un tāpēc es esmu pret Martova formulējumu.

Balsošanā pieci svārstīgie deva Martovam pārsvaru. Tomēr tā nebija meņševiku uzvara, bet tikai vēl viens viņu solis uz purvu. Izlīgšanas politika un 1 ikvidatorisms viņus vēlāk noveda kontrrevolūcijas nometnē. 1917. gadā Ļeņins savu bijušo biedru no «Cīņas savienības», kurš bija nodevis revolūciju, jau dēvēja par «Martova kungu».

Nonācis barikādu viņā pusē, Martova kungs kaut kur pazuda starp ārzemēs klīstošajiem baltemigranticrn. Taču 1921. gada ziemā Berlīnē viņš kopā ar Abramoviču nodibināja žurnālu «Sociaļističeskij vestņik», kuru ceļa vējš vēlāk aiznesa uz Parīzi un pēc tam pāri okeānam.

Martovs nenodzīvoja līdz tai dienai, kad žurnāls pārcēlās uz Piecpadsmito ielu: viņš nomira divus gadus pēc žurnāla nodibināšanas. Arī pārējie meņševiku līderi guldīti kapā svešumā: Akselrods — 1928. gadā, Dans — 1949., Cereteli — 1959. gadā . .. Vai tiešām neviens vairs nav palicis starp dzīvajiem?

— Kā tā — neviens? — pabrīnījās padomju dzejnieku darbu tulkotājs, kurš pacietīgi pavadīja daudzus mūsu literātus, kad tie apmeklēja Ņujorku, un kuru arī es bieži vien apgrūtināju ar saviem jautājumiem.

—  Izrādās, ka jūs neko neesat dzirdējis par Abramoviča jubileju? Vai vēlaties, lai sameklēju jums materiālus vecajās avīzēs?

Kā gan lai es negribētu!

Varbūt ne visi lasītāji atceras šo vārdu? Arī Abramovičs, Martova domu biedrs, strīdējās ar Ļeņinu. Tieši pēc Abramoviča runas KSDSP V kongresā

Vladimirs 11 jies izteica spārnotos vārdus par «nabaga meņševikiem», kurus «aplenc» pat tad, kad viņi ir vairākumā, un jautāja: vai nav tādi iekšēji cēloņi, kas sakņojas pašā meņševiku politikas raksturā un kas piespiež meņševikus mūžīgi sūdzēties par to, ka proletāriskā partija viņus aplenc?

Lielajā revolūcijas uzvaras dienā Abrarnoviča kungs, uzkāpis Padomju II kongresa tribīnē tūlīt pēc Martova kunga, aicināja delegātus atstāt kongresu. Tieši viņš bija tas, kas veda meņševiku virkni uz zāles izeju, atskanot saucieniem: «Padibenes! Dezertieri! Nodevēji! Labu ceļa vēju!»

Atkritēji atstāja zāli un drīz vien — pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem cīnīties pret boļševikiem — arī mūsu zemi, kas uz visiem laikiem atteicās no viņiem.

Un, lūk, viens no pēdējiem meņševisma līderiem atrada patvērumu turpat, kur Kerenskis. Pārcēlās pāri okeānam kopā ar savu «pasaulē vienīgo sociālistisko orgānu krievu valodā». Iekārtoja kantori Ņujorkā, Piecpadsmitās ielas 407. numurā. Rediģēja žurnālu, rakstīja ievadrakstus.

Rakstīja uz dzeltena papīra, katrā ziņā uz dzeltena, tikai uz dzeltena: sensenais paradums, kas palīdz saglabāt vai nu redzi, vai arī redzes viedokli. Rakstīja memuārus, apskatus, nekrologus. Izvadot uz labāku pasauli Cereteli, viņš paziņoja, ka pozīcija, kuru ieņēma nelaiķis, «būtu varējusi glābt pasauli no boļševisma». Kad nesen Amerikā nomira Kuskova — jā, jā, tā pati Kuskova, «ekonomistu» «kredo» autore, kura drīz pēc revolūcijas tika izraidīta no mūsu zemes par pretpadomju darbību, — Abramovičs nekrologā saudzīgi pārmeta viņai, ka tā esot bijusi «pārāk liela un ortodoksāla marksiste».

'Žurnāls «Sociaļističeskij vestņik» pārtiek no tā, ka nu jau daudzus gadus-nopulgo zemi, kas pasaulē pirmā sāka celt sociālismu. Nekādas savas politiskās dzīves meņševikiem jau sen nav. Tie raksta galvenokārt par mūsu politiku. Skrupulozi, pacietīgi viņi to studē pēc žurnāliem, laikrakstiem,-romāniem. Ļaunprātīgi iztulko faktus, izpušķo tos ar mājieniem, tenkām un dziļdomīgiem minējumiem.

Kādreiz Krievijas nomaļu provinču laikraksti mīlēja laiku pa laikam iemest šādas frāzes: «Kā mēs jau devām mājienu Turcijai…» vai arī: «Mēs jau sen brīdinājām Angliju…». So provinciālo dižošanos, reizinātu ar lieluma māniju, mantojis ari plānais meņševiku žurnāliņš: «Kā mēs jau ne vienreiz vien norādījām, ja netiks ievēroti iepriekš minētie priekšnoteikumi, uz zemes miera nebūs …»

Jā, par jubileju. Abramoviča kunga astoņdesmitā dzimšanas diena tika atzīmēta divas reizes. Vispirms pieticīgi, gandrīz nedroši. Pēc tam ar novēlošanos — veselus astoņus mēnešus vēlāk par īsto datumu, toties ar lielu pompu «Ruzvelthoteļa» restorānā. Svinības vadīja Deivids Dubinskis — dāmu drēbnieku savienības priekšsēdētājs, kurš atzinās, ka misters Abramovičs ietekmējis viņa garīgo attīstību.

—    Dargais jubilārs atbrauca pie mums uz Ameriku, kad komunisma prestižs bija ļoti augsts. Un Abramoviča kungs netaupīja pūles, lai grozītu šo stāvokli, — teica Helda kungs, kas pārstāvēja kaut kādu tur «strādnieku komiteju».

Jubilaram pasniedza adresi no «KSDSP Ņujorkas grupas». Tic nu gan nebija žēlojuši krāsas: «Jūsu loma kā Krievijas sociālistiskās demokrātijas vadoņa un lielā mērā kā Krievijas demokrātijas vadoņa vispār sevišķi nozīmīga bija kara gados, kad emigrantus sāka aizraut nekritiski Padomju Savienībai draudzīgi noskaņojumi … Jūs turpretim ar dzelzs nelokāmību propagandējāt domu, ka gadījumā, ja patiešām sāksies' karš starp Padomju Savienību un rietumu demokrātijām, tad demokrātijas pusē šim karam jābūt karam pret komunistisko despotiju» — utt., u. tml.

Atbildes runā jubilārs apsolīja iznest «dzelzs nelokāmību» arī caur savu devīto gadu desmitu, aicināja «demokrātisko pasauli» neļaut ne uz sekundi atslābt pūlēm bruņošanās laukā.

Tāds ir meņševiku pēdējā līdera ceļš: viņš sāka gadsimta rītausmā ar buržuāziski nacionālistiskām kļūdām un nonāca kapa malā ar Pentagona nostājas atbalstīšanu.

Nē, nav paveicies meņševiku kungiem! Viņi sūdzas savā žurnāliņā: «Neparedzēta izrādījās itin neviena nepareģotā padomju režīma ilgā pastāvēšana Krievijā.. .»

Neviena nepareģotā?!

Bet Ļeņins, boļševiki?

Meņševiki turpretim kopš pirmajām revolūcijas dienām patiešām nemitīgi kladzināja par boļševiku varas krahu un Padomju Krievijas bojā eju. Tagad beidzot arī viņi netieši atzīst, ka ir bijuši nekam nederīgi pravieši: padomju režīms ir stiprs, — pārrēķinājāmies, nepareģojām, neparedzējām, atvainojiet…

Tāpat tie neparedzēja, par ko pārvērtīsies viņu pašu partija. Toreiz Londonā 1903. gadā tie apgalvoja, ka partija, kas tiks uzbūvēta pēc viņu receptes, var izaugt par kaut ko milzīgu, varenu. Viņi strīdējās, centās pierādīt, viņi pat «uzvarēja» balsošanā.

Vēsture galīgi pavilka svītru zem viņu senā strīda ar Ļeņinu. Meņševiku partija saruka niecīgās saujiņās, tādās kā «KSDSP Ņujorkas grupa», kas pavisam ērti izvietojusies Piecpadsmitās ielas nama istabiņās, kur līdz savām pēdējām mūža dienām, līdz 1963. gada pavasarim,, šķieda dzeltenā papīra kaudzes «Krievijas sociālistiskās demokrātijas vadonis».

PIE BRAŠAJIEM DONAS KAZAKIEM

Lūdzu piedošanu par diezgan novazāto paņēmienu, bet man tas šoreiz šķita visizdevīgākais. Tātad — intervija ar Visdiženā Donas Karaspēka pārstāvi.

Jautājums: Es lasīju sludinājumu par Atamana ģenerāļa Krasnova vārdā nosauktās Donas Centrālās kazaku staņicas sanāksmi. Bet tur nebija norādīta adrese. Vai jūs nevarētu …

Atbilde: Labprāt. Staņica atrodas Ņujorkā. Kazaki ar to ir ļoti apmierināti. Vecajā vietā mums bija tikai Dona vien, bet šeit uzreiz ir īstrivera un Hudzona. Hudzona — Dona, pat pēc skaņas tās ir līdzīgas, vai ne?

Jautājums: Bet kazaku klubs «Maidans»? Vai tas arī atrodas Ņujorkā?

Atbilde: Pilnīgi pareizi. Tas atrodas starp minētajām upēm — starp būdām pie Astotās ielas.

Jautājums: Un Atamana Platova vārdā nosauktā Donas staņica ari atrodas Ņujorkā?

Atbilde: Nebūt ne. Tā atrodas kaimiņu štatā — Ņudžersijā, aiz klusās Hudzonas.

Jautājums: Tātad Savienotajās Valstīs ir divas kazaku staņicas?

Atbilde: Ko jūs, daudz reižu vairāk! Tās ir Ričmondā, ir arī Sanfrancisko.

Jautājums: Un kā ir citās zemēs?

Atbilde: Ari citās zemēs to ir ļoti daudz. Č*a divām Anglijā, Francijā un Rietumvācijā. Pa vienai Argentīnā, Čīlē, Bejģijā un Brazīlijā. Hm! Jā, kur tad vēl? Nu, staņicas laikam būs minētas visas. Bet pamēģiniet saskaitīt kazaku viensētas! Austrijā — tas ir viens, Austrālijā — tas ir divi, Kanādā… Starp citu, Kanādā ir nevis viensēta, bet tikai grupa. Grupa ir vēl laikam Paragvajā. Nu, un tad vēl vientuļi kazaki Sīrijā un Japānā. Viens vientuļais kazaks dzīvo Izraēlā.

Jautājums: Jūs minējāt staņicu, kas atrodas Ņujorkā. Bet man ir vājš priekšstats, kā viņi tur īsti dzīvo. Nu, teiksim, kur jūs dzirdināt straujos kazaku zirgus? Vai policija jums nerada kādus šķēršļus, kad jūs vedat pa pilsētu zirgus uz dzirdināšanas vietu?

Atbilde: Zirgi? Ak, zirgi… Zirgu diemžēl nav — vai jūs arī zināt, cik šodien maksā auzas? Iztiekam ar kājnieku ierindu. Zirgi nav galvenais, galvenais ir gars, tradīcijas.

Jautājums: Nu, bet tomēr, vai ir saglabājies kaut kas no Donas staņicu tradicionālā izskata šeit, amerikāņu zemē?

Atbilde: Vai saglabājies? Protams! Dažu kazaku dzīvokļos pie sienām karājas fotogrāfijas, kur redzams atamans Krasnovs, kā arī tuvi radinieki kazaku formā, kas ārkārtīgi veicina kazaku saliedēšanos un kazaku tradīciju nostiprināšanu.

Jautājums: Es lasīju Visdiženā Donas Karaspēka valdības priekšsēdētāja mistera Medvedjeva paziņojumu. Tas sastādīts ļoti enerģiskos toņos. Acīm redzot, šis Karaspēks ir ļoti ietekmīgs militārs spēks?

Atbilde: Es ceru, ka jūs sapratīsiet, ka Visdiženā Donas Karaspēka skaitliskais sastāvs ir kara noslēpums?

Es varu atsaukties tikai uz zinām, kas publicētas amerikāņu presē. Es tās neatspēkošu un arī neapstiprināšu. Jūs jau paši zināt, ka reportieru kungiem ir tieksme uz pārspīlējumiem. Tad, lūk, viņi minēja šādu skaitli: apmēram trīssimt līdz trīssimt piecdesmit zobenu.

Jautājums: Trīssimt zobenu?

Atbilde: Nu, zobenu, protams, nav. Agrāk tā mēdza teikt. Bet, ja jūs vēlaties apskatīt īstus kazaku zobenus, tad laipni lūdzam apmeklēt mūsu muzeju, pierakstiet adresīti, lūdzu: Marka laukumā 12. Muzeja istabu jums parādīs. Tur tad arī glabājas divi zobeni. Bet lietošanai tos neizsniedz. Un, taisnību sakot, tie ir pasmagi mūsu šīsdienas kazakiem: nav vairs tie gadi, nav vairs arī agrākā spēka.

Jautājums: Pateicos jums, katrā ziņā aiziešu uz muzeju. Bet vai jūs nezināt, kā klājas drosmīgajiem kubaniešiem?

Atbilde: Kā nu ne, kā nu ne. Nesen biju pie viņiem kā Donas kazaku delegāts uz visa kazaku karaspēka svētkiem Leikvudā. Tas ir tepat kaimiņos, Ņudžersijā. Tur bija lieli svētki, pats misters Ančekioss, solīdais kongresmens, pagodināja tos ar savu klātbūtni. Viņš krieviski brīvi prot izrunāt divus vārdus: «urā» un «vodka». Izglītots cilvēks. Nu, kā jau pienākas, viņš izteica cerību, ka Ņudžersijas-Kubaņas kazaki augstu turēs savus kaujas karogus cīņā pret pasaules komunismu. Sauca «urā!».

Jautājums: Bet «vodka»?

Atbilde: Pagaidiet. Vispirms notika svinīgs dievkalpojums. Tad notika Kubaņas Kazaku Karaspēka svinīga parāde. Pēc tam kājnieku ierindā visi devās uz banketu. Zāle, kas bija noīrēta kazaku karaspēka dzīrēm, jau laikus tika izrotāta ar karogiem. Vairāk bija amerikāņu karogu, bet bija arī savi karogi — trīskrāsainais un karaspēka. Nu, pēc tam Karaspēka padomes priekšsēdētājs Ku|iks un atamans Boriss Ivanovičs Tkačovs turēja runas…

Jautājums: Atvainojiet, ka pārtraucu jūs, bet, ja jau nu runa sākusies par atamaniem … Sākumā es tā kā negribēju jautāt, nu, bet tomēr uzdrošinos. Klīst baumas, ka Visdiženajā Donas Karaspēkā …

Atbilde: Zinu, zinu, mūsu ienaidnieki izplata visvisādus melus. Niecīgas domstarpības, un tas ir viss.

Jautājums: Bet kāda, tā sakot, ir to būtība?

Atbilde: Nu, labi, pastāstīšu. Tas viss sākās, kad nomira labā piemiņā palikušais uz visu mūžu ievēlētais Donas Karaspēka Kaujas atamans, kavalērijas ģenerālis Popovs. Varbūt esat dzirdējis par tādu? Nelaiķis bija ļoti iemīlēts vietējo kazaku vidū, jo neviens cits kā tikai viņš astoņpadsmitajā gadā sacēla dumpi pret Padomēm un pašrocīgi šāva komisārus. Viņš atdeva dievam dvēseli deviņdesmit triju gadu vecumā, sešdesmitā gada rudenī. Neraugoties uz lielo vecumu, viņš bija garā možs līdz pat pēdējai stundai. Mūsu kazaki tā arī runāja savā starpā: kaut arī mūsu atamans ir vecs un nevarīgs, bet, kad taures aicinās karagājienā uz Kluso Donu, mēs uz rokām aiznesīsim savu atamanu. Un aiznesa arī uz rokām, tikai ar kājām pa priekšu, lai viņam vieglas smiltis …

Jautājums: Piedodiet, bet es pagaidām nevaru saprast …

Atbilde: Tūlīt sapratīsiet. Mūsu sirmais atamans, saņemot pēc kārtējās pārvēlēšanas varas simbolu —zizli, nelokāmi paziņoja: no šīs dienas vairs nav cilu atamanu, izņemot mani. Viņš vēl cerēja padzīvot gadiņus desmit. Bet liktenis nebija lēmis. Savus pēctečus atamans nebija iecēlis, par vēlamiem kandidātiem nebija izteicies. Nu, saprotiet paši. ..

Jautājums: Jūs ar to domājat mēģinājumu nodibināt jaunu staņicu ar jaunu atamanu?

Atbilde: Pa daļai — jā. Bet mēs tos tūlīt apvaldījām. Publicējām laikrakstā paziņojumu, ka tikai mūsu — atamana Krasnova staņica ir saņēmusi oficiālu hartu ar numuru divi tūkstoši deviņsimt septiņdesmit trīs par tiesībām saukties par Donas Centrālo staņicu. Lika pagaidīt! Pamēģiniet saukties šajā vārdā — atbildēsiet tiesā. Bet, ja jums nav Centrālā, tad visi jūs esat graša vērti.

Jautājums: Nu, un kas notika, dumpinieki nomierinājās?

Atbilde: Kur nu! … Jūsu jaunais Kaujas atamans ģenerālis Pojakovs, viņi saka, ievēlēts nepareizi, mēs protestējam pret šim vēlēšanām.

Jautājums: Jā, bet uz kāda pamata?

Atbilde: Bez jebkāda pamata. Palaida baumas, ka ģenerālis Pojakovs esot pats iecēlis vēlēšanu komisiju no saviem paziņām un radiniekiem un šī it kā neesot vispār sarīkojusi balsošanu, bet paziņojusi: visi Donas kazaki vienprātīgi atbalsta ģenerāli Poļakovu.

Jautājums: Bet vai īstenībā balsis tika saskaitītas?

Atbilde: Tika jau, tika. Izdarījām aptauju visā pasaulē. Tikai nelieši palaida ļaunprātīgus apmelojumus, it kā vietās, kur apmeties visvairāk kazaku, Minhenē un Ņujorkā, ģenerālis Poļakovs neesot dabūjis balsu vairākumu. Bet kā tad viņš nedabūja, ja par viņu tika nodotas veselas divdesmit trīs balsis?

Jautājums: Es lasīju, ka ģenerāli Poļakovu esot apsūdzējuši par to, ka, cenšoties dabūt vairākumu, viņš…

Atbilde: Zinu, zinu… It kā viņš esot uzņēmis kazaku saimē tādus cilvēkus, kuri dzīvu zirgu redzējuši tikai ormaņiem Centrālajā parkā? Un ja arī tā būtu. Kur tad lai ņem tos dzīvos zirgus?

Jautājums: Melš, ka neapmierinātie esot draudējuši izrēķināties ar ģenerāli Poļakovu?

Atbilde: Nu, es jau arī saku — tīrie gangsteri. Sūta anonīmas piemaksas vēstules: sak, agrāk kazaki bāzuši viltus atamanus maisā un metuši Donā. Bet šeit, piemērojoties vietējiem apstākļiem, iesaiņosim konteinerā un ielaidīsim no tilta Hudzonā. Nu, vai tie nav gangsteri, ko? Taču mūsu atarnans nenobijās, lika pasūtīt rezerves zizli un paziņoja par stāšanos amatā.

Jautājums: Un tas neizraisīja nevēlamus ekscesus?

Atbilde: Kā nu neizraisīja! Sākās jukas un ķildas. Lūk, Kramarovska kunga svaigie iespaidi, es jau jums minēju par viņu. Tas ir vientuļais kazaks Izraēlā. Viņš nesen bija atbraucis šurp, lai apmeklētu savus tautiešus. Redziet, viņš publicēja presē rakstu «Izraēlā dzīvojošā Donas kazaka iespaidi». Palasiet, ko raksta: «Brīžiem man šķiet, ka redzu kaut kādu murgainu sapni. Amerikas Savienotajās Valstīs ieraudzīju gandrīz vai pilnīgu Donas kazaku apvienības sabrukumu. Maziska godkārība, vadonisms un slavas kāre, bet tās zināmai daļai (mazākajai) ari cilvēknīšana.» Viņš, protams, sabiezina krāsas.

Jautājums: Bet, sakiet, lūdzu, — ar ko tad īsti beidzās atamana vēlēšanu kampaņa?

Atbilde: Vieni atzīst ģenerāli Poļakovu, citi ne un draud, gangsteri tādi, pat zizli atņemt.

Jautājums: Sakiet — vai jums neliekas, ka tad, ja nav ne ideju, ne cerību, ja dzive ir tukša un bezjēdzīga, tad svešā zemē senču tradīcijas un parašas deģenerējas par banālu farsu?

Atbilde: Ko? Ko? Kā jūs teicāt? No kādas avīzes jūs esat? Vai tad ne no laikraksta «Novoje russkoje slovo»? Kas tu tāds esi? Vai tik tu neesi šķēlējs? Dievs tēvs, stāvi mums klāt! Tu laikam esi padomietis!

Kā vienmēr šādos gadījumos, beidzu ar atzīšanos, ka nekādas intervijas nav bijis, bet par tajā minētajiem faktiem es galvoju.

KALEIDOSKOPS

Kaleidoskopa caurulītē ir dažādas krāsas stikla lauskas. Pagriez, un tu redzēsi vienu dīvainu rakstu. Vēl pagriez — jau būs redzama citāda mozaīka, citādas krāsu kombinācijas. Vēlreiz pagriez caurulīti — un, skat, kāds negaidīts zīmējums!

Es krāju emigrantu dzīves raibās lauskas. Pierakstīju bloknotā interesantāko no laikrakstu hronikas. Lasīju sludinājumus laikrakstā «Novoje russkoje slovo», kur katru svešvārdu raksta, kā vien iedomājas, lai tikai tas neatgādinātu padomju laikrakstu transkripciju. Šķirstīju dzimteni atstājušo literātu memuārus un balto ģenerāļu atmiņas. Lasīju rakstus, kuros «pazinēji» no emigrantu aprindām stāstīja par dzīvi Padomju Savienībā, spekulēdami uz lasītāju nezināšanu un naivumu.

To visu es tagad iemetu emigrantu kaleidoskopa caurulītē, kur jau tā ir daudz visvisādu lausku: baltu, zaļu, dzeltenīgu un vēl dievs zina kādu.

Pakrati caurulīti — viens zīmējums. Atkal pakrati — cits.

Skatieties — Sāka ņirbēt vārdi! Ivans Buņins. Blakus tam — «tētiņš» Mahno! Romānists Merežkovskis un dzejniece Zinaida Gipiusa, kas kādreiz bija labi pazīstami Krievijas literātu aprindas, bet vēlāk pazuda kaut kur emigrācijā. Tātad — vispirms memuāru

lauskas. r _

«Sākot ar 1947. gadu līdz pat I. Buņina muza galam, vajadzēja privātā kārtā vākt viņam, Nobeļa prēmijas laureātam, naudu bagātu cilvēku vidū.

1948.         gada 5. decembrī viņš rakstīja: «Sācies mans 79. mūža gads, un es esmu tik nabags, ka nemaz nezinu, no kā dzīvot.»

«Merežkovskis un viņa sieva Zinaida Gipiusa 1936. gadā apmeklēja Musolini. «Duče» jautāja:

—      Ko jūs 'tagad rakstāt, inetr?

—          Gribu, duče, sarakstīt grāmatu par diviem diženiem itāliešiem: par jums un par Danti.

Tad, acīm redzot, pat «dučem» sametās mazliet nelabi, un neizturējis viņš izsaucās:

—      Piano, piano! …

Merežkovskis vēlāk sūdzējās:

—          Nu, kas viņš par Napoleonu: aizraksti viņam — viņš neatbild, palūdz — nedod. Piekrāpa, suņa dēls, piekrāpa!

Sākās pārrunas par Portugāli. Merežkovskis teica Gipmsa'i:

—          Arī tur taču ir diktators — Salazars? Zina, vajadzēs viņam aizrakstīt.»

«Mahno nedeva mieru doma, ka viņš ieies pilsoņu kara vēsturē ar bandīta reputāciju. Viņš man sāka skaidrot, ka viņš esot cīnījies pret grautiņiem un ka viņa štābā esot bijuši īsti idejiski anarhisti…

Mahno augums bija sakumpis, stūrainā sejā — ar lieliem vaigu kauliem un uzrautu degunu — uz labā vaiga bija rēta. Viņš strādāja par krāsotāju un nomira netālu no Parīzes lielā trūkumā.»

Pagriežu caurulīti — un sāk virknēt zīmējumus laikrakstu hronika:

«Sestdien, 29. septembrī, atklāja Balto kustības izstādi, kuras iekārtošanai tās rīkotāji ar pulkvedi

V. Tretjakovu priekšgala iztērēja savus pēdējos sūri un grūti pelnītos dolārus.

Centrālo vietu relikviju vidū ieņem Korņilova pulka karogs un daži saglabājušies ģenerāļa Korņilova zārka gabaliņi. Atsevišķās vitrīnās eksponēti ģenerāļa Denikina kaujas ordeņi. Starp dažādu ieroču paraugiem ir arī ģenerāļa Vrangeļa duncis.»

«Policija apcietinājusi Ņujorkā 35 gadus veco Sergeju Pavļenko. Viņš aplaupījis alkoholisko dzērienu veikalu Menhetenā. Viņam izdevies nolaupīt 352 dolārus.

Pavļenko, kam ir krimināla pagātne, atrodas cietumā un gaida tiesu.»

«7. oktobrī notika carienes Marijas Fjodorovnas Harkovas institūta bijušo audzēkņu balle. Retai no viņām izdevās saņemt no dzīves kaut daļiņu no tā, pēc kā kādreiz institūtā tiecās jauno meiteņu sirsniņas, kas pukstēja zem formas tērpa pelerines. Ar to izskaidrojamas vieglās skumjas par sevi un smagās rūpes par iztikas līdzekļu iegūšanu tām no viņām, pret kurām liktenis ir bijis sevišķi bargs. Balles rīkotājiem par godu jāsaka, ka viņi bija godam pūlējušies. Bet kāds no viesiem paziņoja, ka šajā ballē viņš esot aizmirsis par savu astoto gadu desmitu un juties kā kadets.»

«Vakar notika izlūku svētki. Pulksten 2.30 minūtēs izlūki nostājās divās rindās un, braši skanot amerikāņu himnai un Preobraženskas maršam, uzvijās amerikāņu un krievu trīskrāsainais karogs. Arhierejs Ņikons noturēja svinīgu dievkalpojumu.»

«21. septembrī 59 gadu vecumā pakāries no PSRS aizbēgušais rakstnieks Leonids Kandaurovs.»

«Priesteris — mūks tēvs Antonijs, Svētā Sergija vidusskolas direktors, Parkavēnijā, Ņujorkā, paziņoja, ka krievu valoda tiks mācīta pēc jaunās ortogrāfijas.

Kā zināms, Svētā Sergija skola ir vienīgā krievu skola visā brīvajā pasaulē.»

«Miris Gruzīnu nacionālās apvienības un Kaukāza biedrības «Alaverdi» priekšsēdētājs Levans Dumbadzes kungs. Nelaiķis bija liels bridža speciālists un par maksu pasniedza šīs populārās kāršu spēles stundas.»

«Pēc iznākšanas no padomju koncentrācijas nometnes Aleksandra Seņinska sapņoja par to, kā nokļūt Amerikā, kur dzīvo viņas meita Marija Drobņicka.

Sapnis piepildījās. Viņai izsniedza vīzu, viņa atbrauca uz Ņujorku un apmetās pie meitas. Bet šai 73 gadus vecajai sievietei dzīve Simt ceturtajā ielā izrādījās nesalīdzināmi grūtāka nekā padomju koncentrācijas nometnē. Meita viņai lika strādāt smagus darbus nn bieži sita. Pagājušo pirmdien, 9. oktobrī, viņa tik smagi sasista, ka kaimiņi izsauca ārstu. Izmeklējot Seņinsku, ārstu pārņēma šausmas un viņš tūlīt nosūtīja zīmīti policijas iecirkņa priekšniekam.

—    Sibīrijā bija daudz labāk, — teica Seņinska atnākušajam policistam.

Policija atrada nelaimīgajai mātei naktsmājas.»

Bet nu sakratīsim labi dūšīgi!

Jauna mozaīka! To viņi raksta par mums… Protams, raksta patiesību, tikai patiesību, vienīgi patiesību:

«Leikvudā notika «Nesamierināmības diena». Referents G. Mesņajevs norādīja, ka īstenībā 1917. gada oktobrī Krievijā nekāda revolūcija nenotika, bet tur varu vienkārši sagrāba internacionālistu un ārzemju komunistisko algotņu banda.»

«Es nodzīvoju daudzus gadus Padomju Savienībā, bet nezinu nevienu gadījumu, kad uz Kaukāza vai Krimas kūrortiem būtu varējis aizbraukt kāds no vienkāršajiem arodbiedrību biedriem, bezpartejiskajiem.»

«…Es saku amerikāņiem: 1941. gadā Padomju Savienībā tika slēgtas visas baznīcas un pazuda visa garīdzniecība. Un saņemu atbildi: «Nu, ko jūs! Tas nevar būt.» Netic!»

«Gandrīz puse Padomju Savienības iedzīvotāju ir dzimtzemnieki.»

«Izņemot «Doktoru Živago», ko noķengājusi padomju kritika… Padomju Krievijā nav uzrakstīts neviens daiļdarbs, neviens romāns, poēma vai drāma, kas ieietu pasaules literatūras dārgumu krātuvē.»

Atkal pagrieziens — un parādās svešas dzīves atspoguļojums laikrakstu sludinājumu raibajās krāsu kombinācijās:

«Sanktpēterburgas politehniķu gada sapulce un tradicionālās pusdienas ar dāmām un draugiem notiks svētdien, 22. oktobri, pulksten 5 vakarā restorānā «Russian Tea Room», 57. ielā. Maksa par pusdienām ar dzērieniem un dzeramnaudu — 6 dolāri.»

«Madāma Adcla. Palidz visās ikdienas raizēs un rūpēs, mīlestības, laulības, veselības un darba jautājumos. 717,. Leksingtonas avēnija, starp 57. un 58. ielu. Pieņem ik dienas no 9 līdz 11 vakarā. Svētdienās pēc vienošanās. I stāvs, tel. EL 5-21-90.»

«22. oktobrī Bruklinā miris ar plaušu vēzi emigrants Maksims Ņikilins. Palikuši atraitne un septiņi bērni… Ņikitinu nav ar ko apbedīt. Atraitne lūdz labus cilvēkus tai palīdzēt viņas mūža vissmagākajā brīdī. Ziedojumus lūdz sūtīt pēc adreses: 470, Džunjusstrīts, Bruklina, Marijai Ņikitinai.»

«Pērku senos krievu ordeņus. Piedāvājumus sūtīt uz redakciju nodošanai V. G.»

«Iznācis VI. Krimova jaunais romāns «Murova novēlējums». Par krievu emigrantu dzīvi mūsu dienās. Sākas Krievijā, turpinās Berlīnē un beidzas Amerikā.

Sākums mazliet avantūristisks, otrā daļa ar dziļu ideju. Cena 3 dolāri.»

«Viontuļa dāma, 55 g. v., mīl ģimenes siltumu. Vēlas iepazīties ar kārtīgu, piemērota vecuma kungu. Mērķis — laulība. Rakstīt uz redakciju, pasta kast. 501.»

«Krievu kara invalīdu savienība aicina

Krievijas armijas un flotes visu dienesta pakāpju karavīrus, Krievijas kazakus, karavīru, kadetu un junkuru organizāciju biedrus apmeklēt viņu balli, kas noliks sesldien, 5. novembrī, hotelī «Diplomāts».

Vienprātīgi atsaucieties aicinājumam un ar savu artavu palīdziet invalīdiem, apmeklējot balli!»

«Dzīvokļu un restorānu īpašnieki!

Tarakānu iznīcināšanas līdzeklis

7,98 dol. galonā, ar piegādi. Garantija! 1844, Parka avēnijā. L. Robinsons.»

«Dārgais Musjuki! Lūdzu, atgriezies, viss nokārtosies!»

«Klausieties krievu — amerikāņu radioprogrammu «Vakara zvans»

sestdienās no pulksten 6.30 līdz 7.00 vakarā.»

«Apbedīšanas birojs «Papass, Buzoličs un Paponiss» (pareizticīgie).

Sirsnīga un uzmanīga apkalpošana.»

«Lūdzu tautiešus palīdzēt man atrast darbu. Esmu speciālists visu mārku kuteru un laivu motoros, varu 'strādāt autodarbnīcā, ar mieru strādāt jebkuru darbu. Piedāvājumus sūtīt uz redakciju. — R. 2.»

«Kubaņas kazaks, 58 g. v., garāks par vidējo augumu, patīk, āriene, labs raksturs, pašam pieder māja (nomaksāta), vēlētos iepazī't. ar krievieti vecumā no 50 līdz 58 g. laulības nolūkā. Rakstīt pēc adreses: Kubaņas kazakam, P. O. 522.»

«Uzmanību! Šodien, 6. oktobrī, pulkst. 7.30 vak. Sv. Gara izliešanas baznīcā, 545, 11. Iststrītā, sāksies

gara atmodināšanas sanāksmes,

kurās lasīs lekcijas par to, .kā dievs atpestī cilvēku no grēka; lekcijas tiks kuplinātas ar ilustrācijām, kas zīmētas uz audekla.»

«Augstākā labuma pelmeņi! Cena: 100 mazo pelmeņu — 1 dolārs 75 centi, lielo pelmeņu — 2 dolāri 15 centi.

Kāpēc jums pašiem tos gatavot, ja var lēti nopirkt!»

«Māsa Marija jums palīdzēs visās ikdienas rūpēs un dzīves likstas. Padomi bez maksas, tikai pret labprātīgiem ziedojumiem. 251, 40. Veststritā. Ik dienas no 10.00 rītā līdz 10.00 vakarā.»

«Vēlos atrast patiesu draugu, kam ir savs kaktiņš, kur mēs kopā varētu nodzīvot mūsu smagās dzīves vēl atlikušo daļu. Var būt tāds, kam vajadzīga kopšana. No 60 gadiem un vecāki. Tikai nopietnus piedāvājumus sūtīt uz redakciju atraitnei Aleksandrai T.»

Bet tas laikam nejauši piejaucies no cila komplekta. Laikraksta nodaļa «Jūs jautājat — mēs atbildam». Jauta P. Marlinovs no Sanfrancisko: «Zinātne apgalvo, ka Zemei ir lodes forma ar diviem poliem — Dienvidu (apakšējo) un Ziemeļu (augšējo). Ja tas tā ir…»

Martinova kungs šaubās, ka Zeme ir lodveidīga, šādu iemeslu dēļ: «Dažas upes zemes virsū tek no ekvatora uz Ziemeļpolu, tātad ar kāpumu uz augšu uz katriem, teiksim, trim kilometriem apmēram par diviem kilometriem (ja ir taisnība, ka Zeme ir lodveidīga).»

Un emigrantu vientiesītim plaši atbild zinātniskais konsultants A. Cvetkovs; apbruņojies ar zinātni, viņš pierāda, ka mūsu planēta ir lodveidīga.

Nu, ko, pagriezīsim mūsu kaleidoskopu pēdējo reizi! Birst un ņirb emigrantu humora stikliņi.

Kas tad tas? Emigrantu lozungi!

«Vecie emigranti! Mundri ejiet pretim savas trimdas jaunajam gadam!

Visjaunākie emigranti! Mundri ejiet pretim valsts departamentam!

Krievu kultūras veicinātāji emigrācijā! Celiet augstāk krievu kultūras karogu, jo, izņemot karogu, mums nekas cits vairs nav palicis!

Krievu emigranti! Sakļausimies vēl ciešāk, tā, lai vairs nevarētu pat paelpot!»

«Mūsu krievu emigrantu aprindas ir īsti pirmatnējie džungļi, kurus ļoti maz izpētījis cilvēks. Sājos džungļos dzīvo mežonīgās emigrantu ciltis, kas nevienu nelaiž sev klāt. Ceļinieks, kas iedrošinātos pa šauru taciņu doties šajos džungļos, jau pašā sava ceļa sākumā var krist, iezemieša saindētās bultas cauršauts. Emigrantu aprindās, kas runā kaut kādā īpašā, vēl neizpētītā valodā, šādas saindētas bultas sauc par draudzīgu kritiku.»

CITI EMIGRANTI

Es minēju daudzus sludinājumus no emigrantu laikrakstiem. Lūk, vēl divi:

«Pirmdien, 3. oktobrī, pulksten piecos pie padomju delegācijas Apvienoto Nāciju Organizācijā galvenās mītnes Panka avēnijas Sešdesmit astotās ielas stūrī Ņujorkā notiks arodbiedrības ierindas biedru demonstrācija par mieru, atbruņošanos un aukstā kara izbeigšanu.»

«Sestdienas vakarā, 12. novembrī, Amerikāņu-krievu centra telpās, 61, Rivingtonstrīts, laikraksta «Russkij golos» draugu Ņujorkas komiteja rīko Lielās Oktobra revolūcijas gadadienas svinības.»

Atrast šādus sludinājumus amerikāņu laikrakstos ir daudz grūtāk nekā adatu siena kaudzē. Bet varbūt «Russkij golos», kurā šie sludinājumi bija ievietoti, ir komunistiska avīze?

Nē, tas ir emigrantu laikraksts. To rediģē emigrants V. Jahontovs. Viņš ir bijušais ģenerālis, kas pārcēlies uz ārzemēm pēc tās revolūcijas, kuras gadadienu viņš tagad svin. Ari laikraksta līdzstrādnieki ir emigranti. Lasītāji un abonenti tāpat ir emigranti.

Laikrakstā «Russkij golos» bieži publicē Olgas Domaņevskas rakstus. Es ar viņu iepazinos kada pieņemšanā. Tā ir maza, |oti enerģiska sieviete, ar spēcīgu, vīrišķīgu rokas spiedienu.

—    Jā, protams, mums ir grūti. Bet mums ir daudz draugu. Daudzi grib zināt patiesību. Cilvēki grib zināt, kas notiek tur, pie jums. Viņiem vajadzīgi fakti, kurus nav izkropļojis niknums un aizspriedumi. Viņi šādus faktus atrod mūsu avīzē.

«Russkij golos» amerikāņu izpratnē ir mikroskopisks laikraksts: četras neliela formāta lappusītes, apmēram tādas kā mūsu resoru laikrakstiem. Komerciālu sludinājumu, uz kuriem balstās amerikāņu preses labklājība, tajā gandrīz nemaz nav: tikai no dažādām zālēm pagatavotās ārstnieciskās tējas «Obesta» reklāma un «vienīgā krievu kaprača» sludinājums, kurš piedāvā savus pakalpojumus neatkarīgi no nelaiķa politiskajiem uzskatiem.

Laikraksts daudz stāsta par dzīvi Padomju Savienībā. Tādi apraksti kā gangstera — pēc palamas «Vienāds» — nogalināšana pie metro ieejas Trīsdesmit ceturtajā ielā vai par to, ka trīs pusaudži aplaupījuši juvelieru veikalu, nekad neaizņem laikraksta «Russkij golos» pirmo lappusi. Patiešām svarīgi iekšējās dzīves notikumi tiek atspoguļoti objektīvi, bez kliedzošas sensācijas. Laikraksts asi nosoda rasismu. Tas cīnās pret netīro un nikno avīzi «Novoje russkoje slovo».

Dažreiz tas publicē dzejas, varbūt ne visai pilnīgas, bet toties patiesas.

Tādam laikrakstam grūti klājas. Tās redaktoram nepasniedz čekus no komunisma apkarošanas fondiem. Tas eksistē par līdzekļiem, kurus tam sagādā draugi lasītāji. Anna Busjko aizbrauca divu nedēju atvaļinājumā un savāca laikrakstam 102 dolārus. Tas, protams, nav daudz, bet Anna Busjko nav vienīgā.

Starp laikraksta «Russkij golos» draugiem, kā man stāstīja, ir maz nejauši iemaldījušos ļaužu, kuri paši lāgā nezina, kāds ļaunais spēks tos atrāvis no dzimtenes un aizvedis svešumā. Lielākā daļa no tiem, kas publicē laikrakstā savus rakstus un kas to lasa, tālā vai netāla pagātnē ir bijuši idejiski boļševi§ma ienaidnieki, padomju varas ienaidnieki. Man nosauca pazīstamu meņševiku un eseru uzvārdus, kuri sava mūža vakara aizgājuši no laikraksta «Novoje russkoje slovo» un žurnāla «Sociaļističeskij veslņik» nometnes. Ap laikrakstu «Russkij golos» grupējas nobrieduši ļaudis, kas nostaigājuši grūtu iekšējo nesaskaņu, vērtību pārvērtēšanas un patiesības meklēšanas ceļu. Atzinuši savas kļūdas un maldīšanos, viņi sevī atrada drosmi saraut saites ar pagātni un iziet uz pareizā ceļa.

Man šķiet, ka viņi neidealizē mūsu īstenību. Viņi redz daudzas mūsu valsts dzīves puses un, protams, ļoti labi, dziļi pazīst īstenību, kas ir ap viņiem svešumā. Viņi to visu salīdzina ne kā tūristi, nē! Sie cilvēki ir iepazinušies ar divu pasauļu dzīvi agrāk un tagad, viņi saprot, kam pieder nākotne.

Lūk, kāpēc viņi izdod un lasa laikrakstu «Russkij golos», lūk, kāpēc viņi pulcējas vienkopus, lai svinētu Oktobra gadadienu.

Izlasījis sludinājumu laikrakstā «Russkij golos», devos uz Parka avēnijas un Sešdesmit astotās ielas stūri.

Piketētājiem vienmēr atļauj iet līdz pašiem mūsu pārstāvniecības logiem. Draugiem tika ierādīta šaura sānieliņa — patālāk, nomaļāk .un pretējā pusē.

Bija daudz policistu, kājnieku un jātnieku. Visu kvartālu aizņem noliktavai līdzīgās ēkas mitrā ķieģeļu siena ar retiem akliem logiem.

Gar sienu lēnām soļo cilvēki. Maza saujiņa. Varbūt kādi pusotra simta cilvēku no visas milzīgās pilsētas ar 8 miljoniem iedzīvotāju. Vairāk bija gados vecāku cilvēku nekā jaunatnes. Strādnieku žokejcepures, flanekļa krekli, stipri apvalkātas kurpes. Nopietnas, skarbas sejas.

Viņi iet ar plakātiem rokās, kuri atrauti no nūjām, kā to bija pieprasījusi policija.

Ielas otrā pusē pie hoteļa ieejas kāds sārtvaidzis kungs, kas pastaigājas ar pūdeli, pēkšņi griezīgā balsī uzsauc:

—    Jūs tur, cik starp jums ir «biedru»?

Viņam kaut ko atbild. Viņš kļūst sarkans un, vicinādams roku, kaut ko kliedz tik ilgi, kamēr satrauktais suns sāk riet līdzi saimniekam.

Gar ķieģeļu sienu, kur iet demonstranti, aug platānas. Izstīdzējušos kociņus, kas auguši gandrīz bez gaismas, jau skāris rudenīgais zeltainums. Koki aug tālu cits no cita, un tieši aiz pirmās platānas policisti šķērsām novieto barjeru.

Pēc ceturtdaļstundas barjera tiek pārvietota pie trešā koka. Rindas kļuvušas blīvākas, ciešākas. Katrs tagad jūt sava kaimiņa elkoni. Es redzu krievu sejas. Daudz nēģeru. Man parāda Pola Robsona dēlu, spēcīgu puisi kreklā bez kaklasaites, ar smagu portfeli. Olga Domaņevska laikrakstam «Russkij golos» intervē pusmūža amerikāni, pēc ārējā izskata — strādnieku.

Jo iespaidīgāka kļūst demonstrācija, jo mazāk tā interesē dzeltenās preses reportierus un jo vairāk — policiju. Detektīvi mīņājas gar barjeras ārējo sienu, ielūkodamies cilvēku sejās, iegaumējot tās. Bet demonstranti neslēpj ne seju, ne uzvārdu. Tie ir drosmīgi cilvēki, kas zina, cik dārgi dažkārt jāmaksā par tādu …

—    Viņi šurp nāk tieši no darba. Tos lāgā negrib laist. Tur, pie metro, ari ir policija, bet viņi tik un tā atnāks šurp.

To pusaizmirstā krievu valodā saka kāda sieviete ar saburzītu salmu cepurīti galvā. 1913. gadā viņas vecāki bija šurp atbraukuši no Minskas.

Kad es gāju prom, barjera jau bija pārbīdīta līdz piektajai platānai un arvien skaļāk, arvien spēcīgāk, arvien stingrāk simtiem balsu skandēja: «Mēs par mieru!», «Mēs gribam mieru!».

Nākamajā rītā īsi tendenciozi un atklāti naidīgi ziņojumi par šo demonstrāciju bija tikko pamanāmi laikrakstos starp interviju ar astoņdesmit gadus veco O’Neilu, kura nenobijās sadursmē ar diviem bandītiem, bet pēc tam paziņoja, ka nevēlas vairs dzīvot Ņujorkā, kur kārtīgu sievieti aplaupa ce|ā no baznīcas. Laikrakstu slejas aizņēma biržas māklera Goldfaina skandalozā lieta, kas bija iekritis par kādu lielu afēru, sīki apraksti, kā gangsteri aplaupījuši autobusa kasi. ..

Tādos gadījumos mēdz teikt: «Un dzīve ritēja tālāk …»

Un uz šīs raibās, mums ne vienmēr saprotamās dzīves fona parādās drosmīgi ļaudis pie izstīdzējušām platānām, ļaudis, kas tic cilvēka saprāta triumfam, prot cīnīties par mūsu kopējo miera lietu.

SIS TAS PAR ŅUJORK1EŠIEM

Trīs rudeņi Ņujorkā — tas nebūt nav tik maz. Bet arī nav daudz. Notikumi Apvienoto Nāciju Organizācijā skubināja, gandrīz nemaz neatstājot brīvus brīžus. Nebija laika rakstnieka novērojumiem, galvā bija tikai viena doma: kaut tikai tavas dažas lappusītes, kas steidzīgi uzrakstītas telegrāfa valodā, neaizķertos kaut kur starp diviem kontinentiem, pagūtu nokļūt galā līdz laikraksta kārtējā numura iznākšanai.

Aiz ANO ēku žoga tajās stundās, kad nevajadzēj-a sēdēt pie rakstāmmašīnas, mana dzīve maz atšķīrās no vidusmēra amerikāņu kalpotāja dzīves, kurš atbraucis darīšanās uz Ņujorku: vienkārša viesnīca, kas netiek minēta bagātajiem tūristiem paredzētajos prospektos, pusdienas biežāk kafetērijās nekā restorānos, laikraksts kioskā uz stūra, kur pārdevējs jau sasveicinās ar tevi, neliels pulciņš paziņu, kuri tevi pietiekami pazīst, lai, garām ejot, par šo to papļāpātu, bet nepietiekami pazīst, lai ielūgtu pie sevis mājās uz kokteili.

Manas Ņujorkas dzīves trešajā gadā vīza «C-2» bija kļuvusi daudz liberālāka. Man jau bija atļauts pārvietoties 25 jūdžu rādiusā no ANO. Bet laika trūkuma dēļ es tā arī nepaguvu apskatīt visus milzīgās pilsētas rajonus.

Jūs droši vien zināt anekdoti par ceļotāju, kuru Ņujorkā sagaidīja ar šādiem vārdiem: «Nu, ko jūs, Ņujorka — tā vēl nav Amerika, aizbrauciet uz Sanfrancisko.» Viņš aizbrauca uz Sanfrancisko. «Vai tad šeit ir Amerika? Brauciet uz Vašingtonu.» Aizbrauca: «Kas jums teica, ka īstā Amerika ir šeit? Tā ir mazajās pilsētiņās, lūk, kur.» Mūsu cejotājs devās uz kaut kādu Smoltaunu, bet arī tur viņš dzirdēja, ka Amerika jāmeklē citā vielā. Vispār tas ir pasakas par balto vistiņu aizokeāna variants, kuru ļoti labprāt atkārto amerikāņi.

Jā, protams, Ņujorka vēl nav visa Amerika. Bet nekādi nevar iedomāties Ameriku bez Ņujorkas.

Reiz tika izdarīta aptauja, kurā piedalījās tūkstoš trīssimt speciālistu, kas pazīst Savienoto Valstu ievērojamākās vietas. Viņiem atgādināja par antīkās pasaules septiņiem brīnumiem un lūdza nosaukt Jaunās Pasaules septiņus brīnumus. Speciālisti pastrīdējās, pēc tam nobalsoja.

Pirmo vietu dabūja Lielais kanjons.

Niagāras ūdenskritums tika nosaukts kā pēdējais no septiņiem brīnumiem.

Otro vietu piešķīra Ņujorkai.

Neapņemos pastāstīt par to kaut cik sīki un sakarīgi. Manos nodomos neietilpst ģeogrāfiski un vēsturiski ekskursi, Ņujorkas ievērojamāko vietu un kontrastu aprakstīšana: gribu skart tikai dažas brīvi izvēlētas milzīgās pilsētas un tās iedzīvotāju dzīves īpatnības.

Ja sīki sadrumstalotu statistikas tabulas, pieliktu gabaliņus laikrakstu rakstiņu un izgriezumus no biezām rokasgrāmatām, pēc tam to visu labi sajauktu un aizdaram vēl pieliktu klāt dažus dzēlīgus citātus, tad… Ņujorkas vispārējais apraksts, protams, neiznāktu.

Kādreiz Hanss Kristjāns Anderscns paziņoja dīvainu faktu, ka Ķīnā visi iedzīvotāji ir ķīnieši un ka pat pats ķeizars ir ķīnietis. Par Ņujorku, šo Bābeli pie Iludzonas, tā nevar teikt. Te nu gan būtu plašs darba lauks etnogrāfam: gandrīz visas pasaules tautas visraibākajā maisījumā.

Jums katrā ziņā atgādinās, ka šeit īru ir vismaz tikpat daudz, cik pašā Īrijā, itāliešu ne mazāk kā Romā, bet ebreju vairāk nekā visā Izraēlas valstī.

Parasti domā, ka Ilārlemā dzīvo tikai nēģeri. Taču melnajai Hārlemai pieslienas kvartāli, kur pa lielākajai daļai runā spāniski. Ir vairākas slāvu ielas, ir vācu rajons. Un, beidzot, Ņujorkā ir sava Ķiniešu pilsēta, kuru atšķirībā no Maskavā esošās patiešām apdzīvo ķīnieši. Tur iespiež piecus laikrakstus ar hieroglifiem.

Arābu rajona pilsētā nav, bet arābu Ņujorkā nav mazums — jo kas gan pirktu piecus laikrakstus, kurus izdod arābu valodā?

Ņujorka neļauj cilvēkiem slinkot, bet grūti precīzi pateikt, cik tajā ir strādājošo. Pirmkārt, kādā ailē lai ieraksta bezdarbniekus? Vai arī tos, kas strādā nepilnu nedēļu? Vai sīko veikaliņu, frizētavu, veļas mazgātavu un kafejnīcu īpašniekus, kas kopā ar mājniekiem no agra rīta līdz vēlai naktij kvern aiz letes, pie plītīm, veļas mazgājamām mašīnām un gludināmiem dēļiem, lai neizputētu, lai izturētu izmisīgo konkurenci ar lielajām firmām?

Tieši tāpēc vieni apgalvo, ka Ņujorkā strādā apmēram 6 miljoni cilvēku, citi no šā skaitļa atskaita pusmiljonu, trešie, kas skaita tikai pastāvīgi strādājošos, runā par 4 miljoniem darbaļaužu.

Bezdarbnieku Ņujorkā ir vairāki simti tūkstošu. To vidū ir daudz jaunu, spēcīgu puišu. 80 tūkstošiem bezdarbnieku ir ļoti maz izredžu atrast kaut kādu darbu, jo tie ir analfabēti un tiem nav nekādas profesijas.

Katrs trešais strādājošais ņujorkietis ir nodarbināts rūpniecībā, katrs piektais — tirdzniecībā. Tā ir proporcija, par kuru ir vērts padomāt! Un vēl viens interesants samērs: to cilvēku armija, kuri no rītiem pazūd aiz banku, finansu sabiedrību un tamlīdzīgu iestāžu durvīm, var sacensties ar visu Ņujorkas komunālo darbinieku un visu transporta darbinieku apvienotiem spēkiem.

Ņujorkas siluetu mēs parasti iedomājamies kā izrobotu debesskrāpju grēdu. Bet, lai aina būtu pilnīgāka, pieliksim vēl klāt 38 tūkstošu fabriku un rūpnīcu skursteņus. Tā tas būtu, ja skaitītu tikai lielos uzņēmumus. Bet mazo — tādu, kuriem skursteņu nav un kuri nebojā tradicionālo siluetu, ir krietni vairāk nekā 200 tūkstoši. Jā, šī pilsēta ir darba rūķis!

Arī osta šeit ir viena no lielākajām pasaulē: kuģu piestātnes desmitiem kilometru garumā un vesela armija dokeru. Taisnības labā arī celtņi ar kravas ķīpām jāiekļauj Ņujorkas siluetā.

Ņujorku varētu nosaukt par Amerikas studējošās jaunatnes galvaspilsētu: gandrīz pusmiljons jauno amerikāņu mācās tās koledžās, institūtos un universitātēs.

Ņujorkas ielu kopgarums sasniedz apmēram desmit tūkstošu kilometru. Pilsētā ir 770 tūkstoši milzīgu namu, parastu namu, Nnelielu namu un mazu namiņu. Kā zināms, debesskrāpju Ņujorkā nav nemaz tik daudz — varbūt viens patiesi īsts debesskrāpis uz daudziem tūkstošiem parasto ēku.

Katru gadu ņujorkieši iztērē 26 miljonus dolāru par logu mazgāšanu. Ja viņi neatdarītu maku šai operācijai, tiem būtu jādzīvo pustumsā, jo putekļi un kvēpi, kā arī pa neskaitāmo automašīnu izpūtējiem plūstošais kaitīgais sērūdeņradis un ogleklis bagātīgi piesātina Ņujorkas gaisu. Ja nebūtu vēju, kas pūš no okeāna, tad katrā kvartālā uz kvadrātjūdzes nosēstos 63 tonnas sodrēju. Ne gadā, bet mēnesī!

Sešdesmit tūkstoši ņujorkiešu aizmieg nevis savās mājās, bet naktspatversmēs. Vairāk nekā miljons dzīvo mājās, kas uzceltas pirms 50 vai 100 gadiem. Vairums šo māju jau sen ir pārvērties par graustiem.

Lai gan pilsēta netaupa līdzekļus grauzēju, tarakānu, blusu un blakšu iznīcināšanai un iztērē dažādu ķimikāliju un smalki izdomātu lamatu iegādei 9 miljonus dolāru gadā, tajā vēl joprojām ir un paliek tieši tāds pats daudzums žurku, protams, ja var ticēt, ka to reģistrācija ir precīza. Sajā pilsētā, kur žurkas, dienā izlīdušas no savām alām, sakož bērnus un slimniekus, runājot izcilā amerikāņu rakstnieka Viljama Sarojana vārdiem, cilvēki «pa lielākajai daļai dzīvo alā, kurā nav kur apgriezties, — un ari neapgriežas; viņi dzīvo alā, dodas smirdošā vilcienā uz darbu pa alu, kas izrakta zem pilsētas, nekad neieeLpo svaigu gaisu un reti redz skaidras debesis.»

Šķiet, ka no lielākajām pilsētām Ņujorku vismazāk bija un ir iecienījuši rakstnieki un dzejnieki, sākot ar Dikensu un beidzot ar Roždestvenski. Kādu atsauksmi par Ņujorku ir devis Gorkijs, lo zina visi. Draizers? Palasiet viņa publicistiskos aprakstus. Jeseņins no Ņujorkas rakstīja draugam: «Kā es priecājos, ka tu neesi kopā ar mani šeit, Amerikā, neesi šajā riebīgajā Ņujorkā. Tas būtu tik slikti, ka būtu vai jāpakaras… Vislabākais, ko esmu redzējis šajā pasaulē, tomēr ir Maskava .. . Mans dievs, labāk būtu ēst ar acīm dūmus, raudāt no tiem, kaut tikai ne šeit, ne šeit! Tik un tā šeit, kur valda «dzelzs un elektrības» kultūra, katram uz deguna ir pusotras mārciņas netīrumu.»

Bet Iļjas Ilfa piezīmju grāmatiņās mēs varam lasīt: «Es esmu iemīlējis šo pilsētu. To var iemīlēt. Lai gan tā ir pārmērīgi liela, pārmērīgi netīra, pārmērīgi bagāta un pārmērīgi nabaga.» Majakovskis teica par Brodveju tā: «Mana mīļākā iela, kas starp taisniem kā cietuma režģi strītiem un avēnijām viena ietiepīgi un nekaunīgi drāžas cauri…» Protams, viņš teica arī daudz ko citu, un tomēr …

Brodveja ir Ņujorkas teātru galvenā patvēruma vieta. Teātru pilsētā ir daudz — vairāk nekā sešdesmit. Bet dažos no tiem skatītāju ir tikai nedaudz vairāk nekā aktieru, un zālē jāiet tieši no ielas, jo foajē ir lieka greznība.

Uz katru Ņujorkas teātri ir 66 baznīcas, katedrāles, sinagogas, mošejas un lūgšanas nami. Te ir pārstāvētas visas reliģijas un gandrīz visas sektas, pat pentakostus ieskaitot.

Muzejus un gleznu galerijas Ņujorkā grūti precīzi saskaitīt, jo daudzas lieliskas gleznu un skulptūru kolekcijas ir privātīpašums. Ar šādu kolekciju var pastāvīgi tīksmināties tās īpašnieka draugi un paziņas, dažreiz to parāda arī plašākai publikai,'bet vai šādu kolekciju var saukt par muzeju?

Katru dienu dzimst 460 un mirst 250 ņujorkiešu. Starp 812 pilsētas apbedīšanas birojiem ir arī tādi, kas speciāli apkalpo krievu emigrantus. Tāds ir Pētera Jaremas uzņēmums, kas daudzus gadus publicē laikrakstos vienu un to pašu sludinājumu: «Vislabākās bēres par vislētāko cenu.» Viņa konkurents Fjodors Voliņins sola «pirmklasīgas bēres par minimālām cenām, kapelas ar dzesēšanas aparātiem visos rajonos.» '

Bet kas tad tās par lētām un minimālām cenām, ja Ņujorka izlieto bērēm 54 miljonus dolāru gadā! Seit bēres ir bizness. «Jums atliek tikai nomirt, bet visu pārējo uzņemamies mēs,» paziņo kantori. Vēlāk mirušā tuvinieki saķer galvu, kad saņem rēķinu par 1200—1500 dolāriem. Tā ir vidējā cena. Ņujorkā var nopirkt zārku arī par 15 tūkstošiem dolāru. «Amerikāņu nāves veids» ir visdārgākais pasaulē.

Ņujorka atrodas nemitīgā, drudžainā kustībā. Ik pēc 50 sekundēm kaut kādā no Ņujorkas dzelzceļa stacijām pienāk vilciens. Caur visvairāk noslogotajām metro stacijām gadā iziet pa 20 miljonu cilvēku. Trīs miljonu ņujorkiešu katru dienu izmanto autobusus. 18 tūkstoši taksometru traucas pa avēnijām un strītiem. Traucas? Tas nav īstais vārds! Visbiežāk tie velkas pa pārblīvētajām ielām: Ņujorkā taču uz katriem 7 cilvēkiem ir viena automašīna.

Un tomēr motoru un benzīna tanku valstībā vēl var dzirdēt šādus vārdus: «Bet vai jūs zināt, cik šodien maksā auzas?» Divdesmit divi Ņujorkas veikali tirgo ar auzām un sienu. Tajos pērk lopbarību ormaņi, kas vizina tūristus senlaicīgos faetonos pa Centrālā parka celiņiem. Taču Ņujorkas zirgu ganāmpulka rindas kļūst jūtami retākas: katru nedēļu uz ielām nokrīt un nobeidzas 4 zirgi. Dīrātavas statistikā atzīmēts arī, ka tur katru gadu ieved vidēji 50 vēršus, 10 briežus, 5 govis, 2 ēzeļus un vienu lauvu. Reiz dīrātājiem vajadzēja aizvākt no zooloģiskā dārza nobeigušos nīlzirgu; bet daudzu gadu statistiskajos aprēķinos tas sastādīja tikai 0,05 pieaugušus nīlzirgus gadā …

Ņujorkā ir 4,5 miljoni telefonu. Katru dienu 70 tūkstoši pilsētnieku nervozi uzgriež numuru, lai uzzinātu pareizo laiku. 90 tūkstoši daudz mierīgāk uzzina pa telefonu, kādi būs laika apstākļi. Cik reizes dienā notiek savienojumi ar policiju, to statistika neziņo. Tas ir uzdevums ar daudziem nezināmiem. Starp citu, ir netieši dati, kas mazliet atvieglina tā aprēķināšanu:

a) noziegumu skaits Ņujorkā pieaug par 10% gadā;

b)ik pēc divarpus minūtēm Ņujorkas policisti kādu apcietina;

c)ņujorkiešu kabatas un dzīvokļus noziedznieki vidēji gadā atvieglina par 73 miljoniem dolāru.

Katru dienu ņujorkieši izdzer vairāk nekā 2 miljonus litru alus. No katrām piecām pudelēm viskija, ko ražo pasaulē, četras izdzer amerikāņi.

Ņujorkā ir 5 tūkstoši reģistrētu prostituēto un, pēc mēra domām, no 25 līdz 50 tūkstošiem nereģistrētu narkotiķu.

Sādi skaitļi var sarūgtināt. Bet būtu muļķīgi domāt, ka Ņujorkas seja ir vienās vātīs un rētās. Atcerieties miljonus strādājošo. Statistiķi neskaita godīgos, kārtīgos cilvēkus. Tomēr viņi neredzami figurē starp statistisko tabulu rindiņām kā milzīgs pretsvars tām cilvēces padibenēm, kas atzīmētas ailēs. Šo padibeņu Ņujorkā ir vairāk nokā daudzās citās lielākajās pasaules pilsētās, bet tomēr būtu aplami ievērot tikai tās.

Vai es neesmu kaut ko aizmirsis? Jā, restorāni. To ir ap 12 tūkstošiem, tajos runā 75 valodās. Tur var atrast jebkuru tautisko ēdienu, ko var pagatavot vienkāršais mirstīgais, protams, ja citam mirstīgajam ir dolāri, ar ko samaksāt par to.

Ko vēl lai pastāsta? Pilsētā ir 5200 frizētavu, 275 krievu un turku pirtis, 330 baleta un deju skolas.

Katru gadu Ņujorkā notiek 753 dažādu partiju un biedrību kongresi, ieskaitot Itāliešu aktieru ligas sēdes un tradicionālo sapulci — savedēju balli.

Pagaidām viss.

TIPISKAIS ŅUJORKIESA KUNGS

Grūts uzdevums ir samontēt pēc sarunu fragmentiem, pēc nejauši uz ielām un kafejnīcās novērotām rakstura iezīmītēm vidēji svērtas cilvēkvienības tipu, izdarīt kaut kādu izvilkumu no astoņiem miljoniem Ņujorkas iemītnieku. Patiešām, pamēģiniet vienā tīģelī sakausēt kungu, kas no rīta 'gaida rolroisu pie savrupmājas parādes durvīm Parka avēnijā, ar kungu, kas pirms rītausmas iznāk no naktspatversmes bēdīgi slavenajā Bauerijas ielā un meklē pa trotuāru apsiekalotu cigaretes galu!

Bet nacionālās atšķirības? Vidēji svērtā Ņujorkas iedzīvotājā vajadzētu sajaukt visu rāsu asinis, desmitiem tautu labākās īpašības, trūkumus, parašas un māņticību. Nē, tāda svēršana ir pārmērīgi grūts uzdevums, vēl jo vairāk ārzemniekam.

Taču mani amerikāņu kolēģi dažreiz tomēr ķeras pie tās. Tiesa gan — starp viņiem nav vienprātības. Katrs darina tipisko ņujorkieti pēc sava prāta, bet, pabeidzis šo darbu, tūlīt pat pa pusei sagrauj savu darinājumu.

Tāpēc šim grāmatas nodalījumam pareizāk būtu bijis dot šādu virsrakstu: iepazīstieties ar tipiskiem ņujorkiešiem, kā tos, starp citu, bez pietiekamas pārliecības iedomājas Ņujorkas dzīves pazinēji.

Vispirms iegaumējiet, ka tipiskais ņujorkietis, kas klaiņo pa kinofilmām, nav tipiskāks Ņujorkai kā apašs Parīzei. Kā aizrāda pazinēji, blakus katram veiksmīgajam amerikānim labi pieguļošā uzvalkā, ar teicami noskūtu, spīdīgu kā pulēta marmora oliņa seju jūs redzēsiet cilvēku noplukušā mētelī ar nobružātu apkakli, ar sašķiebušos kaklasaiti, kura izmocītā seja apaugusi ar bieziem rugājiem.

Iegaumējiet arī to, ka izmocītais neirastēniķis ņujorkietis tomēr spēj paciest mokas metro vilcienā sastrēguma stundās. Viņu grūsta, viņam kāpj uz kājām, viņam dūc ausīs no trokšņa, viņa acis veltīgi meklē brīvu vietiņu pārpildītajā vagonā, bet, tuvojoties savai stacijai un spraucoties caur blīvo ķermeņu sienu, kuri aizseguši durvis, viņš neskaitāmas reizes pieklājīgi atkārto: «Lūdzu piedošanu, man šeit jāizkāpj.»

Amerikāniete, apgalvo pazinēji, kura izpārdošanas laikā veikalā laužas uz leti ar buldozera spēku, var stundām ilgi mierīgi stāvēt rindā pēc kinoteātru biļetēm uz filmu, «kura jāredz visiem».

Vai patiešām amerikānietes ārkārtīgi seko savai ārienei? Jūs varat sastapt Ņujorkā elegantu sievieti, kas ģērbusies kā modelis starptautiskā modes izstādē. Bet arī nevīža, kas uzmetusi mēteli uz ne visai tīras rīta kleitas un kas dodas pēc piena nošķiebtās rīta kurpēs, nav mazāk tipiska šai pilsētai.

Ņujorkietis ir izausts no pretrunām, apgalvo pazinēji. Viņš var nekustīgi stāvēt pie jaunceļamas ēkas, vērojot, kā strādā celtnis, bet tik tikko spēj apvaldīt niknumu, kad autobuss, pēc viņa domām, velkas kā gliemezis. Viņš nav sevišķi pacietīgs, ja viņam restorānā gausi pasniedz ēdienus, bet pilnīgi samierinās ar

troksni, pūli un smacīgumu, kas valda uz pazemes dzelzceja perona. Viņš rūpējas par matu sasukājumu un par to, lai bikšu iegludinājums būtu taisns kā bulta, bet atjauj savam sunim ķēzīties uz trotuāra, nemana putekļus un atkritumus ielās.

Viņam netrūkst ari sentimentalitātes, un viņš ir gatavs izņemt kabatas lakatiņu, ieraugot vecu ķieģeļu namu, kur kādreiz mācījies, bet nepakustinās ne pirkstu, lai aizstāvētu labu ēku, pat vēsturiski vērtīgu, ja to noplēš, lai uzceltu daudz augstāku un ienesīgāku.

Te mēs tuvojamies rakstura iezīmei, par kuru delikāti runāja jau Dikenss, kam šķita, ka būtu bijis daudz labāk, ja amerikāņi mazāk mīlētu reālo un nedaudz vairāk — ideālo. Pazinēji atzīst, ka materiālo labumu cienīšana ir raksturīga īpašība ņujorkietim, kuru iztēlo, ka viņš mūžīgi dzenas pēc dolāriem, jeb, kā mēdz teikt žargonā, pēc «baka». Jā, apliecina pazinēji, viņš patiešām dzenas pēc tiem. Bet, iedomājieties tikai, savā dvēselē viņš tomēr ir un paliek romantiķis. Viņš sapņo ne par to «baku», kuru var nopelnīt ar savu necilo darbu. Nē, viņš sapni redz apslēptas spāniešu bagātības mirdzumu, kas to iedvesmo. Citiem vārdiem, viņš sapņo nevis par desmit vai simt «baķiem», bet par miljonu «baku». Tā arī ir mīlestība uz ideālo.

Pazinēji atsaucas uz vācu psihologu Minsterbergu: «Absolūti nepareizi ir uzskatīt amerikāņus par materiālistiem un noliegt viņu ideālismu. Amerikāņu tirgotājs strādā naudas dēļ kā liels mākslinieks — nauda ir viņa spēju novērtējums.»

Bet mēs šajā sakarā atcerēsimies Majakovska vārdus: «Amerikāņa attieksmē pret dolāru ir poēzija. Viņš zina, ka dolārs ir vienīgais spēks viņa zemē. Kādā ceļā iegūti miljoni, tas nav svarīgi.»

Ir cilvēki, kas visu mūžu to vien dara, ka mēģina •izprast tipiska amerikāņa vispār un it īpaši tipiska ņujorkieša tieksmes, parašas un rakstura īpatnības. Tie nav universitātes profesori psihologi, nē: runa ir par kungiem no Medisona avēnijas, kur savas ligzdas novijušas galvenās reklāmu aģentūras un firmas. Šo kungu mērķis, kā izteicās kāds amerikāņu publicists, ir iedzīt patērētāju ar reklāmas palīdzību steliņģī un izslaukt viņu.

Bet ņujorkieti nav tik vienkārši izslaukt. Viņš ne labprat šķiras no dievinātā «baka». Te ir vajadzīgas zināšanas un pieeja.

Kāpēc reklāma vispirms uzsver automašīnu jaudu un pēc tam ātrumu, bet nevis, teiksim, izturību un citas tehniskās priekšrocības?

Kāpēc Ņujorkas veikalos pirms svētkiem visvairāk izpērk tādas apsveikuma kartītes, kur attēlots vientuļš kociņš uz sniega klāta uzkalniņa?

Kāpēc ņujorkieši labāk pērk lielus ledus skapjus ar dārgām saldēšanas ierīcēm pat tad, ja viņu mājā no agra rīta līdz vēlai naktij ir atvērts veikals ar svaigi saldētiem produktiem?

Lūk, ko uz šādiem jautājumiem atbild lielie cilvēku dvēseles pazinēji no Medisona avēnijas, kuri iedzen ņujorkieti steliņģī, gan pamodinot viņa emocijas, gan saudzīgi izturoties pret viņa vājībiņām, gan izmantojot nosacītos refleksus.

Pēc viņu domām, lielākā daļa ņujorkiešu cieš no tā, ka apzinās savu nepilnvērtīgumu. Šis nepilnvērtīgums vēlāk pārvēršas par apslēptu agresivitāti, naidīgumu pret apkārtējiem. Ātra braukšana ar spēcīgu mašīnu it kā paceļ tādu cilvēku pāri gājēju pūlim, kuri atlec sānis.

Apsveikuma kartītes visvairāk mīl saņemt un sūtīt vientuļi cilvēki, kam vēl nav izdevies iekārtot savu dzīvi. Viņiem šķiet, ka nelaimīgais kociņš uzkalniņā atgādina citiem, cik skumja ir tā cilvēka vientulība, kurš nav aizmirsis nosūtīt kartīti.

Bet lielie ledus skapji? Eksperti no Medisona avēnijas noskaidrojuši, ka tos visvairāk pieprasa ņujorkieši, kas ir samērā labi nodrošināti, bet kuriem nav ticības sev, kuri dzīvo mūžīgās bailēs, ka tik kaut kas viņus nenotriec no kājām dzīves cīņā. Un, lūk, ledus skapis, kas piebāzts ar produktiem tā, ka tikko var aiztaisīt durtiņas, viņiem rada — kaut arī nedrošu — zināmas stabilitātes, pat zināmas pārticības sajūtu. Tā visa dē| ir vērts iztērēt liekus dolārus, ne tikai lai iegādātos milzeni ar baltu, spīdīgu emalju, bet arī lai pirktu nevajadzīgus produktus, kurus tie laiku pa laikam ar sāpošu sirdi izmet atkritumu spainī.

Kā tas viss tika noskaidrots? Ar delikātu izjautāšanu un daudziem smalkiem psiholoģiskiem eksperimentiem. Kungi no Medisona avēnijas ne par velti ēd «ham and egg» — savu šķiņķi ar olu!

Kādā jaukā dienā Meisija veikals pēkšņi sāk bez maksas izdalīt visiem, kas vēlas, pa trim kārbiņām veļas pulvera. Tas tiek darīts tikai ar vienu vienīgu noteikumu: lai saimnieces mājās izmēģina, kurš pulveris ir labāks, un paziņo savas domas veikalam.

Nedēļas laikā tiek savākta vesela kaudze atsauksmju. Lielākā daļa konstatējusi, ka pulveris dzeltenajā kārbiņā ir pārāk kodīgs, zilajā — grūti izskalojams, bet dzelteni zilajā — pavisam ideāls. Lūk, atbilde uz jautājumu, kadā krāsā jābūt jaunās pulvera šķirnes kārbiņai, lai preci labāk pirktu. Jūs, protams, uzminējāt, ka visās trijās kārbiņās bija iebērts viens un tas pats pulveris.

Tipiskā ņujorkieša rakstura pazinēji uzskata, ka ziemā šīs pilsētas iemītnieki ir noslēgtāki nekā vasarā. Turpretim rudenī tiem ir vairāk enerģijas nekā jebkurā citā gadalaikā. Tieši rudenī viņi izšķiras par mājas pirkšanu uz nomaksu, uzdrošinās meklēt citu darba vietu, pirkt akcijas un vispār uzsākt riskantus pasākumus.

Tipiskais ņujorkielis ne retāk kā vienu reizi gadā atceras, ka viņa senči ir bijuši poļi vai vācieši, vai itālieši. Tas parasti mēdz notikt poļu vai vāciešu, vai itāliešu nacionālās parādes dienā Piektajā avēnijā. No rīta mūsu ņujorkietis izņem no lādes poļu nacionālo četrstūraino cepuri vai dzied «Deutschland, Deutschland ьber alles», vai arī lūdz sievu pagatavot īstus itāliešu spageti brokastīs un pusdienā, kā arī nākamajā ritē. Parādē viņš sastop savus tuvos un tālos asinsbrāļus, maršē, dzied un pēc tam atgriežas mājās pacilātā garastāvoklī.

Neviens nekad nav teicis un neteiks, ka tipiskais ņujorkietis ir dzejnieks savā dvēselē. Tas būtu vislielākais pārspīlējums. Kad Bobs vai Džonijs, mazliet paaudzies, saka, ka viņš grib k|ūt par mākslinieku vai rakstīt dzejas, tad tēvs un māte nobīstas un nestāsta kaimiņiem, ka viņu ģimeni piemeklējusi tāda nelaime, Taču, ja tēvs ir biznesmenis, bet dēlam patīk garīdznieka sutana, tad tas vēl nav iegansts ģimenes drāmai: baznīca arī ir bizness, tas ir solīdi, šeit var gūt stabilus panākumus un ar laiku varbūt nomainīt pat Jvfujorkas kardinālu Spēlmaņu.

Panākumus! Lūk, tipiskā ņujorkieša kārotais mērķis! Savā prātā viņš vienmēr pēc vārda «panākumi» liek vienlīdzības zīmi, aiz kuras uzvelk apaļus skaitļus dolāros, kur nuļļu skaits atkarīgs -tikai no indivīda fantāzijas.

Panākumus par katru cenu! Vecajā, bet arvien vēl populārajā anekdotē mirstošais tēvs saka: «Taisi naudu, dēliņ. Centies to taisīt godīgi. Bet, ja tev neizdodas to taisīt godīgi, tad .. . tik un tā taisi naudu!»

Kāds pazinējs apgalvo, ka tipiskais ņujorkietis bieži vien sajauc tādus jēdzienus kā panākumi veikalu lietās un panākumi mīlestībā: pēc viņa domām, gūt panākumus — tas nozīmē būt mīlētam gandrīz automātiski.

Dzenoties pēc panākumiem, ņujorkietis maina profesijas. Tā vispār esot tipiska amerikāņu iezīme. Piemēram, Harijs Trumens bija fermers, labs galantērijas speciālists, virsnieks, jurists, viduvējs viceprezidents un slikts prezidents. Gangsteri dažreiz sevī atklāj kaislīgu tieksmi uz politiku, bet politikāņi — tieksmi uz gangsterismu.

Uzskata, ka vidusmēra ņujorkietis var pats izlabot elektrisko gludekli, nomazgāt dzīvoklī logu stiklus, nokrāsot durvis, kam nogājusi krāsa. Tas tomēr viņu netraucē pirkt mašīnu maizes griešanai, kuru viņš gandrīz nemaz neēd, baidīdamies no resnuma, mašīnu kurpju uzvilkšanai un cilus tehnikas jaunumus, kas galvenokārt domāti slinkam cilvēkam, kurš neko neprot darīt, kura rokas turklāt vairs nav tik veiklas kā jaunībā un kuru vēlāk stindzina paralīze.

Pazinēji uzskata… Bet, atsaukdamies uz pazinējiem, es jau tā esmu krietni pieblīvējis šo nodalījumu ar visādām ideālistiskām blēņām. Taču varbūt nav nemaz par ļaunu zināt, kā ņujorkieši paši iedomājas sevi?

ATĻAUJIET IEPAZĪSTINĀT: MISIS D2ILBORTE, MISIS RINGEITE

Konsultants sabiedriskās labdarības lietās Džjūljuss Horvics apmeklēja misis Vilmu Džilborti, kas dzīvo kādā no Vestsaidas ielām netālu no Centrālā parka.

Misis Džilborte sagaidīja konsultantu uz sava divistabu dzīvoklīša sliekšņa. Viesis iespraucās starp durvju aplodu un krāsns stūri tumšā istabā, kur pusotrguļamā gultā parasti guļ Leonards, Viljams un Tomass, bet vienguļamā — Debora un Džūdija. Tie ir saimnieces jaunakie bērni. Horvica kungs, kas apmeklē misis Džilbortes dzīvoklīti ne pirmo reizi, zina, ka Deborai ir astma un ka Viljams ir nepilnīgi attīstījies bērus.

Otrā istabiņā, kur mitinās vecaka meita Roberta, nekad neiespīd saules gaisma.

Horvica kungs redz, ka misis Džilborte ir stāvokli.

—    Kur tad jūs novietosiet jaunpiedzimušo? Otrai bērna gultiņai taču nav vietas!

—    Skapja atvilktnē, — viņa atbild, — viņš arī tur teicami izaugs.

Konsultants jautāja par otru gultiņu tāpēc, ka Roberta arī ir stāvoklī. Viņai ir četrpadsmit gadu…

Horvica kungs pēc tam apjautājas par nākamo bērnu tēviem. Misis Džilborte pūlas atcerēties. Droši vien tas ir nama pārvaldnieka palīgs no Simt trešās ielas. Uzvārds? Kas to lai zina! Viņš uzdevās par Pimu, bet tas nav viņa īstais vārds.

Inspektors pieraksta trūcīgos datus savā melnajā piezīmju grāmatiņā un atvadoties saka:

—    Labi, kad piedzims bērns, mēs piešķirsim papildu pabalstu.

Pēc tam viņš nokāpj pirmajā stāvā, lai apmeklētu misis Ringeiti. Viņas istabas durvis atveras tieši uz aleju. Virtuve — tas ir tumšs caurums ar mikroskopisku ledus skapi un izlietni, kuru iztukšo ar gumijas šļūteņu palīdzību.

Misis Ringeites divās istabelēs ir piecas gultas un divi šūpuļi. Supuļos guļ pašas misis Ringeites un viņas septiņpadsmitgadīgās meitas Glorijas septiņus mēnešus vecie mazuļi. Glorija atkal ir stāvoklī.

Misis Ringeitei ir apdegumu rētas uz sejas. To bija izdarījis viņas vecākais dēls Lorenss, kas iešļāca mātei sejā hlorūdeni. Pašlaik Lorenss ir cietumā. Māte ļoti uztraucas:

—    Vai tiešām Lorensu izlaidīs, mister Horvic?

—    Var izlaist.

—    Ko tad es tādā gadījumā lai daru?

—    Aizejiet uz policiju tin panāciet, lai viņam aizliegtu nākt pie jums uz mājām.

—    Jus taču zināt, ka tas viņu neatturēs, — raizējas māte. — Viņš uzkāps pa ugunsdzēsēju kāpnēm. Bet reiz viņš izlauza durvis.

Misis Ringeite pēc tam izteica domu, ka gadījumā, ja viņas dēlu izlaidīs, tad tas tiks vai nu piekauts līdz nāvei ikadā no ielu kauliņiem, vai ari to nošaus policisti.

—    Dodiet šurp pabalstu, mister Ilorvic, — saka misis Ringeite viņu sarunas nobeigumā.

Apstaigājis vēl dažus dzīvokļus, Horvica kungs apmeklē Seka kungu. Tas ir piecu namu īpašnieks, tādu, kādos dzīvo misis Džilborte, misis Ringeite un daudzi citi labdarības lietu inspektora aizgādnībā esošie. Par katrām divām istabām ar izdrupušu apmetumu, kurās mudžēt mudž no parazītiem un žurkām, Seka kungs saņem 130 dolārus mēnesī!

—    Es-turu šo cūku kūti Ņujorkas pilsētas interesēs, — saka namīpašnieks. — Pilsētas varas orgāni un es zināmā mēra esam kompanjoni. Redziet, pilsēta man maksā par to, ka es iztīru tās ielas no šiem salašņām, dodu tiem pajumti, lai tie nevienam nedurtos acis. Tie taču nav cilvēki. Tās ir mūžīgi piedzērušas, netīras cūkas, kas ražo dučiem bērnu. Kad tie nosprāgst, viņu vietu ieņem citi…

Šķiet, ka šie trīs Ņujorka;, iedzīvotāji, ar kuriem runaja Horvica kungs, nekādā ziņā neiederas priekšstatos par tipiskajiem ņujorkiešiom.

Es tikai īsi atstāstīju daļu no žurnāla raksta, ko bija publicējis pats Džjūijuss Horvica kungs. Es tc nepiebildu nevienu vārdu, nekur nesabiezināju krāsas, bet gluži otrādi — neminēju dažus riebīgus naturālistiskus sīkumus.

Cik Ņujorkā ir tādu cilvēku kā šie, ar kuriem liktenis pastāvīgi saved kopā labdarības inspektorus?

360 tūkstoši, kas galvenokārt mitinās Hārlemā un Vestsaidā! Par tiem rūpējas 9 tūkstoši Ņujorkas Sabiedriskās palīdzības pārvaldes ierēdņu. Pabalsts, ko piešķir katram bērnam, tik tikko pietiek tā uzturam; taču daudz vieglāk ir dzīvot, ja saņem pabalstu par diviem vai trijiem bērniem.

«Seka namā katra meitene, kas vecāka par 13 gadiem, ir vai nu stāvokli, vai ari jau dzemdējusi bērnu, vai ari dara visu, lai kļūtu par grūtnieci, — raksta Horvica kungs. — Tāpat kā visas pasaules meitenes, kas rotaļājas ar lellēm, viņas iedomājas, ka to mazuļi ir īsti. Bet viņu bērni nav īsti! Tie ir gaļas gabaliņi, kas aug tumšās, drūmās istabās, lai tos aprītu žurkas, homoseksuālisti vai narkotisko vielu tirgotāji, kad tie viņiem iepatiksies.»

Labdarības lietu konsultants ir godīgs, darbīgs cilvēks, bet viņš, tāpat kā vairums viņa kolēģu, vairs netic, ka viņš dara derīgu darbu. Viņš uzskata, ka Ņujorkas grausti nav nekas jauns, ka šī pilsēta pārvērtusies par milzīgu graustu gandrīz vai tās tapšanas momentā. Bet grausts, kas eksistē uz sabiedriskās palīdzības rēķina un dod lielu peļņu namīpašniekiem, grausts, ko ierāda tikai tiem cilvēkiem, kuri saņem pabalstu, — ta ir jauna parādība. Tādu graustu cilvēks, kas tur pavadījis bērnību, neaizmirsīs ne miegā, ne narkozes transā pēc heroīna iešļircināšanas, ne trako namā.

Ko darīt ar likuma sankcionētajiem graustiem, kas tiek uzturēti ar sabiedrības labdarību un kur šizofrēnija bērnu vidū ir daudz plašāk izplatīta nekā tuberkuloze XIX gadsimta graustos?

Ko da-rīt, lai apturētu neprātīgo slīdēšanu uz neizbrienamo graustu valstību, kuri eksistē par sabiedriskās palīdzības līdzekļiem?

Džjūljuss Horvics nedod atbildes uz saviem jautājumiem.

ROKIJS UN VIŅA BRĀĻI

Amerikāņi mēdz plaši lietot pamazināmos vārdus.

Dvaits Eizenhauers bija pazīstams kā Aiks. Kad kādā avīžu rakstā minēti burti F. D. R., tad pat pilnīgi nepieredzējis lasītājs zina, ka runa ir par Franklinu Delano Ruzveltu. Prezidenta vēlēšanās 1960. gadā sacentās Džeks un Diks. Ņujorkas štata gubernatora amatu ieņem Roks jeb Rokijs.

Mēs ilgi nevarējām saprast, kāpēc uz mūsu kolēģi, žurnālistu starptautiskajos jautājumos Pāvelu Aleksejeviču Naumovu dažreiz ļaudis Ņujorkas ielās pārāk vērīgi noskatas. Daži pat apstājās un noskatījās viņam pakaļ.

Lieta noskaidrojās reiz pusdienās, kur mēs sastapāmies ar kādas lielas radioraidījumu sabiedrības reportieriem. Kad visi bija apsēdušies pie gaida, bet kopīgas sarunas kaut kā vēl negribēja veikties, misters, kuru pie mums būtu nosaukuši par tamadu — viņš sēdēja galda galā, — teica, ka mēs visi varētu mierīgi pārcelties uz lielisku restorānu, kur dažreiz mēdz pusdienot gubernators Rokijs. Tur mums pusdienas nemaksātu ne centa. Naumova kungam vajadzētu tikai parakstīties uz rēķina: 'tik ļoti Naumova kungs ir līdzīgs Nelsonam Rokfellera kungam.

—Jā, bet uzvalks … — kāds aizrādīja.

Tamada uzmanīgi paskatījās uz apjukušo Pāvelu Aleksejeviču. Patiešām, piebilda viņš, uzvalku laikam gan vajadzētu apmainīt, jo gubernators Rokijs staigā krietni apvalkātā uzvalkā.

— Skops?

— Ko jūs, — sāka smieties tamada. — Tā ir demokrātiskāk. Skopums! . .. Visa Amerika zina, cik devīgi ir RokfeHeri.

Kas ir RokfeHeri, man šķiet, nebūtu jāpaskaidro. Viņu

vectēva vārdu zināja jau mūsu vectēvi. Vectēvs bija miljonārs, bet mazbērni ir miljardieri. Rokfelleri — tā ir nafta, Rokfelleri — tās ir bankas.

Bet bez tam vēl Rokfelleri ir labdari. Stāsta, ka šīs dinastijas dibinātājs lielā vecumā, kad viņš bija atteicies no veikala lietām un pastaigājās pa ielām, esot spiedis garāmgājējiem saujā sudraba 10 centu monētas, kas smagi novilka uz leju viņa vecmodīgās žaketes kabatas. Līdztekus šai sīkai labdarībai viņš nodarbojās arī ar liela mēroga labdarību, nodibinot savā vārdā nosauktu fondu.

Droši vien aiz cieņas pret Rokfelleru zeltu žurnālā «Look» publicētā raksta «Rokfelleru Ņujorka» virsraksts bija iespiests ar zelta burtiem. Raksta pielikumā bija Menhetenas plāns ar sešpadsmit zelta aplīšiem. Sie aplīši apzīmēja galvenokārt tās vietas, kur Rokfelleri nevis ņem, bet dod. Kā paskaidroja žurnāls, plāns rāda Rokfelleru ieguldījumu viņu dzimtajā pilsētā: katrs Menhetenā atzīmētais aplītis ir iestāde, kuru uzcēluši, finansē vai administrē pieci brāļi Rokfelleri.

Iznāca tā, it kā brāļi Rokfelleri ņem maz, bet dod daudz, pat ļoti daudz: kaut vairāk būtu tādu miljardieru! Gigantiskais Rokfelleru monopols «Standard Oil» netika atzīmēts ar zelta aplīti, jo tas taču neatrodas Menhetenā. Vispār to apstākli, ka brāļiem Rokfelleriem ir zināms sakars ar Volstrītu, varēja konstatēt tikai pēc viena no aplīšiem. Ar to bija apzīmēta «Chase Manhattan Bank», kur prezidenta krēslu ieņem Deivids Rokfellers, gubernatora Rokija jaunākais brālis. Pārējie aplīši slavināja Rokfellerus — ziedotājus, Rokfellerus — Ņujorkas labdarus.

Te bija biedrības un fondi ar viscēlākajiem un viscildenākajiem nosaukumiem, tādi kā Ārzemju sakaru padome, Gaisa telpas drošības fonds un pat Miera saglabāšanas fonds. Rokfelleru zelta aplīši apzīmēja kvartālu ar modernās un primitīvās mākslas muzejiem. Izcēlās Rokfelleru centra aplītis, kur pat balerīnas mūzikhallē sauc par «roketsēm»: tur viss ir rokfellerisks.

Es neteiktu, ka raksta vispārējais tonis būtu jūsmīgs: daudz pieredzējušais žurnāls baidās pāršaut pār strīpu. Tas Nelsonam Rokfelleram pat delikāti pārmeta, ka viņš ziedo mazāk nekā viņa tēvs, bet turpat atkal paslavināja par to, ka viņš rūpējas par primitīvās mākslas aizgādnību un fondu palielināšanu.

Izrādās, ka Deivids Rokfellers ir ieinteresēts ne tikai «Chase Manhattan Bank» plaukšanā, bet ari pilsētas atjaunošanā. Kā tad tas īsti izpaužas? Nu, vispirms viņš uzcēla savai bankai jaunu sešdesmit stāvu ēku …

3et pats vecākais brālis, Džons Rokfellers Trešais (dinastijas dibinātājs bija Džons Pirmais, turpinātājs — Džons Otrais), kā izrādās, iedvesmo jaunā Linkolna centra celtniecību, kur jau ir gatava filharmonijas zāle.

Lorensu Rokfelleru mēdz saukt par pašu konservatīvāko no šā piecnieka. Viņš vada biznesu Rokfelleru centrā.

Vissliktāk klājas Vintropam Rokfelleram: viņš raujas vai pušu starp Menhetenas kanjoniem un Arkanzasas kalniem. Diemžēl nafta atņem brālim Vintropam to laiku, kuru viņš varētu ziedot labdarībai. Un tomēr Vintrops Rokfellers ir Ņujorkas universitātes medicīniskās padomes loceklis. «Citas, viņa intereses ir nekustamo īpašumu attīstībā.» Mīklaini! Bet kā lai citādi nosauc izdevīgās operācijas ar namu pirkšanu un celtniecību?

Es nezinu, cik īsti ziedo brāļi Rokfelleri no savām bagātībām. Un pat ja simtiem miljonu dolāru! Viņu ienākumi taču ir kolosāli, viņi kontrolē fantastiskas bagatības, kas pārsniedz 60 miljardus dolāru. Bet savu naudiņu brāļi neizšķiež velti: labdarība tiem dod iespēju kontrolēt arī dažus savu līdzpilsoņu garīgās dzīves novadus. Ja dinastijas pārstāvji rosās ne tikai bankās un naftas monopolā, bet arī modernās mākslas muzejā un pat mūzikhailē, tad varat būt droši, ka viņi pacentīsies attaisnot parunu: kas maksā, tas arī pasūta mūziku.

Žurnāls «Look» runā par to, ka brāļi pašu spēkiem un ar savu lielo ietekmi radījuši savu orbītu visā Ņujorkā. Un vai zināt, žurnāls nekautrējās iekļaut šajā orbītā … Apvienoto Nāciju Organizāciju! Jā, jā, zelta aplītis ar ceturto numuru spīd Isiriveras krastā! Pie tam netiek paskaidrots, vai brāļi labdari uzcēluši, finansē vai administrē starptautisko organizāciju. Vienkārši uzzīmēts zelta aplītis, un tas ir viss. Kas tur ko kautrēties? Naudu zemes pirkšanai Istriveras krastā, kur tagad atrodas ANO ēkas, kādreiz taču deva Rokfcllers — tēvs. Tātad — lai ari ANO griežas Rokfelleru dinastijas orbītā!

TŪRISTS, «TIPS» UN PĀRĒJAIS

Angji, kurus ar Savienotajām Valstīm sarado valodas kopība, atrod, ka Ņujorka ir interesanta pilsēta, bet tai trūkst skaidri redzamu sakaru ar vēsturi, kuri padara tik pievilcīgus daudzus Londonas kvartālus. Nav tajā ari saviļņojošās Parīzes atmosfēras, kuru piepilda aitmiņas un sieviešu burvīgums. Romā tūristu aizrauj senā garīgā un fiziska diženuma izjūta. Neka tamlīdzīga neizjūt Ņujorkā. Ņujorkai nav pat Amsterdamas — šā omulīgā starptautiskā krustojuma — sabiedriskuma.

Man tomēr gribētos teikt dažus vārdus, lai aizstāvētu Ņujorkas tūristisko vērtību. Atbraukuši Parīzē, mēs dodamies apskatīt tās «vēderu», ko aprakstījis Emils Zolā. Londonā mēs uzmeklējam netālu no viesnīcas «Bonnington» veikaliņu, kuru uzdod par Dikensa aprakstīto «Senlietu tirgotavu», un apskatām kafejnīcu mazajā ieliņā pie Temzas, kur logi bezgaumīgi izdekorēti ar Konana-Doila un Šerloka Holmsa portretiem, bet virs letes rēgojas «Baskervilu suņa» izbāznis.

Bet vai tad mēs nekad neesam lasījuši Marku Tvenu vai Džeku Londonu, vai Teodoru Draizeru, vai Eptonu Sinkleru? Jā, O’Henrijs nav Balzaks. Taču pie mums tas izdots miljonos eksemplāru un nekad neguļ bibliotēku plauktos. Mēs lasām moderno amerikāņu rakstnieku darbus. Bet Gorkijs, Majakovskis, Koroļenko? Patiešām — Ņujorkā arī ir pietiekami daudz vietu, ar kurām literatūra jau sen ir iepazīstinājusi mūs un kuras pat ļoti interesanti apskatīt ar savām acīm, kaut arī tajās neiezogas sajūsmas asaras.

Paši amerikāņi, izņemot mēru Vāgneru un reklāmas speciālistus no Medisona avēnijas, kas sacerē prospektus tūristu firmām, uzskata, ka atbraucējiem Ņujorkā ir grūti. Provincietis, kas šeit nokļuvis pirmo reizi, pēc pāris dienām, kad pilsēta tam 'krietni bus samīcījusi sānus un iztukšojusi kabatas, sāks saprast Semu Folvelu. Jā, jā. To pašu ipuisi no 'kalnu miestiņa, kuram O’Henrijs lika doties .uz Ņujorku, lai uzmeklētu Harknesu dzimtas pēdējo atvasi un nošautu to saskaņā ar asinsatriebības likumiem. Bet, saticis šo Harknesu, Sems, kā zināms, iesaucās: «Sveiks, Kol, kā es priecājos tevi redzēt,» — jo šis viņa niknākais ienaidnieks izrādījās vienīgais, kam atbraucējs nebija gluži vienaldzīgs šajā svešajā, nežēlīgajā pilsētā.

Ņujorka, ka to atzīst paši amerikāņi, ir tāda vieta, kur atbraucēju izģērbj un izspiež no viņa naudu ar vismazākajām pūlēm salīdzinājumā ar jebkuru citu Savienoto Valstu pilsētu. Pat galvaspilsētas iedzīvotāji, šie slīpētie zeļļi, kas reiz apmeklējuši Ņujorku, kā apgalvo sadzīves žanra rakstnieki, sapņo par savu gultu Vašingtonā. Viņi uzskata, ka ņujorkieši vienmēr aizņemti ar bezgalīgo ciņu par to, lai iegūtu kaut minimālās civilizācijas ērtibas, un ka viņiem vienkārši neatliek laika un enerģijas saviem tuvākajiem. Tā, piemēram, viesmīlis, kas kaut ko nomurmina, saņēmis bagātīgu dzeramnaudu, nekāda ziņa neizplūst pateicībā: vienkārši — viņš skaļi domā par to, ka viņam nāksies veselu stundu kulties uz mājām metropolitēna burzmā.

Starp citu, par dzeramnaudām. Tās te sauc par «tipu». Ir vēl arī «ekstratips», kas pienākas par sevišķiem pakalpojumiem, piemēram, par to, ka taksīšu šoferis dzen savu mašīnu ar pilnu jaudu uz staciju vai teātri, riskēdams kuru katru brīdi dzirdēt polismena griezīgo svilpienu.

«Tips» jādod vienmēr un visur. Bez tā Ņujorkā npvar paspert ne soli. To no jums gaida šveicari, izsūtāmie zēni, viesmīļi, garderobisti.

Pastāv, kā to mēdz saukt, ekonomisks paraugplāns tūristu laulātam pārim, kas apmeklē Ņujorku. Šajā plānā paredzēts, ka laulātais pāris dabūs ērtu istabu hotelī, ēdīs trīsreiz dienā, varēs atļauties paslapināt rīkli ar kokteiļiem, ka ari apmeklēt teātri un nakts klubu.

Lūk, kādai jābūt šā pāra pilnīgi noslogotai dienai liklab laika un telpas ziņā, ikā arī dolāru izteiksme.

No rīta. Viesnīcas rēķina samaksa par diennakti: islaba — 15 dolāru plus federālais nodoklis — 75 centi.

Laikraksts — 10 centu, brokastis divām personām — 4 dolāri 75 centi plus «tips» viesmīlim — 50 centu.

Neliela pastaiga pa Piekto avēniju un veikalu skatlogu apskate — bez maksas.

Lenčs restorānā «21» (Ņujorkā mīl neparastus nosaukumus): pa glāzei kokteiļa, bifšteks, tītara cepetis, dārzeņi, saldējums un kafija — 16 dolāru 80 centu plus «tips» viesmīlim 1 dolārs 75 centi un «tips» garderobistam par cepures uzglabāšanu — 25 centi.

Brauciens ar metro uz Volstrītu — četras biļetes turp un atpakaļ — 60 centi. Banku un biržas apskate — bez maksas. Slāpju dzesēšana bārā — 4 dolāri 65 centi. «Tips» bārmenam — 50 centu, «tips» cepures uzglabātājam — 25 centi.

Taksometra izsaukšana braucienam uz restorānu — 25 centi, maksa par braucienu — 50 centi.

Pusdienas restorānā «Le Marmiton»: pa glāzei vīna, zupa, eskalops, deserts un kafija — 15 dolāri 85 centi. «Tips» viesmīlim — 1 dolārs 75 centi, par cepuri — 35 centi.

Brauciens ar taksometru uz tuvāko teātri — 1 dolārs, divas biļetes — 20 dolāri 90 centi, limonāde starpbrīdī — 60 centi.

Diena beidzas kaimiņos esošaja nakts klubā. Tas izmaksā 11 dolārus 50 centus plus «tips» visam apkalpojošam personālam — 2 dolāri un atgriešanās hotelī — 80 centu.

Pirms gulētiešanas — izdevumu saskaitīšana un ierakstīšana piezīmju grāmatiņā: 101 dolārs 40 centi.

Taču plāna sastādītāji brīdina, ka atbraucējam ļoti grūti realizēt šādu ekonomisku plānu. Ja tūristiem ienāktu prātā pusdienot dārgajā restorānā «Paviljons» vai «Divpadsmit cezaru forums», tad viņu izdevumi var sasniegt pat 200 dolāru dienā. Tāpēc, sakravājot koferus braucienam uz Ņujorku, tajos jāieliek pēc iespējas mazāk apģērbu un pēc iespējas vairāk naudas.

Simt un pat divi simti dolāru dienā?

Protams, var stipri sašaurināt programmu un samazināt izdevumu summu. Var neiet uz teātri un nedzert kokteiļus. Var vienkārši pastaigāties naktī pa ielu un neskatīties uz nakts klubu izkārtnēm. Ekonomiskais plāns paredz tādu programmu, kas atbilst simtprocentīga amerikāņa priekšstatam par to, kādi prieki viņam jābauda Ņujorkā.

Pat ja jūs savu plānu samazinātu divreiz vai trīsreiz — diezgan slikts numurs viesnīcā, galvenā izprieca — vitrīnu apskate bez maksas un pusdienas lētos restorāniņos, — ari tad sanaks apmēram 35 dolāri dienā.

Starp citu, Ņujorkā nav mazums tādu ļaužu, kas saņem vecuma pensiju 40 dolāru un 90 centu apmērā.

Nevis dienā, bet mēnesī.

«PAŅEMIET LĪDZI MŪSU NAUDU»

Ņujorkas bankas vairāk līdzinās tempļiem nekā Ņujorkas tempļi. Lūk, uz stūra caur spoguļstikliem, kas tiek mazgāti ik dienas, jums starojoši smaida Pirmās nacionālās bankas nodaļa. Viss spīd un laistās. Ne puteklīša, ne gruzlša.

Pie sienām milzīgi senu apsūbējušu zelta monētu modeļi. Tās ir ļoti līdzīgas īstajām, te nav nekā nosacīta, nekādu abstraktu samākslojumu. Paskatieties — jau toreiz zelts valdīja pasaulē … .

Daudz puķu. Rudens astras marmora taisnstūrī zāles vidū. Mēbeļu gandrīz nemaz nav — pāris galdiņu un daži mīksti krēsli, lai gan katrs tukšais kvadrātmetrs šeit maksā kaudzi dolāru.

Ierēdņi aiz pulētas koka letes ir korekti, ģērbušies neuzkrītoši, dārgi un ne visai moderni. Arī reklāma nav kliedzoša. Logā neliels plakātiņš. Jauneklis ar velosipēdu aizsteidzas garām kompānijai, kas brauc ar vecu, ļoti vecu fordiņu — ar tādiem droši vien braukāja pirms gadiem trīsdesmit.

Mašīnas vecmodīgums saista uzmanību. To katrā ziņā pamanīsi, apstāsies un izlasīsi: «Jus braucat pirkt jaunu mašīnu? Paņemiet līdzi mūsu naudu. Ieejiet bankā un uzziniet, kā jūs varat dabūt no mums kredītu.»

Mani jau sen interesēja amerikāņu savstarpējās attiecības ar banku. Nē, ne Rokfellera, ne Forda, bet visparastākā Džonsa vai Smita — žurnālista, drēbnieka, mēbeļu pārdevēja, zobārsta, ūdensvadu atslēdznieka. Volstrīts taču droši vien kaut kādā noteiktā nolūkā izstiepis savus taustekļus gandrīz vai katrā kvartālā. Nevar būt, ka visas šīs nodaļas finansētu tikai «Betlehem-Steel» un citas lielas korporācijas. Tās droši vien bankrotētu, ja tām nebūtu katrā kvartālā kaut kādas intīmas attiecības ar šā kvartāla iedzīvotāju dolāriem, ja tām nebūtu pārbaudītu paņēmienu šo dolāru zvejošanai.

Es sāku apmeklēt bankas, šo to pajautāt ierēdņiem, šo to apmeklētājiem. Ierēdņi bija ārkārtīgi laipni. Turpretim apmeklētājiem parasti nebija nekādas vēlēšanās stāstīt par savām finansu lietām pirmajam pretimnācējām, turklāt vēl ārzemniekam un tādam, kas atbraucis «no turienes». Viņi aprobežojās ar izbrīnījušos skatienu un strupu atbildi. Un tomēr, negalvodams par ziņu pilnīgumu un precizitāti, mēģināšu pastāstīt, kāpēc Džonss vai Smits — ne baņķieris, ne kapitālists, ne uzņēmējs — virina banku durvis.

Amerikāņu bankās, tāpat kā pie mums, algas dienās ierodas kasieri un inkasenti. Amerikāņu bankas, tāpat kā mūsējās, kreditē celtniecību un dažādas saimnieciskās darbības nozares. Amerikāņu bankās, tāpat kā pie mums, ir savi konti uzņēmumiem un organizācijām. Amerikāņu bankās, tāpat kā pie mums, var izdarīt norēķinus bez skaidras naudas.

Amerikā ir speciālas krājbankas, bet arī parastās bankas pieņem noguldījumus no visiem, kas vēlas noguldīt. ir vienkāršie un termiņa noguldījumi, par kuriem banka, maksā procentus. Ja naudu nogulda uz ilgāku laiku, tad procenti ir lielāki. Tas viss mums ir pazīstams un saprotams.

Depozītu skapīši? Jā, tādu lietu pie mums nav. Bankas skatlogā izlikta īsta, no akmcs izcirsta lādīte.' To arheologi atraduši, izdarot izrakumus Kolumbijas zemē, kur tā nogulējusi gandrīz vai gadu tūkstošus. Lūk, redziet, teikts bankas sludinājumā, jau toreiz cilvēki centās glabāt vērtības nedegošās lādītēs. Bet mūsu depozītu skapīši, kas ir no tērauda un kas ir aizslēdzami ar atslēgu, kura glabāsies pie jums, ir daudz drošāki par Kolumbijas lādīti.

Maksājiet mums no 5 līdz 25 dolāriem gadā un glabājiet mūsu depozīta skapīšos dokumentus, obligācijas un monētu kolekcijas.

Taču ir skaidrs, ka ne jau nu no tērauda skapīšu izīrēšanas ienākumiem tiek uzturēti dārgie banku kantori.

, Manis aprakstītais Pirmās nacionālās bankas kantoris ir tikai viena no tās 88 nodaļām, kas izkaisītas pa visu Ņujorku. Varbūt tagad to jau ir 90 vai 100. Tā ir varena un plaukstoša banka. Laipnie ierēdņi jums izskaidros patiešām spīdošas perspektīvas, kādas paveras ņujorkietim, kas kļuvis par viņu bankas klientu.

Izrādās, ka, noguldot uz tekošo kontu 5 dolārus, Džonss vai Smits līdz ar to jau stājas veikalnieciskos sakaros ar Morgānu, Rokfelleru un Dodžu ģimenēm, kuras ir vienas no galvenajām šīs bankas akcionārēm. Viņš, vienkāršais Džonss vai Smits, kopš šī brīža jau finansē jaunu vara raktuvju atklāšanu Cīlē un reaktīvo «boingu» būvi. Tikai par 5 dolāriem, kuri turklāt vēl gadā dod nulli dolāru 19 centu tīra ienākuma (gandrīz divas tases kafijas), Džonss vai Smits var nevērīgi teikt «mana banka» par bagātības ziņā trešo banku valstī. Cik daudz ilūziju — un tikai par 5 dolāriem!

Krājbanka «Bowery» piedāvā izvēlei 25 veidus jūsu naudas glabāšanai. Paredzēti visi gadījumi. Piemēram, var atvērt tekošo kontu nepilngadīgajam, kas atrodas aizbildnībā, pie tam ar ierunu, ka aizbildnis varēs izņemt naudu tikai tiesas un bankas pārstāvju kontrolē. Var noguldīt naudu uz kaut kāda vārda, bet tā, lai laimīgais varētu to izlietot tikai tad, ja viņš izpildīs zināmu noteikumu, piemēram, pabeigs koledžu vai atvērs savu pārtikas preču veikalu. Var pat noguldīt

naudu kapu korporācijas fondā, lai nodrošinātu jūsu nākamā kapa rūpīgu kopšanu.

Bet jūs varat ne tikai aizdot bankai savus dolārus — jūs varat ari aizņemties no bankas tās dolārus. Banka ir jūsu labdare.

«Jūs braucat pirkt jaunu mašīnu? Paņemiet līdzi mūsu naudu,» piedāvā banka.

«Uzceliet sev māju par vislētāko cenu!» ieteic banka.

«Izmantojiet lieliskās kredīta iespējas!» cenšas pārliecināt banka.

Nu, ko, kāpēc lai neizmantotu? Kas jādara šajā nolūkā? Tīrais nieks! Jāuzraksta tikai iesniegums.

Kopš šā brīža banka sāk ļoti dzīvi interesēties par varbūtējā klienta morālām īpašībām, par viņa kustamo un nekustamo mantu, par tenkām, ko par viņu izplata kaimiņiene, par viņa pagātni, tagadni un nākotni.

Bankai ir gluži vienalga, kas nogulda naudu tās seifos. Bet tā ar augļotāja pedantismu cenšas uzzināt visu par to, kurš grib dabūt tās dolārus. Ja runa ir par lielu aizdevumu, tad banka pat no vissolīdākā klienta pieprasa ilgtermiņa hipotēku, kas nodrošināta ar solīdu nekustamo īpašumu. Ja lūdzējs kaut kādu iemeslu dēļ neiegūst bankas uzticību, tad viņš vispār nesaņems ne centa.

Un visos gadījumos par visiem aizdevumiem banka plēš no klienta augļotāja procentus. Tieši te tas suns aprakts! Kas tur sevišķs — depozītu skapīši! Dažām bankām par aizdevumiem saņemtie procenti sastāda , vairāk nekā divas trešdaļas no visiem ienākumiem!

Aizdevumi, kredīts — tas ir smalks tīkls dolāru zvejošanai, kuru auž aiz spoguļstikliem pie rudens astru dobes un kurā pamazām tiek ievilkts kvartāls pēc kvartala.

Tātad — «Uzceliet sev māju par vislētāko cenu!», «Izmantojiet lieliskās kredīta iespējas!», «Pērciet uz nomaksu!».

Bet vispirms izlasiet nākamo nodalījumu, kas uzrakstīts pēc dažu personu liecībām, kuras pelna uzticību, un pēc ļoti drošiem amerikāņu avotiem.

«MŪSU BIZNESS IR PALĪDZĒT JŪSU BIZNESAM!»

Džons vienmēr izcēlās ar skaidru prātu. Viņa sieva Enija arī. Automobiļu pārdošanas aģentam tika laipni parādītas durvis: «Netērējiet skaistus vārdus, mister, mums nav vajadzīga jauna mašīna.» Vispār jāsaka, šis laulātais pāris būtu varējis atļauties pirkt uz nomaksu jaunāko modeli — abi strādāja un diezgan labi pelnīja, bet viņi jau sen bija nākuši pie atziņas, ka mērenība var aizstāt bagātību.

Tā kā jaunā laulātā pāra lietas bija vislabākā kārtībā, tam tika atvērts kredīts «AA-1», kuru var izmantot cienījami un pilnīgi maksātspējīgi ļaudis. Džons un viņa sieva būtu varējuši ņemt uz nomaksu visdažādākās mantas, taču viņi gudri aprobežojās ar virtuves iekārtu, kam bija asprātīgi ierīkots hermētisks nodalījums trauku mazgāšanai: nospied podziņu, un ligzdās ieliktie šķīvji sāk trakā ātrumā griezties zem ūdens strūklas, kurā automātiski tiek izšķīdināts ziepju pulveris. Tas ir ļoti, ļoti ērti!

Līdz tam laikam, kad Enija juta, ka viņa drīz kļus māte, parāds par virtuves iekārtu bija jau gandrīz nomaksāts. Tāpēc nebija nekāda iemesla atteikties no ledus skapja iegādes.

Varbūt citos apstākļos Džons nebūtu steidzies ar televizora pirkšanu, bet bija jau kļuvis neērti iet pie kaimiņiem: viņam šķita, ka tie vairāk skatījās uz Eniju nekā uz ekrānu — cik neizskatīga viņa bija kļuvusi, nabadzīte! Starp citu, nomaksas noteikumi izrādījās ļoti, ļoti izdevīgi: tikai 9,5 dolāri mēnesī par vislabāko modeli ar lielu ekrānu.

Augustā viņiem piedzima meita. Tas izmaksāja diezgan dārgi, vairākus simtus dolāru: slimnīca, kopšana, septiņas ārsta vizītes uz māju, bērna ratiņi, veļa. Bet Džons bija šo to atlicinājis nebaltai dienai. Bez tam Džons sāka piepelnīties pa vakariem, strādājot otrā darba vietā: labāk mazāk gulēt nekā iestigt parādos.

Kad piedzima bērns, dzīvoklis kļuva par mazu. Meklēt jaunu? Bet, ja parēķina, cik būs jāsamaksā saimniekam par desmit, par piecpadsmit gadiem, tad kļiist skaidrs, ka izdevīgāk ir iegadāties savu māju.

Laikrakstā «New York Times», kuru regulāri lasīja Džons, sludinājumi par māju pārdošanu uz nomaksu aizņēma daudz lappušu.

«Izdevīgs pirkums! Lielisks iedalījums! Jauns modelis modernā stilā!» lasīja Džons, apskatot mājīgas kotedžas zīmējumu. «Cena — sākot ar 16 650 dolāriem. Nomaksa 30 gados.»

Kādā citā zīmējumā divas milzīgas rokas uzmanīgi sniedz pircējam ne mazāk burvīgu koka māju: «Tas ir tas, par ko sapņo visi! Cena tikai 15 490 dolāru. Nomaksa 30 gados.»

«Mēs pārdodam mājas, kas atbilst jūsu gaumei,» aicināja trešais sludinājums. «Tūkstošiem roku un siržu palīdzēja musu firmai radīt māju — sapni veiksmīga cilvēka ģimenei, kuram patīk komforts. Cena 18 990 dolāru. Nomaksa 40 gados, pirmā iemaksa tikai 1000 dolāru.»

Ceturtais, desmitais, divdesmitais sludinājums aicināja nevilcināties ar pirkšanu, pasteigties ar izvēli, neatdot citam savu laimi, izmantot ārkārtīgi izdevīgos noteikumus utt.

Džons, protams, zināja, ka mājas pārdod uz nomaksu tikai pilnīgi maksātspējīgiem cilvēkiem, kam ir pietiekami stabila izpeļņa. Sajā ziņā viņš bija pilnīgi piemērots kandidāts sabiedrībām, kas tirgojas ar «sapņiem». Taču Džons nekad nav bijis lētticīgs un nebija no tiem, ko viegli var noķert uz reklāmas āķa. Samaksājis advokātam par padomu, viņš palūdza pastāstīt viņam to, kas noklusēts laikrakstu sludinājumos.

—Tātad, — teica advokāts, — jūs gribat zināt, cik jāmaksā par māju, kuras vērtība ir 15 tūkstoši dolāru, ja to pērk uz nomaksu 40 gados? Vienu brītiņu! Lūdzu! 37 003 dolāri.

—    ?!

—    Jā, diemžēl…

Un advokāts paskaidroja, ka, pārdodot uz tik ilgu nomaksu, firma cenšas nodrošināties pret risku un tāpēc ņem lielus procentus par kredītu. Tie sastāda 20 093 dolārus. Nu, un 1910 dolāru par nopirktās mājas

apdrošināšanu. Kopā 37 003 dolāri, atkārtoja advokāts.

Džons pajautāja, vai viņš būs mājas īpašnieks, kamēr vēl nebūs nomaksājis pēdējo iemaksu?

—    Jā un nē, — izvairīgi atbildēja advokāts.

Izrādās, ka gadījumā, ja pircējs vairs nav spējīgs maksāt, firmai ir tiesības māju atņemt pat tad, ja viņš ir jau nomaksājis lielu summu. Turklāt tā var pati noteikt, kādi zaudējumi tai radušies sakarā ar maksājumu pārtraukšanu. Ja zaudējumi būs mazāki par iemaksāto summu, tad pircējs varbūt saņems starpību, lai gan cerēt uz to būtu neattaisnojams optimisms. Ja turpretim firmas aprēķinātie zaudējumi izrādītos lielāki par iemaksāto summu, tad pircējs ne tikai zaudē māju, bet arī kļūst par firmas parādnieku. Starpību piedzen tiesas ceļā.

Džons ilgi un sirsnīgi kratīja advokāta roku. Tagad viņam bija skaidrs: velns ar visu pirkšanu, māja jāce] pašam! Viņš taču pēc profesijas ir celtnieks, namdaru meistara dēls! Lai cili vairo sirēnu bagātību, kuras medainā balsī vilina vientiesīšus ar laikraksta «New York Times» palīdzību.

Džons ierakās būvmateriālu katalogos, veselu nedēļu kvernēja pie aprēķiniem. Iznāca, ka māja izmaksās 11 —12 tūkstošus dolāru.

Un pienāca diena, kad laulātie draugi devās uz banku, kur karājās plakāts — «Mūsu bizness ir palīdzēt jūsu biznesam!». Patiešām labi teikts!

Bankas ierēdnis laipni palūdza laulātos draugus apsēsties. Teicama doma — pašiem būvēt māju. Tātad vajadzīgi 12 tūkstoši dolāru? Viņam prieks paziņot, ka, acīm redzot, nebūs nekādu sevišķu grūtību piešķirt kredītu itik cienījamam laulātam pārim, kas pazīstams kā kārtīgs savu saistību pildītājs. No kurienes banka zina, kā viņi maksā? Ak, tas ir mazs profesionāls noslēpums!

Vai kungi zina, ka parastā aizdevuma maksimālais termiņš ir trīs gadi, dzēšot ar ikmēneša maksājumiem? Ļoti labi. Tad atliek vēl tikai paziņot, ka, atverot kontu par 12 tūkstošiem dolāru, jāparaksta parādraksts, ņemot vērā bankas risku. Pārāk augsts procents? Nu, patiešām banka neuzdrošinās prasīt, lai tik cienījami misis un misters ieķīlātu nākamo māju un aizņemtos naudu tieši šeit… Ko? Ali right?

Džons izņēma pildspalvu «Parker» un parakstīja parādrakstu.

Māju uzcēla vienā gadā, un šis gads nebija no labakajiem šīs ģimenes dzīvē. Nezin kāpēc viss izmaksāja dārgāk, nekā Džons bija aprēķinājis. Nauda kusa kā sniegs pavasara saulē. Senlaicīgā koka lādītē, ko Džons bija mantojis no tēva, auga nesamaksātu rēķinu kaudze par krāsām, par lielisko linoleju virtuvei — zaļi un melni kvadrāti ar pelēku dzīsliņu, par brīnišķīgām mazgājamām tapetēm bērna istabai.

Pēc ilgiem ģimenes strīdiem laulātie draugi nolēma pieprasīt jaunu aizdevumu, šoreiz ne bankā, bet 'krājaizdevu sabiedrībā. Nesamaksāti rēķini taču ir bīstama lieta. Tie var ātri iedragāt reputāciju, un lieliska kredīta «AA-1» vietā viņiem vajadzēs apmierināties ar kaut kādu citu — zemāka ranga kredītu, kur par risku ņem daudz lielākus procentus!

Laulātie draugi konstatēja, ka bankā ierēdņi bija daudz laipnāki nekā krājaizdevu sabiedrībā. Tiesa gan — arī šeit viņus palūdza apsēsties, taču saruna atgādināja pieklājīgu nopratināšanu. Kāda ir mājas vērtība? Cik daudz līdzekļu vēl jāiegulda, lai galīgi pabeigtu mājas būvi? Kādas vērtīgas mantas ir laulātajiem draugiem? Cik viņi ir parādā un kam? Varbūt kāds ir parādā viņiem? Vai viņi gaida mantojumu?

Tik tikko valdīdams sašutumu, sarkans kā biete Džons atbildēja uz jautājumiem. Enija nervozi knibināja rokas somiņu.

Sarunas beigās laulātie draugi saņēma ankešu veidlapas. Tās vajadzēja aizpildīt. Atvadoties ierēdnis palūdza laulātos draugus pienākt vistuvākajā laikā: sabiedrības valdei vajadzēja vēl apspriesties.

Vēlāk kaimiņš smiedamies stastīja Džonam par kāda dīvaina mistera apmeklējumu. Viņš interesējies, vai Džons nedzer, vai Enija neslimo ar kaut kādu smagu slimību, vai viņi nekaujas, kad sastrīdas. Kaimiņš viņu aizsūtījis pie deviņiem velniem, bet šis tai vietā devies pāri ceļam pie vecās Banksas.

Džons uzzināja no saviem darba biedriem, ka ziņkārīgais kungs esot bijis arī viņa darba vietā. Acīm redzot, detektīva savāktās ziņas apmierināja krājaizdevu sabiedrību. Laulātie draugi saņēma aizdevumu, pie tam daļa no tā uzreiz tika ieturēta kā pirmie dzēšanas maksājumi.

Kopš tā laika laulātie draugi citu neko nedarīja kā tikai maksāja. Viņiem nebija uzbrukušas nekādas bēdas. Džonam pat tika paaugstināta alga par 12 dolāriem nedēļā. Viņiem virtuve bija ne sliktāka kā kaimiņiem, vannas istaba ne sliktāka kā kaimiņiem un bērnu istaba ne sliktāka kā kaimiņiem. Tiesa gan — sākotnējos aprēķinos bija paredzēts, ka bērnu istabā būs viens mazulis, bet tagad jau ir divi …

Protams, atkal bija vajadzīga nauda slimnīcai un ārstiem. Bez tam mazuļi tagad atņēma Enijai visu laiku, un viņa neko nevarēja piepelnīt. Lūk, tieši te laikam zuda viņu paradu un maksājumu nestabilais līdzsvars. Un sākās: nokavēts maksājums — aug procenti; aug procenti — aug parāds; aug parāds — lielāks kārtējais maksājums.

Laulātie draugi tagad pirka tikai uz nomaksu: brīvas naudas viņiem gandrīz vairs nemaz nepalika. Enija, kas bija kļuvusi taupīga līdz skopumam, konstatēja, ka mantas, ko pārdod uz kredītu, ir vai nu sliktākas, vai arī dārgākas par tām, ko pārdod pret skaidru samaksu. Un reiz viņa sašutumā bija izteikusi veikala īpašniekam visu, ko tā par viņu domāja.

Viņai par lielu brīnumu, tas pavisam mierīgi noklausījās viņas pārmetumus. Jā, viņš pārdod, lūk, šo lielisko atzveltnes krēslu par 100 dolāriem kungiem, kas pērk uz nomaksu, turpretim pircējs, kas var nekavējoties atdarīt maku, to var dabūt par 80 dolāriem. Nē, pat par 75. Bet kundzei, ja viņa ir ar mieru tūlīt samaksāt, viņš to atlaidīs par 70 dolāriem! Nē? Nu, redziet!

Viņš, veikala īpašnieks, jau sen pazīst kundzi, pazīst viņas vīru un ir gatavs vaļsirdīgi paskaidrot viņai visu. Ļaudis neprot saskaņot savas vēlēšanās un iespējas. Viņiem vienmēr liekas, ka labāk ir maksāt rīt nekā šodien. Ja tiem patīk kāda manta, viņi to tūlīt paņem, atstājot dolāru vietā savu parakstu. Dažreiz ias ir ļoti skaists paraksts ar visādiem ķekšiem un ķeburiem, bet viņš, veikala īpašnieks, ar tiem nevar maksāt par precēm, ko saņem no vairumtirdzniecības firmām. Vai misis zina, ka daudzi skaisto parakstu īpašnieki ir spējīgi izdarīt četras nu, labākā gadījumā, piecas iemaksas par mantām, kas iegādātas uz nomaksu? Pēc tam tie paziņo par savu bankrotu vai arī, kas ir vēl jaunāk, vienkārši aizbēg no -pilsētas. Veikalu īpašnieki izputētu cits pēc cita, ja viņi to jau laikus nebūtu paredzējuši.

—    Mēs zināmā mērā esam psihologi, — turpināja atklāti stāstīt veikala* īpašnieks. — Ja pircējam ir nekavējoties jāšķiras no čaukstošajiem zaļajiem papīrīšiem, tad viņš ir velnišķīgi āķīgs, visu pēdējo pārbauda līdz sīkumam. Bet ja tas pērk uz nomaksu… Izvēlīgums? Kritiska pieeja? Dažs, ziniet, iedomājas, ka viņš ir veikli apvedis ap stūri pārdevēju: paņem mantu un aiziet, neatdarījis maku. Bet mēs? Mēs esam spiesti pārdot uz kredīta jebkuru neejošu preci par parasto cenu — drīz varbūt par to nedos ne centa, bet laba manta jāpārdod ar lielu uzcenojumu. Mūsu aprēķins ir vienkāršs: mums jāatgūst ieguldītā nauda jau tad, kad pircējs būs samaksājis, teiksim, pusi no parāda. Ja viņš aizbēgs vai bankrotēs jau agrāk, tad mēs cietīsim zaudējumus, ja viņš spēs izdarīt vēl divas trīs iemaksas vai arī nomaksāt visu, tad tā ir mūsu peļņa. Mēs nodrošināmies pret zaudējumiem. Piedodiet par atklātību, bet tāda ir dzīve.

Enija pateicās un sacīja, ka viņa laikam sāk šo to saprast.

Laiks gāja, bērni auga, bet diemžēl auga arī parādi. Kad kopā ar stradji augošajiem procentiem ikmēneša maksājumi parāda dzēšanai sasniedza no dolārus, Džons aizgāja pie finansu eksperta. Viņš tam visu vaļsirdīgi pastāstīja. Ko darīt? Varbūt pārdot māju?

Eksperts izrādījās samērā liels speciālists šādos jautājumos. Tūkstošiem cilvēku, viņš piebilda, nāk pie viņa, lai pastāstītu par saviem parādiem, cerībām un izmisumu. Pamatojoties uz savu pieredzi un savu kolēģu pieredzi, viņš uzskata, ka stāvoklis ir ļoti bīstams, ja ikmēneša iemaksas summa pārsniedz 12 procentus no tā, l<as ģimenei paliek no izpeļņas pēc nodokļu samaksas. Kads stāvoklis ir cienijamam klientam? O-o! Tas ir izdarīts neuzmanīgi! Ja jums nav cerību uz kaut kādu lielāku pastiprinājumu, teiksim, mantojumu, tad, acīm redzot, no mājas būs jāšķiras. Protams, vispirms māju var pārķllāt un saņemt vēl diezgan krietnu summu. Bet procenti, procenti! …

Džons pārķilāja māju. Patiesību sakot, tā bija tikai elpas atvilkšana, slēpšanās spēle ar likteni. Kad pienāca kārtējais termiņš norēķināties par neatliekamajiem maksājumiem un rēķiniem, vairs nebija ar ko maksāt. Džons nosūtīja uz laikrakstu sludinājumu: «Pārdod māju, kas spēj apmierināt visizsmalcinātāko gaumi, kas domāta cilvēkam, kurš mīl komfortu.»

Viņam par māju piedāvāja smieklīgi maz. Tā bija celta pirms dažiem gadiem pēc viņa paša izstrādāta plāna, un jau toreiz kaimiņi teica, ka durvis ir pārāk platas, bet griesti pārāk augsti un ka verandu labāk vajadzēja būvēt modernā «koloniālā» stilā. Bet galvenais droši vien nebija mode: pircēji bija ievākuši ziņas par īpašnieku un uzzinājuši, ka tas ir piespiests pie sienas.

Džonam izdevās uz īsu laiku vēlreiz izkulties no ķezas: viņš saņēma no bankas 700 dolāru aizdevumu ar noteikumu, ka viņš to nomaksās tūlīt pēc mājas pārdošanas. Maja beidzot tika pārdota, bet jaunais aizņēmums jau paguva palielināties par procentu tiesu: par G3 dolāriem.

Džons bija kļuvis drūms, nesavaldīgs. Bērni viņu uzbudināja, sevišķi jaunākā meita, jo tieši pēc viņas piedzimšanas ģimenes lietas sākumā lēnām, bet vēlāk arvien straujāk un straujāk sāka slīdēt uz leju. Drīz vien kreditori sāka bez jebkādām ceremonijām apmeklēt mazo dzīvoklīti, ko bija noīrējusi ģimene. Ja Džons bija kantorī, tad Enija ar bērniem paslēpās guļamistabā un neatvēra durvis.

Bet reiz Džonam darbā pateica, ka gāzes sabiedrība, kurai viņš par pusgadu palicis parādā 78 dolārus, draud uzlikt arestu viņa algai. Ko viņš domājot darīt šajā lietā?

Ko gan viņš varētu darīt? Vai nu aizbēgt no kreditoriem, vai iesniegt pieteikumu par savu labprātīgo personālo bankrotu.

Bankrots, sevis pasludināšana par maksātnespējīgu parādnieku — tā ir drausmīga lieta! Finansiālais krahs — tā vēl būtu pusbēda. Bet bankrots — tas ir dzīves krahs, tā ir ne tikai kredīta zaudēšana veikalos un bankā, bet arī cieņas zaudēšana apkārtējo acis. Ja šāds bankrotējis cilvēks zvana pie paziņu durvīm, tad parasti viņi nekad nav mājās. Pie telefona labāk nemaz neiet: saniknotais kreditors var lietot tādus izteicienus, kādi ienāk prāta. Patiesību sakot, personālais bankrots ir karjeras gals: daudzas firmas nekad nepieņems darbā cilvēku ar neveiksminieka zīmogu — cilvēku, kas nodarījis zaudējumus saviem labvēļiem.

Tajā dienā, kad Džons, kas tagad izskatījās par gadiem desmit vecāks, iesniedza petīciju ar lūgumu atzīt viņu par bankrotējušu, ģimenes parāds nebija sevišķi liels: 2360 dolāru. Bet kādreiz taču viņš bez jebkādām grūtībām varēja dabūt bankā piecas reizes vairāk!

Tiesa pasludināja Džonu par brīvprātīgi personāli bankrotējušu, uzliekot par pienākumu samaksāt no algas tikai daļu parāda: bija skaidrs, ka sainaksat visu parādu viņš tagad nebija spējīgs. Tas bija 130 007. personālais bankrots, kas tika reģistrēts tajā gadā.

Nu, tas tad arī būtu viss stāsts ar laimīgām beigām. Ar laimīgām? Protams. Džons nesāka dzert aiz bēdām un pat nezaudēja darbu. Viņa mantas netika pārdotas ūtrupē. Ģimeni neizmeta no dzīvokļa. Džonam neatņēma jauno automobili — tā viņam vienkārši nebija; bet veco, kas bija pilnīgi samaksāts, Džons pārdeva, lai segtu izdevumus par bankrota izsludināšanu.

Bet šādu diezgan gudru, apdomīgu cilvēku dzīves stāsts, cilvēku, kuri nav mēģinājuši sagrābt pēc iespējas vairāk mantu uz parāda, savā ziņā ir daudz šausmīgāks par dramatisku izlikšanu no dzīvokļa ar policijas palīdzību vai par mēģinājumu noindēties ar miegazālēm…

1962.            gada sākumā amerikāņi bija parādā dažādām bankām, krājaizdevu sabiedrībām, veikaliem, gāzes un elektrības sabiedrībām, slimnīcām un ārstiem 290 miljardus dolāru. Trīs piektdaļas no šīs kolosālas summas sastādīja paradi par mājām.

Parādu nasta ir 86 no katriem 100 amerikāņiem vecumā no 25 līdz 34 gadiem. Bet tie taču ir spēka gadi, kad cilvēks, pabeidzis mācību iestādi, stingri nostājas uz savām kājām, ir spēka un enerģijas pilns. Starp citu, parādu nasta spiež amerikāņus līdz pat nāvei: katrs trešais sirmgalvis, kas pārkāpis 65 gadu slieksnim, vēl arvien maksā parādus kreditoriem.

Un vēl pēdējais skaitlis: firmas, kas pārdod preces uz nomaksu, katru gadu procentu veidā vien saņem 14 miljardus dolāru!

Par banku ienākumiem no kredīta operācijām es jau minēju.

PIE DZŪDIJAS BONDAS STREIKO

Kas tad tas? Iepretim manai viesnīcai ielas otrā pusē pie sabiedrības «Harris Intertype Corporation» pelēkās ēkas atkal staigā puiši ar plakātiem. Bet streiks pie Remingtona taču beidzās jau pirms trim četrām dienām. Vai varbūt uzņēmējs atkal ir pārkāpis kaut kādus vienošanās noteikumus?

Eju pāri ielai. Šoreiz streiko citi! Pelēkajā namā atrodas daudz dažādu kantoru. Rādītājā pie ieejas ir minēta pat kāda organizācija ar |oti dīvainu nosaukumu — «Aiz amerikāņu biznesa kulisēm». Puisis melnbaltā rūtainā žaketē un gados pavecāks sakumpis vīrietis ar tumšām brillēm soļo turp un atpakaļ pa trotuāru ēkas galvenās ieejas priekšā: viņi neapstājas ne uz brīdi, jo to aizliedz likums. Viņi piketē tās korporācijas pārvaidi, kura devusi šai ēkai nosaukumu.

Skrejlapās, ko izdala piketētāji, teikts, ka streiku noorganizējusi arodbiedrība, kas ietilpst Amerikas darba federācijā — Ražotāju arodbiedrību kongress, ka korporācijai piederošā linotipu rūpnīca nestrādā jau ceturto nedēļu un ka valde veltīgi tiepjas, zaudēdama peļņu. Mēģinu ievākt sīkākas ziņas.

—    No kurienes tu esi? — man drūmi pajautāja puisis rūtainajā žaketē.

—No Apvienotajām Nācijām, žurnālists.

—A-ā, — viņš gari novelk pilnīgā vienaldzībā. — Ko mēs gribam panākt? Tāpat vien, nelielu algas paaugstinājumu. Braucam šurp no Bruklinas, no rūpnīcas, lai pēc kārtas piketētu galveno kantori. Streiks ieildzis…

Mums nesteigdamies tuvojas polismens: es taču ar savu izjautāšanu biju aizturējis piketētājus. Var iznākt nepatikšanas. Puiši sāk soļot divreiz ātrāk.

Cik es atceros, tas bija jau trešais streiks, kas bija saistīts ar pelēko ēku Otras avēnijas stūrī. Ja arī šo namu, kas pieblīvēts ar kantoriem, nesatricina vētras, tad krietns caurvējš tam ir jāiztur diezgan bieži.

Man ir saglabājusies vēl kada skrejlapa, kuru es saņēmu tajā pašā stūrī. Nē, dārgie draugi, dzirdot vārdu «skrejlapa», neiedomājieties papīra lapiņu, kurai ir dinamīta sprādziena spēks, kura kvēli aicina uz cīņu un uzvaru! Neiedomājieties, ka šejienes skrejlapas ir līdzīgas tām, kuras glabājas pie mums muzejos zem vitrīnu stikliem, tām, kuras tika rakstītas ar asinīm, kuras iedvesmoja ticība, kuras iespieda pagrīdē!

Šejienes skrejlapas, kuras brīvi izdala policistu acu priekšā, manuprat, ir sacerējuši diezgan neuzņēmīgi cilvēki. Lūk, palasiet: «Pēdējos desmit gados korporācijā «ATT» ir noticis vidēji gada vairāk nekā viens streiks. «ATT» augstākās amatpersonas var lepoties ar šo rekordu. Mēs uzskatām, ka korporācijai, kurai tauta uzticas, — tā saņem valsts pasūtījumus par miljoniem dolāru, — jāizpilda savas saistības, lai piekoptu veselīgu darba politiku.»

Pie kā tad īsti griežas streika vadītāji? Varbūt pie savas šķiras brāļiem, cenzdamies tos pārliecināt, lai viņi uzturētu savas taisnīgās prasības, lai tie parādītu savu strādnieka solidaritāti? Nekā tamlīdzīga!

Skrejlapas patoss ir tas, ka korporācijas akcionāri sakarā ar tās pašreizējo politiku zaudē daļu no ienākumiem.

Vārds «peļņa» šajā skrejlapā atkārtojas piecas reizes, vārds «akcijas» — divas reizes, bet vārdi «solidaritāte» un «cīņa» — nevienu reizi! Par «visrevolucionārāko» frāzi šajā arodbiedrības bosu sacerējumā būs laikam jāatzīst tā frāze, kur teikts, ka peļņas zaudēšana izraisa akcionāros «sašutumu pret korporāciju» un ka «pienācis laiks izdarīt pārmaiņas «ATT» vadībā».

Iepazīstināšu vēl ar vienu skrejlapu, kas ir mazliet radikālāka. Es to saņēmu pie veikala ieejas. Skrejlapa lūdza cienījamos pircējus pateikt pārdevējiem, ka viņi nevēlas pirkt blūzes ar «Džūdijas Bondas» mārku. Šī Džūdija Bonda nelikumīgi atlaidusi strādniekus, nav gribējusi uzsākt sarunas ar arodbiedrību, «atteikusies piekopt interešu harmonijas politiku, kas pamatojas uz amerikāņu dzīves standartu šūšanas rūpniecībā», un tāpēc, lūk, pie Džūdijas Bondas streiko. Skrejlapas autori no sieviešu apģērbu rūpniecības strādnieku arodbiedrības, novērtējot Džūdijas Bondas rīcību, uzdrošinājās lietot tādu vārdu kā nodevība, bet tūlīt pat pasteidzās to ielikt pēdiņās.

Es nevaru apgalvot, ka šīs skrejlapas būtu vistipiskākās. Mēdz būt arī daudz enerģiskāk uzrakstītas un no precīzāka šķiriskā viedokļa. Bet papirīši ar šādām maigām frāzēm, kurus izdalīja streikotāji no «ATT», vēlreiz apliecina, ka daudzi no pašreizējiem Amerikas arodbiedrību līderiem ir veidoti pēc Semjuela Gompersa ģīmja un līdzības, kurš jau pagājušā gadsimtā kļuva bēdīgi slavens kā «vadonis nodevējs». Viņi sludina strādnieku un uzņēmēju interešu kopību. Viņi aizstāv šķiru mieru un harmoniju. Ja tikai paklausītos viņus, tad būtu jānāk pie secinājuma, ka Amerikā jau sen vairs nav pretrunu starp darbu un kapitālu.

Reiz vairāki padomju žurnālisti tika ielūgti kādas amerikāņu televīzijas un radio korporācijas studijā. Mums parādīja, kā iestudē radiouzvedumus, kā organizē skatītāju konkursus.

Tas notika 1961. gada rudenī, kad visa pasaule runāja par PSKP jauno Programmu. Radiokomentētājs, ar kuru mūs iepazīstināja, teica, ka viņš gribētu izskaidrot vienu jautājumu: Padomju Savienībā nesaprot jaunās attiecības starp uzņēmējiem un strādniekiem, kādas izveidojušās Amerikā.

—Iedomājieties, — teica mūsu sarunu biedrs,

—   strādnieku, kuram ir dažas uzņēmuma akcijas. Vai tad pēc šāda pirkuma viņš ir īsts antikapitālists? Labi, labi — kaut ari viņš varbūt slikti izsakās par savu saimnieku, tas ir pilnīgi iespējams. Bet vai viņš patiešām var vēlēties, lai kapitālistiskais uzņēmums, kura akcijas tam pieder, izputētu? Vai šāds strādnieks var būt pret uzņēmuma plaukšanu? Redziet, kapitālista un strādnieka intereses pilnīgi sakrīt. Ko jūs varētu teikt šinī sakarā?

—    To, ka jūsu zemē mēģina lēti nopirkt strādnieku šķiru, — mēs viņam atbildējām.

Bet mūsu sarunu biedrs neapjuka.

—    Vai jums neliekas, ka Amerika jau nonākusi tik tālu, ka ta var kļūt par pasaulē pirmo valsti, kurā nav strādnieku šķiras?

—Lūk, kā!

—    Jā, tā tas ir. Mūsu zemē strādniekam ir veļas mazgājamā mašīna un ledus skapis, viņa bērni, ja tie ir spējīgi, var iegūt pat augstāko izglītību. Pie tam strādnieks nepazīst nekādas grūtības, kas gulstas uz uzņēmēju. Markss nav ņēmis vērā sociālā mainīguma iespēju, un tā bija viņa kļūda. Pie mums nav populāras šķiru konfliktu idejas, tās nodotas arhīvā. Valdošā šķira? Bet tā jau pārvērtusies par pārvaldošo šķiru. Jā, tā pārvalda uzņēmumus, bet arī strādnieks, kam pieder akcijas, tāpat taču var pateikt savu vārdu akcionāru sapulcē. Ari viņš saņem daļu peļņas kā ienākumus no akcijām.

—    Apmēram kādu daļu viņš saņem?

—Nu, to es neatceros, bet tas arī nav tik svarīgi. Svarīgs ir princips. Ja jau strādnieks iegūst peļņu, tad viņš vairs nav strādnieks. Vai tā nav? Un, kad visiem rūpniecībā nodarbinātajiem piederēs akcijas, tad pie mums izzudīs tāda veida strādnieku šķira, kādu to bija iedomājies Markss. Šķiru miera ideja kļūst arvien populārāka .. .

—Bet streiki?

—Bet mēdz taču būt konflikti pat starp korporācijas valdes locekļiem. Vai ne? Viņi visi, kā jūs sakāt, ir kapitālisti, un tomēr viņi uzsāk konfliktu savā starpā. Kāpēc gan konflikts nevar attīstīties uz plašākas bāzes? Un vēl jāpiebilst, ka streiki arvien vairāk samazinās. Kāpēc jūs smejaties, kungi?

Mēs patiešām smējāmies.

Tas, par ko runāja mūsu sarunu biedrs, mums nebija nekas jauns. Viņš populārā veidā izklāstīja vienu no teorijām, ko izgudrojuši amerikaņu sociologi pēc monopolu pasūtījuma. Visas šīs teorijas visumā ir līdzīgas. To būtība dažos vārdos ir šāda: amerikaņu kapitālisms tagad vairs nebūt nav tāds, kāds tas bija kādreiz, tas stipri mainījies uz labo pusi. Uzņēmēji un strādnieki tagad «sēž vienā laivā». Mu|ķīgi būtu to šūpot, jo, ja laiva apgāztos, tad iekristu ūdenī gan airētājs, gan stūrētājs.

Savienotajas Valstīs bieži mēdz teikt, ka arodbiedrībām trūkst cīņas gara, dedzīguma, mērķa skaidrības. Bet, atkārtoju vēlreiz, tas ir pareizi galvenokārt attiecībā uz arodbiedrību vadītājiem. Viņi atrodas ne tajā barikādu pusē, kurā tiem jābūt. Šie cilvēki cenšas nevis attīstīt, bet iedragāt amerikāņu strādnieku šķiras cīņas tradīcijas. Viņiem iznāk cīnīties pret arodbiedrību ierindas biedru aktivitāti.

Dzīve nekādā ziņā nepakļaujas «vienas laivas» teorijām. Ar šķiru mieru nekas labs neiznāk: airētāji pamet airus daudz biežāk, nekā to vēlētos stūrētāji.

1963.   gadā Savienotajās Valstīs tika reģistrēti 3400 streiki.

Interesanti atzīmēt, ka streikotāju vidū bija arī tie, kas sevišķi cītīgi sludināja šķiru mieru: Ņujorkas lielāko laikrakstu žurnālisti…

STARP «DRESĒTAJIEM ROŅIEM»

Cilvēkam, kam nesen ir bijis infarkts, nav ieteicams pirkt laikraksta «New York Times» svētdienas izdevumu.

Vispār runājot, ja cilvēks slimo ar sirds un asinsvadu slimībām, tad viņam sevišķi pretindicēts ir laikraksts «Daily News», kur pirmajā lappusē parasti ir lieli fotouzņēmumi, kuros redzami kārtējās zvēriskās slepkavības vai autokatastrofas upuri. Bet, tā kā «New York Times» svētdienas izdevums ir vesela ķīpa papīra un sver vairākas mārciņas, tad sirds slimniekiem no tā ir jasargās arī tīri fiziskās slodzes dēļ.

Parasti es pērku laikrakstu nevis viesnīcas hallē, bet gan kioskā uz tuvējā stūra, kur man ar pārdevēju ir sena draudzība. Laikrakstu kioski — pat uz Brodvejas — ir ļoti raibi, visbiežāk tās ir ne visai glītas za|as kastes bez stikliem un bez letēm. Laikrakstu un žurnālu ķīpas guļ uz paliktņiem vai arī vienkārši uz trotuāra, un uz tiem ir uzlikts ķieģelis vai dzelzs gabals. Sliktā laikā pārdevējs lēkā ap tām un, izdodot sīknaudu, katram pircējam nomurmina: «Pateicos jums, ser.»

Kroplīgās būdeles rēgojas pie lielisku debesskrāpju pakājes tā paša iemesla dēļ, kura dēļ Ņujorkā ir saglabājies aizvēsturiskais metro: zaļās kastes dod ienākumus bez lieku dolāru izdošanas to pārtaisīšanai — lai tās paliek savā sākotnējā izskatā.

Un tā es stiepju draudzības dēļ lioku kvartālu «New York Times» ķīpu uz savu «Tudor», kur viesnīcas laikrakstu pārdevējs hallē mani pavada ar ledainu, nicinošu skatienu.

Manā mazajā istabiņā (astoņi dolāri diennaktī) rakstāmgalda vietā ir pavisam maziņa kumodīte ar nolaižamu sekretēra dēli. Tīrais kauns ienest šo solīdo respektablo avīzi tādā būcenī! «New York Times» svētdienas izdevuma papīru kaudze ātri tiek sadalīta desmit atsevišķos izdevumos — sekcijās, ar to tiek noklāta visa grīda, krēsls, gulta'. Kā nu ne — 492 lappuses!

Te var atrast itin visu, sākot ar padomiem kāršu spēlmaņiem, kuri aizraujas ar bridžu, un beidzot ar nedēļas svarīgakajiem starptautiskajiem notikumiem. Biržas mākleriem tur ir 30 lappuses ar akciju kursiem; namamāte var atrast padomus par kaķu audzēšanu un kaktusu kopšanu; uz poēzijas cienītājiem stingri nolūkojas no sludinājumu slejam Jevgeņijs Jevtušenko, kura dzeju izlases krājums izdots Ņujorkā; labi ilustrētajā žurnāla tipa pielikumā fotoattēli jums parādīs jaunā hoteļa «Americana» iekšējo iekārtojumu, kratīšanu pie narkotisko vielu tirgotāja, Adenaueru dievkalpojumā …

«Times» — tā saīsināti mēdz saukt šo avīzi — izceļas starp daudzajiem amerikāņu izdevumiem. Tas ir ietekmīgs laikraksts ar neoficiāla oficioza reputāciju, no kura rakstiem jūtams, ka tas ir labi informēts tiklab par Volslrita lietam, kā arī par Baltā nama politiku. Tā neiespiež komiksus un nelieto treknos afišu burtus virsrakstiem, kuri pēc iespējas spēcīgāk kutina lasītāju nervus.

Manas uzturēšanās laikā Ņujorkā notika katla sprādziens telefona centrāles kafetērijā. «Daily News» pa visu pirmo sleju iespieda vienu vienīgu vārdu: «Kas?» Otro, trešo un daļu septītās lappuses aizņēma sprādziena laikā bojā gājušo attēli, kurus pagaidām vēl nebija izdevies identificēt. Un ar savu melniem afišas burtiem iespiesto «Kas?» laikraksts it kā jautā: kas ir šie cilvēki? Palūkojieties labi, varbūt tie ir jūsu tuvinieki vai paziņas. Palūkojieties drīzāk, palūkojieties!

Laikrakstam «New York Times» ir sveša šāda lēta sensacionalitāte. Tas vienkārši paziņoja, kur noticis sprādziens, ciik cilvēku gājuši bojā, cik bojā gājušo jau 'ir identificēti un kas tiek darīts, lai identificētu pārējos.

Blakus laikraksta nosaukumam ir objektivitātes devīze: «Visa informācija, kas derīga publicēšanai.» Un «Times» patiešām publicē, piemēram, svarīgāko padomju paziņojumu un runu tekstus. Bet kā tie tiek komentēti!

Starp citu, laikraksta «New York Times» politiskā seja, kuram ir seni sakari ar Morganu ģimeni, padomju lasītājam ir pazīstama. Tieši šis laikraksts pirmajos gados pēc revolūcijas 91 reizi «gāza» padomju varu, divas reizes «nodedzināja» Maskavu un ar savu korespondentu zibenīgo spalvu smerējumiem palīdzēja Kolčakam un Deņikinam «saņemt gustā» četras reizes vairāk sarkanarmiešu, nekā viņu vispār bija Sarkanajā Armijā. Tas pats laikraksts vēlāk apgalvoja, ka piecgades ir blefs, ka kolektivizācija ar kaunu izgāzusies, ka krievi nav spējīgi pretoties hitleriešiem. Tas pats laikraksts, uzsācis aizstāvēt politiku «no spēka pozīcijas», gadiem ilgi sastinga «vienā un tajā pašā pozīcijā».

Vispār apgalvojums, ka «Times» uzbriedis līdz savam tagadējam apjomam tikai ar «tīras informācijas diētu», mums skan kā asprātība no populārā nodalījuma «Ja gribat — ticiet, ja negribat — neticiet». Bet ka viņi var šo biezo papīra kaudzi pārdot par 30 centiem, ja svētdienas numuram izlietojamais papīrs un tipogrāfijas krāsa vien maksā 32 centus? Kas un kā safabricē šīs svētdienas lasāmvielas kaudzi? Kas un kā to izlieto?

Visvieglāk būtu atbildēt uz pēdējo jautājumu. Svētdienas «Times» pircējs parasti meklē atkritumu tvertni. Viņš labprāt atbrīvotos no vienas pielikumu daļas tieši pie laikrakstu (kioska, bet viņu attur uzraksts: «Vai jūs šodien jau esat riskējuši ar naudas soda samaksu?»

Un tā pielikumi, kuri pircēju neinteresē, ielido tuvākajā pītajā metāla atkritumu grozā. Var būt, ka no turienes tos izņems kāds cits garāmgājējs. To bez kautrēšanās dara pat tīri solīda izskata kungi. Bez tam laikraksts, kuru jūs esat nopircis agrā rītā, atšķiras no saviem dienas izdevumiem. Tajos var parādīties daži jauni ziņojumi. Bet vai tāpēc vien ir vērts vēlreiz pirkt avīzi?

Pat redaktors nelasa laikrakstu «Times» no pirmās līdz pēdējai rindiņai. Lasītāji «rakņājas» papīra kaudzē, pacietīgi meklēdami kaut ko, kas viņus interesētu. Amerikāņu laikrakstu ārkārtīgi lielais lappušu skaits taču ir šķietams lielums. Solīdi izdevumi veltī reklāmas sludinājumiem trīs ceturtdaļas no sava apjoma, bet dažos laikrakstos informācija, kas nav tieši vai netieši saistīta ar reklāmu, aizņem tikai vienu procentu no laikraksta apjoma!

Lūk, tā ir atbilde uz jautājumu, kāpēc amerikāņu laikrakstu cena >ir vairākas reizes zemāka par to pilnu pašizmaksu: starpību samaksā reklāmu devēji. Viņi ar uzviju atpelnīs savus izdevumus, kad vilinošās reklāmas iekārdinātais lasītājs dosies iepirkties uz viņu veikaliem.

Bet par to, kas un kā sastāda laikraksta «Times» svētdienas izdevumu un sešdesmit lappušu lielo parasto laikraksta darbdienas numuru, es šo to uzzināju, kad apmeklēju redakciju.

Tā atrodas netālu no Taimsa skvēra — slavenā laukuma, kas nosaukts laikraksta vārdā. Tas notika sen, šā gadsimta sākumā, kad kurināmā noliktavas un tā izvadāšanai paredzēto zirgu staļļi jau bija noplēsti un starp diezgan neizskatīgajiem namiem pacēlās septiņpadsmit stāvu tornis. Surp pārcēlās laikraksta «Times» redakcija. Tornis tur stāv vēl šodien, un visi to pazīst. Bet tajā tagad atrodas tikai dažas mazsvarīgas laikraksta nodaļas, turpretim galvenā redakcija aizņem veselu kvartālu tuvējā šķērsielā. Tur, pie galvenās ieejas, plīvo amerikāņu karogs un nezin kāpēc arī liels zilais ANO karogs.

Tātad laikraksta «Times» žurnālisti ielūdza savus padomju kolēģus iepazīties ar viņu darbu. Te nebija ne runu, ne strīdu, ne viskija: mums rādīja, un mēs skatījāmies.

Mūs sagaidīja un atturīgi apsveica Harisons Solsberija kungs. Viņš ir mākslas bakalaurs, brīvmūrnieku brālības loceklis, sāka strādāt par reportieri pirms trīsdesmit pieciem gadiem, izgājis caur uguni un ūdeni. Solsberija kungs atbild par Savienoto Valstu iekšējo informāciju. Viņš ne vienreiz vien ir apmeklējis mūsu zemi. Viņš prot krievu valodu pietiekami labi, lai oriģinālā izlasītu Mihaila Solohova rakstu, kurā rakstnieks viņu publiski kritizēja par visādiem izdomājumiem attiecībā uz «Plēsuma» pēdējo daļu.

Es iepazinos ar Solsberija kungu tajā rudens rītā, kad Ņujorkā sagaidīja «Baltiku». Sis kalsenais cilvēks ar šauru seju, ierāvies zem stiprā lietus savā vecajā, rudajā lietus mētelī, stāvēja reportieru barā un vērīgi lūkojās caur savām brillēm ar tievu zelta ierāmējumu. Pēc tam es ieraudzīju šo spīguļojošo briļļu ierāmējumu mašīnas dziļumā, kas stāvēja pie padomju pārstāvniecības — mūsu delegācijas rezidences. Bija sākusies trešā nakts stunda. Solsberija kungs snauda, tā man šķita, bet, kad noklaudzēja durvis, viņš pieliecās uz priekšu. Viņš gaidīja: var būt, ka naktī notiks kaut kas svarīgs, saistīts ar padomju pārstāvju uzturēšanos Ņujorkā?

Harisons Solsberijs vēl līdz šim skaitās par speciālistu padomju jautājumos; daudzos gadījumos pareizāk būtu teikt — pretpadomju jautājumos. Viņš kalpo lietai, kas ir naidīga mums. Bet kalpo bez slinkošanas, bez kundziskuma: viņš taču pats kvernēja visu nakti mašīnā, nesūtīja kādu no iesācējiem reportieriem.

Solsberija kungs ved mūs uz fabriku — virtuvi, kur no informāciju izejvielām un pusfabrikātiem gatavo vircotus ēdienus lasītājiem.

Galvenais cehs gandrīz pilnīgi aizņem vienu no stāviem. No zemajiem griestiem plūst maiga oranža gaisma: nav vajadzīgas galda lampas, tiek ietaupīta vieta. Telpas starp kvadrātveida kolonām aizņem nelieli metāla galdiņi, kas galeniski novietoti gandrīz cits pie cita. Ir arī kopējie koka galdi atliekta pakava veidā.

Cehs jeb, ja vēlaties, kabinets trīs simti piecdesmit personām apvaldīti dun, un šajā saplūstošajā dunoņā pazūd atsevišķas balsis. Personas sēž uz griežamām taburetēm. Viens reportieris trakā steigā tipina uz rakstāmmašīnas, kāds cits piespiedis ausi telefona klausulei, trešais noliecies pār rokraksta fotokopiju un, birdinādams uz tās cigāra pelnus, šo to izsvītro, šo to pasvītro.

Seit ir žiglie «legmeņi», kas gatavi pēc pirmā signāla traukties uz notikuma vietu, un no viņu vidus izcēlušies «trained seals» (dresētie roņi), kam uztic sarežģītākus uzdevumus, kur vajadzīga pieredze, aukstasinība un atjautība. Tepat ir arī pussimts biznesa pasaules speciālistu — «savu puišu» biržā un krietns pulks sporta reportieru.

Visu šo publiku, kā mēdz teikt, baro kājas. Un nemaz tik slikti nebaro: «lengmenis», reportieris ar piecu gadu stāžu, saņem 167 dolārus nedēļā.

Pie kopējiem pakavveida galdiem viens pret otru sēž literārie redaktori, kas prot dot rakstiņiem intriģējošus virsrakstus un formulēt to pirmo rindkopu, slaveno «leading paragraph», tādā veidā, lai nevaļīgs cilvēks no virsraksta un šīm dažām rindiņām varētu saprast tiklab notikuma būtību, kā arī redakcijas attieksmi pret to.

Viljams Lederers, liels amerikāņu žurnālistikas pazinējs, apgalvo, ka amerikāņi ļoti nevērīgi lasa laikrakstu jaunumus. Viņiem kliedzošs virsraksts ir jaunums, bet svarīgi paziņojumi tekstā, kuri dažreiz runā pretim virsrakstam, vienkārši neizpelnās uzmanību.

Pie mums redakcija pirms kaut kāda raksta publicēšanas cenšas pārbaudīt to pēc būtības. Turpretim Amerikā pašam lasītājam jātiek skaidrībā, kas ir patiesība un kas ir meli. Teiksim, tiek publicēta kāda kongresmeņa runa. Jo vairāk aplamību viņš sarunās, jo lielāka vieta tiks ierādīta viņa runai un izteiksmīgāks būs tās virsraksts.

Reiz pazīstamais kongresmenis Makartijs paziņoja, ka valsts departaments ir pārvērties par sazvērestības ligzdu un ka tās 205 ierēdņu kabatās ir Komunistiskās partijas biedru kartes. Viņa vārdus iespieda ar trekniem afišu burtiem pirmajās lappusēs. Neviens buržuāziskais laikraksts nepieprasīja pierādījumus. Senators teica — laikraksti publicēja. Pārbauda tikai, vai tiešām tas un tas ir teicis tieši to. Vai izteikums ir patiess, vai tas pareizs pēc būtības — tas redakciju maz interesē. Amerikāņu žurnālistikas valodā to sauc par «jaunumu, tādu, kāds tas ir».

Amerikāņu vārds «news» nenozīmē vienkārši jaunums. Vēlams, lai šis jaunums liktu lasītājam ieplest acis un ievaidēties: «Mans dievs!» Ja suns iekož cilvēkam — vai tad tas ir jaunums? Bet ja cilvēks iekostu sunim… Ļaunākā gadījumā jaunums būtu tas, ja suns sakostu kino zvaigzni vai kardinālu Spēlmaņu.

Laikraksta «Times» informācijas fabrikā-virtuvē valda nežēlīgs gigantiska konveijera ritms. Nav redzams neviens, kas klaiņotu apkārt bez darba vai pļāpātu. Visi strādā!

Trīs milzīgas ciparnīcas rāda dažādu laiku: Ņujorkas, Parīzes un Losandželosas. Laikraksts iznāk trijās vietās ar dažādu tekstu: ja Parīzē pulkstenis rāda trīs naktī, tad nav nekādas jēgas sūtīt uz turieni svarīgu īsu ziņojumu, kas nekavējoties tiek publicēts laikraksta kārtējā Ņujorkas izdevumā. Uz Parīzes redakciju tiks sūtīta jau daudz pilnīgāka korespondence, varbūt pat ar komentāriem un atsauksmēm. Tāda pati korespondence tiks publicēta nākamajos Ņujorkas izdevumos. Ir bijušas karstas dieniņas, pareizāk sakot, karstas diennaktis, kad «Times» iznāca divpadsmit izdevumos, kairu reizi ar kaut ko papildinats vai izlabots, ja steiga bija gadījušās iespiedkļūdas.

Monolīti dun milzīgā zāle. Visi strādā, nav laika atliekt muguru, pulksteņu rādītāji dzen, steidzina! Blakustelpās nepārtraukti klaudz teletaipi, kas pieņem ziņojumus no desmitiem informācijas aģentūru. Spailēs, kas slīd no viena galda uz otru pa tukšām caurulēm — konveijeru, virzās papīra lapiņas ar jaunumiem. Telefona aparātiem pieslēgtie magnetofoni ieraksta citpilsētu korespondentu ātri nobērtās informācijas. Atsevišķā istatoā nepārtraukti klausās radio un skatās uz zilajiem ekrāniem: var būt, ka pēkšņi kāds ir aizsteidzies priekšā laikrakstam un sadabūjis interesantu jaunumu? Tad atskan trauksmes signāls, un automašīnas ar «dresētajiem roņiem» trakā steigā dzenas pakaļ garām palaistajai sensācijai.

Dažas laikrakstā «Times» sensācijas tomēr atšķiras no tā, ko ar šo vārdu saprot dzelteno bulvāra avīžu redakciju lielākajā daļā. Tieši «Times» bija tas, kas savā laikā pirmais publicēja Einšteina «Relativitātes teoriju», saņēmis tekstu pa telegrāfu no Cīrihes. Laikrakstā «Times» atradās vieta triju lielvalstu Jaltas konferences protokolu pilnam tekstam, 200 tūkstošiem vārdu, kas tika pārraidīti no Vašingtonas pa četrpadsmit uz visu nakti noīrētām telegrāfa līnijām. Izdevumi bija milzīgi, bet redakcija atzina, ka laikraksta reputācija ir vairāk vērta.

Redakcijā sevišķi mīl atcerēties, ka 1912. gadā, divas stundas pēc «Titanika» bojā ejas, ielās jau pārdeva laikrakstu «Times», kur bija sīki pastāstīts par kuģi, bija publicēts tā pasažieru saraksts, kapteiņa biogrāfija un populārzinātnisks raksts par peldošajiem ledus kalniem, no kuriem viens bija izraisījis traģēdiju okeānā.

Tas ir iespējams tikai tad, ja ir teicami nostādīts ziņu vākšanas darbs, ja prot sagatavot «izejvielas» krājumus visiem dzīvē sastopamiem gadījumiem.

Ejam no vienas telpas otrā, gan uzkāpjam augšējos stāvos, gan nokāpjam dziļi pazemē, tur, kur netālu no rādītājiem «Bumbu patvertne» iespiež 700 tūkstošus laikraksta eksemplāru darbdienās un divreiz vairāk —

svētdienās. Nokļūstam garā jo garā koridorā. Tā sienās iebūvētas neskaitāmas atvilktnes ar izziņu kartotēkām. Tas ir tā saucamais «morgs», kur glabājas miljoniem laikrakstu izgriezumu par visdažādākajiem tematiem. Mums pastāstīja:

—    Ja kāds kaut reizi ir minēts mūsu laikrakstā, jūs to varat atrast šeit…

Mūsu žurnālisti, kas šeit dzīvoja jau ilgāku laiku, atcerējās, ka laikrakstā «New York Times» reiz garām ejot bija rakstīts par padomju radiokorespondentu Kaluginu, neatceros vairs, kādā sakarā.

—Nu, paskatīsimies!

Un ko jūs domājat? Ir Kalugins! Izgriezums, kurā norādīta kartīte un mape numurs tāds un tāds! N-jā…

—Sakiet, lūdzu, — cik mapes jums ir?

—    Apmēram trīs miljoni. Katrā no tām ir no viena līdz simtam laikrakstu izgriezumu par pēdējiem trīsdesmit gadiem.

Interesējāmies par svētdienas numuru. Kad tad īsti to pagūst sagatavot? Izrādās, ka pie tā tiek strādāts visu nedēļu. Mēs staigājām pa redakciju ceturtdien, bet tipogrāfijā uz metāla galdiem jau gulēja liela daļa saliktu, iespiešanai sagatavotu svētdienas izdevuma lappušu.

Te kāds pievērsa uzmanību slejai, kurai blakus gulēja nospiedumi ar svaigām korektoru atzīmēm. «Cerčils taisīja un aprakstīja vēsturi, runāja Lielbritānijas vārdā briesmu brīdī,» — tā skanēja virsraksts pa visu lappusi. Te bija arī vairākas klišejas: Cerčils 7 gadu vecumā ar īsām biksītēm, Cerčils jaunības dienās huzāra formas tērpā, viņš pats kā admiralitātes pirmais lords — vēl ar biezu matu cekulu, bet bez visā pasaulē pazīstamā cigāra .. .

—    Kaut kāda jubileja? — jautājām savam pavadonim. — Vai to varēsim izlasīt svētdienas numurā?

—    Svētdien? Nē, nē! Lai dievs dod, ka šīs slejas vēl tik drīz neietu uz iespiedmašīnu! Tās ir sagatavotas uz priekšdienām. Visi cilvēki ir mirstīgi, vai ne? Un ja ļaundare nāve — hm … — izraudzītos par savu upuri kādu no slavenajiem ļaudīm, tad bēdu vēsts nedrīkst pārsteigt laikrakstu nesagatavotu.

Noskaidrojās, ka tālredzīgā redakcija jau sen ir sagatavojusi laikraksta slejas, kur sīki aprakstīta triju simtu pasaules populārāko valstsvīru un citu darbinieku dzīve. Laiku pa laikam, kad .kļūst zināmas kaut kādas svarīgas detaļas, šīs slejas atjauno. Tas pats tiek pašlaik darīts ar Vinstonam Cerčilam veltītajām slejām. — Starp citu, — garām ejot piezīmēja mūsu pavadonis, — vai jūs zināt, ka šā izcilā Lielbritānijas valstsvīra māte 'bija meita vienam no pirmajiem «New York Times» galvenajiem redaktoriem?

Nav ko liekuļot: jebkurai lielākajai redakcijai par visiem izcilākajiem ļaudīm ir sīki materiāli, kurus var izmantot ne tikai jubilejas gadījumos. Tomēr bija diezgan dīvaini apskatīt šejienes «nekropoli» — plauktus ar iespiešanai pilnīgi sagatavotām slejām, kurās vēl dzīvus cilvēkus jau apraud kā mirušus.

Pēc «nekropoles» sleju skaita, kas veltīts atsevišķiem valstsvīriem un darbiniekiem, var spriest par to, kādu nozīmi «New York Times» viņiem piešķir mūsdienu nīcīgajā dzīvē: Trumenam veltītas četras slejas, de Gollam — divas, Ņiksonam — viena…

Klaiņojot pa laikraksta «Times» ēkas stāviem, pēkšņi nokļūstam muzejā. Tur ir klintīs izcirstās freskas, kas atvestas no Sahāras. Freskās attēloti dzīvnieki: pēdējo ziņu speciālizlaidums medniekiem, kur tiek ziņots par antilopu bara parādīšanos. Tepat ir apdedzinātu mālu plāksnītes ar ķīļu rakstiem, kas atrastas Bābeles izrakumos. Vai tik tajās nav aprakstīti svarīgi jaunumi no galma dzīves, par kuriem vēstī Babilonijas valdnieka Nebukadnecara II sekretārs preses lietās? Te savāktas senlaicīgas iespiedmašīnas no dažādām pasaules valstīm un, beidzot, izstādīts laikraksta «New York Times» pirmais numurs, kas datēts ar 1851. gada 18. oktobri — pēc formāta pieticīgs rajona laikraksts ar četrām nelielām lappusēm.

«New York Times» šodien ir ne tikai svētdienas izdevums ar 500 lappusēm. Tas ir milzīgs kapitālistisks uzņēmums, kur strādā gandrīz 6200 strādnieku un kalpotāju, uzņēmums, kas kontrolē papīrfabrikas, kam pieder’savi nami, sava radio raidstacija un sava aģentūra, kura piegādā sagremotus jaunumus vairāk nekā 70 laikrakstiem Savienotajās Valstīs un ārzemēs. Tas ir uzņēmums, kuru vērtē daudzos desmitos miljonu dolāru un kurš saviem saimniekiem dod krietnu ienākumu.

Esmu priecīgs, ka tagad varu pastiprināt ar skaitļiem un faktiem apgalvojumu, kuru sevišķi aizstāv mani amerikāņu kolēģi. Jā, tagad arī es varu droši teikt, ka visiem amerikāņu laikrakstiem ir vienādas iespējas, ka strādnieku presei turklāt vēl ir pat dažas priekšrocības!

Pierādījumi? Lūdzu. Laikrakstam «New York Times» jāmaksā alga 935 žurnālistiem, turpretim strādnieku laikrakstam «Worker» ir tikai 9 līdzstrādnieki, un ļoti iespējams, ka tā izdevumi sava štata algošanai vēl vairāk samazināsies, jo gādīgā valsts ne vienreiz vien ir solījusies pārņemt šo štatu cietuma apgādē. «New York Times» dzīvo ļoti saspiesti, tas aizņem tikai vienu kvartālu un vēl savu veco septiņpadsmit stāvu torni, turpretim laikraksta «Worker» redakcija aizņem veselas četras istabas. Laikraksta «New York Times» saimniekiem sniedz materiālo palīdzību tikai dažas Volstrīta bankas, turpretim laikrakstam «Worker» vāc naudu desmitiem tūkstošu strādnieku. Kā redzat — pavisam vienādas iespējas. Laikrakstam «Worker» pat ir zināms pārsvars.

Mums neizdevās tikties ar Arturu Sulcbergera kungu, vienu no galvenajiem laikraksta «Times» līdzīpašniekiem un izdevēju, jo viņš nebija ieradies uz redakcijas apspriedi, kas atgādināja mūsu redakciju parasto apspriedi.

Laikraksta saimnieki pulcējas nelielā, klusā zālē blakus lieliskai bibliotēkai, ap kuru izvietoti arī «ievadnieku» kabineti, kuri raksta redakcijas rakstus par visatbildīgākajiem tematiem. Seit tiek pasūtīta un tiek taisīta laikraksta politika.

Arī mūs uz brīdi apsēdināja pie saimnieka pulētā galda un iepazīstināja ar šurp ataicinātajiem nodaļu redaktoriem. Četri no viņiem ir apmeklējuši Padomju Savienību, bet pārējie vēl cer to apmeklēt. Tie ir redakcijas darbinieku aparā'ta vadītāji, saimnieku gribas izpildītāji, «legmeņu» un «dresēto roņu» dzinēji. Solsberija kungs, pa pusei jokodams, piezīmēja, ka viņš un viņa kolēģi šeit sēž savam rangam neatbilstošā vietā, tin uzaicināja pārcelties no saimnieka svētnīcas uz redaktora kabinetu.

Ketledža kunga kabinets atrodas blakus galvenajam žurnālistu ceham. Pēc tradīcijas kabineta durvis ir līdz galam atvērtas, un redaktors var pārredzēt visus savus padotos. Kabinetā pie sienas redzama pasaules karte, mūsdienu Ņujorkas fotopanno un gravīra, kur attēlota pilsēta tajos laikos, kad iznāca laikraksta «New York Times» pirmais numurs.

Kamēr nodaļu redaktori steigā pārrunāja, kādus biržas, sporta, starptautiskos un citus jaunumus viņi gribētu iespiest nākamajā numurā, es centos pēc kabineta iekārtojuma noteikt tā īpašnieka raksturu. Uz puspa* kavā saliektā galda gulēja grāmatu kaudzīte. Starp tām izcēlās Edgara Hūvera sacerējums par komunismu, divas trīs citas pretpadomju grāmateles un rakstu krājums par Kubu. Aiz galdiņa ar trīs telefoniem uz grāmatu plaukta stāvēja divu sieviešu fotogrāfijas un antīka vāze ar mākslīgiem ziediem. Blakus galdiņam, kas bija paredzēts laikraksta «Times» sleju lasīšanai, karājās glezna, kura nebūt nebija abstrakcionistiska, bet gan ļoti reālistiski attēloja govju ganāmpulku zaļā pļavā ar kuplu zelmeni. Aiz pusatvērtām durvīm bija redzama otra istaba ar divānu atpūtai un televizoru.

Es nepaguvu visu pienācīgi apskatīt, kad apspriede jau bija beigusies. Tā ilga tieši pusstundu — uz sekundi. Ketledža kungs pateicās mums par uzmanību, un mēs devāmies uz izeju. Durvju sargs, nēģeris, novāca karogus, jo sāka līņāt.

«New York Times» skaitās viens no labākajiem laikrakstiem valstī. Pēc kāda amerikāņu publicista aprēķiniem Amerikas Savienotajās Valstīs uz katru labu laikrakstu ir vismaz divdesmit pieci viduvēji. Tas tiek apgalvots rakstā, kur raksturots amerikāņu kultūras stāvoklis visumā un kam ir izteiksmīgs virsraksts — «Garīga mazvērtība valda visur».

Autors sūdzas, ka tie jaunumi, kas daudzos pabiezos laikrakstos aizņem tikko sešas septiņas lappuses, vienkārši ir dažādu tenku, horoskopu, mājienu un nelaimīgiem mīlētājiem domātu padomu maisījums, kā arī komiksu, krustvārdmīklu un muļķīgu rakstu savārstījums, piemēram: «Vai esat laimīgi savā laulības dzīvē? To var pārbaudīt šādi» — un tamlīdzīgi.

Viņš žultaini nope] korespondentus, kas izmanto oficiālus paziņojumus un, ja izrādās, ka tie nav pareizi, tad «mujķīgā veidā sāk apgalvot tieši pretējo — lasītājiem par lielu pārsteigumu».

So rakstu sarakstījis darbinieks, kas ir izpildījis |oti atbildīgus uzdevumus «amerikāņu dzīves veida» propagandā. To sarakstījis Deivids Saskainds, viens no populārākajiem amerikāņu televīzijas komentētājiem.

Tas pats Saskainds, kas 1960. gada rudenī televīzijas studiju kameru priekšā sturmēja mūsu ANO delegācijas viedokli, uzsākdams politisku strīdu, kas, kā toreiz rakstīja «New York Times», beidzās krievu gaviļu un Rietumu skumju atmosfērā.

Acīm redzot, laiks, kas pagājis kopš tā momenta, ir piespiedis pat Saskainda kungu vērīgi aplūkot to, ko viņš toreiz tik ļoti aizstāvēja.

«NEPĒRCIET PIE KRESA!»

1961. gada rudens. Pie kāda veikala ieejas kā karuselī griežas cilvēki. Gan nēģeri, gan baltie. Viņi korī skandē:

—    Don’t bu-u-uy in Cress! Don’t bu-u-uy ir Cress! (Nepērciet pie Kresal)

Apstāties nedrīkst, tad tūlīt iejaucas policija. Un viņi riņķo — pārmaiņus baltie un nēģeri, apkārušies ar plakātiem «Pie Kresa un Vulvorta Dienvidos valda segregācijai», «Mēs esam pret balto un nēģeru nošķirtu apkalpošanu», «Boikotējiet Krešu un Vulvortu — tas ir taisnīgi!».

Garām piketējošiem pa platajām stikla durvīm ieiet baltie un… nēģeri! Es nebūtu ticējis, ja man to stāstītu. Bet es redzēju savām acīm. Izaicinoši, ar augstu paceltu galvu pagāja garām jauns, lieliski ģērbies nēģeris. Smiedamās pazuda aiz durvīm divas nēģeru meitenes. Bet trīs jaunieši — droši vien vecāko klašu skolēni — pagriezās atpakaļ pie pašām durvīm. Tie bija baltie zēni. Arī kāda baltā sieviete ar lielu papīra paku, pastāvējusi bridi pārdomās, tomēr neatvēra viegli virināmās stikla durvis.

Viens no baltajiem piketētājiem pameta savu posteni, lai iestiprinātos pie letes ar bulciņu un ceptu cīsiņu. Apsēžos tam blakus. Par ko boikotē Krešu? Par to pašu, par ko boikotē Vulvortu un Grantu, atbild piketētājs, biezi uzziezdams cīsiņam ne visai rūgtās sinepes. A-ā, žurnālista kungs no Apvienotajām Nācijām! Tad viņam ļoti der zināt, ka šīm firmām pieder lieli veikali ne tikai Ņujorkā, bet arī Džordžijā, Luiziānā, Alabamā, Dienvidkarolīnā un Misisipi. Tur, Dienvidos, to durvis nav tik viesmīlīgi atvērtas kā šeit. Veikali neapkalpo nēģerus kopā ar baltajiem. Nēģeris nedrīkst apsēsties uz krēsla veikala bufetē vai uzkožamo pārdotavā pat tad, ja visas vietas ir brīvas: viņam jāēd stāvus. Vai tas ir taisnīgi?

Dažos dienvidu štatos netaisnību svētī likums. Bet vai tad nav jācīnās pret sliktiem likumiem? Un cilvēki cīnās — baltie un melnie. Vai korespondenta kungs ir dzirdējis par sēdošiem studentu streikiem? Nesen tiesnesis sodīja astoņus nēģerus un piecus baltos ar 300 dolāru naudas sodu katru un vēl katram piesprieda pusgadu cietumsoda. Seit, Ņujorkā, ir mierīgi, bet Dienvidos puišus un meičas, kas rīkoja sēdošus streikus pie veikalu un bufešu letēm, huligāni piekāva ar bezbola nūjām, apkaisīja brūces ar pipariem, aplēja ar tarakānu iznīcināšanas šķidrumu. Taču jaunieši nepadodas. Galu galā Vulvortam un Kresam būs jāpiekāpjas!

—    Bet es redzēju nēģeri, kas pagāja garām jūsu piketiem un iegāja veikalā. Kā jūs to izskaidrojat?

—    Tas ir pārāk sarežģīti, — izvairīdamies no atbildes, teica mans sarunu biedrs.

Mēs atgriezāmies pie veikala. Es nostāvēju pie piketētājiem minūtes piecpadsmit, divdesmit. Pa durvīm iegāja vēl viens nēģeris. Es to varētu izskaidrot, ja Kress tirgotos ar tādām precēm, kādas nekur tuvumā nevar atrast. Bet visu, kas ir šajā veikalā, var nopirkt arī blakus esošajā veikalā apmēram par tādu pašu cenu …

Rasu nevienlīdzības problēma ir daudz sarežģītāka, nekā šķiet no tālienes. Tā, būtībai nemainoties, ar

dažādu asumu izjūtama gan Ziemeļos, gan Dienvidos. Dienvidos — pilnīgi atklāti, Ziemeļos — maskēti.

Mēs visvairāk esam informēti par galējām rasisma un segregācijas izpausmēm, ar kurām ir bēdīgi slaveni Dienvidi. Tomēr policijas suņi, ugunsdzēsēju brandspoiti, naktī degoši kukluksklaniešu krusti un asiņaini kautiņi varbūt drīzāk aizies pagātnē nekā mazāk manāmās, bet ne mazāk apkaunojošās amerikāņu dzīves īstenības parādības.

Nopietni pētnieki ir pārliecināti, ka pat tad, ja visi diskriminējošie likumi pēkšņi tiktu atcelti, rasu problēma tik un tā paliktu par vienu no visnopietnākajām ASV morālajām un politiskajām problēmām: amerikāņu ekonomika, amerikāņu sabiedrība un tās psiholoģija ir pārāk piesātināta ar rasismu.

Bez trakojošā, karojošā rasisma vēl pastāv visu aptveroša klusā sistēma, kas vērsta pret cilvēkiem ar tumšu ādas krāsu. Tā neļaus nēģeru lielākajai daļai izmantot iespējas, kuras tiem varētu pavērt visprogresīvākā likumdošana.

Daži Savienoto Valstu viesi ir gatavi piekrist ņujorkiešiem, kad tie saka, ka segregācija tiek piekopta kaut kur tur, Dienvidos, ka Ņujorkā tās sen vairs nav. Jums teiks, ka pilsētas iedzīvotāju skaita pieaugumu nodrošinājis rosīgu, enerģisku, no aizspriedumiem brīvu ieceļotāju pieplūdums no Eiropas. Ņujorka ir internacionāla pilsēta, te nav vietas rasu vai nacionālai, vai reliģiskai neiecietībai. Te baltie un melnie mācās kopā. Paskatieties, lūk, nēģeris iet kopā ar balto meiteni, abi dzīvi sarunājas, un tiem pakaļ nezogas bandīti ar ieziepētu virvi. Bet Hārlema? Apmeklējiet Hārlemu, tā dzied un dejo. Vai tad geto iemītnieki var tik bezrūpīgi līksmoties? Tikai nevajag vēlu vakarā klaiņot vienam pa Hārlemas ielām: jums var samīcīt sānus. Jā, iedomājieties tikai, tā ir zināmā mērā balto diskriminācija …

Tā man teica daži pazīstami ņujorkieši. Es esmu bijis Hārlemā. Varu apliecināt, ka tur tiešām dejo. Redzēju arī, ka bāri un uzkožamo pārdotavas ir ļaužu pilnas. Bet netiku pievērsis uzmanību vienam apstāklim — kam īsti pieder bāri un veikali.

Vēlāk es no grāmatām uzzināju, ka melnās Hārlemas ekonomika ir pilnīgi balto rokās. Hārlema nepieder pati sev, nēģeriem neliek mieru pat geto. Visur ir «viņš» — tā šeit sauc balto. «Viņš» parādās gan policista formas tērpā, gan aiz tiesneša galda, gan kā dzīvokļu īres iekasētājs ar kvīšu grāmatiņu. «Viņa» parādīšanās nesola neko labu. «Viņš» ir naidīgs Hārlemas trūkumcietēju pasaulei, «viņu» tur aizdomās, ka tam ir kas ļauns padomā, no «viņa» baidās.

Ņujorkā nav formālas segregācijas. Statā pieņemti labi likumi par vienādiem noteikumiem baltajiem un melnajiem, pieņemot darbā. Ir pat diskriminācijas apkarošanas komisija. Bet bezdarbs Hārlemā ir divas reizes lielāks nekā balto rajonos, darba alga sastāda tikai pusi no baltā izpeļņas. Te nu 'bija labi likumi!

Katrs, kas rītos ir novērojis ņujorkiešu pūli, droši vien būs pamanījis šādu īpatnību. Kamēr agrās rīta stundās apakšzemes dzelzceļš un autobusi pārpildīti ar «zilajām apkaklītēm» — tā Amerikā sauc strādniekus, — visur melnās sejas redzamas blakus baltajām. Bet devītajā rīta stundā ielas sāk piepildīt «baltās apkaklītes» — banku un kantoru darbinieki. Un ko mēs redzam? No sniegbaltajām apkaklītēm rēgojas gandrīz tikai baltas fizionomijas.

Kantoru iestādēs, kā to pierāda sociologs Haringtons, sevišķi jūtama visu aptverošās klusās sistēmas darbība. Pajautājiet ļaudīm, kas korporācijās pārzina darbinieku pieņemšanu. Nēģeri? Viņiem, kadriniekiem, nav nekādu iebildumu pret nēģeriem, viņi pat simpatizē tiem. Bet augstākā priekšniecība … Un arī darbinieki protestēšot, ja viņiem blakus sēdēs kāds nēģeris.

Segregācija Ņujorkā ir izsmalcināta, nomaskēta. Zināmos rajonos nēģeris ne par kādu naudu nevarēs noīrēt dzīvokli vai nopirkt māju. Viņam pieklājīgi atteiks. Atsaka ne tikai «savējiem», bet arī «svešiem» nēģeriem — Āfrikas valstu delegāciju locekļiem Apvienoto Nāciju Organizācijā. ANO ģenerālsekretāram birmietim U Tanam dzīvokli gan iedeva, bet noplēsa viņam, kā jau «krāsainajam», 1200 dolārus mēnesī.

Neviens nēģeris neieies dažos Ņujorkas restorānos, kaut arī viņu, ja viņš būs labi ģērbies un ar nevainojamām manierēm, neviens neapturēs pie ieejas. Viņam neuzklups viesmīļi, galvenais oficiants tam neatsūtīs uz paplātes gabaliņu kartona ar uzrakstu: «Jūs lūdz atstāt restorānu.» Vienkārši pie kaimiņu galdiņiem sāksies zināma rosme, un baltie, kas sēž pie tā, pieprasīs rēķinu. Iestāsies apslēptas nelabvēlības, nicināšanas un vēsuma atmosfēra, kuru ne katrs varēs izturēt.

Bet pie labas gribas ar to var sarast. Daži bagāti nēģeri Ņujorkā atrod par labāku izlikties, ka viņi nemana nekādu segregāciju. Jāizturas kā simtprocentīgam amerikānim! Izturies kā baltais! Tavi dolāri tev dod šādas tiesības!

Vai bagāts nēģeris, kam ir tamlīdzīgi uzskati, varēja paiet garām piketētājiem un ieiet Kresa veikalā? Domāju, ka varēja.

Tomēr bagātu nēģeru Amerikā ir maz. Tie galvenokārt ir nevis fabrikanti, bet tirgotāji. Šķiru atšķirības starp Amerikas nēģeriem nav tik asas un jūtamas kā starp baltajiem. Visos ASV uzņēmumos, kas pieder nēģeru kapitālistiem, nodarbināti mazāk nekā divi desmiti tūkstošu strādnieku. ASV komunisti pilnīgi pamatoti saka, ka nēģeru kustība par brīvību Savienotajās Valstīs krietni atšķiras no koloniālo tautu nacionālās atbrīvošanās cīņas. Tajā daudz ciešāk sadarbojas dažādi sociālie slāņi. Daudzi bagāti nēģeri iet kopsolī ar nēģeru strādniekiem, kas sastāda cīnītāju kodolu kustībā par brīvību, vienlīdzību un demokrātiskajām tiesībām. Tomēr, kā rakstīja laikraksts «Worker», tas viss, protams, nenozīmē, ka nēģeru vidū nav gļēvuļu, nodevēju un ekspluatatoru: «nēģeru tautā ir sava daļa neģēļu».

Ir darbinieki, kas šķeļ nēģeru kustību no iekšienes.

Reiz >pie krājbankas, kur parasti pulcējas ielu sludinātāji, es redzēju trīs nēģerus, kas pārdeva avīzes. Tie bija labi ģērbušies jauni ļaudis, kas neizskatījās pēc profesionālajiem laikrakstu pārdevējiem. Viņi laiku pa laikam sauca:

—    Allaha sūtņa runas! Patiesība par ļoti cienījamo Muhamedu!

Laikraksts saucās «Muhameda Balss». Tas iznāk Cikāgā. «Mūsu lozungs — separācija un neatkarība» — bija rakstīts pirmajā lappusē.

Lūk, ikāds ir «Muhameda Balss» ievadraksta saturs:

«Mēs varam pagriezt uz citu pusi miljonu dolāru straumi, kas ieplūst balto biznesmeņu kabatās. Kāpēc lai mēs būtu muļķi un izlietotu savu naudu balto labā? Mums jānoorganizē savs neatkarīgs spēcīgs bizness. Mūsu pašu biznesmeņi, noorganizējuši lielus uzņēmumus, varēs pazemināt preču cenas un dot darbu daudziem saviem melnajiem brāļiem.»

«Muhameda Balss» ir «musulmaņu kustības» rupors. Sešdesmit piecus gadus vecais nēģeris no Čikāgas — Ilaiess Muhameds pasludinājis sevi par pravieti. Viņš aicina nēģerus pieņemt islamu, jo kristietība naidīgi izturas pret visām rasēm, izņemot balto. Ilaiess Muhameds domā, ka nēģeriem jānodibina Amerikā sava valsts. Viņš ir pret balto un nēģeru jauktām laulībām, jo tas kaitē melnās rases tīrībai.

Ilaiess Muhameds brauc lepnā limuzīnā uz sapulcēm, kurās piedalās daudzi tūkstoši nēģeru. Ap viņu ir miesassargi. Katru «pravieša» vārdu pieraksta un publicē laikrakstā. Man šķiet, ka laikraksta propagandētā ideja par viena biznesa aizstāšanu ar otru pietiekami spilgti raksturo, kāda īsti nēģeru iedzīvotāju daļa runā ar «Muhameda Balsi».

Varēja taču «musulmaņu kustības» vai tamlīdzīgas šauri nacionālistiska virziena organizācijas piekritējs, kura noliedz šķiras brālību un atzīst tikai radniecību pēc ādas krāsas, vienaldzīgi un pat demonstratīvi paiet garām piketiem, kur nēģeri apvienojušies ar baltajiem kopīgai cīņai pret segregāciju? Man šķiet, ka tas ir pilnīgi iespējams.

Es biju Amerikā pirms tam, kad Dienvidos sāka plosīties jaunas vētras. Man neizdevās redzēt, kā sākās uzplūdi nēģeru cīņā par savām tiesībām. Es tikai lasīju, kā šo vētru atbalsis satricināja Ņujorku — pilsētu, kur segregācijas «jau sen vairs nav».

Apslēptais, maskētais sāka izpausties atklāti, un sīvajā cīņā, kas arvien vairāk saasinājās, melnie un baltie cīnījās kopā — plecu pie pleca. Cīnījās pret tiem, kas līdz zināmam laikam slēpa rasistisko būtību aiz korektām frāzēm par vienādām iespējām un tajā pašā laikā atbalstīja visu aptverošo kluso sistēmu, kas nedod iespēju «melnajiem» un «krāsainajiem» pacelt galvu.

LŪGSANAS, KO UZKLAUSĪJIS TAS KUNGS

Svētā Krusta baznīcas sarkanā ķieģeļu ēka atrodas netālu no Hudzonas krasta. Tai pretim uz veca nama bezlogu gala sienas lasāms aicinājums apmeklēt baznīcu. Dievkalpojumu saraksts iespiests starp cigarešu «Camel» un kaut kādu neparastu ziepju reklāmu, kuras lieto visas Holivudas zvaigznes.

Ieeju baznīcā pa nomītām kāpnēm. Zem baznīcas velvēm valda pustumsa, šur tur mirgo svētbilžu lampiņu zilās un rubīnsarkanās uguntiņas. Visi soli aizņemti. Bijībā salikuši rokas, cilvēki stāv ejās un pie dibensienas. Pusmūža garīdznieks teic svētdienas sprediķi. Viņam ir labi nostādīta balss, viņš atpleš rokas pret draudzi.

Acīm redzot, ir taisnība, ka reliģiskie noskaņojumi amerikāņu vidū aug: es apmeklēju vairākas baznīcas, un tās visas bija pārpildītas. Baznīckungi to cenšas izskaidrot kā nācijas morālo sakļautību sakarā ar pasaules komunisma draudiem. Citi, kas ar veselu saprātu raugās uz sabiedrību, kur «viss ir satrunējis», runā par cilvēku cenšanos atrast tikumisku atbalstu kaut vai reliģijā. Trešie izskaidro baznīckungu panākumus dvēseļu zvejošanā ar to, ka pārbaudes gaisa trauksmes sirēnu kaucieni, rādītāju bultas ar uzrakstu «Bumbu patvertne» un grāmatas «Kā izglābties atomuzbrukuma gadījumā» vāks liek iebiedētajiem, satrauktajiem cilvēkiem jau laikus izlūgties sev vietiņu paradīzē.

Tā es stāvēju, ieklausīdamies garīdznieka balsī, kurš savā sprediķī atmaskoja tos, kas aizmirst dievu, kad pie manis pienāca puisēns — baznīcas kalps un pasniedza no paplātes zilu grāmatiņu. Uz vāka ovālā medaljonā bija svētās Marijas attēls. Grāmatiņa saucās «Arvien vairāk dieva uzklausīto».

Mājās es to izņēmu no kabatas. Ar amerikāņu lietišķību lasītājam tika paziņots, ka Svētā Krusta baznīcas pastāvēšanas 28 gados — pēc datiem uz šā gada 13. augustu, kad tika iespiesta grāmatiņa, — baznīcu apmeklējuši 13 836 278 dievlūdzēji.

Baznīca atzina par vajadzīgu publicēt kaut ko līdzīgu kārtējam gada pārskatam par lūgšanām, ko uzklausījis dievs. Tika izteikta pārliecība, ka tas iedvesmos tos, kuri savās lūgšanās uz svēto jaunavu meklē dvēseles mieru un atbrīvošanos no ikdienas raizēm un rūpēm:

«Vāja veselība? Slimo tuvs cilvēks? Rūpes par finansu lietām, par māju? Bezdarbs vai citas satraucošas problēmas dzīves ce|ā?

Šādos grūtos brīžos jūs meklējat atbalstu pie draugiem un paziņām. Bet viņu līdzjūtības vārdi ir tukši un neauglīgi. Patiesības avots ir svētās Marijas lūgšanās. So faktu apstiprina simtiem pateicības vēstuļu. Dažas no tām mēs izlases veidā publicējam.»

Tomēr baznīcas pārzinis, kas to visu sarakstījis, brīdina dievlūdzējus no pārāk rožainām cerībām. Ne uz visām lūgšanām svētā jaunava atbild tādā veidā un tik drīz, kā viņiem gribētos. Dažreiz dieva žēlastība nāk tikai pēc cītīgas baznīcas apmeklēšanas vairākus gadus. Atcerēsimies, brāļi un māsas, ka svētā Monika lūdza dievu divdesmit gadus!

Grāmatiņā bija publicētas 52 vēstules, kas bija šausmīgi līdzīgas cita citai: viņš vai viņa (vārdi nekur netika minēti) cītīgi apmeklēja baznīcu, sirsnīgi lūdza dievu — un svētā jaunava, uzklausījusi lūgšanu, izpildīja to, 'ko viņi lūdza.

Ar kādām tad īsti lūgšanām ņujorkieši uzdrošinās traucēt dievu? Kas viņus sevišķi satrauc, skumdina un saviļņo?

Nu, vispirms visai cilvēcei raksturīgās bēdas — slimības. Vēstules ir īsas. Saslima nieres, lūdzu dievu — un viss pārgāja. Smagi saslima vīrs, katru dienu gāju uz baznīcu, tagad slimnieks sāk atveseļoties. Lūdzu dievu — un bērns bez komplikācijām pārslimoja akūtu bronhītu. Baidījos no auss operācijas, lūdzu dievu — nomierinājos, operācija izdevās labi. Manai mātei bija vēzis, lūgšana viņai palīdzēja mierīgi nomirt. Zaudēju bērnu, izmisumā domāju par pašnāvību, baznīca mani samierināja ar zaudējumu. Man izoperēja audzēju, pēc kāda laika konstatēju atkal jaunu audzēju, bet lūgšana izdarīja brīnumu — pirms operācijas šis audzējs izzuda …

Otrajā vietā ir darbs. Te vēstules ir garākas un dažādākas. Jutos nelaimīga, darbs šķita pārak grūts, lūgšana mani samierināja ar to. Lūdzu dievu un atradu pastāvīgu darbu pagaidu darba vietā. Vīrs zaudēja darbu, bet, kad sieva atgriezās mājās pēc trešā baznīcas apmeklējuma, viņš to sagaidīja ar vēsti, ka viņu kvartālā atver jaunu darbnīcu un viņam tur apsolīta vieta. Pirms astoņām nedēļām tika slēgta firma, zaudēju darbu, lūdzu dievu un drīz vien saņēmu vēstuli, ka firma atjauno savu darbību. Jaunākā māsa bija bez darba piecas nedēļas, kopā sirsnīgi lūdzām dievu, tagad viņa atradusi darbu, kur alga ir pat par diviem dolāriem nedēļā lielāka nekā iepriekšējā darba vietā. Kāds students meklēja darbu, lai turpinātu mācības, un viņa lūgšanas tika uzklausītas ceturtās nedēļas beigās. Un, beidzot, visplašākā vēstule: «Es biju bez darba trīs gadus, sāku pagurt no dzīves. Reiz kādā pirmdienā draugs mani uzaicināja noklausīties sprediķi Svētā Krusta baznīcā. Es tā arī izdarīju, un dievkalpojums baznīcā mani stipri saviļņoja. Es sāku sirsnīgi lūgt dievu, lai dabūtu darbu un atgūtu pašcieņu. Piektajā pirmdienā — tieši pēc iznākšanas no baznīcas — kāds draugs mani apturēja un pajautāja, vai es negribu iestāties darbā, jo viņa saimniekam ir vajadzīgs vēl viens darbinieks. Tas notika pirms pusgada, un es vēl arvien tur strādāju.»

Trešajā vietā grāmatiņā ir pateicība svētajai jaunavai par pazudušo avju atgriešanu baznīcas klēpī. Kādai meitenei tuvs cilvēks bija neticīgs, pēc septiņas nedēļas ilgām lūgšanām viņš bija ar mieru aiziet kopā ar viņu paklausīties sprediķi. Arī kādai citai meitenei tuvs draugs nav ticējis dievam astoņus gadus, bet pēc lūgšanām — lai dievs viņam palīdz atgriezties uz īsto ceļu — viņš salaulājies baznīcā. Dēls vairāk nekā gadu dzīvoja civillaulībā, mātei katolietei sirds lūza vai pušu, un viņa lūdza dievu, lai dēls salaulātos kristīgā baznīcā; nesen tas ir noticis. Kāda sieviete sapņojusi par apprecēšanos ar reliģiozu cilvēku bez sliktām tieksmēm, lūdza par to dievu — 1956. gadā šī vēlēšanās piepildījusies, un, lai gan vīrs tagad ir miris, viņai sirdī ir palicis dievs.

Ņujorkā ik gadus tiek nodzerti 7 miljardi dolāru, tāpēc ceturto vietu grāmatiņā ieņem dzērāji. Svainis esot daudz dzēris, ārsti nav devuši cerības uz pārmaiņām, bet, kamēr viņš gulējis slimnīcā, kur ārstē alkoholiķus, visa ģimene lūgusi dievu Svētā Krusta baznīcā, un nu jau trīs mēnešus svainis vairs nedzer ne lāsīti. Kāda sieviete lūgusi dievu, lai vīrs atmestu dzeršanu; tagad vīrs vairs nedzer, un sieva lūdz svēto jaunavu, lai tā palīdz viņas vīram atturēties ari turpmāk.

Bija vēl arī lūgšanas par dažādām citām liotām, un tās visas dievs ir uzklausījis.

Vēstulēs tika apliecināta doma, ka ar dievu var un vajag nodibināt lietišķas attiecības. Lūgšanai ir praktiska jēga. Dievu lūdz, un dievs dod.

Dievu lūgt var vienmēr un visur, bet dievnamā ir šim nolūkam vispiemērotākie apstākļi: šeit, šajā svētajā vietā, vieglāk nodibināt kontaktu ar debesīm.

Bet vispār — «S'taigā ar savu dievu sirdī», kā es izlasīju uz kādas baznīcas fasādes. Dievam jābūt ar tevi ne vien dievnamā, bet arī bankā, futbola sacīkstēs, izbraucot svētdienā ārpus pilsētas. Ar viņu var un vajag aprunāties, noslēdzot biržas darījumu, jo reliģija ir ne tikai psalmu dziedāšana, bet kaut kas tāds, kas nosaka tavu rīcību vienmēr un visur, tā sakot, krietna kristieša un biznesmeņa morālais kodekss.

Zilajā grāmatiņā bija arī kāda stingri lietišķā tonī izturēta vēstule: «Reiz es gāju gar Svētā Krusta baznīcu. Pēkšņi, pašam negaidot, nolēmu, ka svētā dievmāte man palīdzēs atrisināt manu problēmu: es biju iemaksājis rokasnaudu par māju Floridā, iztērējis daudz naudas, bet darījuma galīga noslēgšana ieilga. Kad biju divas reizes apmeklējis baznīcu, darījums beidzot tika noslēgts, un es esmu ļoti pateicīgs.»

Pie mums, spriežot pēc klasiskajiem paraugiem, lūdza dievu, lai tas stiprina garu, piedod grēkus. Te viss ir daudz vienkāršāk: palūdz dievu — atskan telefona zvans, sekmīgi tiek noslēgts darījums, paaugstina algu par diviem dolāriem nedēļā …

Ar tādu pašu lietišķu prakticismu sarakstītas arī citas baznīcu grāmateles, kuras jūs varat atrast gan lidostā, gan autoostā un kuras jums pasniedz pie dievnamu durvīm. Tur nav neviena lieka vārda, paragrāfi kā apkārtrakstā:

« Svarīgi!

1)    Jums jātiek atpestītam.

2)Jūs nevarat pats sevi atpestīt.

3)Jūs var atpestīt Jēzus.

4) Lūk, kā jūs varat tikt atpestīts ar viņa palīdzību.»

Otrā pusē — praktiski padomi, salīdzinājumi no dzīves. Ir, piemēram, izteikums: «Pieņem Jēzu Kristu kā savu pestītāju.» Ko nozīmē «pieņemt» viņu? Teiksim, vīrietis bildina sievieti. Viņš lūdz, lai tā kļūst viņa sieva. Viņa bildinājumu pieņem. Vai tas vienkārši nozīmē, ka viņai šis vīrietis patīk un viņa ir ar mieru iet ar to uz satikšanos? Nē, tas nozīmē daudz vairāki Tikpat dziļa jēga ir izteicienam «pieņemt Kristu». Tas nozīmē, ka jūs esat gatavi veltīt viņam savu atlikušo mūžu un diendienā dzīvot ar dievu pastāvīgā mīlestībā.

Bet ko nozīmē «tikt atpestītam»?

Iedomājieties slīkstošu cilvēku. Kāds cits cilvēks, kas atrodas krastā, ieraudzījis slīcēju, lec ūdenī un to izglābj. Viņš ir izdarījis slīcējam to, ko tas pats nav varējis izdarīt sevis labā. Gluži tāpat mūsu glābējs Kristus izdara mūsu labā to, ko mēs paši nevaram izdarīt savā labā, — atpestī mūs. Skaidrs?

Bet beigās ir pats galvenais: nedomājiet par rītdienu vai par nākamo nedēļu, vai par nākamo gadu — vienkārši dzīvojiet šodien dievam. Viņš jums nedos šodien spēku rītdienas problēmu atrisināšanai, bet, kad pienāks rītdiena, viņš jums šo spēku dos. «Dzīvojiet šodienai. Ar dieva palīdzību jūs to varat izdarīt.»

Tātad nemocieties ar domām par savām neatrisināmām problēmām, par bezdarba draudiem, par cenu celšanos! Atstājiet to dieva ziņā! Viņš ar to visu tiks galā daudz labāk nekā jūs!

Bet uz skrejlapiņas nebūtu rakstīts: «Iespiests Amerikas Savienotajās Valstīs,» — ja tā beigtos tikai ar vispārējiem aicinājumiem. Amerikānim jāzina pilnīgi skaidri, kā viņš var nokļūt pie dieva pa visīsāko ceļu. Arī šajā jautājumā grāmatiņa dod praktiskus padomus:

«1) Aizejiet uz kādu vientuļu vietu un pajautājiet sev, ko nozīmē veltīt no šā brīža dievam savu dzīvi.

2)    Ja jūs sev atbildēsiet «jā», tad nolieciet galvu un noskaitiet šādu lūgšanu» (tālāk seko lūgšanas teksts).

Pēc lūgšanas noskaitīšanas vēl jādod dievam tam kungam rakstiska saistība. Lūk, tās teksts:

«Es apzinos, ka nepieciešams atdzimt. Es no visas sirds pieņemu Jēzu Kristu par savu pestītāju, ticu, ka viņš man palīdzēs izpirkt manus grēkus. Es ikvienā gadījumā atzīšu viņu cilvēku priekšā par savu kungu.

Vārds…

Adrese…»

Kāpēc dievam vajadzīga uz pareizā ceļa atgrieztā grēcinieka adrese, es tā arī nesapratu, jo apakšā bija piezīme: «Lūdzam neparakstīt šo veidlapu, kad jūs pasūtāt mūsu skrejlapas. Parakstiet to tikai tad, ja esat pieņēmis lēmumu un atzīstat Kristu. Skrejlapas mēs izsūtām bez maksas, kā to pavēlējis tas kungs.»

BĪBELES ČEMPIONI, IELU PRAVIEŠI

—    Vai cienījamais kandidāts nebūtu tik laipns un nepastāstītu pilnīgi precīzi, kādā kārtībā mūsu dievs kungs ir radījis pasauli? — pieglaimīgi jautā žūrijas loceklis.

Zāli pāršalc neapmierināta kurnēšana. Cilvēkam, kas iemācījies no galvas gandrīz visu bībeli — 770 tūkstošus vārdu, tas ir bērnišķīgs jautājums. Tuvja Golmans, Amerikas kontinenta bībeles pazinēju konkursa finālists, par precīzo atbildi izpelnās tikai šķidrus aplausus.

—    Vai jūs mums tagad nepateiktu, kādi lauksaimniecības rīki minēti bībelē?

Golmans paberzē pieri, murmina kaut ko pie sevis. Jā, viņš var nosaukt septiņus rīkus un pateikt, kādā vietā tie minēti. Kaplis tādā un tādā nodaļā un vēlreiz tādā un tādā, lāpsta — tādā un tādā nodaļā …

Atskan aplausu vētra. Bet priekšsēdētājs uzdod vēl vienu jautājumu:

—    Lūdzu, atbildiet ātri: cik Raheles minētas bībelē, un kas tās ir par Rahelēm?

Taču Golmans zina visas bībeles Raheles tikpat labi kā vienkāršais mirstīgais savas māsīcas.

Apsveikusi Golmanu ar Amerikas kontinenta bībeles čempiona titulu, žūrija viņam pasniedza brīvbiļeti braucienam uz Jeruzalemi, uz vispasaules konkursu.

Tur sabrauca 3 tūkstoši dalībnieku un daudz entuziastu. Kņada sacēlās visā pasaulē. Uzvarēja Ihve Alšihs, rabīns mo Izraēlas. Bet nedomājiet, ka sacentās tikai garīdznieki. Sudraba medaļu saņēma mājsaimniece no Brazīlijas, goda balvas — kāda skolotāja un students matemātiķis, kam ir fenomenāla atmiņa.

Tika atzīmēts, ka čempionāts visur palielinājis interesi par svētās grāmatas studēšanu. Bet tas arī bija galvenais mērķis.

Amerikas Savienotajās Valstīs bībele ir visur: viesnīcā, kuģa kajītē, ārsta pieņemamā istabā. Grāmatu veikalā vai aptiekā var nopirkt tās saīsinātu variantu: tikai 154 tūkstoši vārdu, tā ir neaizstājama ceļojumos ar lidmašīnu — nenovelk žaketes kabatu, to var ielikt parastajā sieviešu rokas somiņā blakus pūdernīcai.

Dažās pilsētās var bībelē atrast padomu tikpat vienkārši kā uzzināt, cik rāda pulkstenis, ja tas jums apstājies. Uzgrieziet zināmu numuru — un lentē ierakstīta balss jums ar izjūtu nolasīs bībeles tekstu un pēc tam pateiksies par uzmanību.

Krievu pareizticīgā baznīca nekad nav bijusi sevišķi elastīga, un Amerikā to uzskata par atpalikušu, vecmodīgi dogmatisku. Turpretim amerikāņu baznīca steidzas iet kopsolī ar gadsimtu. Dievkalpojumus tā reklamē ar spilgtiem plakātiem. Tās garīdznieki nebūt nav kā mežoņi — ar matiem apauguši fanātiķi garos virstērpos. Tie ir pavisam moderni kungi, kam nav svešs sports, kam ir humora izjūta un smalkas manieres.

Tēvs Viljams Kjenesks, Ņujorkas prezbiteriāņu baznīcas mācītājs, sāk svētdienas dievkalpojumu ar cimbalas skaņām. Šis glītais jauneklīga izskata vīrietis, pirms tas k|uva par garīdznieku, dejoja baletā un ne bez panākumiem nodarbojās ar žurnālistiku.

—    Mēs esam padarījuši reliģiju sausu, — viņš saka.

—    Cilvēki murmina psalmus un šo to iemet upuru traukā … Tas nav tas, tas nav tas! Reliģijai atkal jākļūst līksmai — tādai, kāda tā bija kādreiz!

Un garīdznieks novators ieviesa baznīcā baletu. Viņa baznīcā psalmus ne vien dzied, bet arī dejo. Inscenētāji ir pats tēvs Klenesks un baletdejotāja Karmena Lavalde. No psalmiem tur ir pārgājuši uz baleta drāmu iestudēšanu par reliģiskiem tematiem. Baznīca vienmēr ir pārpildīta.

Es pamanīju sevī dīvainas jūtas: man, ateistam, tādi pievilināšanas paņēmieni izskatījās gandrīz vai pēc dieva zaimošanas — jūs, protams, saprotat, ka tas ir nosacīts termins. Koncerts baznīcā ar populārā džeza dziedoņa piedalīšanos? Mūķenes, kas studē pēdējos jaunumus visdārgākajos salonos, lai tās neizblamētos, ja kāds viņām pajautātu par modēm? Pulciņš, kur pēc lūgšanas var iemācīties tvistu? Vai tas neaizvaino reliģiju? Bija taču, velns lai parauj, kādreiz kristīgie mocekļi un askēti! Zināmā mērā krievu pareizticīgā baznīca tomēr ir šķīstāka par savām rietumu māsām.

Bet Ņujorkā arī pareizticīgā baznīca ir stipri «amerikanizējusies». Es uzzināju, ka Svētās Uspenskas baznīcas māsu apvienība rīko «pēcpusdienas tēju» N. Ļipinskas baleta studijā, bet pareizticīgajā Sv. Andreja baznīcā notiek koncerti ar garīgo un laicīgo daļu. Laicīgajā daļā — ukraiņu dziesmas un ukraiņu dejas Deividas kundzes un Frankovska kunga baleta grupu izpildījumā. Pēc koncerta baznīca rī.ko ballītes ar mājas bufeti.

Līdz tvistam šejienes pareizticīgā baznīca vēl nav nonākusī, bet hopaku jau dejo …

Bet amerikāņu ielu sludinātāji — pie kāda izpildītāju žanra lai tos pieskaita?

Sevišķi daudz to ir svētdienas vakaros ieliņās pie Taimsa skvēra. Taču šīs publikas iemīļotākā vieta ir pie

Franklinas krājbankas sienas, kur milzīgi cipari «4ļ%>> atgādina, cik izdevīgi ir termiņa noguldījumi, bet vitrīnā redzama neliela Brīvības statuja ar uzrakstu: «Tā ir vienīgā sieviete, kurai nav vajadzīgi ietaupījumi.»

Seit svētdienās ap pusdienas laiku sāk pulcēties šie kungi. Viņi novieto uz trotuāra saliekamu metāla trijkāji ar ASV karogu, atver koferīti un izņem blbeli.

—    Tu, tu un tu! — norādot ar melno bībeli uz garāmgājējiem, tos uzrunā sirmgalvis ar pravieša bārdu.

—   Vai jūs domājat par savu dvēseli, es jums jautāju?

Tie, kurus viņš uzrunā, vīpsnādami paiet garām — pārītis, slīmests šaurās kovboja biksēs. Vecais vīrs tricina bārdu, viņam atpogāta virskrekla apkaklīte, izvalkātās kurpes sen nav redzējušas suku, bet ap daudz pieredzējušo platmali aplikta lente ar uzrakstu: «Dievs ir mīlestība.»

Viņš nevis runā, bet brēc. Sakarīga, mierīga runa nav piemērota Ņujorkas ielām.

—    Tātad jūs nedomājat par dvēseli, par dievu! Nē? Bet pasaules gals ir tuvu! Atjēdzieties, vēl ir laiks!

Mazliet tālāk stāv kāda meiča pelēkrūtainā mētelī, ar šķidriem, taisniem kā lāstekas, īsi apgrieztiem matiem uz pieres un neprātīgām acīm. Viņu ielencis puišu bars. Meiča izvēlējusies slidenu tematu: viņa cenšas atmaskot netikumus. Puiši viņai atbild ar skaļiem smiekliem, baksta to ar pirkstiem, palaiž dažādus jokus, no kuriem, tā vien šķiet, tūlīt sāks līgoties bankas nesatricināmās sienas.

Bet šai fanātiķei acis kvēlo kā moceklei. Viņa atgādina pieredzējušu noplukušu kaķi, kas atkaujas no nekaunīgiem šuneļiem. Liela auguma nēģeris polismens ielaužas rēcošajā pūlī kā tarans. Ielas pitija paliek viena pie sava trijkāja.

Bet pie stūra ir augstāka klase. Spilgti sarkanā saliekamā tribīnītē ar pulti un karogu uzkāpusi gadus piecdesmit veca sieviete ar sirmu matu oreolu, kas sastiprināti ar modernu metāla stīpiņu. Viņa nekliedz — tribīnītē jau tā viņu krietni paceļ virs pūļa. Viņa valdonīgi cenšas ietekmēt pūli, piesizdama ar imitētas krokodilādas kurpītēm. Kaut arī viņa nav sabiedrības dāma, taču tā zina savu vērtību. Un es atcerējos nostāstus par kādu sludinātāju, kuru aiz stūra vienmēr gaidīja grezna mašīna ar izdresētu uzpūtīgu šoferi.

Mazliet smidzina, gaiss mitruma piesātināts, bet septiņi dziedātāji nebaidās saaukstēties, viņi ir pieraduši. Viņu vidū ir kāda meiča, kas ik pēc brītiņa pārbola acis, un gadus sešdesmit vecs visai apbružāts džentlmenis, kas sevišķi cītīgi izdzied notis. So korīti vada blondīns ar mūzikholla dziedoņa manierēm. Viņš nu vairs nevar nesmaidīt, pat ja dzied par pastaro tiesu.

Ap desmit cilvēku apstājas un sāk dziedāt līdzi. Visa

šī grupa darbojas uz to pašu «4j%» fona.

Parasti es gāju garām ielu sludinātājiem, gandrīz neuzkavēdamies. Bet reiz tomēr mobilizēju savu pacietību. Pravietim ar sirmo bārdu, kurš šoreiz bija izgreznojis savu platmali ar lenti, uz kuras rakstīts: «Jēzus nekad nekļūdās,» — bija radies nopietns pretinieks. Viņš bija pārsteidzoši līdzīgs daiļrunīgajam misteram Dūlitlam no Sova «Pigmaliona» — tādam, kādu to redzēja maskavieši slavenā angļu aktiera tēlojumā.

«Dūlitls» no Četrdesmit otrās ielas bija ģērbies apvalkātā pelēkā uzvalkā ar nokarenām kabatām. Viņa kaklasaiti šķērsoja spilgti sarkanas svītras. Platmalei, kas bija iesūkusi sevī visu lietu un visus Brodvejas kvēpus, tomēr bija šauras, nokarenas maliņas, kas liecināja par vēlēšanos neatpalikt no modes.

«Misteram Dūlitlam» neapšaubāmi bija dabas dots ielu oratora talants. Viņš gan pacēla, gan pazemināja balsi līdz piesmakušiem čukstiem, dramatiski pārbolīja acis, spieda rokas pie sirds un pat lauzīja tās virs galvas.

— Jūs esat miruši! — viņš draudīgi šņāca. — Jūs esat miruši garīgi. Jā, jā, nesmejies jaunekli! Tu nejūties miris, tu atņirdz zobus. Bet arī līķis nejūt, ka tas ir miris, galvaskauss atņirdz zobus labāk nekā tu. Jūs visi esat iestiguši grēkos. Mūžīgās mokas liesmu jūrā — tāds ir liktenis, kas gaida visus grēciniekus. Paklau, tu, es tev saku, jūrniek, tu jau līgojies, lai gan vēja nemaz nav! Dievnama vietā tu biji iegriezies krogū. Bet vai tu zini, ka svētajos rakstos stāv rakstīts, ka nevienam dzērājam nav cerību uz mūžīgu dzīvošanu? Tavs stāvoklis dieva tā kunga vaiga priekšā ir daudz sliktāks, nekā tu domāl

Es skatījos uz sludinātāja sarkano degunu. Man šķita, ka viņa paša stāvoklis tā kunga vaiga priekšā nezin vai bija daudz labāks nekā iereibušajam jūrniekam, kurš, sparīgi nospļāvies uz sava atmaskotāja pusi, turpināja ceļu. Pa to laiku vecais nelga jau bija atradis jaunu jājamo zirdziņu.

— Atjēdzieties! — viņš brēca. — To es saku tiem no jums, kas savā sirdī simpatizē sarkanajiem! Dievs visu redz! Bargs būs tā kunga sods! Nav smagāka grēka par viņa augstās varas noliegšanu. Komunisti ir bezdievji. Viņus gaida sātana mūžīgā uguns, mūžīgās elles mokas! Vai tad jūs gribat mūžīgi vārīties verdošā darvā, es jums jautāju?

Beidzot, izgāzis visus lāstus pār bezdievju galvām, runātājs apklusa un, ar netīru kabatas lakatiņu noslaucījis pieri, ar uzvarētāja skatienu paraudzījās uz sirmgalvi, kuram bija pravieša bārda. «Kur nu viņam tikt līdzi «misteram Dūlitlam»,» es nodomāju. Bet pravietis nesāka brēkt: viņš saprata, ka viņa sāncensim ir daudz varenāka rīkle.

— Es pazinu kādu puisi, — mierīgā balsī uzsāka sirmgalvis. — Viņš tīrīja zobus rītos un vakaros. Viņš gulēja pie atvērta loga jebkuros laika apstākļos. Viņš samaksāja ārstam četrdesmit dolāru, un tas viņam izgrieza mandeles. Cigaretes? Viņš vienmēr ar laipnu smaidu atteicās no tām. Viņš nedzēra, draugi, viņš nezināja, kā garšo viskijs. Un viņš nomira trīsdesmit astoņu gadu vecumā. Viņš darīja visu, izņemot vienu. Viņš bija pieļāvis vienu vienīgu kļūdu: bija aizmirsis dievu! Neatkārtojiet viņa kļūdu!

Sīs runas laikā «misters Dūiitls» demonstratīvi žāvājās, plaši atvērdams savu muti ar šķirbainiem zobiem. Bet, tikko pravietis bija beidzis, vecais nelga atkal palaida to pašu skaņu plati par garīgajiem miroņiem. Te es pamanīju, ka viņš ne tikai nevar savaldīt mēli: dzeltenie plankumi uz biksēm dotu urologam iespēju diagnosticēt arī kādu citu viņa hronisko slimību.

Šodien svētdiena.

Nezinu, kā tā sākas priekšpilsētās. Es pazīstu tikai svētdienas Menhetenā, uz kurieni priekšpilsētu iedzīvotāji dodas, lai pavadītu laiku svētku izpriecās un, kā saka, baudītu grēcīgus priekus.

Agrā svētdienas rītā Ņujorkas centrs ir kā izmiris. Slēgti visi veikali un pat laikrakstu kioski: svētdienas laikrakstus sāk pārdot jau sestdienas vakarā. Tūristi vēl tikko pulcējas bariņos pie viesnīcu ieejām, pārspīlēti skaļi sveicinādami cits citu.

Vienu rudeni es dzīvoju istabā ar logiem uz Četrdesmit trešo ielu, kas nemaz nebija līdzīga savai trokšņainai kaimiņienei. Tur iepretim viesnīcai «Tudor» atrodas vecs dzīvojamais nams.

Apmākušos rudens dienu tajā vienmēr sagaida ar elektrisko gaismu. Svētdienās viņi sēž pie kafijas galda bez žaketēm, rakņājas pa avīzēm, glauda kaķus, lāpa zeķes, slauka putekļus ar lupatu, ducina putekļu sūcējus. Brokasto vieni paši un neēd pārāk daudz.

Tuvojoties pusdienas laikam, pie viena vai otra var sākties nelielas svētdienas dzīres ar kaimiņiem, kad saimniece cep torti pēc savas nelaiķes mātes vecu vecās receptes vai arī buras ap kaut kādu sevišķu tēju: vispirms uzlej verdošu ūdeni, pēc tam atdzesē ledus skapī, tad pārcukuro līdz šķebīgumam un visbeidzot izspiež katrā glāzē vesela citrona sulu. Šodien laikam dzīres notiks dzīvoklī, kur uz palodzes redzamas sarkanas ģerānijas, nākamajā svētdienā tās notiks pie kaimiņiem, kas pat visaukstākajā laikā guļ pie atvērtiem logiem, uz kuru palodzēm dažreiz mēdz gulšņāt pamatīgi nobarots Angoras kaķis.

Viesnīcas iemītniekam nav ko cerēt, ka kaimiņi viņu ielūgs uz dzīrēm, tāpēc lēnām dodos uz kafetēriju. Te ir tukšs un kluss, šad tad iešķindas paplātes. Kasierēm labprāt tīk papļāpāt ar retajiem pastāvīgajiem apmeklētājiem.

Bet cik neomulīgi jūtas šie kungi! Šodien tiem nav kur steigties. Viņi bez steigas apskata vitrīnas, izvēlīgi izraugās galdiņu, atver avīzi un… pa paradumam

momentāni iznīcina visu, kas salikts uz paplātes. Reizi par visām reizēm izstrādātais rīta maltītes ritms neļauj viņiem izgaršot pusizcepto sulīgo, mazliet asiņaino gaļas gabalu un kraukstošās salātu lapas. Viss tiek iznīcināts vienā mirklī, un kādu laiku apmeklētājs sēž pat ar mazliet apmulsušu skatienu. Viņš sēž kā statists debitants, nezinādams, kur likt savas rokas un laiku. Pēc tam viņš iemet divas niķeļa piecu centu monētas automāta spraugā un dzer otru glāzi svētku kafijas. Un ko lai tālāk dara?

Patiešām, ko lai tālāk dara? Darbdienās misters Smits, pabeidzis maltīti, steidzas uz kantori, lai taisītu sev vai citiem naudu. Viņš ir aizņemts. Viņš atgādina labi noregulētu mašīnu, kas nevar, nedrīkst apstāties pat uz minūti. Bet svētdienā?

Bet svētdienā misteram Smitam iestājas tas sevišķais stāvoklis, kuru mūsdienu amerikāņu pētnieki mēdz saukt par «bailēm no brīvā laika», «prieku neirozi» un vēl kaut kā sarežģītāk. Turpretim Aleksejs Gorkijs, kurš jau gadsimta sākumā bija pietiekami daudz novērojis grūtsirdīgo apjukumu, gandrīz nemieru, kas bija manāms amerikāņu sejās svētdienās, vienkārši pateica: cilvēkus iemācīja strādāt, bet neiemācīja dzīvot, tāpēc atpūtas diena viņiem ir grūta diena.

Misters Smits bezmērķīgi mīņājas pie slēgto veikalu skatlogiem. Pastāvējis pie skatloga, kas bāztin piebāzts ar žaketēm, viņš apskata kaimiņu skatlogā krāsainos kaklasaišu ūdenskritumus. Garlaicīgi… Varbūt aiziet uz Taimsa skvēru?

Bet arī slavenais Četrdesmit otrās ielas un Brodvejas krustojums ir tukšs. Vējš griež virpulī laikrakstu lapas un ietināmā papīra gabalus. Taču tuksnesīgais Taimsa skvērs jau brēc pilnā rīklē. Pa suvenīru bodīšu atvērtajām durvīm plūst uz pilnu skaļumu noregulēto magnetofonu skaņas, aicinādamas apmeklēt šīs bodītes.

Dažu bodīšu īpašnieki cenšas radīt iespaidu, ka viņi, mazākais, ir izputējuši biržā un šodien — tieši šodien, tikai šodien — ir spiesti par pasakaini lētām cenām izpārdot savas brīnišķīgās preces.

Lūk, kāds skatlogs ar nevērīgi pielīmētiem laikrakstiem, uz kuriem ar tinti lieliem burtiem uzrakstīts izmisīgs aicinājums: «Help! Close out!» («Palīdziet! Slēdzu veikalu!»)

Bodītē mētājas pa grīdu saplēstas kartona kārbas, auklu gali un tamlīdzīgi atkritumi. Ļoti patiesi attēlota steidzīgas likvidācijas aina. Un kā gan citādi! Bodītes īpašnieks iepraktizējies. Veselu gadu viņš diendienā simulē izputēšanu un steidzīgu izpārdošanu, ķerdams uz šīs makšķeres vientiesīšus, kas pirms aizbraukšanas no Ņujorkas sapērkas suvenīru krājumus.

Vai vēl kur citur pasaulē ir bezgaumīgāki un vienveidīgāki suvenīri nekā Ņujorkā? Bronzas Brīvības statujas un visu izmēru bronzas debesskrāpji, atklātnes ar izkrāsotiem ciļņotiem tās pašas Brīvības statujas un debesskrāpju attēliem, pelnu trauki ar Brīvības statujas bareljefiem, termometri, iestrādāti zeltītos debesskrāpjos… Tiesa gan, mēdz būt arī pikantas lietiņas, kas domātas speciāli jūrniekiem un lopu tirgotājiem, bet tās izvelk no letes apakšas.

No Taimsa skvēra nav tālu līdz Metropolitēna operai. Bet tur biļetes kož kaulā un turklāt diezgan sāpīgi: parterā tās maksā 25 dolārus, vislētākā — stāvvieta galerijā — 3 dolārus. Bet, atklājot sezonu, jau nu pavisam plēš deviņas ādas: biļete parterā maksā 50 dolārus (45 rubļus)! '

Taimsa skvērs jums piedāvā lētāku laika kavēkli — apskatīt «slavenu lietu muzeju». Milzis Pētera I augumā ar turbānu, platām austrumnieku biksēm un raga brillēm reklāmas nolūkā kvern pie ieejas un ar klusu nicināšanu noraugās uz pigmejiem, kas bāž pa kases lodziņu savus 50 centus.

Virs eksponātiem visur uzraksti: «Ja gribat — ticiet, ja negribat — neticiet.» Zem stikla kupola pārsteidzoši labi darināts japāņa tēls. Tas pat neizskatās pēc tēla, bet atgādina uz brīdi sastingušu nekustīgu cilvēku. Viņš raugās uz jums. Viņam ir īsti cilvēka nagi un zobi. Daži apgalvo, ka tas ir tēlnieka pašportrets, ka šis tēlnieks, vēl dzīvs būdams, izrāvis sev zobus, lai atdzīvinātu savu roku darinājumu. Ja gribat — ticiet, ja negribat — neticiet.

Apmeklētājiem rāda arī misionāra galvu, kurš bija nokļuvis pie mežoņiem, pasaules slavenāko briljantu — «Orlova» un «Lielmogula» kopijas, divviru «dzelzs jaunavu», cirvjus roku nociršanai un vispār — pilnu spīdzināšanas rīku komplektu, 168. lieluma zābakus. Tepat ir arī mistiskie Astrahaņas un Sibīrijas kroņi ar mirgojošiem, neīstiem dārgakmeņiem, kā arī Nikolaja II kroņa kopija. Varbūt krievu emigranti monarhisti šurp dažreiz atved savus mazbērnus un mazmazbērnus, lai modinātu viņos uzticīgu pavalstnieku jūtas.

—    Paraugies, Maikl, lūk, tā ir mūsu patvaldnieka galvas rota. Kad mūsu ķeizara imperatora — miers viņa pīšļiem — vārda dienā …

—I don’t want. .. Negribu … Nepatīk … — šņukst mazdēliņš un velk vectēvu pie nākamā eksponāta — divgalvaina telēna izbāžņa.

Un kur 'tagad lai iet? Protams, uz «Radio-City», kur jau pulcējas «kaučuka kakli», — šīs mūzikhalles apmeklējumus paredz visi klasiskie tūristu maršruti.

Ko tur šodien izrāda? Jauktu programmu «Slavas spārni»? Droši vien tas ir salkans teatralizēts stāstiņš par vienkāršu meiteni no prērijas, kas kļūst par baleta zvaigzni. Vai varbūt slavas spārni paceļ necilu ielas dziedātāju līdz Brodvejas teātra skatuvei? Pazīstam mēs šos muzikālos stāstus!

Bet uz skatuves valda pustumsa, peld pelēki mākoņi, redzama siena ar senebreju rakstu zīmēm. Raud čello, un nepazīstama, svinīgi skumja melodija sāpina sirdi. Tiek izpildīta «Kol nidre» — ebreju lūgšana, kas atgādina raudas. Tas ir rudens programmu tradicionālais sākums. Rudenī tiek atzīmēts ebreju jaunais gads, bet Ņujorkā un tās apkārtnē dzīvo apmēram trīs miljoni ebreju. Šoreiz «Kol nidre» izpildījumā es saklausīju sevišķi dramatisku niansi. Iespējams, ka šī melodija kaut kā saistījās apziņā ar nesenajiem notikumiem. Kādā no Ņujorkas rajoniem vietējie nacisti apgānīja divsimt pieminekļus ebreju kapos. Pie huligāniem atrada Hitlera un Eihmana portretus. Kādā citā rajonā uz sinagogas kāpnēm antisemīti zvēriski piekāva rabīnu Bernardu Eisdorferu, triju bērnu tēvu, kurš ne visai sen bija atbraucis pāri okeānam no Cehoslovakijas. Viņš no ievainojuma miris.

Cello apklust. Spilgta gaisma izkliedē mistisko pustumsu. Nolaižas cits aizskars. Bauslības galdiņu vietā tas izraibināts ar reaktīviem iznīcinātājiem. Uz skatuves kails naturālisms: īsts Sikorska sistēmas helikopters Nr. 44, kas pieder amerikāņu jūras kara flotei un nokrāsots zaļganā aizsargkrāsā.

Ap to stāv jūrnieku koris. Solists ar kapteiņa cepuri galvā dzied tenorā:

—    Iestājies flotē, apskati svešas zemes un burvīgas meitenes! Ja tu neesi cālēns, tad kļūsti par jūras lidotāju!

Tad, lūk, kā! «Slavas spārni» — tā ir speciāla programma, kas veltīta amerikāņu flotes gaisa spēku piecdesmitai gadadienai.

Tās nagla ir grezna pantomīma, kas parāda amerikāņu kosmonautu sekmīgu nolaišanos uz nezināmas planētas, kuru apdzīvo galvenokārt kordebalets. Sīs planētas iemītnieču galvenā pazīme bija uguntiņas, kas ik reizi iedegās zemāk par muguru, kad šīs daiļavas pieliecās.

Pēc tam kara kuģu būvētavu brīva līguma darbinieku pašdarbības vīru koris nodziedāja kantāti. Mākslinieciskā formā tā apgalvoja, ka piecdesmit gados flotes lidotāju kaujas gars nemaz nav izplēnējis, bet gluži otrādi — tas ir nostiprinājies, un slavas spārni nav zaudējuši savu jaunību un lokanību. Lai tie nebūtu tikai kaili apgalvojumi, tos pastiprināja ar kinohronikas kadriem: skatuves sānos uz ekrāna, no lidmašīnu bāzes kuģa klāja cita pēc citās pacēlās reaktīvās lidmašīnas, un zāli piepildīja to dūkoņa, rūkoņa un svilpoņa, ko pārraidīja stereofoniski.

Bet, kad no jauna iedegās gaisma, skatuve pārvērtās par lidmašīnu bāzes kuģa «Constellation» klāju, kas atkal bija izpildīts nevis nosacītā manierē, bet ar vislielāko tuvinājumu naturālajam. Atvērās trīs lūkas. No turienes pacēlās trīs reaktīvie iznīcinātāji, ap kuriem kustējās «roketsas» •— mūzikhalles slavenā ansambļa dejotājas. Klusi klaudzinādamas papēdīšus, balerīnas mazliet pasoļoja un pēc tam ķērās pie parastā darba — sāka ritmiski mētāt savas slaidās kājiņas.

Es noskatījos četras «Radio-City» programmas. Tajās bija daudz Brodvejas banalitātes un bezgaumības. Taču inscenētājiem, kaut vai to pašu «Slavas spārnu» iestudētājiem, nevar pārmest pilnīgu bezidejiskumu. Man pat šķita, ka šie kungi ne bez zināmas veiklības un ar pamatīgu nekautrību bija izmantojuši šo to no tās skatuves mākslas arsenāla, kuru viņi paši nokristījuši par «aģitāciju» …

Vai nevajadzētu ziedot svētdienas atlikušo daļu tēlotājai mākslai? Šodien Hugenheima muzejā ir izstāde: tēlniecības attīstība simt gados.

Pati muzeja ēka, man šķiet, nav līdzīga nevienai muzeja ēkai pasaulē.' To uzcēla Franks Raits. No ārpuses — cilindrs bez logiem, ar lēzeni nolaidenas, vienā vietā mazliet ieliektas spirāles izciļņiem. Nesaprotami? Skaidrāk pastāstīt nevaru. Varbūt to vēl varētu salīdzināt ar izvelkamu mednieku glāzīti, kain vienā sānā ir iespiedums.

Iekšpusē — pelēka cementa grīda, inkrustēta ar vara apļiem, kas saskaras, un strūklaka ar tikko dzirdamu šalkoņu. Seit dominē bāli dzeltena, maigi pelēka un balta krāsa. Spirāle vijas kā balta barjera uz augšu — uz kupolu. Caur tā stikliem redzamas debesis — zilas vai pelēkas atkarībā no sezonas.

Lifts jūs paceļ uz kupolu. No turienes sākas apskate. Jūs no turienes kāpjat lejā kājām.

Te nav ne zāļu, ne durvju, ne nožogojumu. Vietām gar sienām ir plati un zemi koka soli. Sur tur redzami zaļumi. Dažviet tie nokarājas no barjeras, citur aug nišās. Pati spirāle nav stingri noteikta, tās līnija novirzās vienmērīgiem izciļņiem. Ekspozīcijas izvietotas gar ārsienu. Uz šaurām plāksnītēm uzrakstīts mākslinieka vārds, priekšmeta nosaukums un gads, kad tas darināts.

Muzejs veltīts pēdējo simt gadu mākslai. Tajā tiek galvenokārt parādīti vēl dzīvo meistaru darbi. Ekspozīcijas laiku pa laikam tiek apmainītas. Seit izstāda eksponātus no privātām kolekcijām un no pašu mākslinieku kolekcijām. Šoreiz izstādes pamats ir 444 priekšmeti no Džozefa Hirtorna privātās kolekcijas.

Augšā — zem kupola — izstādīti agrāko laiku meistaru darbi. Te ir dažas Matīsa skulptūras, Degā dejotāju figūriņas, Ogista Renuāra darbi. Te ir arī varenā Rodēna darbi. Daudz Rodēna darbu.

Pikaso darbu vidū redzams «Pūcēns». Tā nagi ir no skrūvēm. Tas sametināts no dzelzs. Ja labi ieskatās — var manīt sakusušās naglas. Bet vispirms mēs redzam pūcēnu, kas, no kaut kā izbijies, uzmanīgi klausās.

Daudzos citos darbos turpretim redzamas tikai naglas, dzelzs un nemākulīgas metināšanas pēdas. Kāds tēlnieks ar FRA skolas pirmziemnieka meistarību kā mācēdams savienojis dažus dzelzs stienīšus un pie tumšās dzelzs piekāris nospodrinātu vara bumbieri. Izskatās pēc drēbju pakaramā. Taču tas saucas «Augļu koks».

—    Vai nav skaisti? — jautā savam ce]a biedram dāma ar mākslīgas ūdeļādas apmetni. Tas nenoteikti parausta plecus.

Apskatījuši kubismu, konstruktīvismu, nokļūstam mūsdienās.

Protams, gaumes ir dažādas. Dažas lietiņas man šķita interesantas: dekoratīvās konstrukcijas, kur bija mēģināts attēlot viegluma, lidojuma sajūtu, tiekšanos telpā. Bet vairums ekspozīciju …

Es skatos gan uz izstādītajiem tēliem, gan uz apmeklētājiem: izklaidīgi skeptiski smīni un pieklājīgi apvaldītas žāvas. Dažreiz kāds iesmejas. Te ļaudis iet ātrāk, it kā spirāles kritums te būtu stāvāks.

Pie sienas no resna baļķa nozāģēta ripa. Uz tās ir klucītis, kuru gribētos pārskaldīt. Trešais klucītis uzlikts virs tā šķērseniski. Tas kodināts ar kodni. Visa šī kokmateriālu kaudze saucas «Cirvja galva».

Lūk, plakanas taisnā leņķī lauztas figūras, it kā tās būtu izņemtas no veltņa apakšas. Bet galvas nav velmētas. Tās izskatās pēc vecajām tirgotāju puda bumbām ar rokturiem. Skaties no sāniem un brīnies: tur, kur vajadzētu būt acij, ir caurums. Bet nezin kāpēc katrai figūrai ir tikai viens caurums. Seit ir atliets — laulātais pāris.

Bet Džesons Silijs, lūk, patiešām ir titāns! Sākumā tā ari nesapratu, kas tas par pazīstamu krāmu te piesliets pie sienas — ar nosaukumu «Formālisms» vai varbūt «Formālistika». Sis ikrāms bija lielāks par cilvēka auguma, niķelēts, trijās vietās paplašināts, bet paplašinājumu locījumu vietās — cikcak veida metināšanas pēdas. Viens paplašinājums pamatīgi saplacināts, droši vien ar kalēja veseri.

Pienāca divi mazlict.iereibuši puiši.

—    Fords, — teica viens no viņiem un paklauvēja pa metālu.

—    Kreislers, — iebilda otrs un palūkojās uz skulptūru no aizmugures. — Interesanti zināt, vai viņš pats to stiepis šurp no izgāztuves?

Aizsargstienis! Nu, protams, tas taču ir automobiļa aizsargstienis! Amerikā, novietojot mašīnu stāvvietā, ir atļauts viegli pastumt ar aizsargstieni kaimiņa mašīnu, un laikam taču pati dzīve bija ieteikusi atjautīgajam tēlniekam gan faktūru, gan paņēmienu, kā iedarboties uz materiālu. Pie velna kaltu! Veseris un elektrometināšanas aparāts — lūk, mākslas noslēpumu atslēgas!

—    Nē, tas nav no izgāztuves, — dziļdomīgi piezīmēja pirmais mazliet iereibušais skatītājs, ar pirkstu bakstīdams rindā izvietoto samīcīto krāsainā skārda kaudzi. — Tas atstiepts tieši no avārijas vietas. Visu ir laidis darbā. Gan aizsargstieni, gan virsbūvi…

KVARTĀLS, KAS NEKAD NEGUĻ

Jaunais doktors Blads, talantīgais, bet neatzītais zinātnieks, atbraucis pie sava tēva uz klusu provinces pilsētiņu. Pēkšņi pilsētiņā sāk noslēpumaini pazust cilvēki. Atklājas sirdi stindzinoši notikumi: nelaimīgos nolaupa doktors Blads.

Viņu pārņēmusi ideja atdzīvināt mironi, transplantējot tam dzīva cilvēka sirdi. Alā starp krīta klintīm, virs kurām griezīgi kliedz kaijas, doktors ierīkojis slepenu laboratoriju. Iešļircinājis savam upurim preparātu, kas to padara pilnīgi nekustīgu, viņš dzīvam cilvēkam atver krūšukurvi un paņem rokās vēl drebošu sirdi.

Mēģinājumi neizdodas. Doktoram vajadzīgi arvien jauni un jauni upuri. Un šausmīgais liktenis draud pat jaunajai atraitnei, kurā paguvis iemīlēties fanātiskais doktors. Bet atraitne sāk kaut ko neskaidri nojaust. Izceļas strīds. Un tad doktors uzsāk šausmīgu eksperimentu. Viņš naktī dodas ar dzelzs lāpstu uz kapiem uņ izrok no kapa atraitnes vīra līķi, kurš pirms gada gājis bojā automobiļa katastrofā. Nelaimīgās acu priekšā — viņa ir sasieta, viņa šausmās dreb drūmajā alā — doktors izņem viņa nolaupītajam kapu sargam sirdi un transplantē to līķim. Līķis atdzīvojas. Viņš ir pilnīgi zaļš, 'pussatrūdējis, taču viņš ir tumšu kaislību pārņemts. Ieraudzījis blakus savai sievai nepazīstamu vīrieti, atdzīvinātais līķis greizsirdības lēkmē sāk žņaugt 'doktoru Bladu.

Šausmīgi? Pagaidiet, būs vēl trakāk!

Grūtniecei iešļircina spēcīgu čūskas indi. Viņa dzemdībās iet bojā. Bērnu izdodas glābt. Paiet gadi, un tas izaug par lokanu biklu meiteni ar dīvainām manierēm un aukstām acīm, kas nemirkšķina.

Pēkšņi ciemā sāk noslēpumaini mirt cilvēki. Atklājas sirdi stindzinoši notikumi: nelaimīgie iet bojā no čūskas kodiena; par čūsku laiku pa laikam pārvēršas šī meitene ar acīm, kas nemirkšķina.

Jaunu detektīvu, kuram uzdots izpētīt šo neparasto lietu, pārņēmusi ideja atrast noziegumu īsto vaininieku, jo viņš negrib ticēt, ka meitene, kuru viņš paguvis iemīlēt, patiešām var pārvērsties par čūsku. Taču viņš neskaidri sāk kaut ko nojaust. Vietējā burve, baismīga kā mironis, sātaniski smejot, dod viņam padomu, kā rīkoties briesmu brīdī. Kad meitene, satiekoties ar viņu kādā klajā vietā, pārvēršas par kobru, lai iecirstu zobus drosmīgā detektīva ķermenī, viņš čukst burvju vārdus un izrauj pistoli. Bliukš! Bliukš! Čūskas galva sašķaidīta, bet detektīvs redz zālē mirstošo meiteni ar aukstām asinīm un sastingušām acīm.

Iedegas gaisma. Cilvēki drebinādamies atstāj kinoteātri «Victoria». Tur rāda tikai «šausmu filmas», divas katrā seansā. Mēs redzējām filmas «Doktora Blada zārks» un «Sieviete čūska».

Šausmīgi? Pagaidiet, būs vēl trakāk! Pie' kinoteātra ieejas izlikti palielināti kinokadri no jaunajiem grāvējiem ar «monstru karaļa» Borisa Karlova piedalīšanos. Vampīrs sūc asinis no bezsamaņa guļošas skaistules kakla, skelets žņaudz kādu veci ar garu bārdu, divgalvains spārnots briesmonis grasās iecirst savus asos nagus jauneklim, kas ar virvēm piesiets pie staba.

Vieglprātīgi uzdzīvotāji, bezpajumtnieki, naktssargi un nakts klubu oficianti, kas atgriežas no darba, nekad nepērk biļetes uz kinoteātri «Victoria», kurš atvērts jau no paša rīta. Tur nevar izgulēties, tur rada tādas briesmu lietas, ka pēc tam pat ar miega zālēm neicmigsi. Šie skatītāji, kuriem visvairāk patīk ērts, mīksts krēsls, neiet arī uz kaimiņos esošo kino «Times square». Tā specialitāte ir kovboju filmas. Kas nu tur var būt par nosnaušanos, ja ik brīdi no ekrāna atskan šaudīšanās!

Toties kinoteātrī «Apollo» ir jauki! Tur rāda tikai ārzemju filmas. Tās nedublē, jo tas dārgi maksā, bet dod paskaidrojošus uzrakstus angļu valoda. Klausoties nepazīstamu, nesaprotamu valodu, var lieliski nosnausties, vēl jo vairāk tāpēc, ka šo kino galvenokārt apmeklē ļoti mierīga un klusa publika. Seit no visas Ņujorkas pulcējas kurlmēmie, kuriem kino tā arī palicis «lielais mēmais», kas, tāpat kā Mērijas Pikfordas laikos, notiekošo paskaidro ar žestiem un uzrakstiem.

«Victoria», «Times square», «Apollo», «Lyric», «Selvin» un vēl daudzi citi kinoteātri, kuru nosaukumus es neatceros, sablīvējušies visi vienā vielā. Tie aizņem Četrdesmit otras ielas abas puses Taimsa skvēra tuvumā. Tas ir kvartāls, kas nekad neguļ un kur nekad nenodziest gaisma pie desmitiem uzņēmumu, kuri piegādā garīgo barību neizvēlīgajiem skatītājiem.

Fotografējot naktī šajā kvartālā, jaiztur mazāk nekā •dienā. Elektroenerģiju šeit patērē izšķērdīgi, bet bez

izdomas. Gaismas te ir bezjēdzīgi daudz. Katra kinoteātra ieejas priekšā ir garš balkons, kas pārkāries pari trotuāram un no vienas vietas nobakstīts ar spuldzītēm. To pietiktu Smitvilas vai Smitboro svētku iluminācijai. Tāda pati aina ir ari uz citiem balkoniem. Spuldzītes apgaismo filmu nosaukumus un populāro aktieru vārdus, reklāmas fotoattēlus un afišas ar īsiem, vilinošiem uzrakstiem.

Filma «Paldies mu|ķim». Tās īss raksturojums: «Tajā ir puspatiesība un sakropļota dzīve, nelaimīga mīlestība un šausmīgs naids, kas padara dienu bīstamu, bet nakti — murgainu.»

Jus nevēlaties puspatiesības un nelaimīgas mīlestības maisījumu? Tad noskatieties sporta filmu, par kuru izteiksmīgi teikts, ka tā uzņemta «bez drošības ierīcēm». Vai varbūt vēlaties noskatīties filmu «Nekauņa» ar pazīstamo «seksbumbu» galvenajā lomā: «Pa televīziju jūs kaut ko tamlīdzīgu nekad neredzēsiet! Tikai pieaugušajiem!»

Bet turpat kaimiņos izrāda filmu «Balodis, kas iekaroja pasauli». Laikam kaut kas pacifistisks? Slikti jūs pazīstat kvartāla gaumi, kurš nekad negu|: «Beidzot filma, kas sagādās jums baudu! Ar seksu pildīta itāliešu «odziņa»!»

Citā kinoteātrī izrāda filmu «Paradīze dabā». Kailu cilvēku attēli, kam aiz tikumiskiem apsvērumiem zināmās vietās uzlīmētas glītas melnas zvaigznītes. Taču reklāma liek nojaust, ka uz ekrāna zvaigznīšu nebūs: «Tikai pieaugušajiem! Saules cienītāju nometne, kas parādīta tik atklāti, cik vien tas iespējams. Skats uz visneparastāko — nūdistisko dzīves stilu!»

Vārds «nūdisms» cēlies no angļu vārda «nude» un tas nozīmē «kails». Nūdisti saka: kailums ir skaists un dabisks — staigāsim kaili! Tur, kur klimats atļauj, tuvināsimies saviem senčiem Ādamam un Ievai!

Koroļenko pēc Amerikas apmeklējuma stāstīja par kādu lauku komūnu, kuras locekļi reiz braukuši uz gada tirgu. To vidū bijis jebkura apģērba dedzīgs pretinieks. Viņš lepni uzrausies kādā no vezumiem. Taču katrs pretimbraucošais fermeris centās viņam stiprāk uzšaut ar pātagu. Gada tirgū nūdistu gribējuši iesēdināt mucā, apvārtīt putnu spalvās un pēc tam uzrīdīt viņam suņus. Taču, kā to liecina filma «Paradīze dabā», laiki mainās.

Starp citu, arī pie mums kādreiz bija nūdisti. Tie parādījās modernajos Krimas kūrortos pirms pirmā pasaules kara. Nākamais uzliesmojums bija vērojams nepa laikā. Bija pat kaut kas līdzīgs biedrībai «Nost kaunu!». Milicija sodīja plikos ar naudas sodu un ziņoja par viņu nepiedienīgo uzvedību darba vietās.

Tagad nūdisms ir modē Rietumos. Kāda tad īsti ir tā «Paradīze dabā»? Samaksāju pusotra dolāra.

Filma ir krāsaina. Visparastākais kantoris ar daurumotājiem un telefoniem. Bet sekretāre tajā sēž, kā no mātes miesām nākusi. Tā ir nūdistu nometnes pieņemamā istaba. Pēc tam jau kailie piepilda visu ekrānu. Nometnē dabas klēpī visi izliekas nemaz nemanām savu tuvāko kailumu. Atgaiņādamas ar zariņiem mušas, divas kailas dāmas tenko par trešo. Plikie rīko konkursu par labākajām gūžu līnijām, locīdamies lietišķās kailās žūrijas priekšā, kuras rīcībā ir mērinstruments. Filmas nākamās trīs daļas ir apnicīgi garlaicīgas — tur parādīta peldēšanās, skraidelēšana pa mežu, puķīšu lasīšana.

Apmēram piektajā filmas daļā divām kailulēm diezin kāpēc piedzimst bērni. Tas tiek uzņemts kā kaut kas pilnīgi pretdabisks. Viss bija tik pliekani tikumīgs un uzsvērti neseksuāls, ka sāk rasties doma par bezgrēcīgo ieņemšanu.

Varētu domāt, ka nūdisms radies kā protests pret svētulīgu morāli. Bet kas to deva? Tur nav nekā tamlīdzīga, jo pašā nūdismā ir velnišķīgi daudz svētulības. Dzer augļu sulas, iepriekš izģērbušies kaili, — tas arī ir viss protests …

Turpat blakus «Paradīzei dabā» rāda filmu par paradīzi visā nopietnībā. Te demonstrē filmu «Ķēniņu ķēniņš», kas uzņemta pēc četru autoru: evaņģēlista Mateusa, evaņģēlista Marka, evaņģēlista Lūkasa un evaņģēlista Jāņa scenārija. P'ilma stāsta par Jēzus Kristus dzīvi no dzimšanas līdz krustā sišanai. Dabas skati uzņemti Palestīnā. Masu skatos piedalījušies desmilicm tūkstošu cilvēku. Kritiķi ar retu vienprātību atzina krāsainās lentes augsto kvalitāti, uz kuras uzņemta filma, taču atzīmēja, ka Poncija Pilāta un triju bandītu tēli jāuzskata par strīdīgiem, ne visai atbilstošiem četru scenāristu evaņģēlistu iecerei.

Es netiku redzējis nekad neguļošā kvartāla kinoteātros filmas par mūsu zemi. Bet šādas filmas ir. Kādas filmas saturu, kura pārsteidz ar ieceres dziļumu un Holivudas lielo informētību par visu, kas notiek mūsu zemē, es sniedzu kāda laikraksta atreferējumā: tiesa gan — ironiski parodiskā.

Kādam jaunam amerikānim uzdots nogādāt «brīvajā pasaulē» izcilu padomju zinātnieku. Zinātnieks dzīvo netālu no Maskavas, ciematā Paseika pie Donas, pie neapdzīvota uzkalna, uz kura pirms revolūcijas dzīvojuši divi kņazi, kaut kādi brāļi Karamazovi. Zinātnieku apsargā krievu skaistule Nataša Nataševiča. Viņa ir čekas aģente. Taču Natašas Nataševičas sirds nav no akmens, un viņa iemīlas skaistajā amerikānī. Tad iemīlējusies meitene uzspridzina gaisā čeku un nolemj bēgt kopā ar iemīļoto, kompānijas pēc paķerdama līdzi arī izcilo zinātnieku. Veikli pārģērbušies par kolektīvajiem fermeriem, visi trīs laimīgi pāriet robežu.

Amerikā ir arī labas filmas. Dažas no tām mēs esam redzējuši festivālos, daļa apstaigājusi mūsu zemes ekrānus. Bet labu filmu ir maz. Sarūgtinoši maz. Var nedēļām ilgi klaiņot no viona kinoteātra uz otru un tā arī neredzēt nekā vērtīga.

Un te es atkal gribu izmantot Dcivida Saskainda kunga liecību, kurš, protams, amerikāņu kino pazīst daudz labāk par jebkuru ārzemnieku, kas noskatījies pusotra vai divus desmitus filmu.

Saskainda kungs uzskata, ka Savienoto Valstu kinematogrāfijā garīgi mazvērtīgais piepildījis, burtiski, visu, ka labas filmas sastāda ne vairāk par pieciem procentiem no Holivudas produkcijas. «Viss pārējais ir blēņas, piemēram, tāda tipa filma kā «Es biju asinskārs mīļākais»; lēta bībeles drāma, kura, es ticu, drīz parādīs Jūdasa Iskariota dzīves stāstu; filma «Izpētīsim savu slimo dvēseli, un mēs redzēsim, kā nomiris sekss». Saskainds sašutis par filmām, kuru nolūks ir izdabāt muļķa pusaudžu gaumei, kuriem šāda bezgaumība patīk ne mazāk kā viņu populārās mūzikas bezgaumība.

«Sie tā saucamās Holivudas mākslas paraugi nepelna pat nicināšanu,» saka Saskainds.

ATKAL TAS PATS KVARTĀLS

Uz kvartālu, kas nekad neguļ, mēs šodien dodamies divatā.

Ka jau pieredzējis, rūdīts ņujorkietis, es vedu turp žurnālistu D., kurš pirmo reizi nokļuvis pari okeānam. Viņš ir jauns, uzņēmīgs pret iespaidiem, daudz lasījis par Ameriku. Tagad viņš to visu grib redzēt ar paša acīm un pēc iespējas ātrāk.

Šodien laiks nav piemērots pastaigām, bet D. nerimstas.

—    Nu, lūdzu jūs… Varbūt tāds laiks turēsies divas nedēļas. Es taču esmu atbraucis tikai uz divām nedēļām.

Ejam. No pelēki dzeltenīgajām vakara debesīm smidzina sīks lietutiņš. Uz slapjā asfalta visu nokrāsu atspul'gi. Pie aptiekam uz pakaramiem izlikti lietus mēteļi vienai reizei, kas darināti no ļoti plānas plastmasas plēves. Pārnākot mājās, tos gluži vienkārši iemet atkritumu tvertnē.

Kinoteātri D. neinteresē. Viņš domā, ka amerikāņu filmas tas varēs noskatīties arī Maskavas kinonamā. Viņš grib redzēt Ņujorku vakarā.

—    Darīsim tā. Pieņemsim, ka mēs abi esam provinciāļi no Viskonsinas. Dolāru mums maz, bet mēs gribam apskatīt visu, par ko pēc tam varēsim pastāstīt savai ģimenei. Esat ar mieru? A! Kas tad tas?

Viņš metas pie kādas Ņujorkas uzkožamo pārdotavas spilgti apgaismotā loga. Tieši pie loga divi itāliešu brīnumdari ar melnām Ūsiņām un nosvīdušām sejām rāda triku: rullē mīklas gabalu, met to gaisā, izstiepj arvien plānāku un plānāku. Tas jau uzlido pāri galvai — puscaurspīdīgs pret gaismu. Beidzot tas nokrīt uz galda. To nekavējoties noziež ar eksplozīvu piparu, saberzta siera un tomātu pastas maisījumu, pēc tam iegrūž karstā cepeškrāsnī. Trīs minūtes, un pica — itāliešu pirāgs — jau ir zem naža. Bet brīnumdari paķer nākamo mīklas gabalu, un viss sākas no jauna.

—    ā! — ievaidas mans ceļa biedrs. — Nogaršosim? Būtu muļķīgi nenogaršot.

Es jau arī pats sen esmu kļuvis par brīnišķīgas pica.s cienītāju. Apsvilinādamies ar karsto mīklu un piparoto pildījumu, aprijam trīsstūrainos pīrāga gabaliņus. Oficiants klusēdams noliek uz vaskadrānas divas apsvīdušas glāzes ar dzērienu «pina-kolada».

—    Mēs taču to neesam pasūtījuši? — jautājoši skatās uz mani D.

—    Tik un tā mēs būtu pasūtījuši, un viņš to zina. Nav tāda cilvēka, kas negribētu tūlīt pēc picas dzēst ugunsgrēku kuņģī.

Picērijā — tā sauc tamlīdzīgas uzkožamo pārdotavis — ir daudz ļaužu. Te ir kaut kadas meičas, kas uzmanīgi aplūko ienācējus. Puisis ļoti raibā pinkaina svīterī par kaut ko itāliski runā ar brīnumdariem pavāriem. Divi puertorikaņi ar olīvkrāsas sejām pusbalsī sarunajas pie tukša galdiņa kaktā. Cik varēju spriest, tā bija parastā publika.

D. velk mani aiz piedurknes: nav ko zaudēt dārgo laiku, ja jau pica ir apēsta. Iznākam vakara ugunīm izkrāsotajā biezaja miglā. D. iet garām kino reklāmām: vēlāk, vēlāk! Bet kas ir šajas mazajās bodelēs, kuras atgadina spraugas?

Sajās spraugas pārdod tabaku, suvenīrus un kaklasaites. Virs kāda skatloga neuzkrītoša izkārtne — «Pasaules kaklasaišu centrs». Kāds cits skatlogs pieblīvēts ar neīstiem indiāņu amuletiem, kurus izgatavo Japānā un piedāvā visu zemju tirgotājiem. Te ir «miera pīpes», tabakas maki, tomahauki, indiāņu virsaišu galvas rotas ar spalvām no sintētiskās šķiedras.

—    Palūgsim, lai parāda pāris skalpu! Vai viņiem ir skalpi, kā jūs domājat? — smejas D.

Uzņēmums «Aizraujošas spēles». Durvis līdz galam atvērtas. No turienes plūst kaut kādas modernas kakofoniskas džeza melodijas rēcieni un zviedzieni.

— Ieiesim? — mani velk D. — Kāpēc lai nepapriecājamies? Vai varbūt jūs jau esat atēdies šejienes izpriecas? Atzīstieties!

—      Nav nekā interesanta, — es viņam nevērīgi saku.

—    Bet ja jūs vēlaties .. .

Liela piespļaudīta zāle ar betona grīdu. Tas ir it kā ielas turpinājums. Visās malās uzstādīti automāti, kas gatavi jums sagādāt veselu kaudzi prieku.

D. apstājās pie stikla būdas, kur zīlē kārtis čigāniete, kas ne bez meistarības izgatavota dabiskā lielumā. Melns diezgan baismīga izskata kaķis tup viņai pie rokas. «Ko pareģos vecmāmuļa?» — tā vēstī uzraksts uz būdas.

— Jā, ko tad īsti viņa pareģos? — jautā D.

— Neko viņa jums nepareģos, kamēr jūs, lūk, šeit neiebāzīsiet niķeļa gabalu. Piecus centus — esiet tik laipni.

Nošķindēja monēta — un, skat, vecmāmuļa atdzīvojas, krūtis cilājas, it kā kāri velkot gaisu, rokas jauc kārtis! Arī kaķis par to pašu naudu uzmet kūkumu.

— Nu, ko tad viņa klusē? Tas nav labi no viņas puses! A — viņa atbild rakstiski!

D. paķer kartona gabaliņu, kas tiek izsviests pa spraugu būdiņas sānos. Uz tā attēlota plauksta ar noslēpumainām līnijām. Vecā čigāniete uzminējusi mana ceļa biedra raksturu ar tādu gaišredzību, kuru varētu apskaust pat kadru daļa.

«Jūsu roka rāda,» bija rakstīts uz kartona, «ka jūs ļoti mīlat baudīt dzīves priekus. Tāpēc arī jūsu sapņi mēdz būt tādi dīvaini.

Jūsu laimes dienas ir svētdiena, ceturtdiena un tā diena katrā mēnesī, kura atbilst jūsu dzimšanas dienai, izņemot mēnesi pirms un pēc tā mēneša, kurā esat dzimis.»

— Ā-ā, redziet, svētdienas un ceturtdienas, — priecājas D. — Šodien tieši ir ceturtdiena. Būtu bijis muļķīgi nepamēģināt…

Un viņš pamāja ar galvu uz to pusi, kur lēdijas un džentlmeņi spēlē pinbolu. Viņi sēž pie slīpiem galdiem, kas novietoti gar sienu, un ripina lodītes bedrītēs. Jāieripina tā, lai izveidotos noteikta kombinācija.

Jāatzīstas, es nekad nevarēju saprast, kas īsti šurp vilina spēlmaņus. Aprēķināt lodīšu kustību, kas ar rikošetu atlec no maliņām un ripo pa slīpo dēli, ir diezgan grūti. Tātad jāspēlē akli, paļaujoties uz laimi? Taču azarts nav manāms, spēlmaņu sejās vērojama Joti garlaicīga izteiksme. Bet laime? Vai tad var saukt par laimi, ja jūs laimējat muļķīgu vāzi, golfa nūju, bronzas Brīvības statuju vai atklātņu komplektu? Ta laikam ir vienkārša laika nosišana.

—Nē, — es enerģiski satvēru D. aiz elkoņa, — pamēģināsim labāk nākamajā laimīgajā dienā, kuru jums pareģoja vecā čigāniete.

Mēs gandrīz gribējām doties uz istabu, kur notika «Profesora Heklera blusu cirka» izrāde. Bet D. teica, ka viņam nesagādā nekādu prieku pagājušā gadsimta apriņķa gada tirgus balagāna izrāde. Viņu vilina modernā tehnika. Un viņš mani aizvilka pie atrakcijas «Mēness raķete».

—    Paskat tik, Kanaverālas ragā vēl nav, bet šeit — lūdzu!

Viņš ielīda kabīnē, iezvēlās sēdeklī un sāka kustināt sviras, mēģinādams nosēsties uz Mēness. Caur iluminatora lodziņu viņam parādījās aukstā Mēness ainava. Es to ļoti labi zināju, jo reiz arī es nenocietos…

Pēc sekmīgas nolaišanās uz Mēness D. nolēma nopirkt žetonu, kas piespraužams pie žaketes vai mēteļa atloka. Te bija visdažādāko lielumu žetoni, kas paredzēti jebkurai gaumei un jebkurai situācijai dzīvē: «Es ienīstu darbu», «Padejosim tvistu», «Man vajadzīga mīlestība», «Esmu dzimis skandālam», «Pie velna skolu!», «Vajadzīga meitene, var būt arī nepieredzējusi», «Es ienīstu seksu», «Es dievinu seksu», «Man vajag, lai mani mīlētu».

D. svārstījās starp žetonu «Es esmu bītlītis» ievārījuma trauciņa lielumā un žetonu ar uzrakstu «Es ienīstu darbu». Pa to laiku pārdevējs, teatrāli paskatījies uz visām pusēm, izvilka no letes apakšas kaleidoskopam līdzīgu caurulīti un slepeni to pasniedza man. Ielūkojies tajā pret gaismu, es varēju pārliecināties, ka ziņojumi par to, ka Ņujorkas policija sekmīgi apkaro pornogrāfiju, ir vismaz stipri pārspīlēti.

—    Es to piespraudīšu, kad man uzdos savākt palīgmateriālus cienījama autora rakstam, — teica D., norēķinoties par žetonu, kurš liecina, ka viņš ienīst darbu.

—    Bet jūs teicāt, ka te kaut kur pārdod velns viņu zina kādas grāmateles?

Tas ir tepat blakus «Aizraujošām spēlēm». Neliela izkārtne — «Lietotas grāmatas un žurnāli». Pazīstu es šīs grāmatas un žurnālus! Reiz, nezinādami, kas par lietu, mēs gribējām šeit iegriezties ar padomju žurnālisti Natāliju Sergejevnu S., kura meklēja kioskos jau izpārdotu kaut kāda nedēļas žurnāla numuru. Bet, tikko es atvēru durvis, palaizdams pa priekšu Natāliju Sergejevnu, veikaliņa īpašnieks izsteidzās mums pretim, brīdinoši pacēla roku, sāka kratīt galvu un murmināja: «Tikai vīriešiem! Tikai vīriešiem!»

Pastāstīju to D. Viņš bija saintriģēts. Ieejam. Pie sienas uzraksts — «Jaunāki par 21 gadu netiek apkalpoti». Blēņas! Lūk, divi pusaudži rakņājas pa kartotēku kastēm. Arī D., protams, tūlīt devās turp. Bet tur aizlīmētās celofāna aploksnēs ir ne visai apģērbtu daiļavu fotoattēli komplektos pa ducim un pusducim.

Pārdevējs, izdzirdējis nepazīstamu valodu, tūlīt nojauš, ka mēs esam ārzemnieki.

—    Kungi saprot — tur iekšā ir pikantas kartītes? — viņš mums saka, sizdams knipjus.

Arī daļa grāmateļu, ar kurām pieblīvēti plaukti, ir aizlīmētās celofāna aploksnēs — protams, ne jau tāpēc, lai tās nenosmērētu. Tas ir mazs psiholoģisks triks. Vispirms nopērciet, pēc tam apskatiet.

Celofāna aploksnēs slēpjas grāmateles ar «visvilinošākajiem» vākiem, piemēram, «Ilustrēta seksa tehnika». Neizvēlīgs «odziņu» cienītājs uzķeras uz šīs makšķeres. Mājās, nepacietīgi atvēris celofāna aploksni, viņš pārliecinās, ka ir nopircis populāru lekciju par dzimumdzīves higiēnu, kas ilustrēta ar attēliem no ginekoloģijas mācību grāmatas. īsti pornogrāfiskas lietas nepārdod atklati, neizliek uz letēm.

Tiesa gan — arī tās grāmatas, kas redzamas plauktos, nav domātas lasīšanai klostera cellē — «Homoseksuālā revolūcija», «Interesanti un neparasti mīlas sakari», «Erotikas enciklopēdija», «Homoseksuālisms

Amerikā», «Sievietes bez vīriešiem», «Homoseksuālisms no kultiiras viedokļa-», «Seksuāla dzīve Austrumos», «Vīrieši manā dzīvē» …

Te ir arī kaudzes žurnālu ar kailām un puskailām sievietēm un … vīriešiem! Pēdējie ir vai nu supermeni ar lieliski attīstītu muskulatūru, vai arī gluži sievišķīgi skaistuļi ar gariem matiem.

Kailas sievietes — to drīkst, kaili vīrieši — arī; tikai viņi nedrīkst būt uz viena fotoattēla vai uz viena zīmējuma intīmās pozās. Seit novilkta tikko manāma robeža starp plaši izplatīto puspornogrāfiju un mazliet apkaroto pornogrāfiju. Literatūrā šī robeža jau sen izzudusi. Grāmatas, kur viss tiek saukts īstā vārdā, turklāt neķītra žargonā, brīvi pārdod ne tikai šādās bodelēs, bet arī jebkura visaugstākās klases grāmatnīcā. Tāds, piemēram, ir Henrija Millera romāns «Vēža trops».

Mans ceļa biedrs ir pārsteigts:

—    Ziniet, es, protams, esmu par to lasījis. Bet nekad nedomāju, ka tas viss notiek tik atklāti, tik riebīgi. «Homoseksuālā revolūcija»! Tpū!

—    Jūs taču pats lūdzāt parādīt jums, bet tagad spļaudaties, — es saku. — Tomēr ieiesim kaimiņa bodītē.

Šoreiz mēs nevis vienkārši atveram durvis, bet nokļūstam melnās un baltās maģijas pasaulē. Te patiešām derētu turēt upi uz kociņa, nolikt nodzeltējušu galvaskausu pie kases un aiz letes vajadzētu stāvēt zvaigžņu tulkam ar sirmu bardu.

Pa šādām un tamlīdzīgām durvīm ņujorkieti droši vien iegrūž viņa apkārtējās dzīves stingrais racionālisms. Debesskrāpjos taču nav neviena spoka, kādi mitinās vecas, labas Anglijas visvairāk panīkušajā pilī. Bet cilvēks, kas mitinās dzīvoklī ar automātisku trauku mazgajamo ierīci un krāsaino televizoru, dažreiz izjūt tieksmi saskarties ar viņpasauli, ar kaut ko noslēpumainu un neizskaidrojamu. Tad viņš dodas uz šādu bodeli un sākumam nopērk «Okultisma enciklopēdiju», kur apgaismoti visi misticisma, metafizikas, spiritisma, maģijas un demonoloģijas aspekti. Viņš sazinās ar astrālas zinātnes koledžu. Viņš uzzina visslavenāko spiritistu adreses, kuri prot izsaukt mirušā garu desmit minūtes pēc seansa sākšanās. Viņš zvana uz vienu no diviem simtiem Ņujorkas pareģu un zīlnieču kantoriem, lai vienotos par pieņemšanas stundām.

Bodelē, kurā es ievilku D., pārdod melnās maģijas lubu literatūru spīdīgos vākos. Redzamā vietā izliktas grāmatas «Dažādu sapņu 875 izskaidrojumi», «Astroloģijas atslēga», «Sapņu pasaule», «124 gadījumi, kad pareiza sapņu izskaidrošana nodrošina panākumus dzīvē», «Zvaigžņu ceļvedis Zodiaka zīmes)».

Taču pati galvenā, visejošākā prece ir horoskopi, no pavisam plānām grāmatiņām līdz diezgan pabieziem sējumiem, apmēram tādiem kā vidēja apjoma detektīvu romāns.

—     Bet tas taču atgādina viduslaikus! — iesaucās D.

—     «Mūsu mikrofons uzstādīts Ņujorkas pazīstamā sapņu izskaidrotāja un horoskopu sastādītāja veikalā.» Nebūtu slikti palaist šādu pārraidi pa Maskavas radio! Bet labāk nopirksim kādu grāmatiņu, ko?

Nolēmām pirkt manu horoskopu. Ne jau personīgo, tas pārāk dārgi maksā, to var atļauties tikai bagātnieks no Piektās avēnijas. Mums vajag kaut ko vienkāršāku, lētāku…

—    Ar ko varu pakalpot? — jautā pārdevējs. — Misters vēlas horoskopu? Kad misters dzimis?

—    Es? Trīsdesmit pirmajā decembrī.

—    A, tieši Vecgadā! Jūs esat Mežāzis!

—    Kā, lūdzu?

—    Lūdzu, mister, tas ir jums vajadzīgais horoskops. Redzat? «Dzimušiem laikā no 21. decembra līdz 9. janvārim.» Bet tā ir Mežāža zīme, redzat? Jūs esat dzimis zem Mežāža zīmes.

Melnā aplī uz spilgti sarkana vāka attēlots kaut kas līdzīgs radikāļa zīmei, bet augšējā līnija dīvaini izlocīta kā rags. Lieliem burtiem iespiests «Jūsu 1963. gads, diena pēc dienas. Horoskops un rakstura analīze.» Un zem tā sīkākiem burtiem: «Nākotnes pareģojums personīgi jums pa mēnešiem un dienām. Veseliba, darbs, bagātība, mīlestība, skaistums, ceļojumi, precības, veiksmīgas biznesa dienas un stundas.»

—    Tūlīt mēs precīzi uzzināsim, kad jums jāsāk uzpirkt zemes gabalus Kalifornijā, — man pamirkšķina ar aci D. — Jus nedrīkstat palaist garām savu veiksmīga biznesa stundu!

Horoskops vispirms pastāsta par manu raksturu. Tas apgalvo, ka es esot godkārīgs un nelokāms savos lēmumos, ka nekad neapmierinos ar sasniegto un cenšos taisīt savu biznesu pēc iespējas labāk.

—    Horoskops jums glaimo! — uzjautrinās D. — Skatieties, kas tur tālāk teikts: «Ja jūs esat spēcīgs Mežāzis, tad jums ir gaišs prāts.» Bet man jūs jāsarūgtina: blakus gaišajam prātam sakarā ar piedzimšanu zem Mežāža zīmes jums draud dažas nepatikšanas. Te tieši pateikts: «Jums var būt kalcija trūkums, bet tas var atstāt iespaidu uz zobiem. Jums var rasties ādas problēmas.» Atzīstieties — vai jums patiešām rada bažas ādas problēmas?

Pārdevējs skatās uz mums ar lielu neapmierinātību. Viņš nesaprot, ko īsti mēs sakām, bet viņam nepatīk mūsu smiekli: melnā maģija ir nopietna lieta, un te nav par ko smieties.

—    Nē, es jums neieteicu vest šo horoskopu uz Maskavu! — turpina D. — Vai jūs domājat, ka jūsu sievai būs patīkami izlasīt, lūk, šo: «Parasti Mežāzis vīrs nav sevišķi cēls kompanjons savai dzīves biedrei. Viņš pēc dabas ir egoistisks, un, lai gan viņam ir daudz naudas, tas sievai neļauj brīvi rīkoties mājās»? Bet tālāk ir runa par bērniem; kā redzat — nekas nav aizmirsts, lūk: «Mežāža bērni izskatās vecāki par saviem gadiem .. .»

Bet viņu pārtrauc pārdevējs:

—    Atvainojiet, kungi. Man šķiet, ka būtu labāk ietīt šo grāmatu, ārā taču līst? Vai varbūt kungi vēl kaut ko vēlas?

Tas bija pieklājīgs mājiens. Mēs pateicāmies un izgājām no veikala. D. atkal kļuva nopietns. Viņš teica, ka, apmeklējot šādas bodeles, var zaudēt jebkuru cieņu vismaz pret Ņujorkas grāmatu izdevējiem.

Es viņu lūdzu nesteigties ar secinājumiem. Nebūtu pareizi domāt, ka amerikāņu grāmatu veikali tirgojas galvenokārt ar sapņu grāmatām, komiksiem, horoskopiem un puspornogrāfiskiem izdevumiem. Ņujorkā ir pirmšķirīgi grāmatu universālveikali, kur var nopirkt jebkuru pasaules klasiķu darbu tulkojumus, lieliskos sējumos izdotas monogrāfijas, jautras un krāsainas grāmatas bērniem.

Tikai pāris simt soļu no šīm bodelēm uz tās pašas Četrdesmit otrās ielas izdevniecība «Mac-Grow Hi 11» piedāvā savā veikalā daudz tehnisko grāmatu par visām zinātnes nozarēm, solīdas grāmatas, arī no krievu valodas tulkotas, jo, piemēram, mūsu mācību grāmatas un darbus par matemātikas teoriju šeit uzskata par klasiskiem.

—    Jā, protams, — pamāja ar galvu D. — Bet «Astroloģijas atslēga»! Nē, tas tomēr ir velns zina kas!

Sāka stiprāk līt. Šķita, ka apžilbinošajā gaismas plūsmā lidojošās lietus lāses pašas izstaro gaismu. Es aizvilku savu ceļabiedru pie slidenām kāpnēm, kas veda pazemē.

—    Kurp mēs ejam? Ceru, ka ne uz Lihtveisa alām? Es kādreiz lasīju par šīm drausmīgajām laupītāju alām.

Es nomierināju D. Mēs nokāpām nekad neguļošā kvartāla apakšzemes daļā, metro līniju iekšējo pareju plašajā pazemē.

Bet D. nerimās: protams, mēs esam Lihtveisa alās. Nu, kas tad tas par metro, ja tas atrodas pavisam tuvu zemes virsmai, bez eskalatoriem? Un dubļi? Un tad — kas tad tas? Stacija? Nē. Pārejas? Nē. Vesela pazemes pilsētiņa, pazemes alas zem vairākiem kvartāliem. Skatieties, te ir gan bāri, gan uzkožamo pārdotavas, gan frizētavas, kur laupītājiem noskūt bārdas. Bet tur tas tips, kas ar acīm izčamda garāmgājējus, vai tas nav īsts laupītājs?

—    Nu, labi, lai arī būtu Lihtveisa alas, — es samierinoši teicu. — Lai gan jūsu laupītājs droši vien ir norunājis satikšanos ar kaut kādu miss, un tas ari viss. Citu reizi mēs atnāksim šurp speciāli, lai izpētītu laupītāju tikumus. Bet šodien man vēl mazliet jāpasēž pie rakstāmmašīnas.

Un mēs devāmies uz vilcienu.

TAS PATS KVARTALS VEL NO VIENA VIEDOKĻA

Ja man būtu bijusi iespēja izlasīt pirms sava pirmā brauciena uz Savienotajām Valstīm Maikla Haringtona grāmatu «Cita Amerika», tad, domāju, ka tas būtu mani pasargājis rakstnieka un žurnālista uztverē no nepilnvērtības sajūtas, kas atņem ticību saviem spē: kiem.

Atceros, ka pirmajās dienās mani izsita no jēgas sajūta, ka paša acīm redzētie iespaidi neatbilst statistikas datiem par šo bagāto un nabadzīgo zemi, kuri bija labi iespiedušies atmiņā. Bagātība dūrās acīs, bet nabadzība bija kaut kur kautrīgi paslēpusies. Toreiz es vēl nezināju, ka pat amerikānim jāpieliek daudz pūļu, lai vienkārši pamanītu trūkumcietēju masas. Paradokss?

Bet, lūk, ko raksta Maikls Haringtons, žurnālists un sociologs, katoļu labdarības organizāciju darbinieks: nabadzīgā Amerika «tagad nomaskēta tā kā vēl nekad agrāk. Miljoniem tās iedzīvotāju ir sociāli neredzami pārējiem amerikāņiem.»

Vēl jo mazāk tie ir redzami ārzemniekiem, kas neilgi viesojas Amerikā. Un lieta nav tikai tā, ka nabadzība ieperinājusies sānis no galvenajiem tūristu ceļiem. Galvenais ir mūsdienu amerikāņu dzīves īpatnības, kas droši izolē un maskē nabadzību. Tā, piemēram, balts krekls un moderna standartpicgriezuma uzvalks šeit vēl nebūt nav labklājības pazīme un mēraukla. «Amerikā nabadzīgie ļaudis ir ģērbušies labāk nekā jebkur citur pasaulē… Savienotajās Valstīs ir daudz vairāk iespēju pieklājīgi apģērbties nekā sagādāt ciešamus dzīvokļu apstākļus, sagādāt uzturu un dabūt medicīnisko palīdzību. Pat tos, kas pelna grašus, var noturēt par cilvēkiem, kam labi klājas.»

Haringtons domā, ka šajā slavinātajā un ar pārspīlētu dižošanos reklamētaja zemē 40—50 miljonu cilvēku cieš trūkumu, pamazām izzūd no nācijas redzes lauka un kļūst arvien nenozīmīgāki politiskajā ziņā. Tā arī ir — Cita Amerika.

Nezinu, vai Haringtons ir ļoti plašā definējuma

«nabadzības kultūra» autors. Katrā gadījumā viņš ļoti plaši lieto šo terminu. «Nabadzība Savienotajās Valstis,» viņš raksta, «nav nekas cits kā kultūra, institūts, dzīves veids.» Ar to arī izskaidrojama tās stabilitāte. «Nabadzības kultūra» stingri notur cilvēkus burvju lokā, atņemot tiem izaugsmes un progresa iespējas. Tas, kas trūkumā dzimis, trūkumā arī mirs. Pļāpāšana par vienādām iespējām — tas ir viens, bet statistikas dati un objektīvi novērojumi dzīvē — tas ir kas cits.

Haringtona godīgo, pārliecinošo grāmatu izlasīju pēc braucieniem pāri okeānam, kad jau biju paguvis, kā man šķita, šo to redzēt un saprast. Un tomēr, lasot šo grāmatu, bieži vien noķēru sevi pie domas: «Velns lai parauj, kā tad man tas neuzkrita? Kāpēc es to nepamanīju?»

Droši vien vispirms jau tāpēc, ka šī Cita Amerika, kā saka Haringtons, ir nabadzīga ne tajā nozīmē, kādā to saprot, runājot par atpalikušām zemēm, kur cilvēki būtu priecīgi, ja tie varētu dabūt sausu maizes garoziņu, lai glābtos no bada nāves.

1958. gadā es redzēju Bagdādes nomali, tā saucamo sarifu — no ķieģeļu šķembām, palmu lapām, skārda gabaliem un ar māliem sapiķētām kartona kārbām celtu būdu rajonu. Neapzinīgi es sagaidīju, ka redzēšu kaut ko līdzīgu ari Ņujorkā. Bet kāds paziņa reiz mani aizveda uz ielu, kur bija gluži pieklājīgi mūra nami, tiesa gan — diezgan drūmi.

—Un tie ir grausti? — neticīgi jautāju es.

—Pagaidi, apskaties labāk, — atbildēja mans paziņa.

Mēs nesteigdamies sākām iet pa šo ielu. Ap stūri kaukdama iegriezās policijas mašīna. Un jums vajadzētu redzēt, cik daudz fizionomiju — gan izbijušos, gan ziņkārīgu — pēkšņi parādījās logos! Pa četrām vai piecām katrā! Kļuva acīm redzams, cik blīvi piebāztas šīs akmens kastes, kas iekšpusē sadalītas mazos kabūžos.

Un vēl vienu mācību par to, cik grūti izzināt lietas būtību cilvēkam, kas atbraucis no tālienes un vēro svešu dzīvi, tā sakot, nevis no iekšpuses, bet no ārpuses, man deva tas pats nekad negulošais kvartāls, kuru es ar pazinēja pašpārliecību rādīju D.

Noņemoties ar citām lietām, mums tā arī neizdevās vēlreiz tur aiziet. Neilgi pirms aizbraukšanas no Ņujorkas es uz bridi iegāju TASS nodaļā, lai atvadītos. Tur es garām ejot pieminēju par mūsu gājienu uz minēto Četrdesmit otrās ielas kvartālu.

—    Pagaidiet, — teica viens no viszinošajiem TASS žurnālistiem, — par šo jūsu ielu taču pirms pusgada bija iespiesta vesela aprakstu sērija. Tieši par to kvartālu, kas jūs tā ieinteresējis. Es jums tos pameklēšu.

Bija pieci apraksti. Izlasījis tos, es nokaunējos par savu paviršo vērošanu. Bet es taču ar veca iemītnieka izskatu to visu rādīju jaunatbraucējam! Tomēr pārbaude parādīja, ka par nekad neguļošā kvartāla tikumiem man bija zināms ne vairāk, kā uzzina pasažieris par stacijas darbinieku tikumiem pēc piecpadsmit minūtes ilgas vilciena stāvēšanas.

Bez redzamās dzīves, bija teikts aprakstos, ir arī neredzamā dzīve, kas ne vienmēr ir pieejama vērīga tautieša acij, nemaz jau nerunājot par ārzemnieku. «Lostvill», zaudētā vieta, augonis pilsētas sejā, — tā amerikāņu žurnālists nosauca šā Četrdesmit otrās ielas kvartāla neona džungļus.

Viņš šeit bija runājis ar daudziem pilnīgi vientuļiem cilvēkiem bez vārda un dzirdējis ne mazumu stāstu par varmācību, bezcerīgumu, vientulību, trūkumu un izmisumu. Viņš uzzināja, ka daudziem šis kvartāls ir pēdējā pieturas vieta dzīvē.

Viņš bija sastapis kādu veci, kas meta savus mākslīgos zobus citam alus krūzē un pēc tam izdzēra atlikušo alu. Kāds sirms džentlmenis, kas četrdesmit gadus pelnījies ar pornogrāfisku atklātņu pārdošanu, sūdzējās, ka tagad pārāk daudz kas tiek atklāti iespiests žurnālos un viņa ienākumi samazinās. Kāda sieviete ar gariem, taukainiem matiem uzaicinājusi žurnālistu: «Man ir laba istaba Desmitajā avēnijā, iesim.»

Kāds no homoseksuālistu kompānijas, kuri pastaigājas ar neiedomājami izkrāsotām acīm, viņam pastāstījis: «Tagad viss ir kļuvis citāds. Pēdējos piecos gados mūs ir atzinuši. Mēs esam uzvarējuši.» Kāds puisis.

kas pastāvīgi blandās pa nekad neguļošo kvartālu, viņu brīdinājis, ka šeit vienmēr jābūt modram: «Seit tev izzags pat acis no pieres.» Kāds cits puisis, vārdā Džonijs, kurš jau bija paguvis izsēdeties visos lielo pilsētu cietumos, pavisam vaļsirdīgi pastāstījis: «Jūs varat iet, kur gribat, bet nekur neatradīsiet tik plašu muļķu kolekciju kā šeit… Viņi šurp atbrauc ar autobusiem, paķēruši līdzi naudu, kas izvilkta no krājkasītēm un matračiem, un palaiž to šeit līdz pēdējam centam. Viņi jautā, kur var atrast kādu skuķi. Es saku mīkstmiesim, ka pazīstu kādu ne pārāk dārgu. Bet, paklausies, es tam saku, viņa var nozagt tavu naudas maku un izmest tavas bikses pa logu. Labāk dod man to uzglabāt. Pēc tam šis muļķis staigā pa kāpnēm un meklē dzīvokļa numuru, kura nemaz nav, bet es aizlaižos ar viņa naudas maku.»

Žurnālists bija uzklausījis jau padzīvojušas sievietes Robertas Stīvensas grēksūdzi. Viņa bija atnākusi uz uzņēmumu «Aizraujošas spēles» Četrdesmit otrajā ielā tikai tāpēc, ka tai nebija citur kur iet. Viņa kādreiz esot bijusi dejotāja, sapņojusi par skatuvi, bet pēc tam viss izputējis. Tagad viņa dzīvo netālu no Centrālā parka. «Dzīvoju mēbelētā istabā, vairāk man nekā arī nevajag. Man ir bībele, divas kleitas un viens mētelis. Virtuve ir kopīga, koridori, produkti jāiezīmē, jo tos zog. Tagad esmu palikusi viena. Visu, kas man vēl palicis, es pametu šeit. Te nevajag domāt.»

To viņa pastāstījusi kādā no picas pārdotavām, kur žurnālists to bija atvedis. Tas bija krietni pēc pusnakts, kad nekad neguļošais kvartāls jau sak nomierināties. Militārā policija pratināja kādu piedzērušu jūrnieku, kāds nēģeru zēns ar plati ieplestām un izbiedētām acīm nezin kāpēc neuzdrošinājās ieiet metro .. .

Žurnālists redzēja, kā viņa sarunu biedre nesteigdamās aizgāja, kā jūrnieks baltās biksēs atdalījās no kinoteātra sienas un kā tie abi kopā aizsoļoja tālāk. Pulkstenis rādīja puspieci no rīta, un vēl bija palicis daudz laika līdz tam brīdim, kad saules stars ielūkosies kvartālā «Lostvi 11» — zaudētajā vietā Ņujorkas centrā.

īsi pirms aizbraukšanas, skaitīdams minūtes, es vēlreiz aizskrēju uz pazīstamo kvartālu. Man šķita, ka aprakstu varoņi man vairs nebija sveši. Tagad es redzēju, cik daudz šeit ir policistu un plecīgu puišu civilterpa ar aukstām, pavēlošām acīm. Tiem tuvojoties, momentāni izšķīda uz visam pusēm jaunu ļaužu bariņi, kuri apmainījās īsām frāzēm. Tagad es pamanīju pulī, kas steidzās uz vilcieniem, skaistuļus apspīlētās biksēs un ar krāsotām lūpām, netīrus večus ar šaudīgām klaidoņu acīm. Es tagad varēju atšķirt cilvēces padibenes, kas jaunatnācēja skatienam pazuda pusotru miljonu lielajā ļaužu plūsmā, kura ik dienas plūst pa Taimsa skvēru virs zemes un zem zemes.

Kāds viegli pieskārās manai piedurknei:

—    Jūs meklējat sievieti?

Es satrūkos. Tā bija frāze no apraksta par kvartālu «Lostvill». Tā bija atdzīvojusies frāze, ko man tepat blakus pateica puisis zilā lietus mētelī, varbūt tas pats Džonijs, kurš pazūd ar vientiesīšu naudas makiem veco namu kāpnēs, kur dzīvo Robertai Stīvensai līdzīgas sievietes. . .

*     * *

Pēdējos gados esmu bijis daudzās zemēs. Pirmā bija Zviedrija, kuru apmeklēju gandrīz pirms desmit gadiem. Šī zeme man iepatikās. Atgriezies mājas, es uzrakstīju dažus aprakstus. Vienā no tiem, cik atceros, bija frāze par nabaga muzikantu, kurš stāv pie tilta mazliet valkātā mētelī. Fragmentus no šiem aprakstiem pārdrukāja zviedru laikraksti. Kādā no laikrakstiem pie tiem bija dzēlīga piezīme: «Padomju viesis, protams, nepamanīja pie mums graustus, mēs taču neesam tādi muļķi, lai tos rādītu ārzemniekiem …»

Nē, grūti apskatīt, bet vēl grūtāk saprast citu cilvēku dzīvi visa tas pilnībā, visā tās sarežģītībā un pretrunīgumā, ar visām tās gaišajām un ēnas pusēm! Gaišās puses visiem tiek parādītas, bet ēnas puses tiek rūpīgi slēptas no svešām acīm. Tas ir pareizi gan attiecībā uz vienu kvartālu, gan attiecībā uz visu pilsētu, kurā šis kvartāls atrodas, gan attiecībā uz visu valsti, kura radījusi pilsētu ar pasakainas bagātības un nomaskētas nabadzības poliem.

DŽO SMITS UN DŽONS KENEDIJS

Džons Ficdžeralds Kenedijs, četrdesmit sešus gadus vecs, trīsdesmit piektais Amerikas Savienoto Valstu prezidents, 1963. gada novembrī atrada mūžīgu mieru Arlingtonas nacionālajos kapos.

Trīsdesmit sestais Amerikas Savienoto Valstu prezidents Lindons Beinss Džonsons, atgriezies no bērēm, stājās pie parasto prezidenta pienākumu pildīšanas.

Trīsdesmit piektais prezidents bija pats jaunākais no visiem Baltajā namā ievēlētajiem. Vēlēšanu laikā labvēlīgie fotogrāfi viņu uzņēma, izgaismojot ar asu sāngaismu, lai pēc iespējas spilgtāk iezīmētos katra grumbiņa — kā agri nobriedušas valstsvīra gudrības pazīme, un kopēja viņa portretus bez retušēšanas.

Apgalvoja, ka Džons Kenedijs lasot daudz vairāk nekā jebkurš no viņa priekšgājējiem. Jaunības dienās viņš daudz ceļojis, apmeklēja Padomju Savienību, prata rīkoties ar spalvu kā profesionāls žurnālists, bija sarakstījis vairākas grāmatas un par vienu no tām saņēmis Pulicera prēmiju.

Džons Kenedijs uzvarēja vēlēšanās ar nelielu balsu vairākumu, un sākumā viņu neuzskatīja par daudzsološu prezidentu. Vēlāk, vērojot no zināma vēsturiska attāluma, dažu novērtējumu nepamatotība kļuva acīm redzama. Džons Kenedijs, kas valdīja Baltajā namā mazāk nekā trīs ceturtdaļas no prezidenta pilnvaru laika, daudz ko nepaguva paveikt līdz galam, un tomēr godīgā Amerika no visas sirds apraudāja viņu, bet daudzi miljoni cilvēku ar visdažādāko ādas krāsu bija satriekti par viņa bojā eju un ar sašutumu nosodīja šo slepkavību.

Džons Kenedijs bija kapitālists, miljonārs un miljonāra dēls, visbagātākais prezidents Savienoto Valstu vēsturē. Līdz pat pēdējam brīdim viņš kalpoja savai šķirai. Bet atšķirībā no daudziem šīs vēsturiski bojā ejai nolemtās šķiras darbiniekiem, kas vēl šodien ir sveiki un veseli, Džons Kenedijs pamazām arvien saprātīgāk, reālistiskāk sāka novērtēt spēku samēru, kas izveidojies uz mūsu vecās planētas.

Tajā dienā, kad viņš stājās amatā un deva zvērestu pēc svinīgā brauciena pa Pensilvānijas avēniju — pa to pašu ielu, pa kuru vēlāk uz lielgabala lafetes aizveda zārku ar viņa mirstīgajām atliekām, — jaunais prezidents savā pirmajā runā aicināja no jauna meklēt miera nostiprināšanas iespējas, lai neļautu tumšajiem postīšanas spēkiem aprīt visu cilvēci apzinātas vai nejaušas pašiznīcināšanās rezultātā.

Vēlāk viņam bija ne mazums kļūdu, neveiksmju, ne vienreiz vien viņš atkāpās no spraustā mērķa. Bet viņš prata daudz ko pārdomāt un kritiski pārvērtēt no jauna.

Sava neilgā mūža beigās viņš aicināja amerikāņus revidēt savu attieksmi pret miera iespējām, pret Padomju Savienību, pret «aukstā kara» gaitu, pret brīvību un mieru savā zemē.

Prezidenta uzskatu plašumu parādīja arī tas, ar kādu enerģiju, pārvarot ietekmīgu reakcionāru spēku pretestību, viņš veicināja Maskavas līguma noslēgšanu un ratificēšanu.

Un tieši tajā brīdī, kad šķita, ka viņa valdīšanas laikā vislielākā mērā iezīmējusies miera lietai vislabvēlīgākā mūsu zemju savstarpējo attiecību attīstība, Dalasā atskanēja liktenīgie šāvieni …

PEC ŠĀVIENIEM DALASA

Arlingtonas nacionālajos kapos, kur apbedī karavīrus, prezidenta mirstīgās atliekas guldītas zemes klēpī ar pilnām tiesībām. Pagājušajā karā viņš brīvprātīgi aizgāja dienēt flotē, komandēja torpēdkuteri; pēc tam, kad to bija taranējis japāņu eskadras mīnu kuģis, slīka kopā ar kuģa komandu un, būdams pats ievainots, izpeldēja malā, izglābdams arī savu smagi ievainoto biedru. Vēlēšanu kampaņas laika pretinieki, lai kā tie pūlējās, nevarēja atrast viņa biogrāfijā kaut ko līdzīgu tiem dubļiem, ar kuriem bija notriepta Ričarda Niksona politiska karjera.

Mēs, protams, pavisam citādi nekā amerikāņi novērtējam politiskos tikumus. Taču krietnums ir krietnums un vīrišķība ir vīrišķība. Ta krietnam cilvēkam dabiskā līnija, kuru nelaiķis prezidents ieņēma rasu konfliktā, neraugoties uz tās nepietiekamo efektivitāti, mūsdienu Amerikas apstakļos bija vīrišķīga līnija. Un Džona Kenedija liktenīgais brauciens uz Dalasu, uz «trako» ligzdu, neraugoties uz satraucošiem brīdinājumiem, neraugoties uz lūgumiem to atcelt, bija neuzmanīga rīcība no šā cilvēka puses, kurš nebūt nebija no bailīgajiem.

Man ne vienreiz vien bija izdevība redzēt un dzirdēt senatoru Kenediju 1960. gada vēlēšanu laikā. Prezidentu Kenediju es pēdējo reizi redzēju 1962. gada rudenī Četrdesmit otras ielas un Trešās avēnijas stūrī.

Tuvojās vakars. Pēkšņi aiztraucās divi policijas motocikli ar lokanām antenām. Aiz tiem brauca mašīna ar sarkanu mirgojošu spuldzīti uz virsbūves jumta. Prezidents brauca vaļējā automobilī, motociklistu eskorta pavadībā. Priekšā un aizmugurē brauca divas mašīnas ar civilistiem. Vienā no tām bija apsardze. Paspīdēja tālskata stikli, ar kuru cilvēks, kas sēdēja blakus šoferim, pētīja namu augšējos stāvus. Arī otrā mašīnā bija vai nu apsardze, vai hronikas operatori. Kavalkādi noslēdza motociklisti.

Gadu vēlāk pirmajos attēlos no traģēdijas vietas es ieraudzīju jau pazīstamās policijas motociklistu bruņu cepures. Kā vienmēr, viņi pavadīja prezidenta mašīnu. Pirmajās telegrammās no Teksasas tika ziņots, ka Dalasā — vismaz ārēji — bija veikti parastie drošības pasākumi. Tajās bija pastāstīts, ka rūpīgi tiek pārbaudīti pat produkti, kas domāti prezidenta galdam, un rozes, kas paredzētas galda dekorēšanai. Un tomēr, neraugoties uz to visu, gaiša dienas laikā no rūpīgi un laikus izvēlētas ērtas snaipera pozīcijas (bet, pēc dažu domām, pat ne no vienas pozīcijas) pašā pilsētas centrā atskanēja šāvieni.

Nē, jau pirmajās dienās bija grūti atkauties no domas, ka te kaut kas nav kārtībā. Radās iespaids, ka kaut kāda labi noorganizētās policijas sistēmas svarīgā mezgla viss norisinājies pec pavisam citas — varbūt ļaunpratīgi sagrozītas programmas .. .

Atcerieties pretrunīgos, juceklīgos ziņojumus, kas tika sniegti tajās dienās? Es klausījos un pierakstīju Vašingtonas radiopārraides. Prezidents miris no ievainojumiem. Apcietināts kāds nepazīstams cilvēks, kas nogalinājis policistu Tipitu. Domā, ka nepazīstamais nogalinājis arī prezidentu. Nepazīstamā personība noskaidrota. Tas ir kāds Lī Harvejs Osvalds. Viņš savu vainu noliedz, bet paziņo, ka simpatizē «prokomunistiskajam Kastro režīmam». Lai gan Osvalds joprojām noliedz savu vainu prezidenta noslepkavošanā, policija nešaubās, ka slepkava atrasts, un tāpēc nevienu vairs nemeklē. Osvalds, kā domā, ir komunists. Viņš ir bijis Krievijā, precējies ar krievieti. Osvalds atzinies, ka viņš ir komunists. Prezidentu noslepkavojuši komunisti!

Un jau atskanēja «trako» sauciens, jau gandrīz sākās histērija, kad pārraidēs notika kaut kāds apjukums. Nē, Osvalds, izrādās, nav komunists. Viņam tikai ir «marksistiski uzskati». Un vispār — viņa politiskie ideāli nav skaidri. Apgalvo, ka Osvalds esot piedāvājis savus pakalpojumus Kubas kontrrevolucionāriem. Osvalda kundze, apcietinātā māte, paziņoja, ka viņas dēlam ir bijuši sakari ar Federālo izmeklēšanas biroju.

Kopš pirmajām stundām Amerikas dramas apstākļi ietinas juceklības un acīm redzamu pretrunu miglā. Un visa pasaule ar šausmām un riebumu pēkšņi ieraudzīja, ka likumi šajā zemē ir bezspēcīgi, ka tumšie spēki šeit var atklāti spriest tiesu un izpildīt spriedumu. Es toreiz pierakstīju steidzīgu, saraustītu radioreportāžu.

Policija veic stingrus un ārkārtējus drošības pasākumus. Osvaldu gatavojas pārvest uz cietumu stingrā

un drošā policijas apsardzībā. Padots speciāls bruņotais automobilis. Un pēkšņi: Osvalds ievainots! Kur? Kā? Uz viņu šāvis no neliela atstatuma kāds nepazīstamais, kas iekļuvis rūpīgi pārmeklētā telpā caur necaurejamiem policijas posteņiem… Šāvēja personība noskaidrota: tas ir Džeks Rubijs, neliela naktslokāla īpašnieks. Osvalda stāvoklis ir nopietns… Un beidzot: Osvalds miris …

Nav šaubu, ka, dzirdot šo vēsti, daudzi kungi atviegloti uzelpoja: pēdas izzudušas. Tie kungi, kuriem Kenedijs bija.«sarkanais». Tie, kuri, ja ne tieši gatavoja šo zemisko slepkavību, tad vismaz radīja atmosfēru, kas to padarīja iespējamu. Tie kungi, kurus paši amerikāņi sauc par «trakajiem», un tie, kas iecietīgi vai ar simpātijām izturas pret elektronikas un atoma pakļaušanas gadsimta alu cilvēkiem.

Atgādināšu, ka Hemingveja romāna «Kā piemiņai zvanīja zvans?» varonim, amerikānim Robertam Džordanam, kas cīnījās republikāņu pusē Spānijā, kāds partizānis reiz jautāja, vai Amerikā ir daudz fašistu.

—    Daudz ir tādu, — atbildēja amerikānis, — kuri paši vēl nezina, ka viņi ir fašisti. Bet pienāks laiks, un viņi to sapratīs.

Kad partizānis vientiesīgi painteresējās, vai tos nevar jau laikus likvidēt, Džordans atbildēja: likvidēt nevar, bet var audzināt cilvēkus tā, lai viņi izsargātos no fašisma, mācētu to pazīt, kad tas parādīsies, un uzsāktu pret to cīņu.

Vai miljoni amerikāņu pēc šāvieniem Dalasā ir sapratuši, cik ļoti pieaugušas briesmas? Vai viņi uzsāks enerģisku un grūtu ciņu pret tiem, kas par savu ieroci padara politisko teroru, sludina rasu naidu, meklē ieganstu, lai sabradātu, nolinčotu visu godīgo, progresīvo un miermīlīgo, kas ir mūsdienu Amerikā?

Beidzot — vai kādreiz visā pilnībā varēs uzzināt patiesību par slepkavību Dalasā, kas kļuvusi par Amerikas traģēdiju un nacionālo kaunu? Augstākās tiesas loceklis Vorens, kas vadīja jaunā prezidenta iecelto komisiju slepkavības izmeklēšanai, jau pašā sākumā teica, ka daži fakti varbūt netiks paziņoti atklātībai, vismaz šīs paaudzes dzīves laikā ne.

Sākotnējo versiju ap šo laiku galīgi sašķobīja papildu liecības, kuras pierādīja, ika slepkavas šāvuši ne tikai no aizmugures, no tās noliktavas puses, kur strādāja Osvalds, bet arī no priekšas, no tilta puses, kura virzienā brauca prezidenta mašīna. Atradās cilvēki, kas bija dzirdējuši šāvienus tajā pusē. Noskaidrojās, ka pirmajā pavēlē, ko pārraidīja pa radio visai Dalasas policijai, tieši bija runa par nepazīstamajiem, kas šāvuši no tilta. Apgalvoja, ka prezidenta mašīnas priekšējo stiklu bija caururbusi lode no priekšas. Beidzot — tika paziņotas atklātībai ārstu pirmās liecības: viena lode ievainojusi prezidentu no priekšas kaklā, otra — no mugurpuses galvā. Tātad pilnīgi iespējams, ka nav šāvis viens cilvēks, ka ir šauts no dažādām vietām, ka slepkavība bijusi labi sagatavota un noorganizēta.

Vorena komisija strādāja desmit mēnešus. Tās ziņojums tika publicēts tikai 1964. gada rudenī. Tā bija nonākusi pie secinājuma, ka prezidentu Kenediju noslepkavojis Li Harvejs Osvalds, kas rīkojies viens un nav bijis kaut kādas iekšējas vai ārvalstu sazvērestības līdzdalībnieks.

Komisijas savāktie pierādījumi un tās secinājumi ne mazākā mērā neizkliedēja visas šaubas ne Amerikā, ne aiz tās robežām. Droši vien tagadējai paaudzei patiešām nav lemts uzzināt patiesību visā tās pilnībā.

Džonu Kenediju piemeklēja Ābrama Linkolna bēdīgais liktenis. Abos gadījumos pie šķirsta gavilēja reakcija. Vai tas noderēs par brīdinājumu lielajai tautai, uz kuru kopā ar citām tautām gulstas galvenā atbildība par miera likteņiem?

*     * *

Džona Kenedija traģiskā nāve radīja atspulgu uz visu viņa biogrāfiju. Prezidenta priekšlaicīgā bojā eja pamodināja dabiskas cilvēciskas jūtas tajos, kuri viņa dzīves laikā bieži to nopēla un uzskatīja par savu politisko pretinieku. Kaut kā asāk, redzamāk iezīmējās nelaiķa rakstura labākās īpašības, reljefāk izpaudās viņa mēģinājumi meklēt ceļu uz mieru, izklīda vai jūtami izbālēja ēnas, nogludinājās, sāka likties mazāk nozīmīgas viņa kļūdas.

Sākot tagad stāstīt par to, kā vidusmēra amerikānis izturas vēlēšanās, man radās zināmas grūtības. Es redzēju 1960. gada prezidenta vēlēšanas, kad Baltajā namā nokļuva Džons Kenedijs. Nākamajā gadā Ņujorka vēlēja mēru. Vēl pēc gada šajā zemē pārvēlēja daudzus kongresa locekļus un štatu gubernatorus — un atkal es nokļuvu šajā zemē šīs trokšņainas kampaņas karstākajā brīdi.

Protams, visnozīmīgākās bija prezidenta vēlēšanas. Senators demokrāts Džons Kenedijs tajās konkurēja ar viceprezidentu republikāni Ričardu Niksonu. Amerikāņu vēlēšanām ir savas tradīcijas, un, kampaņai saasinoties, darbā tiek laisti tādi paņēmieni, kas nezin vai būtu pieļaujami godīgā politiska cīņa un kas stipri atgādina vulgāru farsu. Cīņā tiek iesaistītas kandidātu sievas un bērni, tiek izčamdīti viņu senču kauli līdz pat septītajam augumam.

Kāds amerikāņu karikatūrists savā laikā šādi attēloja Niksona un Kcnedija vēlēšanu cīņas trīs stadijas. Pirmajā zīmējumā — abi melnos, elegantos uzvalkos, uzsmaidīdami viens otram, bruņnieciski sakrustojuši zobenus. Otrajā — no uzvalkiem palikušas tikai skrandas un satracinātie kandidāti vicina viduslaiku šķēpus. Trešajā — abi ir tērpušies zvērādās, kā vilki atņirguši zobus un vicina milnas, ar kurām sāncenši alu cilvēku niknumā cenšas sadragāt viens otram galvaskausu.

Pie kapa, kur guldīts viens no bijušajiem sāncenšiem, tagad deg mūžīgā uguns. Vēlēšanu kampaņas laika karikatūras izspieduši no atmiņas kinohronikas kadri un žurnālu attēli: Džons Kenedijs, satvēris galvu pēc ievainošanas, Džons Kenedijs noasiņo uz Zaklinas Kenedijas rokām, Džons Kenedijs — tas, 'kurš bija Džons Kenedijs, — uz vecas lielgabala lafetes, kas pārklāta ar zvaigžņoto karogu . . .

Tomēr vēstures izskaistināšana un «uzlabošana» jaunu, kaut ari dramatisku notikumu ietekmē, ikuri it kā dod citu nokrāsu vecajiem notikumiem, nav pareiza rīcība. Tā rīkoties nozīmē sagrozīt patiesību.

Un es gribu pastāstīt par prezidenta vēlēšanām tāpat, kā sava laikā stāstīju, sekojot pa nolikumu karstam pēdām. Lai ari mans lasītājs pamēģina atteikties no savas jaunās — Dalasas traģēdijas ietekmē radušās attieksmes pret dažiem cilvēkiem un vispirms pret pašu Džonu Kenediju, kuru vēlēšanu laikā visa Amerika familiāri sauca par Džeku un kuram nekādi horoskopi toreiz nepareģoja, ka viņš kritis no slepkavas lodes.

DVĪŅI

Mēs gluži labi pazīstam amerikāņu demokrātijas būtību. Mums labi zināms, ka prezidenta vēlēšanu rezultātā grupa politiķu, kas pārstāv vienus «lielā biznesa» karaļus, var vai nu palikt pie valsts stūres, vai arī atdot vietu citai politisko darboņu grupai, kuri pārstāv citu «lielā biznesa» karaļu intereses. To sevišķi necenšas slēpt arī paši amerikāņi. Ņujorkā es dzirdēju šādu izteicienu: «Biznesa apstākļi rada prezidentus, bet prezidenti nerada biznesa apstākļus.»

—    Bet kā tur pie viņiem — aiz okeāna tas viss notiek vēlēšanu laikā? — man jautāja draugi, kad atgriezos no Amerikas. — Vai viņiem ir aģitatori, vēlēšanu iecirkņi, uzticības personas un biļeteni? Un balsošanas mašīna? Vai tā patiešām ir mašīna, vai arī tā tikai mēdz teikt?

Tāpēc tagad arī gribu pastāstīt galvenokārt par politiskajiem tikumiem, kas saistīti ar vēlēšanām, par dažām vēlēšanu parašām un tradīcijām, un, beidzot, par amerikāņu vēlēšanu tehniku. Te, manuprāt, ir daudz dīvaina, pat mazliet mežonīga. Bet svešas lietas vispār nereti šķiet dīvainas. Mūsu lielais amerikāņu draugs, tagad jau mirušais Alberts Riss Viljamss, kas apmeklēja mūsu zemi pirmajos gados pēc revolūcijas, stāstīja šādu gadījumu. Viņš viesojies kādā Pievolgas ciemā, kur istabās nāca vistas un sivēni. «Dīvaina paraša!» reiz skaļi izteica savu izbrīnu viesis. Pēc kāda laika saimnieces mazais dēlēns sāka sist ar kājām pa galdu. «Izbeidz! Novāc kājas no galda. Tu taču neesi Amerikā,» viņa teica bērnam un pieklājīgi piebilda, uzrunājot viesi: «Ir nu gan dīvainas parašas pie jums Amerikā.»

Tāpēc nebrīnīsimies par visu un nekādā ziņā nenosodīsim visu, kas mums šķiet dīvains. Labāk pacentī-

simies izprast svešas zemes politiskās dzīves formas. Bet vispirms noskaidrosim, ko domā par savām partijām, par savu vēlēšanu sistēmu paši amerikāņi.

Reiz kāds Ņujorkas publiskās bibliotēkas darbinieks — izglītots un, kā viņš pats apgalvoja par sevi, kritiski domājošs cilvēks pateica man to, ko mums saka daudzi:

—    Jūsu demokrātija? Bet, piedodiet, kas tad tā par demokrātiju, ja jums ir tikai viena partija?

—    Un kas tad ir pie jums? Kāda var būt demokrātija, ja pastāv tikai divas partijas!

—    Kā tad tā? — viņš brīnījās.

—Nu, tā. Jūs taču, patiesību sakot, neatzīstat ne tikai vienas partijas, bet arī triju vai daudzu partiju sistēmu. Jau daudzus gadus jums ir tikai divas partijas, no kurām pie varas ir tikai viena. Es, protams, te runāju par partijām, kurām patiešām ir izredzes pārņemt savās rokās valsts stūri. Dievs zina, cik ilgu laiku jūsu zemē par prezidentiem ir vai nu republikāņi, vai arī demokrāti. Arī kongresā ir vairākumā vai nu demokrāti, vai republikāņi. Vai nu šā, vai tā. Tā arī ir visa izvēle!

—    Jā, bet tās tomēr mums ir divas dažādas partijas!

—    Ar diametrāli pretējiem vai krasi atšķirīgiem uzskatiem?

—    Nē, to nevar apgalvot. Bet dažās lietās tām ir atšķirīgi uzskati.

—    Kādās īsti?

—    To ļoti grūti izskaidrot ārzemniekam, mūs ne vienmēr saprot pat angļi. Bet, ja jūs vēlaties, es sameklēšu jums dažas grāmatiņas. Protams, nopietnas grāmatiņas. Vai vēlaties?

Un viņš ar amerikānisku akurātību man sameklēja dažus populārus darbus, kuros iztirzāta amerikāņu politiskā sistēma. Lūk, izvilkums no tiem.

Savienoto Valstu konstitūcijā vispār nekas nav teikts par partiju vai partijām. Pirmajā valsts pastāvēšanas periodā bija vienas partijas sistēma. Džordžs Vašingtons bija šādas sistēmas piekritējs un brīdināja no otras partijas radīšanas, uzskatot, ka valsts priekšgalā jābūt revolucionārai vienas partijas valdībai. XIX gadsimta sākumā notika sadalīšanās, pie tam partija, kas vēlāk sāka saukties par demokrātisko, sākumā saucās par republikāņu partiju. Pēc tam viena no partijām saira, bet palikusī — republikāņu partija vēlāk sašķēlās nacionālajos republikāņos un republikāņos — demokrātos. Jau šī pārmaiņa un nosaukumu radniecība drīzāk liecina par šo partiju līdzību nekā par to atšķirību.

Solīdi amerikāņu pētnieki ne tikai nenoliedz, bet gluži otrādi — cenšas pierādīt, cik saprātīga un pat nepieciešama ir pašreizējo dvīņu partiju līdzība. Demokrātu un republikāņu partijas programmas amerikāņu vēlētājiem šķiet praktiski vienādas: atšķiras tikai partiju izvirzītie kandidāti. «Partija — tā ir organizācija uzvaras izcīnīšanai vēlēšanās, vadošo posteņu iegūšanai valdībā un nevis — lai izvērstu kaut kādu ideoloģisko cīņu ar tādu nolūku, ka vienu ideoloģiju nomainītu cita.»

To es izlasīju grāmatā «ASV politiskā sistēma, un kā tā darbojas», kuru laidusi klajā izdevniecība «F. Prager» Ņujorkā. Izlasīju un nodomāju, ka mēs dažkārt laužamies atvērtās durvīs, šķiežot spēkus, lai pierādītu to, ko nenoliedz paši amerikāņi. Tajā pašā grāmatā bija teikts, ka vēlētājiem štatos, kuri pēc tradīcijas skaitās republikāniski vai demokrātiski, «faktiski nav nekādas izvēles».

Minēšu vēl vienu citātu: «Pašlaik pastāvošās divas partijas ir gandrīz vienādas… Ik pēc diviem gadiem šīs dvīņu partijas pēc norunas uzsāk kauju, kurā abas puses ir pietiekami labi aizsargātas un cietušai pusei netiek nodarīti nopietni zaudējumi.»

Tas varētu būt arī citāts no kāda mūsu laikraksta. Bet es tomēr sniedzu citātu no amerikāņu sociologa Deivida Koila darba.

«PIEPĪPĒTO ISTABU» STRATĒĢIJA

Laikam gan neviens amerikāņu vēsturnieks neriskēs apgalvot, ka pēdējos gadu desmitos kādas dvīņu partijas uzvara būtu novedusi pie krasas kursa maiņas, pie valsts kuģa asa pagrieziena: biznesa apstākļi rada prezidentus, bet prezidenti nerada biznesa apstākļus. Tas, protams, nenozīmē, ka šīs lielvalsts politiku nemaz nav ietekmējusi prezidentu individualitāte, kuru vidū ir bijuši gan izcili valstsvīri, gan arī nožēlojami viduvējas personības.

Pēdējā ceturtdaļgadsimtā Savienotajās Valstīs pie varas ir bijuši gan demokrāti, gan republikāņi. Pēc Franklina Delano Ruzvelta nāves Baltajā namā vietu ieņēma viceprezidents Harijs Trumens. Šo demokrātu, kura valdīšanas laikā lika nomesta pirmā atombumba, sākās «aukstais karš» un karstais karš Korejā, nomainīja republikānis — atvaļinātais ģenerālis Dvaits Eizenhauers, kas bija atgriezies dzimtenē ar karavadoņa oreolu; viņš komandēja sabiedroto ekspedīcijas spēkus cīņā pret hitleriešiem. Visizplatītākais plakāts viņa pārvēlēšanas laikā bija maksimāli lakonisks: «I like Ike» («Es mīlu Aiku»), Mīlu — tāpēc arī balsoju.

Aiks, kā saīsināti sauca prezidentu, mēdza apgalvot, ka viņš ir par mieru. Atcerieties, ka bija tadi laiki, kad Savienoto Valstu prezidents izteica nodomu apmeklēt Padomju Savienību? Taču viņa vietā kā nelūgts viesis ar melnspārnaino spiegošanas lidmašīnu «U-2» pie mums ielauzās Pauerss.

Un Aiika pamati sagrīļojās! Republikāņi, kas cerēja viegli iedabūt savu kandidātu Baltajā namā, sāka gatavoties sīvai priekšvēlēšanu cīņai. Toties demokrātu kandidāta izredzes uzvarēt pieauga, jo, ko arī neteiktu par Džo Smitu, viņš tomēr parasti balso par to, kurš, pēc viņa domām, spēj noturēt Ameriku tālāk no kara.

Džo Smits — tas ir amerikāņu Pēteris Ivanovs vai Ivans Petrovs. Smits ir visvairāk izplatītais uzvārds Amerikā. Simtiem amerikāņu pilsētu un miestiņu saucas par Smittaunu, Smilboro, Smitfīldu vai kaut kā tamlīdzīgi,

Džo Smits ir lipisks amerikānis, vidusmēra amerikāņu vēlētājs. Viņa balss izšķir jautājumu par to, kas iekļūs Baltajā namā — republikānis vai demokrāts.

Bet kandidātus izvēlas ne jau Smits. To viņa vietā un bez viņa izdara abu partiju virsotnes savos nacionālajos kongresos — konventos.

Vecos labos laikos kandidātus izraudzīja tā saucamajos kokusos — partijas virsotnes slēgtās sapulcēs. Amerikāņu politiskajā žargonā to sauca par «vienošanos piepīpētā istabā». Bet «piepīpētajā istabā» nelaida pat lielus partijas bosus no provinces. Tie sadumpojās. Tad sāka sasaukt konventus un «primarys».

Vārds «primary» tulkojumā nozīmē «priekšvēlēšanu sanaksme» jeb «pirmējā kandidatu izvirzīšana». Es šo parādību nosauktu par pielaikošanu. Tā notiek krietni pirms vēlēšanu dienas, dažreiz pusgadu iepriekš. Bosi apsver, kādas izredzes uz panākumiem ir dažādiem viņu partijas kandidatiem. Viņiem ir svarīgi zināt, kuri var cerēt uz klerku vai fermeru, strādnieku vai mājsaimnieču balsīm. Klerki, fermeri, strādnieki un mājsaimnieces patiešām izvirza «priekšvēlēšanu sanāksmēs» savus kandidātus, bet nekur nav teikts, ka viņu kandidāti katrā ziņā balotēsies. Tas galīgi tiek izlemts konventā.

Tieši tā arī jāsaka: nevis konvents, bet — konventā. Te es esmu spiests vēlreiz pievērsties amerikāņu buržuāziskā sociologa Deivida Koila darbiem. Viņš saka, ka, vērojot raibo un trokšņaino puli milzīgajās, stadionam līdzīgajās telpās, kur pulcējas nacionālie konventi, grūti saprast, kā mūsu lielā, demokrātiskā valsts var paciest tādu stāvokli, ka tās prezidentu izrauga šādās mežonīgās, kliedzošās, svilpjošas un smejošas sanāksmēs. Bet, piezīmē Koils, tā domāt — tas nozīmētu pieņemt šķietamību par īstenību. «Delegāti, no kuriem sastāv šis pūlis, neizrauga prezidenta kandidātu. Viņi iepazīstas ar citiem savas partijas biedriem un it kā «uzmet garu» vēlēšanu kampaņai, kamēr pieredzējušie, izveicīgie politiskie līderi darbojas aiz kulisēm, savstarpēji manevrējot un mēģinot atrast kandidātu, kas apvienotu partiju un nodrošinātu «neatkarīgo» vēlētāju balsu iegūšanu.»

Partijas līderi neignorē delegātu vēlēšanos, bet to apsver slēgtās telpās — tajās pašās «piepīpētajās istabās», kur netiek iekšā televīzijas operatori. Bet uz televizoru ekrāniem tiek rādīti lapu gājieni un dažādas ceremonijas, skan orķestri. Tas viss atgādina mežoņu deju, kuri gatavojas izsludināt savu vadoni. Viņi dejo, 'kareivīgi vicinādami tomahaukus, bet pa to laiku priesteri un cilšu vecākie, sapulcējušies vigvamā, izraugās viņiem piemērotu figuru.

Republikāņu konventa laikā Čikāgā notika trokšņainas svinības ar dzīva ziloņa piedalīšanos. Gaidīja plūkšanos divu galveno sāncenšu — Nelsona Rokfellera un Ričarda Niksona dēj. Bet abi sāncenši pirms kongresa pēc partijas bosu pieprasījuma slepeni sastapās un par kaut ko runāja visu nakti. No rīta nākamie konventa dalībnieki uzzināja, ka tagad viņi dedzīgi vēlas redzēt Baltajā namā nevis «Rokiju», bet «Diku».

Jautājumu nebūt neizšķīra Rokija piekāpība. «Lielā biznesa» karaļi vienkārši baidījās, ka Rokijs varētu pārvērst Balto namu par savas varenās «Rokfelleru impērijas» filiāli, kaitējot visiem konkurentiem. Diks kā prezidents viņiem bija, vairāk pa prātam. Kebots Lodžs, «aukstā kara» veterāns, tika atzīts par piemērotu kandidātu viceprezidenta amatam.

Demokrātu konventā, ko atklāja Losandželosas sporta zālē, visspēcīgākie pretendenti bija Džons Kenedijs un Lindons Džonsons. Džonsonu pazina labāk nekā Kenediju. Viņu uzskatīja par pietiekami pieredzējušu politiķi. Kā jau senāta demokrātiskā vairākuma līderim, Džonsonam bija liela ietekme valdības un veikalnieku aprindās.

Viņš dzimis Teksasas rančo šā dienvidu štata vietējo iedzīvotāju ģimenē, kuri pēc tradīcijas ieguva vēlētus amatus no paaudzes paaudzē. Pēc skolotāju koledžas beigšanas jaunais Džonsons divus gadus strādāja skolā. Pēc tam viņš «sāka iet pa politikas taku», kļūdams par Teksasas kongresmeņa — republikāņa sekretāru. 1937. gadā Džonsonu kā demokrātu partijas kandidātu ievēlēja kongresa pārstāvju palātā, bet divpadsmit gadus vēlāk — senātā.

Demokrātu partijas nacionālā konventa priekšā viņš nostājās savu spēku un pieredzes briedumā. Viņam bija 52 gadi. Viņa bagātības vērtēja par samērā lielu summu. Džonsonam piederēja liels rančo un ienesīga radiostacija. Dzimtajā štatā senatoru atbalstīja ne vien naftas rūpnieki miljonāri, bet arī pusnabagi nēģeri un meksikāņi, jo pēc viņu priekšstata tas bija cilvēks, kurš atšķirībā no ietekmīgu dienvidnieku vairākuma vērsās pret segregāciju.

Kas to lai zina, par ko runāja demokrātu bosi slēgtajās apspriedēs konventa laikā — «piepīpētās istabas» prot glabāt noslēpumus. Bet, kā domāja vēlāk, bosi, acīm redzot, bija nākuši pie slēdziena, ka Lindonam Džonsonam tomēr ir mazāk izredžu gūt uzvaru nekā Kenedijam. Džonsons bija dienvidnieks, bet tas vien jau varēja atbaidīt krāsainos vēlētājus. Viņš nebija populārs arodbiedrību darbinieku vidū, kuri labi atcerējās, ka Teksasas kongresmenis savā laikā bija balsojis par bēdīgi slavenā, strādniekiem naidīgā Tafta-Hārtlija likuma pieņemšanu. Iespējams, ka tika atzīmēta viņa simpātiju zināma vienpusība «lielā biznesa» jomā: viņš it kā esot ņēmis pārāk tuvu pie sirds ietekmīgu novadnieku intereses, kuriem piederēja Teksasas naftas monopoli.

Kā tas arī nebūtu, demokrātu konventā Kenedijs ieguva spēcīgāku atbalstu un vairāk balsu nekā Džonsons. Pēc tradīcijas prezidenta amata kandidāts pats izrauga kandidātu viceprezidenta amatam. Kenedijs uzaicināja savu mazāk veiksmīgo sāncensi. Tas priekšlikumu pieņēma. Par to daudzi brīnījās. Džonsons viņiem uz šo jautājumu atbildēja ar jautājumu: «Ko tad man vajadzēja darīt, kad Kenedijs mani uzaicināja balotēties kopā ar viņu? Pateikt «nē» un braukt uz Teksasu bozties?»

Pēc greznām ceremonijām demokrātu un republikāņu konventi nominēja, tas ir, apstiprināja savus kandidātus.

Sākās cīņa par iek]ūšanu Baltajā namā.

PIRMIE RAUNDI

Parasti satraukums, kas valda konventos, drīz vien izplūst no zālēm uz ielām. Priekšvēlēšanu karnevālā abas partijas steidz satraukt prātus, ieraut šajā virpulī mietpilsoņus, apburt tos ar savu kandidātu pievilcību, lai galu galā pārvilktu tos savā pusē.

Bet tajā gadā, kad notika prezidenta vēlēšanas, bija sevišķs rudens. Visi saprata, ka ANO Ģenerālajā Asamblejā notiek kaut kas daudz svarīgāks nekā divu partiju priekšvēlēšanu divkauja ar rotaļpistolērn.

Laikraksts «New York Mirror» to visai interesanti attēloja šādā veidā. Visa laikraksta pirmā lappuse bija veltīta kaujām īstriveras krastā. Divi saniknoti puišeļi veltīgi mēģina tur iespraukties. Viens no viņiem — diezgan drūma izskata, ar pīļu knābim līdzīgu degunu un masīvu zodu — vicina mikrofonu, otrs — ar kuplu matu cekulu — iežmiedzis padusē televizoru, kam uz ekrāna rakstīts: «Lielās debates.»

«Lielās debates» — tie ir sen izsludināti disputi televīzijas studijās, kandidātu vārdu divkauja, kuriem jāparāda, ko katrs no viņiem centīsies panākt, ja tiks ievēlēts par prezidentu.

Es biju nepieredzējis iesācējs, kādus nicina jebkuru sacensību īstie entuziasti. Mani iedzina strupceļā jau pats «lielo debašu» sākums. Uz ekrāna parādījās Niksona kungs, kurš glaudīja savu masīvo zodu un kādam jautāja, vai nebūtu labāk, ja viņš noskūtos? Tad pēkšņi sievietes balstiņa iespiedzās:

—    O, viņam šķiet, ka jūs esat jaukāks nekā jebkad agrāk!

Man šķita, "ka tas ir nepelnīts kompliments Niksonā kungam. Taču noskaidrojās, ka studija bija ieslēgta agrāk, nekā vajadzēja, un replika bija iesprukusi no citas programmas, kas pārraidīja populāro lugu «Tēvs zina labāk».

Pēc tam tehniskie jautājumi lika nokārtoti un es varēju aplūkot kandidātus.

Niksona kungs bija apbrīnojami līdzīgs savam attēlojumam karikatūrās. Viņš bija ļoti līdzīgs tiem, par kuriem Gogolis mēdza teikt, ka viņi ir līdzīgi rutkam ar ļipu uz augšu. Nepatīkami pārsteidza parastā platā smaida neatbilstība aukstajai, pat ļaunajai acu izteiksmei. Viņš izskatījās noguris. Daži apgalvoja, ka grims esot bijis slikts: Niksons vienmēr grimējās pirms uzstāšanās pa televīziju. Vēlāk Kenedijs jokoja, ka Niksons, lai kā viņš nogrimētos, diemžēl ir un paliek tikai Niksons.

Kenedijam laimīgā kārtā bija tāda āriene, kas mo-

merrtāni iegūst simpātijas. Kalsns, mazliet vientiesīgu seju, ar kuplu matu cekulu, patīkamu smaidu… Tas bija parasts, normāls smaids un nevis pieraduša politikāņa automātiska zobu atņirgšana. Viņā bija kaut kas jauneklīgs, kaut kāda apslēpta degsme.

So jauneklīgumu pretinieki viņam ieskaitīja mīnusos: kā lai tādam puišelim uztic Balto namu?

Kenedijam toreiz bija 43 gadi, Niksonam — 47, bet Eizenhaueram — 70 gadu, pie tam prezidenta amatā Aiks tika ievēlēts 62 gadu vecumā. Visā Savienoto Valstu vēsturē tikai Teodors Ruzvelts kļuva par prezidentu 42 gadu vecumā, turklāt nevis vēlēšanu rezultātā, bet pēc Makinlija noslepkavošanas, kura valdīšanas laikā viņš bija viceprezidents.

Bet atgriezīsimies pie «lielajām debatēm». Debates? Konkrētas pārrunas par subsīdijām fermeriem, par veco ļaužu apdrošināšanu pret slimībām, par nekvalificētu strādnieku algām. Pretinieki māja ar galvu, parādīdami, ka tie piekrīt viens otram, un atzina, ka viņu mērķi faktiski ir vienādi, ka starpība ir tikai to sasniegšanas metodēs.

Pēc reportieru domām, pirmais raunds beidzās neizšķirti.

Otrais raunds, kas notika pēc dažām dienām, bija daudz spraigāks. Niksons šoreiz bija nogrimējies kā ziedošs, veselīgs vīrietis, izskatījās kā īsts enerģijas, gribas un neatlaidības iemiesojums. Viņš neskatījās uz savu sāncensi. Ieurbies ar acīm skatītājos un savilcis uzacis, viņš runāja ar nesatricināmas pārliecības izteiksmi. Dzelzs līderis!

Kenedijs, klausīdamies viņā, sarkastiski smaidīja un nepacietīgi šūpojās pār savu tribīnīti. Kā nu gribat, bet ārēji «pēc miljona dolāru» izskatījās nevis miljonārs Kenedijs, bet diženais Niksons!

Pretinieki strīdējās par valsts prestižu. Mums ir milzīgi sasniegumi, mēs esam stipri un vienoti kā vēl nekad, apgalvoja Niksons, nikni raudzīdamies no ekrāna un it kā meklēdams skatītāju vidū «sakāvniekus», kurus viņš tik ļoti neieredzēja. Bet Kenedijs, pacēlis roku ar izplestiem pirkstiem, teica:

—    Mēs strīdamies par mūsu valsts nākotni. Niksons

/

domā, ka mums nekādu ekonomisko grūtību un depresiju nebūs, ka mūsu varenība ir liela, ka mūsu prestižs ārzemēs ir liels, ka mēs esam stiprāki par komunistiem un droši ejam uz priekšu. Es tam nepiekrītu.

Bet kad īsti strīdnieki sāks runāt par savu partiju programmām? Es nesagaidīju tādu sarunu ne šoreiz, ne vēlāk. Partijas iziet vēlēšanu cīņā nevis ar programmu, bet ar «record», kas tulkojumā nozīmē «reputācija».

Tās visādi cenšas iedvest vēlētājiem domu, ka tieši viņu partija ir «o key», ka tā ir laba, stipra, zina tautas vajadzības, ka Džo Smits var pilnīgi uz to paļauties.

Republikāņi uzsver, ka tiem ir lietišķi un godīgi puiši, turpretim demokrāti ir nespējīgu, nekompetentu ļaužu bars, ka viņiem turklāt ir tieksme iecietīgi izturēties pret komunistiem.

Demokrāti apgalvo, ka viņi atšķirībā no republikāņiem, šiem bagātnieku rokaspuišiem, kalpo visai tautai, ka viņi, demokrāti, vienmēr iet kopsolī ar laikmetu un progresu, ka viņu politiskos pretiniekus vajagot gandrīz vai ar arkānu vilkt no pagājušā gadsimta pašreizējā.

Bet programmas… Jā, tās tiek izstrādātas konventos, bet kas gan tās var atcerēties? Prezidenta amata kandidātam jābūt savai programmai, kura ne visās lietās saskan ar partijas programmu. Viņš to maina, precizē savas darbības gaitā, piemērojoties apstākļiem.

Dvīņu partiju programmas nevar dot īstu pamatu priekšvēlēšanu strīdiem. Politikāņi tādos gadījumos speciāli izgudro «strīdīgus jautājamus», un tas prasa no viņiem daudz pūļu.

«Lielo debašu» trešais un ceturtais raunds bija mazliet asāki par pirmajiem diviem, bet strīds ta arī grozījās ap tiem pašiem jautājumiem — par valsts prestižu un nākotni.

Starp citu, Niksona «sekundanti» apsūdzēja Kenediju, ka viņš esot pārkāpis džentlmeņu vienošanos. Bija taču norunāts, ka abi sāncenši būs pelēkos uzvalkos! Niksons tā arī bija ģērbies, un tāpēc viņu bija grūti saskatīt uz aizkara fona. Turpretim Kenedijs bija ģērbies tumši zilā uzvalkā un tūlīt ieguvis lielu pārsvaru pār savu pretinieku!

Sīs «lielās drēbnieciskās debates» vispār lika padomāt, kādā mērā disputi pa televīziju palīdz pareizi novērtēt kandidātus. Šeit laikam gan galvenā nozīme ir tīram aktiera talantam. Pat slaveno «lielo debašu» laikā, kuras notika pirms gadsimta, ar savu ārieni uzvaru izcīnīja nevis gausi un nesakarīgi runājošais Ābrams Linkolns, kuram turklāt vēl bija mazliet čerkstoša balss, bet daiļrunīgais Stīvens Duglass ar medaino balsi.

Salīdzinot dažu bijušo Savienoto Valstu prezidentu izredzes uz uzvaru televīzijas kameras priekšā, pazinēji nāca pie slēdziena, ka Džeksons, ikas bija straujas dabas cilvēks, ātri būtu zaudējis līdzsvaru un satraukumā būtu sarunājis dažādas neuzmanīgas lietas. Vašingtons nebūtu guvis panākumus, jo viņš gausi domāja, apsvērdams katru vārdu, bet Vilsonam nekādā ziņā nebūtu pieticis ar paredzēto laiku, jo viņš mīlēja plaši izskaidrot katru sīkumu. Uzvarēt skatītāju acīs būtu varējis tikai Kleijs, kam bija iedzimts aktiera talants, un varbūt asprātīgais Franklins Ruzvelts, kas ticēja saviem spēkiem un kam bija teicama dikcija.

Bet «lielās debates» starp Kenediju un Niksonu lika tikai lieku reizi atcerēties Ezopa fābulu par kalnu, kas radīja peli.

ZILONIS PRET ĒZELI

Līdz vēlēšanām bija palicis apmēram viens mēnesis, un Ņujorkā sāka vairoties ēzeļi un ziloņi tik apbrīnojamā ātrumā, kāds nemaz nav raksturīgs šiem dzīvniekiem. Viņi spārdījās un vicināja ar snuķiem laikrakstu slejās, ar tiem bija pārpildīti veikalu skatlogi.

Zilonis ir sensenā republikāņu emblēma. Demokrāti bija izvēlējušies ēzeli. Šķiet, ka par emblēmas prototipu noderēja nevis miermīlīgais mājdzīvnieks, kas pazīstams ar savu izturību un stūrgalvību, bet gan žiglais savvaļas ēzelis.

Kādreiz vēl bija ari alnis. To par savu emblēmu bija

izvēlējusies progresīvā partija, kuru nodibināja Teodors Ruzvelts. Sīs partijas biedrus sauca par amerikāņu aļņiem. Bet alni ar saviem pakaviem notrieca zemē ēzelis un galīgi sabradāja zilonis. Nekādi aļņi, caunas, bebri un citi dzīvnieku pasaules pārstāvji neiztur cīņu ar abiem favorītiem. Labākā gadījumā mazās partijas — tas ir to vispārpieņemtais nosaukums — var tikai atbalstīt ziloņa kandidātu vai arī atraut daļu balsu, uz kurām stipri cerējis ēzelis.

Ziloņu Amerikā ir diezgan maz, bet ēzeļu — cik uziet. Dzīvu ziloni, kā jau teicu, republikāņu rindu saliedēšanas nolūkā atveda no zooloģiskā dārza tieši uz Nacionālā konventa sēžu zāli, kur četrkājainais, divkājaino sajūsmas rēcienu pavadīts, cēli soļoja uz prezidiju. Turpretim demokrātu piekritēji atveda dzīvus ēzeļus gandrīz vai uz katru tikšanos ar savas partijas kandidātiem. Malu malās varēja redzēt fotoattēlus, kuros bija redzami Kenedijs un Džonsons, draudzīgi apkampuši ēzelīšu kaklus. Es nožēloju, ka partijas nebija apmainījušās ar emblēmām. Man personīgi vairāk gribējās redzēt, ka Niksona kungs apķēries ap kaklu ēzelim …

Tirdzniecība ātri pielāgojās sabiedrības vajadzībām. Universālveikals «Sakss-34» sāka pārdot tumšas zeķes ar baltu ēzeļa profilu vai balta ziloņa attēlu. Tas krietni atviegloja iespēju noteikt to džentlmeņu politiskās simpātijas, kuriem stabili iesakņojusies paraša likt kājas uz galda. Zeķes pārdeva visdzīvākajā vietā — pie veikala ieejas.

—    Jums laiks iekļauties kampaņā! — sauca pārdevējs. — Parādiet visiem savas partijas simbolu! Ja jūs vēl neesat izšķīries, pērciet uzreiz divus pārus un valkājiet pa vienai zeķei no katra pāra! Ziloni uz labās, ēzeli uz kreisās, ja jūs domājat, ka galu galā izšķirsieties par republikāņiem!

Tieši uz ielām pārdeva lētas priekšvēlēšanu kaklasaites ar uzdrukātu zīmējumu. Uz kaklasaites ar ziloni, kas stāv uz pakaļkājām kā cirkā Durova trupā, bija rakstīts: «Niksonu par prezidentu!», «Kenediju par prezidentu!» — uz citas kaklasaites brēca ēzelis ar «tēvoča Sama» cilindru.

Reiz iegāju slavenajā «Radio-City» mūzikhallē. Pustumsā plūda lielisku elektrisko ērģeļu skaņas, piepildot visu milzīgo zāli. Atveras priekškars. Atskan «Yankee Doodl». Iedegas ugunīgi burti: «Kā viņu sauc?» Kuru? Nākamo prezidentu, protams!

No griestiem tiek nolaista jautājuma zīme triju stāvu nama augstumā. Tūlīt uz skatuves iznāk… Jūs uzminējāt: ēzelis un zilonis. Tie dejo zem jautājuma zīmes. Koris dzied dziesmiņu, kura brīvā tulkojumā skan apmēram šādi:

—Kā viņu sauc? Kā viņu sauc? Kas to šodien pateiks? Kas to var pateikt rīt? Tra-la-la-la-la! Tra-la-la! Mēs tikai zinām, ka viņš būs prezidents! Un viņš ies uz priekšu, bet tas ir galvenais! Tra-la-la! Ahoi! Varbūt mazliet novirzīsies pa labi, varbūt mazliet pa kreisi, bet visā visumā viņš ies uz priekšu, mēs to zinām! La-la-la-la! Tra-la-la! Ahoi!

Ēzelis un zilonis pēc dejas apkampjas, apliecinādami divu partiju harmoniju. Ka no debesīm atskan balss:

—    Mūsu lielās valsts pilsoņi! Lai par kuru jūs balsotu, jūs balsosiet par viņu!

Tad uz īsu brīdi iestājās pilnīga tumsa, bet pēc tam tur, kur karājās jautājuma zīme, parādījās «tēvoča Sama» portrets.

—    Balsojiet par tūkstoš deviņi simti sešdesmitā' gada «tēvoci Samu»!

Tad arī pats «tēvocis Sams» ieguva runasdāvanas:

—    Ja jūs man pajautātu, kuru štatu es mīlu visvairāk, es jums atbildētu …

Labais tēvocītis ātri noskaitīja visus piecdesmit štatus, atskanot nerimstošiem aplausiem. Droši vien zālē bija visos štatos dzimušie. Vienam štatam aplaudēja skaļāk, citam — šķidrāk, bet pāri nedarīja nevienam.

Atkal izskrēja ēzelis un zilonis, parādījās koris, atkal iedegās uzraksts: «Kā viņu sauc?» — un atskanēja dziesma par to, ka tu, protams, pagaidām nezini viņa vārdu, bet tu vari palīdzēt izdarīt tā, lai tas būtu tas vārds, kurš tev visvairāk patīk. Piedziedājumā atkārtojās vārdi: «Balsojiet! Balsojiet! Balsojiet!»

.Pēc tam dejoja «simt gerlas», kas taktī mētāja kājiņas, bet jau bez dzīvnieku valsts pārstāvju piedalīšanās, tad izrādīja filmu «Tumsa kāpņu augšgalā». Bet pusi programmas aizņēma vēlēšanas. Seit māksla, tāpat kā tirdzniecība, kas apgādā ar priekšvēlēšanu precēm abas partijas, izrādījās neitrāla, nedeva priekšroku nevienam kandidātam.

Vēl viena priekšvēlēšanu paraša ir žetonu jeb, kā tos mēdz saukt, «pogu» nēsāšana ar kandidātu portretiem. Fabrikas bija izgatavojušas apmēram simt miljonu šādu lietiņu lielumā no divdesmit kapeiku monētas līdz apakštasītei. Tos piesprauda pie mēteju un uzvalku atlokiem. Apgalvo, ka pirmie žetoni parādījušies jau Linkolna laikā. Dažreiz uz tiem tika rakstīti īsi lozungi. Uz «pogas» ar Franklina Ruzvelta portretu bija solījums ātri likvidēt depresiju. «Mūsu pieredze — Amerikas labākai nākotnei,» solīja Niksons un Lodžs uz «pogas», uz kuras bija viņu abu portreti. Uz žetona, no kura smaidīja Kenedijs un Džonsons, bija rakstīts: «Sešdesmito gadu vadība.»

Varēja gluži labi saprast fabrikantu, kurš atbildēja korespondentam tā:

—    Kāpēc es izgatavoju tik daudz «pogu»? Tāpēc, ka pieprasījums ir nodrošināts. Ja kandidāts patiešām grib iegūt balsis, tad viņš laidīs darbā ne tādas vien lietiņas kā mani žetoni!

Bet tie, kas pērk? Kāds asprātīgs psihologs šādi izskaidroja motīvus, kuri dažiem liek atdarīt maku. Kāpēc izkrāsojās indiāņi, kas gatavojās uzsākt cīņu ar ienaidnieku? Šī izkrāsošanās viņos nostiprināja apņēmību, ticību uzvarai, iedvesa šausmas ienaidniekiem. Cilvēks, kas piespraudis atlokam Niksona portretu, pierāda savu apņēmību cīnīties par šo kandidātu. Jo lielāks žetons, jo skaidrāk un nelokāmāk apliecināta apņēmība. Bet šausmu iedvešana ienaidniekiem? Ja Kenedijs ieraudzītu katram pretimnācējam uz atloka Niksona portretu, vai tad tas neradītu satraukumu viņa dvēselē?

Fabrikants darbojās bez riska. Drīz vien abas partijas nopirka no viņa «pogas» un sāka bez maksas tās dalīt uz visiem ielu stūriem. Kāds veikalnieks diezgan labi nopelnīja, izgatavodams žetonu bez jebkāda attēla, bet ar uzrakstu: «Ne viens, ne otrs.»

Bet viena «poga» ar Niksona un Lodža portretiem un uzrakstu «Muguru pret muguru, plecu pie pleca — mūsu stiprākā komanda» tiik tikko nek|uva par Stenfordas republikāņu organizācijas priekšsēdētāja Džeimsa Forda kunga ģimenes drāmas cēloni. Viņa sešus gadus vecajai meitiņai nezin kā bija izdevies norīt šo prāvo žetonu, un viņa tika nogādāta uz slimnīcu, kur sākumā to gribēja steidzīgi operēt, bet pēc tam nolēma nogaidīt, kamēr viss nokārtosies dabiskā ceļā.

UZ BALTO NAMU, UZ BALTO NAMU!

Ahā, lūk, atvērušies arī «aģitpunkti»!

Divi atradās netālu no viesnīcas Četrdesmit otrajā ielā. Vējš kā buras piepūš virvēs izstieptos auduma gabalus: «Kenedijs — Džonsons.» AAazliet tālāk šķērsām pāri ielai transparents, kur uz balta fona ar sarkaniem un ziliem burtiem rakstīts: «Amerikai vajadzīgi Niksons un Lodžs.»

Pieeju pie logiem, kas greznoti ar nacionālajiem karogiem. Iekšā labāk neiet: es taču esmu ANO korespondents, turpretim «aģitpunkts» ietilpst Savienoto Valstu iekšējo lietu orbītā. Caur stikliem redzamas meičas ar baltām plastmasas cepurītēm, uz kurām ir Kenedija un Džonsona portreti. Tās stāv aiz letes. Vēlētājs var nopirkt komisku plīša ēzelīti, platmali ar portretiem, amerikāņu karodziņu, kā arī bez maksas saņemt skrejlapas ar demokrātu kandidātu biogrāfijām. Pa skaļruni virs ieejas, aizpildīdama visu ielu, plūst dziesmiņa, kas slavina Kenediju.

Jaunā skaņu plate, ko izlaidusi Franklina Elisona firma, saucas «Baltā nama uzvaras dziesma».

No demokrātu nometnes pāreju uz republikāņu mītni. Starpība ir tikai portretos un emblēmās. Un tomēr ne: logā uz maza ekrāniņa cits citu nomaina kadri no dokumentālas filmas par Niksonu. Viņš redzams kopā ar Adenaueru, pēc tam ar de Gollu, tad iet gar karavīru ierindu Dienvidvjetnamā … Atskan dziesmiņa, kas slavina Niksonu.

Arī šo plati izlaidis tas pats izveicīgais Franklins Elisons. Tā saucas… «Baltā nama uzvaras dziesma». Tirdzniecība ir neitrāla!

Pēc divām dienām es dzīvu redzēju «lielisko puisi Diku».

Braukādams pa štatiem, viņš pa ceļam bija iegriezies Ņujorkā un apmeties hotelī «Commodore» Četrdesmit otrajā ielā. Sī viesnīca nav no lētajām. Bet tā ne tuvu netiek līdzi greznajam hotelim «Walldorf-Astoria». Niksons kopš pirmajām kampaņas dienām tēlo cilvēku, kurš nevar atļauties iztērēt lieku centu. Kādā mazā pilsētiņā viņam bija gadījusies šāda klipa: iegājis pabrokastot, viņš konstatēja, ka aizmirsis maku viesnīcā. Tad viņš demonstratīvi aizņēmies no sava miesassarga divarpus dolāru pieticīgām brokastīm.

Pie viesnīcas «Commodore» ieejas stāvēja balts vaļējs kabriolets ar lieliem uzrakstiem abos sānos un uz dzinēja pārsega — «Peta un Diks Niksoni». Kandidāta un viņa dzīves biedres pamazināmie vārdi bija lasāmi arī uz plakātiem, ar kuriem pie viesnīcas nezin kāpēc bija nostājušās ierindā tikai meitenes vien. Gandrīz visi plakāti bija zīmēti ar zilu krāsu un ar pilnīgi drošu roku: laikam mākslinieks par tiem visiem ir saņēmis pēc viena rēķina. Es pierakstīju dažus lozungus: «Urā Niksonam, sarkano ienaidniekam!», «Pet, mēs esam par tevi!», «Niksons—Lodžs — mūsu komanda!», «Peta — pirmā lēdija!», «Ilello, Dik, 'tu vienmēr esi bijis par mums!», «Mēs vēlamies Niksonu!», «Esi sveicināta, Pet!».

Es jau biju dzirdējis, ka Peta ir Dika galvenais aktīvs, ka viņš visur vadā līdzi savu sievu un ka tā piedalās visur, kur viņš uzstājas. Katru reizi izdevīgā brīdī Niksons apkampj savu dzīves biedri un jautā pūlim: «Sakiet — vai viņa nebūtu lieliska pirmā lēdija?» Pūlis aplaudē. /

Pirmā lēdija — tas ir it kā prezidenta sievas tituls. Niksons ir precējies ar Patrišiju Raianu, biznesmeņa meitu, kurš bija saistīts ar aviācijas sabiedrību «Lokheed» — to pašu, kura ražo spiegošanas lidmašīnas «U-2». Tas delikāti tiek noklusēts, toties sīki tiek aprakstīts, cik Peta ir laba un taupīga saimniece.

Kampaņas sākumā gandrīz izcēlās polemika starp Petu un Džekiju, kā visur sauc Kenedija jauno apburošo sievu Zaklinu, kura brīvi runā četrās valodās un vēl nesen strādāja par fotoreportieri Vašingtonas laikrakstā «Times Herald». Polemikas priekšmets nebija ne uzskati par bērnu audzināšanu, ne ari jautājums par sieviešu iesaistīšanu valsts amatos. Strīds bija galvenokārt par to, kura no viņām vairāk izdod par tualetēm.

Laikraksti apgalvoja, ka Zaklinas Kenedijas tualetes maksājot 30 tūkstoš dolāru gadā. «Es nevarētu iztērēt tādu summu pat tad, ja valkātu sabuļādas apakšveļu,» uz to atbildēja misis Kenedija. Misis Niksona, par kuru apgalvoja, ka viņa pērkot dārgajos Elizabetes Ardenas veikalos kleitas, kas maksā 300 dolārus, nemēģināja noliegt šo faktu, bet paziņoja, ka, pēc viņas domām, lupatas nedrīkst kļūt par diskusijas objektu prezidenta vēlēšanās. Reportieri bija stipri vīlušies.

Pēkšņi pie hoteļa «Commodore» ieejas sākās kaut kāda rosme. Viņi nāk? Nē, smiekli jaucās ar nikniem izsaucieniem. Nezin no kurienes parādījās puisis ar tumšām brillēm. Viņam pie saites apcirpts pūdelis. Sunim bija dzeltena sedziņa uz muguras. Uz tās uzraksts: «Ja es varētu balsot, es balsotu par Diku.»

Meiteņu vidū apjukums. Arī polismens netiek gudrs, ko darīt. Ja jau suņiem ir savi restorāni, frizētavas un drēbnieku darbnīcas, ja jau saimnieki ar saviem suņiem ed gandrīz vai no viena trauka, tad kāpēc gan suns nevarētu palīdzēt saimniekam priekšvēlēšanu kampaņā? No otras puses, kā mēdz teikt, suns ir suns… Ej nu saproti — vai tā ir aģitācija par Diku vai arī ņirgāšanās par Diku! Beidzot polismens ir izšķīries:

—    Vācies projām, puisi!

Tieši šai brīdī pa durvīm steidzīgi izskrēja šveicars, aiz viņa, kāpdamies atpakaļ un notēmējot savas kameras, parādījās fotoreportieri, aiz tiem kungi civilā.

Parādās Niksons. Viņš palaiž pa priekšu Petu, uzmanīgi turot to aiz elkoņa. Petai ir ass, stipri uz priekšu izvirzīts zods. Tas ir sevišķi uzkrītoši, kad viņa ir blakus savam vīram, ikuram ir masīvs apakšžoklis. Viņa smaida, laipni māj ar roku.

Meitenes spiedz: — Urā, Pet! — Kinohronikas operatori ielec vienā mašīnā, detektīvi un miesassargi — otrā, policisti seglo savus motociklus — un pēc minūtes kavalkāde, sirēnām kaucot, traucas pa Ņujorku.

Meitenes kārtīgi noliek savus plakātus pie ieejas un iet uz aptieku, kas atrodas uz stūra, lai pamielotos ar saldējumu.

Nu, labi, es domāju tajās dienās, lai nu būtu dziesmiņas, lai nu būtu atslēgu maciņi ar uzrakstu: «Dodiet Niksonam atslēgu no Baltā nama,» — lai nu būtu diskusijas par kleitām. Katrai tautai ir savas parašas un tradīcijas. Ko un kā vēlēt — tā ir pašu amerikāņu darīšana. Bet vai visa šī diezgan bezgaumīgā reklāmas kņada patiešām var ietekmēt Džo Smita lēmumu? Vai tiešām amerikāņu vēlētāju interesē tikai vēlēšanu sportiskā puse? Ko īsti domā par kandidātiem paši amerikāņi?

Es šad tad uzsāku sarunas par šo tematu. Viesnīcas «Tudor» lifta apkalpotājs, kurš kādreiz agrāk, kā viņš pats apgalvoja, esot kalpojis par garderobistu pie Ruzvelta, bija pilnīgi demokrātu pusē. «Es nepazīstu misteru Kenediju, bet viņš ir tajā partijā, kurā bija Ruzvelts.»

Lūk, gandrīz pilnīgs sarunas pieraksts kafetērijā ar sabiedrības «Socony Vacuum Oil» kalpotāju, gados pavecāku cilvēku, kura vecāki pārcēlušies aiz okeāna no Novozibkovas apkaimes.

—    A-ā, jūs esat padomju cilvēks? Interesanti, interesanti … Un kā tad jums patīk Amerika?

—    Vispār patīk, — es atbildu.

—    Jā, jā… Vai zināt, tas ir pareizi, ka pie mums ir šausmīga lieta: dolārs — augstāks par visu. Nebrīnieties, ka daudziem nav nekas cits prātā kā tikai: «Kur jūs pirkāt mēteli? Cik jūs nopelnāt? Cik tas maksā?»

—    Bet tagad ir vēlēšanas …

—    Un kas par to? Manuprāt, gan Kenedijs, gan arī Niksons nav patiesi cilvēki.

—      Kāpēc jūs tā domājat?

—          Jebkurš no viņiem pēc uzvaras vēlēšanu kampaņā visu aizmirsīs. Piemēram, sola lētus dzīvokļus…

—      Pie jums ar tiem ir slikti?

—          Nē, nav slikti, bet tomēr… Pie jums ir sliktāk, pie jums piecas sešas ģimenes dzīvo vienā dzīvoklī, es zinu. Tas ir šausmīgi, kā lai audzina bērnus?

—     Jā, nav viegli. Bet mēs daudz ceļam.

—          Zinu, zinu. Bet jums ir tikai viena partija, kā tad ta? Mēs augstāk par visu vērtējam brīvību. Es varu balsot par Kenediju, varu balsot par Niksonu.

—          Bet, ja tas nav noslēpums, kuru no viņiem jūs gribētu redzēt Baltajā namā?

—          Es? Viņi abi nav patiesi cilvēki, visu aizmirsīs… Ak, man laiks iet, atvainojiet… Bija ļoti, ļoti patīkami …

Amerikā ir Gellapa institūts, kas pēti sabiedrisko domu. Tā metode ir dažādu cilvēku aptauja visos štatos. Bet Gellaps publicē tikai procentus: tik un tik procentu nodomājuši balsot par demokrātiem, tik un tik — par republikāņiem, tik un tik vēl nav izlēmuši, kuri ir labāki. Sākumā šīs aptaujas deva zināmu pārsvaru Kenedijam un Džonsonam.

Vēlētājs Džordžs Kaufmans no Kalifornijas aizrakstīja laikrakstam, kāpēc demokrātiem ir pārsvars:

«Balsot par Niksonu — tas nozīmē balsot par veselu bumbu. Balsot par Kenediju — tas nozīmē balsot par ipusbumbu. Katrā gadījumā pusbumba ir labāka nekā vesela.»

Vēlētājs Normans Bordmans izteicies laikrakstā šādi:

«Senatora Kenedija «Jaunajām robežlīnijām» un viceprezidenta Niksona «Brīvības paplašinašanai» varbūt ir kaut kāda nozīme tiem, kuri dzīvo viņpasaulē… Man turpretim tikai viens liekas pilnīgi skaidrs: «aukstais karš» diemžēl turpināsies.»

Viljams Kerijs no Bostonas raksta:

«Līdz tam laikam, kamēr Kenedijs un Niksons nebūs sapratuši, ka mēs gribam vispārēju un pilnīgu atbruņošanos ar ANO palīdzību, daudzi no mums vēlēšanās nepiedalīsies.»

Kāds Vašingtonas laikraksts aizsūtīja savu korespondentu uz ASV vidieni. Trīs nedēļas viņš krustām šķērsām izbraukāja rajonu starp valsts rietumu un austrumu piekrasti — tālu no autostrādēm — pa mazām pilsētiņām un fermām. Viņš aprunājās ar 353 provinciešiem — fermeriem, garīdzniekiem, skolotājiem, sīko veikaliņu īpašniekiem un atvaļinātiem karavīriem.

Lūk, viņa secinājumi: neviens no kandidātiem nerada sajūsmu. Šķiet, ka provincē Niksonam ir tikai mazliet vairāk izredžu nekā Kenedijam. Apmēram trešdaļa vēl nav izlēmusi, kuram dot priekšroku. Sie ļaudis saka, ka viņi izšķirsies tikai pie vēlēšanu urnas. Viņus, patiesību sakot, interesē tikai viens jautājums: «Niksons vai Kenedijs dabūs Balto namu, bet kas no tā tiks man?» Kāds puisis teica: «Es tikko zaudēju darbu. Kāda man daļa, par ko Džeks un Diks strīdas uz televizoru ekrāniem, ja es esmu spiests pārdot savu televizoru?»

Provinces vēlētājs abus kandidātus uzskata par jauniem un nepieredzējušiem. Viņš, šis vēlētājs, ir par Aiku. Provincē Aiks ar vienu roku vēl šodien varētu nogāzt no kājām jebkuru kandidātu. Viņa kontā ir ierakstīts viss labais, kas sasniegts Amerikā pēdējos astoņos gados, bet neveiksmēs tiek vainoti citi.

Korespondents jautājis saviem sarunu biedriem, kuru viņi gribētu redzēt par prezidentu. Daži minēja Lodžu un Džonsonu, citi Teodoru Ruzveltu. Ne mazums piekritēju bija senatoram Makartijam un senatoram Goldvoteram no Arizonas: provinciešus ir veikli iebiedējuši ar «komunisma draudiem», un viņi meklē atbalstu galēji labējos.

ASV provincē uzskati mainās gausi. Domāju, ka tajā novērotās parādības tur vēl ilgi būs tipiskas. To ievērošana dod iespēju pareizāk novērtēt dažu politisko darbinieku panākumu un neveiksmju cēloņus.

Visiem zināms, cik liela ir amerikāņu kaislība uz skaitļiem. Amerikānis grib zināt — vai vismaz ar vislielāko interesi izlasīs, — cik bieži, teiksim, sieva nebalso par to kandidātu, par kuru balso vīrs. Un solīdais žurnāls atbild: pētījumi rāda, ka tikai viena no desmit sievām balso pret to kandidātu, kuram ir devis priekšroku viņas vīrs.

Solīdais žurnāls — tāpat pēc daudzām aptaujām — nonāk pie secinājuma, ka cilvēki, kas sasnieguši 65 gadu vecumu, tikai ļoti retos gadījumos maina savas politiskās simpātijas, kamēr 25 gadus veco ļaužu vidū pārsvarā ir tā saucamie «neatkarīgie», vispār sakot, tādi, kuri maz interesējas par politiku un kuriem nav skaidras tās nianses, kas dod iespēju atšķirt demokrātu no republikāņa.

Aptaujās jau sen noskaidrots, ka valstī demokrātu ir daudz vairāk nekā republikāņu. Bet kā vieni, tā otri ne vienmēr balso par savu partiju kandidātiem. Ja 1956. gada vēlēšanās daudzi demokrāti nebūtu balsojuši par republikāni Eizenhaueru, viņš nebūtu uzvarējis ar lielu balsu vairākumu savu sāncensi — demokrātu Stīvensonu.

Kā balso fermeri? Arī uz to var atbildēt. Viņi neizšķiras līdz pat pēdējam momentam, bet šajā pēdējā momentā bieži vien… vienkārši aizmet savus vēlēšanu biļetenus.

Beidzot ļoti svarīgs jautājums: kā daudzi vēlētāji faktiski saskata atšķirību starp abām partijām? Atbilde: «Tikai apmēram viena ceturtdaļa vēlētāju domā, ka viņi atšķirību abu partiju politikā redz pēc svarīgākajām problēmām. Pārējie vai nu vispār neinteresējas par šīm problēmām, vai arī nesaskata nekādas atšķirības abu partiju nostājā.»

Vai tik tā nav atslēga, kas palīdz izprast dažas amerikāņu vēlēšanu kampaņas īpatnības? Medījot balsis, nevajag tēmēt uz kaut kādām politiskām problēmām, kuras visos sīkumos spēj izprast tikai nedaudzi vēlētāji, bet jāizmanto amerikāņiem parastie paņēmieni un vispirms viss reklāmas mākslas arsenāls.

ZVANIET VISUS DURVJU ZVANUS!

Amerikā reklāmai izlieto vairāk nekā divpadsmit miljardus dolāru gadā.

Kas īsti ir amerikāņu reklāma? «Iespiesta, ar roku rakstīta, mutiska vai grafiska informācija par personu, preci, pakalpojumiem vai sabiedrisku kustību, kuru atklāti sniedz un par kuru maksā reklāmas devējs, lai palielinātu noietu, paplašinātu klientūru, iegūtu balsis vai publisku atzīšanu,» — tāds ir reklāmas definējums, par kuru tika piešķirta pirmā prēmija Amerikā sarīkotajā konkursā.

Sabiedriska kustība šeit nostādīta vienā rindā ar jaunu ziepju šķirni. Maksu par to, lai iegūtu balsis, šeit uzskata par tikpat dabisku parādību kā izdevumi par reklāmu, lai ātrāk izpārdotu automātisku žurku lamatu partiju …

Uz stūra, drebinādamās vējā, stāv kāda ne visai jauna dāma ar saniknotas nevei'ksminieces seju. Viņai mugurā koķetīgi pūkaini balti svārki, kas neatbilst sezonai. Ornamentu vietā gar svārku apakšu uzraksts: «Niksons, Niksons, Niksons.» Uz plastmasas cepures redzami kādi desmit apburoši smaidošā Niksona portreti. Arī uz somiņas uzraksts: «Amerikai vajadzīgs Niksons.»

Kāpēc tieši Niksons? Tā paša iemesla dēļ, kāpēc cigaretes «Camel» ir labākās pasaulē. Nekur taču netiek pierādīts, ka tām ir kaut kāda sevišķa tabaka. Miljoniem plakātu jums vienkārši paziņo patiesību, ka tās ir labākās pasaulē. Jūs šo patiesību uzzināt daudz agrāk, nekā skolotājs jums pagūst iestāstīt, ka divi reiz divi ir četri. Kad esat pieaudzis, jūs vienkārši pērkat cigaretes «Camel», kas ir labākās pasaulē. Uz plakātiem, cepurēm un svārku stērbelēm simt tūkstošu reižu tiek atkārtota frāze «Amerikai vajadzīgs Niksons», lai sasniegtu tādu pašu rezultātu: reklāmas hipnozes ietekmēts, jūs nobalsosiet par pasaulē labāko Nik… Tpū — par Niksonu, kas tik ļoti vajadzīgs Amerikai!

Reklāmai vajadzīgi aģenti. Reklāmas aģents ir viena no izplatītākajām profesijām Amerikā. Priekšvēlēšanu reklāmai vajadzīgi aģenti amatieri, par minimālu samaksu vai bez maksas. Tos vervē katra partija.

Iznākot no viesnīcas «Tudor», saņemu no kāda skolēna skrejlapu. Uz tās Kenedija portrets un trekniem burtiem iespiests lūgums: «Ziedojiet dažās nākamajās dienās man 10 minūtes katru dienu, un es iemācīšu jūs, kā iekarot Kcnedijam un Džonsonam Ņujorkas simpātijas».

Pirmkārt, kam tad īsti man jāziedo savas desmit minūtes? Mišelam Prendergastam, vienam no demokrātu priekšvēlēšanu kampaņas bosiem. Otrkārt, ko viņš grib man iemācīt? Mākslu iekarot balsis.

Prendergasta kungam ir dīvains žargons: «Jā! Ja jūs gribat iebāzt Kenediju Baltajā namā, ja jūs gribat redzēt viņu tur…» Pieņemsim, ka gribu. Tad man jāziedo desmit minūtes dienā, lai pārliecinātu kaut vai vienu vēlētāju reģistrēties balsošanai par demokrātiem.

Bet Prendergasta kungs brīdina: reģistrācijai derīgs ne katrs Ņujorkas iedzīvotājs, nebūt ne katrs! Balsstiesības ir tam, kas ir 21 gadu vecs, dzīvo Ņujorkas štatā ne mazāk kā vienu gadu, bet pašā Ņujorkā ne mazāk kā 4 mēnešus. Bez tam viņam ar mācību iestādes izziņu jāpierāda, ka viņš prot lasīt un rakstīt, vai arī jaiztur speciāls eksāmens angļu valodā. Citas valodas nav derīgas …

Eju uz ANO. Uz trotuāra stāv kāda meiča ar cepuri «Niksoris — Lodžs» galvā. Viņai, acīm redzot, ir aizdomas, ka es simpatizēju Niksona kungam:

—    Ja jūs, mister, gribat iedabūt Diku Baltajā namā…

Es saņemu ar hektogrāfu pavairotu anketu. Laiks ir nauda. Jums nav jālauza galva, kā palīdzēt Dikam, kurš vajadzīgs Amerikai. Uzrakstiet augšā savu vārdu, adresi, telefonu, ierakstiet «jā» vai «nē» ailē, kur jautāts, vai jums pieder mašīna. Visas jūsu vēlēšanās un iespējas ir uzminētas jau iepriekš. Trekniem burtiem izdalīts: «Es gribētu…» Tagad tikai pasvītrojiet:

Strādāt vēlēšanu kioskā uz ielas.

Izplatīt priekšvēlēšanu literatūru.

Apstaigāt namus.

Palīdzēt sagatavot mītiņus.

Apmeklēt mājās sarīkotos vakarus.

Izveidot nelielas grupas no kaimiņiem.

Izplatīt skrejlapas un afišas.

Tālāk seko divdesmit viens jautājums, kas tausta jūsu spējas. Var arī nepasvītrot, tas nav obligāti, bet ja jūs būtu tik laipni… Pasvītrojiet, vai jūs protat fotografēt, runāt publiski, vai jums patīk runāt pa telefonu, izjautāt cilvēkus, vai jūs protat valodas, vai labi protat vadīt mašīnu, vai protat uzvarēt strīdos utt.

Apakšā piezīme: «Mēs strādājam katru dienu, būsim priecīgi par katru palīgu, mums vajadzīga jūsu palīdzība.»

Nē, kā redzat, nekas netiek atstāts pazudinošai pašplūsmei. Aģitācija par kandidātiem tiek izvērsta pat mājas ballītēs, tiesājot ābolu pīrāgu! Tas arī ir tas, ko amerikāņu partiju žargonā apzīmē — «zvanīt visus durvju zvanus» jeb, aitiem vārdiem, iekļūt pa visām durvīm.

Manā kolekcijā bija organizācijas «Neatkarīgie Ņujorkas pilsoņi par Niksonu un Lodžu» skrejlapa. Tur izteiciens par zvaniem bija ieguvis burtisku nozīmi. Apsoliet, tajā bija teikts, turot šo skrejlapu rokās, nospiest piecu durvju zvana pogas un piecas reizes piezvanīt pa telefonu kaimiņiem nākamo piecu stundu laikā. Pasakiet viņiem, ka jūs balsosiet par Niksonu un Lodžu tāpēc, ka tas Amerikā ir stiprākais pāris, kas uzkrājis ilggadīgu pieredzi attiecībās ar Padomju Savienību. Ja tas, ar kuru jūs būsiet runājuši, jums piekritīs, palūdziet arī viņu piecas reizes nospiest zvana pogu un piecas reizes nocelt telefona klausuli. Dariet to tik ilgi, kamēr pieci cilvēki būs ar mieru izpildīt jūsu lūgumu.

Štābs iekļūšanai pa svešām durvīm ir vēlēšanu iecirknis, ko vada pieredzējis «kapteinis». Bet augstāk — vesela partijas mašīna ar bosiem priekšgalā. Tur vērīgi seko visiem pretinieka manevriem, bet jo sevišķi visām viņa kļūdām, uztur sakarus ar dažādiem veikalniekiem, saņemot no tiem naudu vēlēšanu kampaņai un apsolot pretim izdevīgus amatus un privilēģijas partijas uzvaras gadījumā. Starp citu, kā apgalvo informēti ļaudis, ziedojumi partijas fondā ienāk arī no tādiem darboņiem, kuriem nav vajadzīgi amati un kontrakti, bet tikai nepieciešams, lai policija viņus pārāk cītīgi nemeklētu.

Vēl augstāk — virs partijas mašīnas — ir vecmodīgi iekārtoti Volstrītā valdošo dinastiju galvu kabineti. Tur «nezvana visus zvanus». No turienes vienkārši nāk pavēle, kad un kā iedarbināt partijas mašīnu. Tur saka: «Gādājiet, lai ievēlē Niksonu,» — un daudzi riteņi sāk griezties, daudzas sviras sāk darboties, daudz zvanu sāk zvanīt.

«JŪS VARAT UZ VIŅU PAĻAUTIES»

Uz viņu, tas ir, uz Ričardu Niksonu.

«Jūs varat uz viņu paļauties» — centās iegalvot vēlētājiem miljoniem skrejlapu. Vēlāk trīsdesmit četri miljoni amerikāņu nobalsoja par Niksonu. Niksons, ja vēlaties, ASV politiskajā dzīvē ir tipiskāks nekā Kenedijs. Dažādu kalibru Niksonus var atrast visās ASV partiju un valsts aparāta pakāpēs.

Ričards Niksons nekļuva par prezidentu. Bet viņš varēja par to kļūt. Tālāk jūs uzzināsiet, kā svārstījās svaru kausi tajā naktī, kad tika skaitītas balsis. Republikāņu nacionālā komiteja pat gribēja pieprasīt no jauna saskaitīt balsis dažos štatos, kur balsu skaita starpība bija pavisam niecīga.

Ričards Niksons nekļuva par prezidentu, bet viņš varēja par tādu kļūt arī bez vēlēšanām: saskaņā ar ASV konstitūciju prezidenta nāves gadījumā viņa vietu Baltajā namā ieņem viceprezidents.

Jā, Ričards Niksons nekļuva par prezidentu, bet viņš vairākus gadus bija viceprezidents. Kāda populāra amerikāņu anekdote stāsta par diviem brāļiem, kas aizgājuši no tēva mājām meklēt laimi. Viens aizbraucis uz tālajām zemēm, otrs kļuvis par viceprezidentu. «Kopš tā laika,» beigās teikts anekdotē, «nekas nav dzirdams ne par vienu, ne par otru.» Bet Niksons visiem spēkiem centās pierādīt, ka anekdote ir novecojusi. Viņš, gluži otrādi, bez gala teica runas, atgādinādams par sevi, braukāja pa dažādām zemēm, ne bez panākuma radīdams iespaidu, ka Aiks daudzās lietās paļaujas uz viņu — neaizstājamo Diku Niksonu.

Nekļuvis par prezidentu un atstājis viceprezidenta amatu, nenogurstošais Niksons nenogāja ēnā. Nākamajos gados viņš atkal rāpās augšup, atkal krita lejā un atkal rāpās augšā.

Bet vai būtu sapratīgi, ja velētāji vispār uz viņu kādreiz pa|autos?

Republikāņu izdotā Dika biogrāfija nedrīkstēja atstāt par to ne mazākās šaubas. To dalīja visos Ņujorkas ielu krustojumos, tajā viss bija sīki pastāstīts, tā bija labi ilustrēta. Tā nebija biogrāfijā, bet kāda svētā dzīves apraksts! Es to atstāstīšu, šur tur papildinot ar ziņām no citiem avotiem, piemēram, no demokrātiskās partijas atgādinājuma ar virsrakstu «Piemēri, kas liecina, ka Niksonam nav sirdsapziņas».

Niksona kunga dzīves apraksts sākās ar ekskursiju zelta bērnībā. Biogrāfs centās pierādīt, ka Diks, bodnieka — kvēkera dēls, ir pats tipiskākais amerikāņu zēns. Diks spēlējis vijoli, klavieres un futbolu, kā rezervists — ar Nr. 12 uz sporta krekla. Pēc tam seko fotoattēls — Diks koledžā. Tālāk viņš redzams jūrnieka formā, nezin kāpēc uz ķieģeļu sienas fona.

Cik daudz nepatīkamu izlaidumu! Vai tad nebūtu bijis derīgi sniegt, piemēram, viņa laika biedra atmiņas par to, ka futbolists Diks vienmēr tiecies pēc bumbas ar lielu dedzību, bet, saņēmis to, tūlīt pārkāpa noteikumus. Šāds papildinājums palīdzētu labāk izprast Niksona kunga rīcību arī .lielajā spēlē politiskajā arēnā.

Velti biogrāfs nav pieminējis arī par to, ka pirms iestāšanās koledžā skanīgās balss īpašnieks Diks darbojies Arizonas gada tirgū kā iekšā saucējs. Viņš aicināja lauku vientiešus iedzīvoties ar «laimes mucas» palīdzību. Acīm redzot, šī nodarbošanās viņam palīdzēja gūt sekmes cilvēku pazīšanas zinātnē. Katrā gadījumā pēc koledžas beigšanas jaunais jurists Diks Niksons ar diplomu un vislabākajām rekomendācijām kabatā aizsteidzās pie Edgara Hūvera, cerēdams kļūt par Federālā izmeklēšanas biroja aģentu. Šķiet, ka viņš tur netika noraidīts, bet, visu labi pārdomājis, tomēr deva priekšroku privātai advokāta praksei.

Attēlu, kur Niksona kungs būtu redzams blakus «laimes mucai» un uz FIB sliekšņa, biogrāfijā nebija. Bet zem attēla jūrnieka formas tērpā bija ļoti īss paraksts: «Jūras karaspēka leitnants Ričards Niksons 1942. gada oktobrī. Viņš dienēja Klusā okeāna dienvidu daļā un palika flotē līdz 1945. gada novembrim.»

Kuģis, uz kura dienēja leitnants Niksons, karadarbības zonā bija neilgu laiku. Bet Niksona kunga kontā bija uzkrājušās daudzas uzvaras. Konts šeit jāsaprot kā tekošais konts bankā. Bet uzvaras viņš izcīnīja uz kāršu galda zaļā lauka, kur virsnieki spēlēja pokeru. Šeit Niksons tika atzīts par neuzvaramu.

Nakamais attēls mūs pārcēla tieši uz Vašingtonu. «Apskatot Niksona pirmo darba kabinetu,» tīksminās biogrāfs, «neviens nevarēja uzminēt, ka Amerikas Savienotajās Valstīs viņu gaida spīdoša karjera… Viņa dzīves stāsts ir uzskatāms pierādījums, ka pasaulē, kāda ir Amerika, vienkāršas izcelsmes cilvēkiem ir dotas visas iespējas.» Kas īsti domāts ar vārdiem «viņa dzīves stāsts», to biogrāfs noklusē. Bet apstākļi bija šādi.

1945. gada augustā divdesmit sešos laikrakstos bija ievietots sludinājums: vajadzīgs jauns cilvēks, kas grib nodarboties ar politiku un kam šajā jomā nav pieredzes.

Niksons tika pieņemts pēc desmit minūšu ilgas izjautāšanas. Viņš bija pilnīgi piemērots tā saucamajai «simt vīru komitejai» Kalifornijā, kura bija izvirzījusi mērķi izgāzt kārtējās vēlēšanās kongresmeni Džeriju Vurhisu, kas traucēja veikalniekiem rīkoties.

Iedīdīt Niksonu priekšvēlēšanu cīņai apņēmās pazīstams speciālists:

—    Jūs nekad neuzvarēsiet, ja jūsu runas būs salkana ūdentiņa pilnas. Jūs nekad neuzvarēsiet, ja ap jūsu pretinieku nesāks vīties dažādas baumas.

Kalifornijā audzē aplesīnus. Un, lūk, sāka klīst baumas, ka Džerijs Vurhiss grib cīnīties par Kalifornijas apelsīnu cenu pazemināšanu, lai pavērtu ceļu uz tirgu Florīdas apelsīniem. Šis Vurhiss, izrādās, nodomājis arī iesniegt likumprojektu par alkoholisko dzērienu tirdzniecības aizliegšanu! Turklāt nepazīstami ļaudis sāka zvanīt pa telefonu vēlētājiem un brīdināt, ka cienījamais Vurhisa kungs ir komunists un Maskavas aģents.

Vurhisu izbalsoja. Niksons tika ievēlēts pārstāvju palātā. «Simt viru komiteja» svinēja uzvaru.

Bet kas tad tas? Attēlā Niksona kungs kā jaunais kongresmenis. Noliecis lielo zodu uz krūtīm, viņš ar lupu vērīgi pēta kaut kādu kinolenti. īsts Serloks Holmssl

Viņš nodarbojas ar savu iemīļotāko tēmu: atmasko «sarkano» graujošo darbību. Niksona kungs uz mikrofilmas, ko viņam piegādājis policijas špiks, meklē Aldžera Misa vainas pierādījumus, kurš Ruzvelta laikā strādāja valsts departamentā.

Dzīves apraksta nākamā lappuse veltīta Niksona kunga tālākajiem ceļiem uz viceprezidenta krēslu. Niksona kungs raksturots kā cilvēks, kas iemantojis mērena un progresīva republikāņa nevainojamo reputāciju, un kā lielisks orators, kā nelokāms cīnītājs pret «komunisma briesmām», kā cilvēks, kas izcīnījis grūtu uzvaru senāta vēlēšanās.

Sīs grūtās uzvaras apstākļus biogrāfs atkal noklusējis. Senātā «savu zēnu» atkal iedabūja tie paši Kalifornijas veikalnieki. Negaidīti atklātībai kļuva zināms fakts, ka Niksona kungs saņēmis no viņiem dāvanas par 16 vai 18 tūkstošiem dolāru. Brieda kaut kas ļoti nepatīkams.

Bet Niksona kungs teica pa televīziju aizkustinošu runu, iztēlodams sevi par «graujošu elementu» upuri, pret kuriem viņš tik nenogurstoši ir cīnījies un cīnās. Dāvanas? Jā, bija. Bet kādas?

Skatītāji dzirdēja aizkustinošu stāstu par to, ka Niksons ir trūcīgs un ka viņa sieva netinas dārgās kažokādās. Pēc tam sekoja stāsts par Niksona kunga sunīti. Tiesa gan — tas nebija kurta šķirnes kucēns, bet Niksona kunga attaisnošanās skanēja pilnīgi ĻapkinaTjapkina garā.

Pēkšņi uz ekrāna parādījās Niksona kunga suns. Tā īpašnieks teica:

—    Jūs varat nosodīt mani, bet nenosodiet manu suni. Tas nav pieradis pie politiskajām intrigām.

Un Niksona kungs lūdza skatītājus, lai viņi pēc šīs pārraides paši aizraksta republikāņu partijas nacionālajai komitejai, vai viņam jānoņem sava kandidatūra vai «jāturpina cīņa»!

Amerikāņi ir diezgan sirsnīgi Jaudis. Aizkustinātie skatītāji atsūtīja daudz vēstuļu, kurās lūdza Diku turpināt cīņu. Daži turklāt deva ļoti vērtīgus padomus, kā kopt sunīti.

Niksons tika ievēlēts senātā. Vienlaikus politikāņu vidū viņš dabūja iesauku «triku Diks».

Vairākas biogrāfijas lappuses bija veltītas viceprezidenta ārzemju braucieniem. Te Niksona kungs ne tikai saņēma rozes, bet arī dabūja izjust ērkšķus. Bet vai tad īsts svētā dzīves stāsts var būt bez moceklības un varonības aprakstiem? Un zem attēla, kur redzamas Niksona kunga likstas Karakasā, bija teikts: «Sarkanie vajā Niksonu. Diks Niksons, kuru sagaidīja ar lamām, akmeņiem, nūjām un spļāvieniem viņa ceļojuma laikā pa Dienvidameriku, tomēr nepadevās un atgriezās kā varonis.»

Vēlāk Dikam vēlreiz bija jāpierāda sava izturība un varonība. Šoreiz ne vairs Dienvidamerikā, bet Ziemeļamerikā. Priekšvēlēšanu brauciena laikā pa Mičiganas štatu vairākās pilsētiņās Niksona kungu sagaidīja ar vecām olām un sapuvušiem tomātiem.

Gandrīz vai galvenā vieta biogrāfijā bija veltīta Niksona kunga braucienam uz Padomju Savienību. Divas lappuses aizņēma attēls, kur Niksona kungs bija redzams Amerikāņu izstādē Maskavā, Sokoļņikos. Viņš kaut ko spriedelē izstādē eksponētās amerikāņu mājas paraugvirtuvē un, kā norādīts parakstā, stāsta klausītājiem «jaunus faktus par Amerikas Savienotajām Valstīm un par kapitālismu». Pie tam tika slavināta Niksona kunga drosme un spīdošā runātāja meistarība.

Kādus tad īsti «jaunus faktus» minēja Niksona kungs momentā, kas redzams attēlā? Lūk, ko uz to atbildēja kāds amerikānis:

—    Es redzēju filmu par šo sarunu. Vai jūs zināt, ko viņš teica, rādīdams ar pirkstu uz savu sarunu biedru? Viņš teica: «Ļaujiet man kaut dažus vārdus pateikt…»

Bet vai var ticēt amerikānim, uz kuru es šeit atsaucos? Spriediet paši: to, pūļa smiekliem skanot, kādā priekšvēlēšanu mītiņā pastāstīja Džons Kenedijs.

Spriediet paši arī par to, kādā mērā amerikāņu vēlētājs varēja paļauties uz Ričardu Niksonu, viceprezidentu, kandidātu prezidenta amatam, pēc iesaukas «triku Diks».

NĒĢERIS — MINISTRS? MELNAIS PREZIDENTS?

Amerikāņu laikraksti parasti nepublicē kandidātu priekšvēlēšanu runas, lai gan ar tām pilnīgi varētu aizpildīt visu laikrakstu. Niksons bija teicis 180 lielas runas un neskaitāmi daudz mazu runu. Bet pat tad, ja laikraksti būtu gribējuši to visu publicēt, lasītājs nebūtu pūlējies tās izlasīt, jo kandidātu runas ir apbrīnojami šabloniskas. Arts Buhvalds, varbūt labākais no amerikāņu laikrakstu humoristiem, par to pastāstīja tā. Viens korespondents jautā otram:

—     Mark, ko Niksons teica Lakrosā?

—     To pašu, ko Klīvlendā.

—     Es nebiju Klīvlendā.

—     Bet tu taču biji Filadelfijā?

—     Jā.

—         Nu, lūk, Lakrosā viņš teica to pašu ko Klīvlendā un to pašu ko Filadelfijā.

—         Cik cilvēku, pēc tavām domām, izgāja viņu sagaidīt Ročesterā?

—          To es pārbaudīju. Četri procenti. Vēl četri procenti palika mājās, jo tie bija par Kenediju. Bet deviņdesmit divi procenti iedzīvotāju devās uz pīļu medībām.

—         Manuprāt, Denveras lidostā viņu sagaidīja ap divsimt cilvēku.

—         Viņu sagaidīja simt divdesmit cilvēku. Pārējie astoņdesmit gaīdīja lidmašīnu uz Sanluisu …

Kenedija runas atšķīrās no Niksona runām ar mazliet lielāku dažādību un humoru. Vēlāk Niksons, nonācis pie domas, ka arī viņam nekaitētu humors, asprātību sacerēšanai salīga televīzijas komiķi Džeku Pāru.

Ir vairāki amerikāņu priekšvēlēšanu runu vispārējie standarti, un ir sastādīts pat pushumoristisks ceļvedis pa šīm runām raksturīgo tukšo liekvārdību.

Piemēram, kandidāts uzrunā veterānus.

—    Es lepojos ar to, ka varu būt šeit, savu bijušo cīņas biedru vidū. Es neieņēmu armijā augstus amatus, bet esmu pārliecināts, ka saprotu vienkārša karavīra domas un jūtas.

Tā runā kandidāts, lai gan īstenībā viņa militārā karjera nesniedzās ārpus armijas vajadzībām izdarīto iepirkšanas operāciju ietvariem.

Runa fermeru sapulcē:

—    Manam vectēvam no mātes puses — Ričardam piederēja neliela ferma, tāpat kā daudziem no jums. Ne mazums dienu es tur pavadīju, iepazīdams smago darbu, soļojot aiz arkla.

Tā runā cilvēks, kura iepazīšanās ar laukiem aprobežojās ar to, ka viņš kādreiz ne bez patikas nodzīvoja vienu mēnesi nomaļā lauku viesnīcā ar kādu dāmu.

Runa tredjūnijas biedru sapulcē:

—    Esmu laimīgs, ka varu būt šeit, strādnieku vidū. Lepojos ar to, ka man kabatā ir arodbiedrības biedra karte — arodbiedrības, kas ir viena no lielākajām mūsu zemē!

Tā viņš runā un patiešām izvelk no kabatas mūrnieku arodbiedrības goda biedra karti, kuru viņš saņēmis par runu, ko tas teicis, iemūrējot pirmo ķieģeli jaunā ēkā kaut kādā nomaļā pilsētiņā.

Iekarojis tādā veidā auditoriju, runātājs kādu laiku turas virs ūdens ar glābšanas jostu, kas izveidota no gatavām frāzēm. Viņš spriedelē par «mazo cilvēku», «vienkāršo cilvēku», «sīko uzņēmēju». Pēc tam pielīmē dažas birkas saviem politiskajiem pretiniekiem, tad aizdaram vēl pievieno stereotipu izsaucienu, kaučuka štampu un pārspīlētu metaforu komplektu …

Niksons, piemēram, dažreiz apstājās uz ceļiem pie sīkām fermām, lai uzraustos uz traktora un pastāstītu klausītājiem par savu vienkāršo izcelšanos. Viņa māte cēlusies pulksten 5.00 no rīta, lai pagatavotu pastēti, ar kuru viņš, mazais Niksons, tirgojies viņu pavisam nelielajā veikaliņā — tipiskā sīkā uzņēmēja veikaliņā. Viņš, Niksons, labi saprotot, cik grūti saimniecēm savilkt galus kopā! Viņš saprot, ko nozīmē košļāt vecu, sīkstu gaļu sulīga bifšteka vietā. Arī Peta to saprot, jā, jā! Viņa pati pelnījusi naudu, lai maksātu par mācībām koledžā. Un, patiesību sakot, Peta ir vairāk pelnījusi godu tikt izvirzītai par kandidāti prezidenta amatam nekā viņš. Un tā tālāk un tamlīdzīgi…

No šablona laikam atkāpās vienīgi bijušais prezidents Trumens, kas pazīstams ar to, ka nespēj savaldīt mēli. Atbalstot kādā mītiņā demokrātus, viņš sakarsēja auditorijas prātus ar šādiem izteicieniem:

—    Ja jūs balsosiet par Niksonu, tad jums ellē vieta būs gatava! Lai tas, kas grib par viņu balsot, iet pie visiem velniem!

Un bijušais prezidents, pareģodams Niksonam nenovēršamu caurkrišanu, attēloja viņa karjeras tālāko attīstību. Niksons atvērs izpriecu 'panku, apmēram tādu kā slavenais «Disnayland». Sajā «Niksonlendā» būs daudz interesantu atrakciju, jo Dikam taču ir noteikta tieksme uz iluzionismu un cirka mākslu. «Niksonlendā» valdīs liela tīrība. Tur būs tik tīri, cik tīri mēdz būt suņa zobi. Atrakcijā «Niksona vilciens» būs paredzēts brauciens pa piecdesmit zemēm, kur pasažierus sagaidīs ar naidīgiem saucieniem un kur tos galu galā izglābs amerikāņu flotes kājnieki.

Republikāņu rindās zināmu apjukumu pēkšņi izraisīja… viceprezidenta amata kandidāts Kebots Lodžs. Viņa priekšvēlēšanu maršruts, starp citu, skāra ari melno Hārlemu.

—Līdzpilsoņi! — tur teica Lodžs. — Ja mēs uzvarēsim vēlēšanās, valdībā tiks uzaicināts arī nēģeris. Tā nav vēlēšanās, tas ir solījums. Republikāņu ministru vidū būs melnās rases pārstāvis!

Nēģeris — ministrs! Kas tad īsti noticis ar republikāņiem? Visiem taču zināms, ka Niksona kungs toreiz, kad viņam piederēja nams Vašingtonā, atteicās izdot tur dzīvokļus nēģeriem un ebrejiem. Tātad Niksons ir mainījies?

Nē, Niksons ir un paliek Niksons. Uzzinājis par Lodža neuzmanīgo solījumu, viņš tūlīt uzaicināja to uz satikšanos. Tikšanās laikā reportieri nebija klāt, bet vēlāk Lodžs tiem it kā garām ejot piebilda, ka viņu toreiz Hārlemā laikam neesot gluži pareizi sapratuši.

Viņš neesot devis nekādus solījumus, bet presē viņa vārdi sagrozīti, un tagad viņš izmantojot gadījumu…

Bet tad jutās aizskarti preses pārstāvji. Velns lai parauj, viņi ir gatavi apzvērēt, ka Kebots teīcis tieši to, ko viņi rakstījuši avīzēs! Bet ko attiecībā uz nēģeru ministru domā Niksona kungs?

Jā, ko tad lai viņš domātu? Pateikt «nē» — tas nozīmētu atbaidīt nēģeru vēlētājus. Pateikt «jā» — tas nozīmētu riskēt ar Dienvidu rasistu balsīm. Un Diks kaut ko nomurmināja, ka viņš par ministriem iecelšot labākos vīriešus un sievietes.

Apjukumu republikāņu nometnē tūlīt izmantoja Lindons Džonsons — demokrātu kandidāts viceprezidenta amatam.

—    Es redzu, — viņš teica, — ka mēs stāvam jaunu «lielo debašu» priekšvakarā. Šoreiz konfrontēsim Niksonu un Lodžu, un lai viņi publiski noskaidro savas domstarpības jautājumā par nēģeru ministru!

Tieši ap šo laiku senators republikānis Džavitss izdeva grāmatu par Amerikas rasu problēmām. Viņš gāja vēl tālāk par Lodžu. Džavitss piejāva varbūtību, ka nākotnē nēģeris var kjūt pat par Savienoto Valstu prezidentu. Kad? Nav izslēgts, ka jau XXI gadsimtā. Bet piesardzības labā senators tūlīt piebilda: «Varbūt man pārmetīs pārmērīgu optimismu …»

Pirms daudziem gadiem, kad jaunais Vladimirs Uļjanovs vēl staigāja ar ģimnāzista somu uz muguras, iznāca Hclvalda grāmata «Ilustrētais ceļojums pa Ameriku», kas tika ieteikta kā ārpusklases lasāmviela. Tur bija runa par karu starp Ziemeļiem un Dienvidiem, kura rezultāts bija verdzības atcelšana. Autors pacilātā tonī rakstīja, ka ādas krāsas atšķirībai kopš pilsoņu kara beigšanās ar uzvaru vairs nav nekādas nozīmes: «Tagad nēģerim pavērts ceļš pat uz prezidenta krēslu.» To uzrakstījis, viņš sevi neuzskatīja par pārmērīgu optimistu.

Ja viņš būtu varējis ielūkoties gandrīz gadsimtu uz priekšu, tad ieraudzītu asinis uz Dienvidu pilsētu ielām, policijas suņus, kas plosa nēģerus, degošās nēģeru baznīcas!

Ņujorkā ieradās Eizenhauera kungs.

Sākumā prezidents teica, ka viņš nepiedalīsies vēlēšanu kampaņā. Pēc tam katrā izdevīgā gadījumā viņš sāka atgādināt žurnālistiem, ka Niksons un Lodžs ir tādi kandidāti, par kuriem labākus pat nevar vēlēties. Vēlāk, runājot :politiskajā žargonā, viņš «izbāza zodu» tālu no Baltā nama un sāka mītiņos atbalstīt Diku un Kebotu.

Trešajā novembrī es aizgaju uz lielu mītiņu Heraldskvērā. Bija vējaina, apmākusies diena, tumši mākoņi nāca no okeāna. Pūlis Trīsdesmit ceturtajā ielā šķita tikai nedaudz biezāks nekā parasti. Pa skaļruņiem skanēja kāda runa, kuru laiku pa laikam pārtrauca skaļš «ā-ā-ā», ko izrēca simtiem rīkļu, apliecinot savu piekrišanu.

Es sāku spraukties uz tribīni, kas bija uzstādīta pretim Meisija universālveikalam. Virs tās vējā šaudījās milzīgi blāvu gaisa balonu saišķi. Pūlis, kas spiedās ap tribīni, vicināja vairodziņus ar republikāņu kandidātu portretiem. Zemu pārlidoja lidmašīna, baltas skrejlapas kā pūkas lidinājās lejā un nosēdās uz ielas un uz jumtiem.

Runāja Niksons. Viņš bija mazliet novājējis, brūni iededzis. Aizsmakušā balsī viņš ar pūlēm kaut ko kliedza. Vārdus gandrīz nemaz nevarēja saprast. Ik pēc brītiņa skanēja polismeņu svilpieni, regulējot kustību pie tirdzniecības namiem. Kārtējā pircēju plūsma, bakstot klausītājus ar kārbu asajiem stūriem un čaukstinot papīrā ietītos saiņus, lauzās caur pūli. Tāda pati plūsma devās pretējā virzienā — uz universālveikala stikla vārtiem.

Niksons deva vārdu Eizenhaueram, kurš tomēr kaut kā atgādināja salavecīti, kas noņēmis parūku un bārdu un pārģērbies parastajā uzvalkā. Viņu uzņēma ilgiem, gariem saucieniem. No visiem apkārtējo namu stāviem lidoja Ņujorkas konfeti: lapas, kas izrautas no pudu smagajām telefona grāmatām, kuras katrā jaunajā gadā tiek apmainītas.

Aiks nerunāja ilgi. Viņa runas saturs bija tas, ka

misters Niksons ir «o key» un misters Lodžs arī ir «o key».

Misteri Niksons un Lodžs uzticīgi skatījās uz runātāju. Mazliet sānis atpogātā lietus mētelī, bez cepures, vējā sarāvies, stāvēja Nelsons Rokfellers.

Pēc tam kaut kādus saucienus izkliedza sīkāka kalibra darbinieki. Tos neviens vairs neklausījās. Orķestris sāka spēlēt gluži nevietā, nomākdams viņu saucienus. Pūlis ātri kļuva arvien retāks. Laukums bija nokaisīts ar tepat pamestiem portretiem un plakatiem. Ļaudis pa tiem staigāja. Zem kājām kraukstēja «pogas». Kāds vecis, rušinadams tās ar spieķi, uzlasīja nebojātas un lika tas cepurē. Izveicīgie puiši — demokrātu bosi par velti neēd maizi — izdalīja cilvēkiem, kas nāca no mītiņa, vēl pēc krāsas smaržojošas karikatūras: Niksons jāteniski sēž uz salīkušā Aika, kurš tipina vecīgiem solīšiem. Aikam uz žaketes uzraksts: «Eizenhauera politiskā priekšvēlēšanu kampaņa.» Dikam rokā ir pātaga. «Ātrāk, velns lai parauj!» viņš kliedz.

Ātrāk? Par vēlu! Un arī velti. To es sapratu tās pašas dienas vakarā.

Gar visu Četrdesmit otro ielu bija uzstādītas policijas barjeras. Tām bija jāattur sajūsmināto ļaužu pūļi, kad vaļējā mašīnā uz mītiņu Kolizejā brauks Aiks un Diks.

Es nezināju precīzi, cikos notiks brauciens. Pagaidām uz ielas viss noritēja kā parasti. Policisti garlaikojās. Es iegāju grāmatu veikaliņā. Pēkšņi sāka kaukt sirēnas, sparkšķēt motocikli. Kopā ar citiem es izskrēju uz ielas.

Pa ielas vidu virzījās kortežs. Garāmgājēji apstājās uz trotuāriem. Eizenhauers, kā parasti, pacēla abas rokas sveicienam un smaidīja savu porcelāna smaidu. Nudien — viņš izraisīja līdzjūtību šajā vakara stundā uz vienaldzīgās ielas ar velti sablīvētajām policijas barjerām. Niksons nesmaidīja. Izskatījās, ka viņš ir zaudējis pašpaļāvību. Viss, kas šeit norisa, ļoti maz liecināja par triumfa tuvošanos. Bet līdz finišam bija palikušas tikai dažas dienas!

Sajās pēdējās dienās Nelsons Rokfellers kājām staigāja pa ielām, iegriezās veikalos un kantoros. Spiežot daudziem roku, viņš izteica cerību, ka iepazīstas ar cilvēkiem, kuri balsos par republikāņiem. Gubernators iegriezās pat dāmu skaistuma kopšanas salonā, izraisīdams apjukumu frizējamo un masējamo modes dāmu vidū.

Sajās dienās Ņujorkā atgriezās arī Kenedijs un Džonsons.

Es jau biju redzējis senatoru, kad viņš pirmo reizi atbrauca uz Ņujorku. Zaklina Kenedija gaidīja bērnu un nece|oja pa valsti kopā ar vīru. Ņujorkai tika taisīts izņēmums. Abi devās braucienā pa pilsētu vaļējā automobilī. Viņus uzņēma ne tik daudz svinīgi un vētraini, cik laipni un sirsnīgi.

Gribu atgādināt, ka Savienoto Valstu progresīvās organizācijas atbalstīja miljonāru Kenediju un nevis sīktirgotāja dēlu, kurš lielījās ar to, ka kopš bērnības nopelna katru centu ar savām rokām. Nākotne parādīja, ka tās nebija kļūdījušās.

Vārds «miljonārs» pavisam dažādi skan pie mums un aiz okeāna. Valstī, kur dolāra kults caurstrāvo itin visu, šis vārds nozīmē ne tikai bagātību, bet arī veiksmi, prasmi kārtot lietas. Tā vismaz šķiet amerikānim. Nedrīkstam aizmirst arī gudri viltīgo «tautas kapitālisma» maskarādi, ar kuru atjaunināta novazātā pasaciņa par zābaku spodrinātāju, kas pavisam vienkārši kļuvis miljonārs, par gigantisko propagandas mašīnu, kas diendienā iekaļ amerikānim domu, ka «taisīt naudu» ir cildeni, ka tas dod dzīvei jēgu un ir tās mērķis. Bet, ja jau nu tā, vai tad nav pelnījis cieņu cilvēks, kas guvis panākumus ceļā uz šo kāroto mērķi?

Savā laikā Ilfs un Petrovs ļoti precīzi bija saskatījuši dolāra kulta demoralizējošo ietekmi uz amerikāņu psiholoģiju. Atcerieties cilvēku, kurš prasīja:

—    Bagātajiem ļaudīm jāatņem viņu bagātība … Jāatņem nauda, un jāatstāj viņiem tikai piecus miljonus katram!

Kāpēc tad jāatstāj pieci miljoni? Savas sirds dziļumā šis amerikānis cer, ka arī pats reiz kļūs par miljonāru, paskaidroja rakstniekiem viņu ceļa biedrs misters

Adamss. «Amerikāniska audzināšana — tā ir kaut kas šausmīgs, seri!» piebilda Ādamss.

Kenedija pretinieki ne visai viņam pārmeta to, ka viņš ir miljonārs. Droši vien šie pārmetumi būtu maz izmainījuši vēlētāju attieksmi pret viņu. Republikāņu bosi noteikti būtu izmantojuši šo trumpi, ja tie domātu, ka tas tiešām ir trumpis.

Ņujorka arī otrreizējā apmeklējuma laikā labi uzņēma Kenediju. Es redzēju viņa braucienu pa Brodveju un varēju salīdzināt pūļa noskaņojumu ar to, ko redzēju Aika un Dika brauciena laikā pa Četrdesmit otro ielu.

Vakarā Kenedijs uzstājās kopā ar Lindonu Džonsonu.

Viņi stāvēja blakus. Tie tomēr bija dažādi ļaudis —• vismaz pēc ārējā izskata. Vecuma ziņā viņiem nebija sevišķi liela atšķirība, bet jaunākais izskatījās daudz jaunāks par saviem gadiem, turpretim vecākais izskatījās vecāks par saviem gadiem. Pirmā brīvās un nepiespiestās manieres bija sevišķi manāmas blakus otra uzsvērtajai atturībai. Bet viņu uzvedībā nebija ne vēsts no tā, ka vēl nesen tie bija sāncenši, nebija manāmas nekādas nepatikas paliekas.

Republikāņi apgalvoja, ka atšķirībā no Niksona un Lodža, kas bija pilnīgi domu biedri, demokrātu pāris, ja tos ievēlēs, nekad nevarēs sastrādāties, jo, nobalsojot kongresā likumprojektus, senators Lindons Džonsons un senators Džons Kenedijs 264 reizes bija balsojuši viens pret otru.

Tomēr — republikāņiem par lielu nepatiku — priekšvēlēšanu kampaņas laikā Džonsons visās lietās atbalstīja Kenediju. Ar to bija neapmierināti ne tikai republikāņu bosi.

īsi pirms brauciena uz Ņujorku Lindons Džonsons bija aizlidojis uz dzimto Teksasu, kur viņš vienlaikus no jauna balotējās senātā. Džonsons bija nodomājis teikt runu Dalasā — tajā pašā Dalasā, kurai trīs gadus vēlāk bija lemts apkaunot Ameriku. Runu bija paredzēts teikt viesnīcas «Ādolfus» zālē. Kad mašīna ar kandidātu piebrauca pie viesnīcas, to tūlīt ielenca demonstrantu pūlis, kas klaigāja un vicināja plakātus.

Uz plakātiem bija rakstīts: «Izgāzīsim Džonsonu divas reizes — mums nav vajadzīgs tāds senators» «Džonsons mūs nodevis!», «Džonsons ir Jūdass!», «Džonsons pārsviedies jenkiju nometnē», «Yenkee, go home!».

Es jau iepriekš paredzu, ka lasītāji būs nesapratnē. «Pārsviedies jenkiju nometnē!» «Jenkiji, vācieties mājās!» Tā taču raksta uz plakātiem tajās zemēs, kur amerikāņi ir nelūgti viesi. Vai tad Teksasa nav Amerika?

Teksasa ir Dienvidi. Kad vergturu Dienvidi karoja ar Ziemeļiem, dienvidnieki sauca ziemeļniekus par «jenkijiem». Tikai daudz vēlāk tā sāka saukt amerikāņus vispār. Tagad Dalasa atgādināja Džonsonam, ka, atbalstot Kenediju, viņš var kļūt Dienvidu «trakajiem» gandrīz tikpat ienīsts «jenkijs» kā pats Kenedijs.

Nobālējušais viceprezidenta amata kandidāts nezin vai bija paredzējis tādu sagaidīšanu. Paņēmis zem rokas sievu, viņš devās uz viesnīcas ieeju. Bet vestibils bija pilns ar jauniem ļaudīm, kuri korī skandēja:

—    Džonson, vācies prom, mēs gribam Niksonu!

Džonsons stāvēja dzīvas sienas priekšā. Viens no senatora palīgiem jau gribēja skriet pēc policijas, lai gan šo brašo zēnu, protams, pie viesnīcas nebija. Bet Džonsons viņu apturēja un klusu, tomēr tā, lai visi apkārtējie dzirdētu, teica:

«Pagaidiet, mēs visu nokārtosim bez policijas. Negribu ticēt, ka maniem līdzpilsoņiem ir tik sliktas manieres, ka viņi nepalaidīs garām manu sievu un mani.»

Pūlis negribīgi atbrīvoja šauru eju. Pa to, brēcienu un kliedzienu pavadīts, nākamais viceprezidents devās uz zāli, kur viņu, gluži otrādi, sagaidīja ar aplausiem.

Pēc trim gadiem uz Dalasu atbrauca ar sievu prezidents Kenedijs. «Šķiet, ka mūs šeit gaida draudzīga uzņemšana,» teica Zaklina Kenedija. Slepkavas lode neļāva prezidentam pateikt, ka viņš tai piekrīt.

*     * *

Tāpat kā Zila Verna romāna «Savādnieka novēlējumi» varoņi, kampaņas galvenās darbojošās personas trakā steigā traucās no viena štata uz otru. Tikai viņus dzenāja nevis loze, bet nosvīdušie azartiskie «piepīpēto istabu» stratēģi, kuri neatsakās pat no iezīmētam kārtīm. Partijas bosi bija tic, kas noteica, kur vēl, dzenoties pēc balsīm, jadodas Kenedija lidmašīnai, kur, kādās vietās vēl ir jāredz Niksona smaids.

Ātrāk! Ātrāk! Un dārdēdams traucas Niksona vilciens, uz pārmijām mētājot no vienas puses uz otru vagonus, kur izvārgusī Peta grimē savu seju, kur deviņdesmit padomnieku noņemas ap informatīviem ziņojumiem no vietām un ar Niksona runu pārtaisīšanu un atsvaidzināšanu, kur reportieri aiz gara laika spēlē pokeru.

Dārdēdams traucas vilciens. Kāda ir nākamā pilsēta? Sinitboro? Cik iedzīvotāju? Pusotra tūkstoša? Iztiks bez mītiņa! Palēnināsim vilciena gaitu, lai Diks ar nožēlu izpleš rokas, izkāries pa vagona logu. Mītiņš notiks Smitsonā. Tur ir septiņi tūkstoši iedzīvotāju, daudz Kenedija piekritēju. Mītiņš uz pusstundu. Runa par mazajiem ļaudīm mazajās pilsētās. Peta var palikt vagonā…

Traucas vilcieni, rūkdamas paceļas gaisā reaktīvās lidmašīnas. Abi kandidāti noguruši līdz pēdējam. Niksons sāka runāt aplamības. «Mans sāncensis Lodžs melš blēņas,» viņš dusmīgi bija iesaucies kādā mītiņā. Protams, viņš šo repliku gribēja adresēt Kenedijam.

Demokrātu kandidāts, šķiet, tomēr bija labāk saglabājis spēkus pēdējam rāvienam, jo bija iemācījies momentāni aizmigt lidmašīnā. To veicināja ari sportista stingrā diēta: tasīte tomātu zupas, dažas galetes, augļu sula.

Niksons apmeklēja visus piecdesmit štatus, nobraukdams 64 tūkstošus jūdžu. Kenedijs nepaguva apmeklēt sešus štatus. Pēdējās dienas viņam nepagāja bez nepatikšanām. Kādā mītiņā Čikāgā apsardze pamanīja divus aizdomīgus cilvēkus. ' Policija tos apcietināja. Viens uzdevās par Krusu, otrs par Debniju. Abi bija apbruņoti ar pistolēm. «Nieki, atlaidiet viņus,» lūdza Kenedijs.

Laikam gan nekas nesagādāja kandidātam tādas ciešanas kā rokas spiedieni. Niksons lietoja «abrocīgu tehniku» — sasveicinājās ar vēlētājiem ar abām rokām uzreiz, un tomēr viņa labā roka bija stipri satūkusi. Kenedijam labā roka karājās kā pātaga. Kandidātus mierināja ar to, ka tas no viņiem, kurš nokļūšot Baltajā namā, vairs netikšot apgrūtināts ar rokas spiedieniem.

Ari šeit es mazliet atkāpšos.

«ČETRDESMIT SARGSUŅI»

—    Tur katrs var paspiest prezidentam roku. Jebkurš ierēdnis vai fermeris. Pat fabrikas strādnieks.

To es uzzināju bērnībā no sava krusttēva — mežu revidenta Aksakova. Viņš bija izslavēts kā liels liberālis. Es toreiz nesapratu, kas īsti ir liberālis (jāatzīstas, ka arī tagad es to ne visai labi saprotu). Vecmāmuļa, saklausījusies mana liberālā krusttēva runas, apsolīja man, ka es, kad izaugšu, kļūšu par «Krievijas republikas prazidentu». Vecmāmuļa teica «prazidents», jo viņa bija zvejniece no Tomas lejteces, bet lasīt un rakstīt viņai mācīja vectēvs, kas bija atsūtīts pa etapu uz Sibīriju.

Tā arī bija palicis atmiņā, ka paspiest roku amerikāņu prezidentam ir vairāk nekā vienkārši. Ja gribi — paspied, ja negribi — dari, kā vēlies …

Reiz es Ņujorkā pajautāju, vai ir grūti nokļūt pie prezidenta un vai pie viņa kabineta ir lielas rindas. Man atbildēja, ka vecā paraša ir atcelta, un apsolīja ievākt precīzas ziņas. «Pēdējais prezidents, kurš pieņēma, lai paspiestu roku, bija Kulidžs,» man pastāstīja nākamajā dienā. «Arī tagad, protams, var paspiest prezidentam roku, bet šodien tas ir mazliet sarežģītāk.»

Kulidžu es atcerējos. 1927. gada vasarā mūsu pilsētā baskājainie avīžu pārdevēji ielu krustojumos sauca: «Sako un Vanceti piespriests nāves sods!» Pēc tam notika demonstrācijas. Padomju tirdzniecības darbinieku arodbiedrības biedri nesa plakātu, kur bija redzams kāds resnvēderis ar cilindru galvā, kas bija atvēzējis asiņainu cirvi. Tas bija prezidents Kulidžs.

Sako un Vanceti, strādniekus revolucionārus, nepatiesi apvainoja laupīšanā un slepkavībā. Kamēr viņi

sēdēja aiz restēm, tika notverts gangsteris, kurš atzinās, ka viņš un viņa līdzdalībnieki pastrādājuši noziegumu, par kuru iesēdināti cietumā abi nevainīgie. Tiesa tomēr piesprieda revolucionāriem nāves sodu.

Sašutuma vētra pāršalca visu pasauli. Visi gaidīja, ka Kulidžs, kura kanceleja bija pārplūdināta ar lūgumiem, protestiem un pieprasījumiem, atcels netaisnīgo spriedumu. Kulidžs neatcēla. Sako un Vanceti tika sodīti uz elektriskā krēsla.

Pēc tam vairs nebija daudz tādu, kas vēlētos paspiest prezidentam roku. Toties radās bažas, ka viņam var atriebties par šo izrēķināšanos. Un Kulidža laikā izzuda šī vecā vilinoši demokrātiskā paraša, kas bija tik neparasta gadsimtā, kad daudzās valstīs monarhi tikai parādījās uz pils balkoniem, lai, žēlīgi un nevērīgi paceļot roku, apsveiktu savus uzticīgos pavalstniekus.

Kulidža laikā Baltā nama apsardzi, kas pastāvēja kopš 1901. gada, kad tika noslepkavots prezidents Makinlijs, jūtami pastiprināja. Kopš tā laika apsardze arvien tika pastiprināta.

No labi informētu reportieru aprakstiem es uzzināju, ka tagad prezidenta parastais vikenda izbraukums kaut kur tuvāk pie jūras ir sarežģīta stratēģiska operācija, kurā piedalās tiklab sauszemes, kā arī gaisa spēki.

Sauszemes spēki — tā ir personīgā apsardze, kas vienmēr pavada prezidentu, kā arī policisti formas tērpā un slepenie aģenti, kas tiek savilkti pie ceļiem, pa kuriem prezidents brauks uz pludmali.

Gaisa spēkos ietilpst četras lidmašīnas. Tā, ar kuru lido prezidents. Rezerves lidmašīna gadījumam, ja pirmā kaut kādu iemeslu dēļ būs jānomaina pēdējā brīdī pirms izlidošanas. Lidmašīna, kur mierīgas līdzāspastāvēšanas apstākļos brauc rezerves apsardzes aģenti un preses pārstāvji. Un, beidzot, sakaru lidmašīna, kas gatava jebkurā laikā lidot ar papīriem vai pēc papīriem uz Balto namu. Pie gaisa spēkiem pieskaitāmi arī vairāki helikopteri, kas izpilda patruļas dienestu virs pludmales un tās pievedceļiem. Kopā ar prezidentu ceļo arī sakarnieki, kuru uzdevums ir katrā vietā, kur tas apstājas vai uzkavējas, nodibināt tiešus sakarus ar Vašingtonas rezidenci, ar Valsts departamentu un F1B.

Manas zināšanas par to, kā tiek sagatavoti prezidenta braucieni un ka viņš tiek apsargāts, ar to arī būtu aprobežojušās, ja 1962. gada rudeni kongresā nebūtu notikušas debates. Kongress lūdza piekrišanu, lai slepenais dienests varētu pieņemt 58 papildu aģentus un 80 policistus Baltā nama apsargāšanai. Republikāņu opozīcija uzdeva vairākus indīgus jautājumus: piemēram, vai slepenais dienests nedomā apsargāt visas muižas, kas pieder prezidenta ģimenei? Vai varbūt papildu aģenti vajadzīgi prezidenta mazās meitiņas Karolinas iemīļotā ponija kopšanai?

Starp citu sāku atcerēties, kā prezidenti tika apsargāti agrāk. Izrādās, ka Teodors Ruzvelts bija pavisam nomocījis apsardzes aģentus ar savām ilgajām pastaigām. Vudro Vilsons pārbaudīja viņu šķīstību: viņš enerģiski aplidoja dāmu, kurai bija jākļūst par viņa otro sievu. Franklina Delano Ruzvelta laikā, kurš, kā zināms, bija paralizēts un pārvietojās ar braucamo krēslu, aģentiem bija jāseko, lai visur tiktu 'ierīkotas drošas laipas. Harijam Trumenam bija paraša celties no rītiem līdz ar ausmu, un aģentiem steidzīgi bija jāpiemērojas jaunajam dienas iedalījumam Baltajā namā.

Visvairāk rūpju viņiem sagādāja Eizenhauers, kas aizrāvās ar golfa spēli. Droši vien prezidenta veselībai tas bija ļoti labi, bet apsardzes aģentiem tika galīgi sabendēti nervi. Golfa laukumu ierīko paaugstinātā vietā, un tā spēlētāji labi redzami no tālienes, bet ap to ir krūmi — biezi krūmi, kuros viegli var paslēpties ļaundaris ar ieroci.

Laikrakstos un žurnālos diezgan bieži parādījās prezidenta fotoattēli, kur viņš bija redzams golfa spēles laukumā: smaidošais Aiks, priekšā divi vīri ar somām, kas piebāztas ar golfa nūjām, vēl divi ar tādām pašām somām viņam katrā pusē, bet aizmugurē, tāpat kā stadionos, motorratiņi ar spēles piederumiem.

Taču īstenībā tikai pirmie divi patiešām nesa nūjas, lai gan viņiem nebija nekāda sakara ar sportu. Tie bija aģenti, kas vērīgi raudzījās uz visām pusēm. Diviem pārējiem turpretim bija tiešs sakars ar sportu, bet tikai ar šaušanas sportu: viņu somās nūju vietā bija automāti. Bet uz nevainīgo ratiņu grīdas, kuri ripoja pa zaļo zālīti aiz prezidenta, atradās šaušanai pilnīgi sagatavots ložmetējs.

Vai būtu jāstāsta, ka krūmos ap laukumu slēpās pietiekams skaits pastāvīgo «skatītāju», ikas vismazāk vēroja, kā prezidentam veicas ar sitieniem.

Slepenā dienesta aģenti apsargāja arī Eizenhauera mazbērnus. Daudzvietīgs policijas furgons vienmēr stāvēja pie telpas, kur draiskuļojās mazuļi. Ja kāds mēģinātu iekļūt pagalmā, fotoelementi nekavējoties raidītu uz furgonu trauksmes signālu. Acīm redzot, prezidents baidījās no «kidnepa» — bērnu nolaupīšanas, lai izspiestu izpirkšanas naudu, — ne mazāk kā vienkāršie mirstīgie amerikāņi. Prezidenta mazbērni tā bija pieraduši pie slepenā dienesta aģentiem, ka viens no mazuļiem ietiepīgi sauca savu sargātāju par «tētiņu», par ko visi bija ļoti apjukuši.

Debašu un strīdu laikā, iztirzājot jautājumu par aģentūras palielināšanu vai nepalielināšanu, tie, kas aizstāvēja tās palielināšanu, atsaucās uz to, ka Federālajam izmeklēšanas birojam ir 6 tūkstoši aģentu, bet slepenajam dienestam — tikai 350. Viss beidzās ar to, ka kongress nolēma papildus pieņemt 30 aģentus 58 aģentu vietā un visus Baltā nama apsargāšanai pieprasītos policistus.

Es lasīju reportāžu par «prezidenta četrdesmit sargsuņiem». Tie ir braši zēni, kas prot izlēkt no braucoša automobiļa, nekļūdīgi šaut, nirt ūdenī kā roņi, vadīt helikopterus, sniegt pirmo palīdzību. Viņi kursos apmācīti japāņu cīņai un beiguši «ABC» kursus, kuros māca višu, kas jāzina atomu, bioloģiskā un ķīmiskā kara laikā. «Sargsuņiem» ar Geigera skaitītāju palīdzību jānosaka, cik liela radiācija ir apvidū, kur atrodas prezidents. Viņi prot arī atklāt slepenus noklausīšanās aparātus. Ja vajadzīgs, «sargsunim» jāatdod sava dzīvība par prezidentu.

Reportieri rakstīja: «sargsuņi» uzskata, ka viņu dienests pie Kenedija kunga nav sevišķi smags. Tas ir prezidents bez dīvainībām. Tiesa gan — viņš mīl vadīt jahtu jūrā un peldēties kopā ar viesiem Baltā nama baseinā. Bet baseinā svešus neielaiž, un jūrā viegli izlikt apsardzes kuģus. Kad prezidents braukā pa valsti, apsardzei palīdz speciāli iedīdīti puiši no vietējās policijas, kuri pārbauda, vai hoteļos nav parādījušies jauni aizdomīgi kalpotāji un vai vecie kalpotāji nav nodibinājuši pazīšanos ar aizdomīgiem ļaudīm. Sie puiši raugās, vai visas lūkas gar ceļu ir aizzīmogotas un vai kāds tur nav ierīkojis slēpni. Viņi pārbauda, vai nav izļodzījies lustras āķis virs galda, pie kura pusdienos prezidents, un vai kaut kur griestos nav saplaisājis apmetums.

Reiz Milvokijā kāds jokdaris, iedzēris divas glāzītes viskija, lai būtu drosme, iznāca no pūļa, kas bija sa^ pulcējies ielā, un, izstiepis roku, devās garām braucošās prezidenta mašīnas virzienā. Taču viņš nepaguva paspert pat dažus soļus, kad četri «sargsuņi» izlēca no otrās mašīnas un notrieca viņu zemē. Krietni samīcīts un nobijies, viņš murmināja, ka tam esot bijuši tikai vislabākie nodomi. Vietējais tiesnesis atzina par iespējamu aprobežoties ar vismīkstākā soda uzlikšanu miera traucētājam: viņš tika sodīts ar 50 dolāru naudas sodu.

Tagad visu to atceroties, es atkal domāju par šāvieniem Dalasā. Nē, Dalasas policija labākajā gadījumā tikai nav izpildījusi savu pienākumu, taču grūti izslēgt varbūtību, ka tās loma ir bijusi daudz drūmāka un noziedzīgāka …

Bet tagad dažus vārdus par tās vecās parašas atbalsi, ar kuru kādreiz lepojās Amerika.

Daļa Baltā nama vēsturisko istabu, kas atdalīta no trešā stāva, kur dzīvo prezidents, ir pieejama apskatei. Reiz kāds vienkāršs tūrists no Džordžijas — misters Sprciberijs tika apturēts durvīs un viņam tika paziņots, ka viņš ir miljonais Baltā nama apmeklētājs un ka viņu, misteru Spreiberiju, vēlas redzēt misters Džons Kenedijs.

Misters Spreiberijs teica, ka viņam ir līdzi trīs bērni, kuri ir miljons pirmais, miljons otrais un miljons trešais vēsturiskās vietas apmeklētājs. Misteram Spreiberijam lika brītiņu pagaidīt un pēc tam paziņoja, ka prezidents ir gatavs viņu pieņemt kopā ar bērniem un ka viņam būs prieks ar tiem iepazīties.

Un misters Spreiberijs iegāja kabinetā, paspieda prezidentam roku un saņēma no viņa fotogrāfiju ar autogrāfu. Arī bērni paspieda viņam roku, pēc tam viņiem tika atjauts noglaudīt sunīti Pušinku, kuru mazā Karolina Kenedija bija saņēmusi kā velti no Padomju Savienības. Bet Pušinka bija tā slavenā krievu sunīša tieša pēctece, kurš bija lidojis kosmosā un atkal atgriezies uz Zemes …

Bet es esmu stipri aizsteidzies uz priekšu. Atgriezīsimies pie vēlēšanām.

ASTOTAIS NOVEMBRIS

Par manu necilo personu bija uzrakstīta vēstule. Valsts departamentam vajadzēja dot uz to atbildi.

Vēstulē bija teikts, ka Kubļicka kungam, padomju rakstniekam, noteikts Ņujorkā ierobežots pārvietošanās rajons. Viņam ir vīza «C-2». Vai Valsts departaments sakarā ar padomju nacionālajiem svētkiem nevarētu atļaut Kubjicka kungam šā gada 7. un 8. novembrī brīvi pārvietoties Menhetenas robežās? Tas, starp citu, dotu viņam iespēju svētkos apciemot savu draugu, laikraksta «Pravda» Ņujorkas korespondentu Streļņikova kungu, kas dzīvo Septiņdesmit devītajā ielā, ārpus Kubjicka kungam atjautās zonas robežām.

Vēstule tika nosūtīta jau laikus. Atbildes nebija.

Es biju galīgi noskumis. Nepietika ar to, ka man bija sabojāti svētki. Nesaņemot atļauju pārvietoties pa visu Menhetenu, es nevarētu arī izmantot ASV Informācijas aģentūras ielūgumu un piedalīties ārzemju korespondentu braucienā pa vēlēšanu iecirkņiem, kuru organizēja šī aģentūra.

Un pēkšņi negaidīts prieks: portjē man pasniedza «mesidžu». Tā ir tikai šaura papīra strēmelīte, uz kuras dežurants pierakstījis telefonogrammu. Man tika paziņots, ka sakarā ar nacionālajiem svētkiem… Urā!

Nestāstīšu, kā mēs sagaidījām svētkus un cik liela

laime būt starp savējiem un sajust asaras acīs, saskandinot glāzes tostam par Dzimteni.

Nākamā diena, 8. novembris, bija garā gada novembra pirmā otrdiena pēc pirmās pirmdienas — diena, kas ASV konstitūcijā noteikta par prezidenta vēlēšanu dienu.

No rīta ejam uz Piecdesmit septīto ielu, kur Informācijas birojs atvēris kantori sakaru uzturēšanai ar ārzemju korespondentiem.

Pilsētā valda kņada, bet nav svētku noskaņojuma. Slēgtas dažas bankas un kantori. Slēgtas visas skolas — skolēni skauti apstaigāja vēlētāju dzīvokļus un atgādināja viņiem pilsoņa pienākumu. Līdz vēlēšanu beigām — no pulksten 6.00 rītā līdz 9.00 vakarā — slēgti bāri, bet restorānos pārdod tikai atspirdzinošo «sevenup», koka-kolu, sulas un minerālūdeņus. Turpretim veikali ne tikai tirgojās, bet pat izsludināja kārtējo izpārdošanu par godu vēlēšanām.

«N-i-k-s-o-n-s,» cītīgi rakstīja debesīs lidmašīna. «Niksons! Kenedijs! … ikso … enedi… i-i-i!» uzbāzīgi skan ausīs.

Nu, ļaujiet taču ļaudīm vismaz pašās beigās, vismaz pie pašas kabīnes vēlreiz padomāt, koncentrēties. Kas tev devai Gigantiskā mašīna palaista pilnā gaitā, un ieskrējusies tā vairs nevar apstāties. Azarts tāds kā tribīnēs kausa izcīņas dienā, kā hipodromā Lielā derbija izcīņā. Un pat ar totalizatoru! Šodien taču izšķirsies, kas būs vinnējis un kas būs zaudējis derības, kuras tika noslēgtas visur, šur tur pa klusam, bet šur tur pilnīgi atklāti. Sākumā favorīts bija Niksons. Par viņu lika — 8 pret 5. Pēc tam kampaņas gaitā likmes sāka mainīties. Pēdējā laikā jau lika — 8 pret 5 un pat 8 pret 3 par.Kenediju.

Ieejam iecirknī. Mums piedāvā melnu kafiju, smalkmaizītes. Ļoti pieklājīgs sirms kungs mums paskaidro, kas un kā. Viņš runā monotonā balsī, ļoti mierīgi, pat gurdeni, cenšoties radīt iespaidu, ka viņam nav nekādas vajadzības propagandēt amerikāņu kārtību. Aprobežojies ar piezīmi, ka mēs dabūsim redzēt demokrātiju darbībā, viņš, ik pēc brītiņa iestrēbdams kafiju, mūs pamāca:

—Kungi, jums nevajag ielūkoties kabīnēs tajā brīdī, kad notiek balsošana, un šeit jūs redzēsiet, kā tas viss notiek. Apmēram puse vēlētāju Savienotajās Valstīs balso ar mašīnu palīdzību, pārējie ar biļeteniem. Ņujorkā uzstādīti apmēram pieci tūkstoši mašīnu. Jūs nedrīkstat smēķēt telpās, kur notiek balsošana. Jūs redzēsiet arī cilvēkus, kas smēķē, bet es jūs lūdzu ievērot likumu. Jūs redzēsiet arī daudz policijas, bet, es ceru, ka jūs to neiztulkosiet ačgārni. Policija šeit atrodas, lai aizsargātu balsotāju tiesības, sevišķi nacionālo grupu pārstāvju tiesības. Ar vēlēšanām policijai nav nekāda sakara, tās pienākums ir tikai rūpēties par kārtības sargāšanu.

Pēc tam mēs ejam pie kaktā uzstādītās mašīnas. Nav izslēgts, ka mūsu politiskajā leksikonā izteiciens «kā parasti, tika laista darbā balsošanas mašīna» ir nācis no šejienes, taču ieguvis citu nozīmi.

Tātad kaktā ir kabīne ar pusatvērtu zaļu aizkaru. Sirmais kungs rāda, kā tas viss notiek Ņujorkā.

Vispirms pavelciet lielo kloķi, tad tiks aizvilkts aizkars, kas jūs paslēps no ziņkārīgām acīm.

Tagad nevajag apjukt. Jūsu priekšā ir piecas sviru rindas.

Augšā ir četras sviriņas: divas «jā» un divas «nē». Tie ir «proposition», kas domāti vienlaikus ar vēlēšanām notiekošajam štata plebiscītam par diviem priekšlikumiem. Ņujorkas štata vēlētājiem bija jāizlemj jautājums, vai vajag papildus izlietot 5 miljonus dolāru namu celšanai ar lētiem dzīvokļiem un vai ir jāizlaiž 75 miljonu dolāru aizņēmums, lai nopirktu zemi parku un sporta laukumu ierīkošanai. Jā vai nē?

—    Kungi, — saka korektais džentlmenis, — jūsu laikrakstiem tikai interesē, kas būs prezidents. Bet amerikāņi šodien ievēlēs ne tikai pāri Baltajam namam. Viņi vēlēs arī visus pārstāvju palātas locekļus, vienu trešdaļu senatoru, dažu štatu gubernatorus, tiesnešus un daudzas amatpersonas. Reiz bija sastādīts divpadsmit pēdu garš vēlēšanu biļetens, un tajā bija ierakstīti 489 kandidātu vārdi. Nonsenss, kungi, kas gan spēj orientēties tādā biļetenā! Nē, nē, nepierakstiet, tā tas bija agrāk, sen atpakaļ. Tagad vienlaikus vēlē ne vairāk par trim četriem desmitiem cilvēku. Taču jūs, protams, interesē tikai šīs sviriņas, es saprotu…

Sviras izvietotas četrās rindās. Katras partijas visu amatu kandidātiem ir sava rinda un savi nosacītie apzīmējumi. Augšējā rinda pieder republikāņiem — tie ierakstīti ar burtu «A» un ērg|a attēlu. Otrajiem — demokrātiem ir burts «B» un piecstūraina zvaigzne. Trešā rinda ir liberāļu partijai — burts «C» un zvans. Galveno kandidātu vēlēšanās liberāļi bloķējas ar demokrātiem, arī viņiem zem pirmās sviras ir Kenedijs un Džonsons.

Bet, lūk, pārsteigums — kas tad īsti ir Ferels Dobss, prezidenta amata kandidāts, un Maira Veisa, viceprezidenta amata kandidāte? Tie atrodas ceturtajā rindā ar burtu «D». Izrādās, ka tos izvirzījusi sociālistiskā partija.

Kungs, kas pavada mūs, smīn:

—    Pagājušās vēlēšanās mūsu sociālisti savāca divus tūkstošus balsu. Nulle veselo un nulle nulle nezin cik tur tūkstošdaļas procenta … Bet pie mums ir demokrātija. Lūdzu, lai tas, kas vēlas, balso par misteru Dobšu un par Mairu Veisu, lūdzu. Bet tagad …

Mūsu pavadonis, rādīdams, kā strādā mašīna, ātri nospiež sviras. Knikš, knikš, knikš.. . Viņš, kā redzams, ir pārliecināts republikānis! Knikš, knikš… Cik tad sviru pavisam ir? Ātri saskaitu. Četrdesmit viena.

—    Tagad es atvelku aizkaru, un manas balsošanas rezultāts tiek automātiski reģistrēts. Kungi, vai jums viss ir skaidrs? Vai ir kādi jautājumi? Varbūt nezaudēsim laiku šeit? Es jūs pavadīšu. Bez tam jūs varat šeit atgriezties pēc brauciena pa iecirkņiem un saņemt izsmeļošu informāciju. Lūdzu uz autobusu!

Pirmo reizi redzu kvartālus, kas tik ļoti nelīdzinās tiem, pie kuriem esmu pieradis centrā. Tumšas, diezgan netīras ieliņas, drūmi nami. Informācijas aģentūrā nav tādi vientiesīši, lai vestu mūs pa Piekto avēniju.

Mēs taču visi zinām, ka Ņujorkā ir arī grausti. Nav obligāti mūs turp jāved, bet būtu bijis muļķīgi izvēlēties tādu maršrutu, kas apietu «pelēkos» rajonus: korespondenti taču nav nekādi vakarējie.

Vispirms mēs nokļūstam nacionālās gvardes bataljona štāba mītnē, kas pārvērsta par balsošanas punktu. Pie sienas — plāksnes ar pasaules karā kritušo vārdiem. Pie galdiem ir diezgan garas rindas. Vēlētāju vārdus meklē četrās reģistrācijas grāmatas. Kad vārds ir atrasts, tad ar plaukstu aizsedz parakstu, ko vēlētājs rakstījis reģistrējoties. Liek parakstīties vēlreiz. Reģistrētājs salīdzina parakstus un tikai pēc tam atļauj balsot. Tas norisinās gausi, un rindā stāvētāji nervozē.

—Kungi, — piebilst mūsu pavadonis, — es pats dzirdēju pa radio, ka Edlajs Stīvensona kungs, ģenerāļa Eizenhauera sāncensis pagājušajās vēlēšanās šorīt nostāvējis savā vēlēšanu iecirknī rindā četrdesmit minūtes.

Tā arī nesapratu, vai mūsu gids gribēja ar to uzsvērt Stīvensona kunga demokrātismu vai ari to, ka kabīnes priekšā ar zaļajiem aizkariem visi ir vienlīdzīgi, vai, beidzot, slikto darba organizāciju balsošanas punktos.

Bet kas ir tie divi kungi, kas sēž nomaļus un uzmanīgi vēro vēlētājus?

—Ā, tie tur… — mūsu sirmais pavadonis bija acīm redzami priecīgs par šo jautājumu. — Tie ir «sargi». Jā, kungi. Viens no demokrātiem, otrs — no republikāņiem. Un tā tas ir visur, kur notiek balsošana. Viņi seko, lai viss noritētu godīgi. Tos algo nevis valsts, bet partijas.

Nākamais punkts atradās zālē ar betona grīdu un aizrestotiem logiem. Izskatījās pēc noliktavas. Zāle bija sadalīta ar barjerām, uz kurām bija pazīstamais uzraksts «Policijas līnija». Nebija nekāda dekorējuma. Tikai amerikāņu karogs uz galda un ar roku rakstīts plakāts: «Nesmēķēt.» Te bija samērā maz balsojošo un ļoti daudz policistu. Viņi stāvēja, smēķēja, smējās. Trijās kabīnēs skanēja knikšķi.

Pajautāju, kur mēs atrodamies. Izrādījās, ka tā ir Hārlema.

Trešais iecirknis bija iekārtots skolā. Ņujorkas skolotāji streikoja, bet šodien viņiem bija aizliegts piketēt pie tām skolām, kur iekārtoti vēlēšanu iecirkņi, taču, šķiet, ka te nav parastā skola. Kaktā sabīdītas bērnu gultiņas. Kā tās te gadījušās? Izrādās, ka šeit pa vakariem darbojas kaut kas līdzīgs mātes skolai un viņām šeit pie gultiņām māca, kā ātri apmainīt autiņus.

Kaktā zvaigžņotais karogs. Nekādu dekorējumu. Atcerējos mūsu vēlēšanu iecirkņus, skuju smaržu, no atpūtas istabas plūstošo mūziku.. . Cik pelēcīga šeit pati balsošanas procedūra! Priekšvēlēšanu kņadai, kandidātu vārdu rakstīšanai debesīs un samaksai par laiku radio un televīzijas programmās izlieto miljardus. Bet kaut centu būtu izlietojuši telpu uzpošanai, grīdu slaucīšanai un noputējušo logu notīrīšanai.

Miljardus izlieto Džo Smita iepriekšējai apstrādei. Uzskata, ka šurp viņš nāk jau galīgi apstrādāts — kāpēc tad vel tērēt lieku dolāru!

Ceturtais iecirknis atrodas ķīniešu kvartālā. Nu, būtu kaut vai ar papīra lukturīšiem izgreznojuši… Nē, arī šeit ir tas pats pelēcīgais šablonisms kas citos punktos, vienīgā atšķirība — sarkani atspīdumi uz grīdas no neona hieroglifiem pie kaimiņos esošā ķīniešu restorāniņa.

Autobusā puse sēdvietu ir tukša. Mani amatbrāji pamazītiņām bija izklīduši.

—    Kungi, vai jūs vēlētos vēl apmeklēt kādu iecirkni vai varbūt? … — Sirmais kungs jautājoši apskata korespondentu korpusa nožēlojamās atliekas. — Tad — ar jūsu atļauju — mēs ar to arī beigsim. Bet varbūt jums ir kādi jautājumi?

Jautājumu nav. Mēs pateicamies sirmajam džentlmenim.

—    Vai jūs zināt, ka šodien visu nakti tiks pārraidītas speciālas televīzijas programmas? Tas ir ļoti interesanti, ieteicu paskatīties.

Mēs vēlreiz pateicamies.

NAKTS VĒTRAS

Nolēmām, ka pēdējo posmu skriešanās sacensībās uz Balto namu mēs noskatīsimies pie Mihaila Mihailoviča Lopuhina, laikraksta «Ekonomičeskaja gazeta» Ņujorkas korespondenta: šodien es vēl varu ceļot pa Menhetenu.

Lifta apkalpotājs — tas pats, kas bija par garderobistu pie Ruzvelta, vedot inani lejā no divdesmitā stāva, drūmi nomurmināja:

—Diks ir priekšā. Bet mēs vēl paskatīsimies.

Taksometra šoferis, pagriezies pret mani, teica:

—    Niksons ir līderis, droši vien esat dzirdējis? Mēs uzvarēsim. Aiks būs apmierināts. Niksons ir viņa zēns.

—    Pagaidām Niksons, — 'teica Mihails Mihailovičs, kas jau sēdēja pie televizora. — Tiesa gan — pašlaik tas viss tikai vēl sācies.

Pārraide notika no milzīgas studijas. Uz cilindriskiem paaugstinājumiem atradās televīzijas kameras. Divās rindas cits pie cita bija sabīdīti galdi, pie kuriem sēdēja stenogrāfistes, kas pieņēma ziņojumus no vietām, un skatītāji, kas nospieda kaut kādu mašīnu taustiņus. Krēslos pie maziem galdiņiem kūpināja cigaretes komentētāji. Vēl kaut kādi ļaudis skraidīja pa studiju ar veidlapām, klaudzināja rakstāmmašīnas un, beidzot, vienkārši blenza uz sienu.

Siena bija sadalīta vairākās sekcijās, katra sekcija — piecdesmit rūtiņās, atbilstoši štatu skaitam. Tur zem kandidātu portretiem ik pa brītiņam parādījās skaitļi. Siena atgādināja Ņujorkas biržas tabulas. Arī pašā studijas atmosfērā, komentētāju ātrajā runā, kuri bērtin nobēra skaitļus, vārdus un štatu nosaukumus, bija jūtams kaut kas līdzīgs biržas drudzim.

Pulkstenis rādīja 7.40 vakarā pēc Ņujorkas laika. Ņujorkā vēl turpinājās balsošana, bet dažās vietās jau sāka skaitīt balsis.

Pēkšņi visu ekrānu aizņēma skaitļi. Ziņoja Konektikutas štats, kur bija nobalsojusi vēlētāju lielākā daļa. Skaitļus nomainīja fizionomija:

—    Lēdijas un džentlmeņi! Pagaidām mūsu zemē saskaitīti divi procenti vēlētāju balsu. Joprojām priekšgalā Ričards Niksons! Mēs jums dosim iespēju sekot ļoti aizraujošai cīņai. Trīssimt mūsu reportieru sniedz mums ziņas pa telefonu un telegrāfu no visiem štatiem. Seit, studijā, strādā vairāk nekā simt skaitītāju un elektroniskās skaitļojamās mašīnas. Priekšgalā Ričards Niksons! Bet pagaidām saskaitīti tikai divi procenti vēlētāju balsu! Uzmanību, jau ir trīs procenti! Svarīgas ziņas!

Parādījās skaitļi:

Niksons — 50.

Kenedijs — 50.

Uz ekrāna atkal redzama visa studija. Man šķita, ka tur sākuši skraidīt ātrāk. Vispārējā kņadā izdalījās vārds «Konektikuta».

—    Lūdzu, kafiju! — kāds iesaucās, pārkliegdams troksni.

Pulkstenis 8 un 25 minūtes. Saskaitīto balsu procentuālā attiecība:

Niksons — 49.

Kenedijs — 51.

Bet komentētāja vietā uz ekrāna parādās pepsikolas reklāma. Šodien par katru reklāmai veltīto minūti plēš šausmīgu naudu, jo šodien visa Amerika ir pie televizoriem.

Parādās cits — cienījama profesora izskata komentētājs. Kaut kā savādi viņš izskatījās uz studijas sīkās kņadas fona, īstā vieta viņam būtu bijusi uz universitātes katedras:

—    Mūsu zemē ir apmēram simt četri miljoni pilsoņu, kas sasnieguši vēlēšanu vecumu. No tiem šodien varētu balsot kādi astoņdesmit trīs vai astoņdesmit četri miljoni. Bet mūsu politiskais indiferentisms ir tik liels, ka mēs būsim priecīgi, ja nobalsos sešdesmit septiņi vai sešdesmit astoņi miljoni pret sešdesmit diviem miljoniem pagājušajās vēlēšanās. Apmēram divdesmit miljoni amerikāņu nevar balsot pat tad, ja viņi to ļoti vēlētos. No tiem astoņiem miljoniem nav dzīves vietas cenza, pieci miljoni ir slimi un atrodas slimnīcās, pusmiljons dzīvo ārzemēs, divarpus miljonu devušies tālos braucienos, astoņsimt tūkstoši ir analfabēti. Tagad gribu jūs brīdināt no pārsteidzīgiem secinājumiem. Jā, Konektikutā balsu skaitīšana tuvojas beigām. Bet, neraugoties uz to, ka es ļoti cienu šo lielisko štatu, atļaušos jums atgādināt, ka ne jau tur ir uzvaras atslēga. Konektilkuta dod tikai astoņas elektoru balsis. Ņujorkas štats dod četrdesmit piecas balsis, Kalifornija — trīsdesmit divas, Pensilvānija — trīsdesmit di-

vas, Ilinoisa — divdesmit septiņas, Oklahoma — divdesmit piecas un Tcksasa — divdesmit četras. Tie ir seši galvenie štati, kas dod simt astoņdesmit piecas elektoru balsis. Uzvarai, kā jūs zināt, vajadzīgas divi simti sešdesmit deviņas balsis. Pagaidīsim ziņas no galvenajiem štatiem!

«Profesors» pazuda no ekrāna. Skatītājiem nevajadzēja paskaidrot, kas ir elektori. Papildināšu es. Amerikāņi nevēlē prezidentu tieši. Uz balsošanas mašīnas svirām uzrakstīts «Kenedija — Džonsona elektori», «Niksona — Lodža elektori».

Elektoru skaits no katra štata vienlīdzīgs kongresa locekļu skaitam, kurus vēlē šis štats. Ja, teiksim, Ņujorkas štatā kandidāts uzvar kaut vai ar visniecīgāko balsu vairākumu, viņš tūlīt iegūst 45 elektoru balsis. Un, kaut arī viņa pretinieks dabūs visas līdz pēdējai balsij Arizonā, Aļaskā, Delaverā, Aidaho, Nevadā, Vaijomingā un Ilavaju salās, tad viņš iegūs tikai 23 elektoru balsis — tikai pusi no tā, ko dos pārsvars Ņujorkā. Divas reizes ASV vēsturē tai ir bijuši prezidenti, kas visā zemē kopumā bija ieguvuši mazāk vēlētāju balsu nekā viņu pretinieki, bet dabūjuši vairāk elektoru balsu.

. .. Pulkstenis rāda 8 un 55 minūtes. Saskaitīti 8 procenti vēlētāju balsu:

Niksons — 47.

Kenedijs — 53.

Ieslēdz kinohroniku, lai parādītu, kas kur ir balsojis. Helikopters nolaižas tīrumā. Eizenhauers māj ar roku sagaidītājiem. Viņš atlidojis no Vašingtonas uz savu Getisbergu, lai balsotu par Niksonu. Iecirknis vēl slēgts. Paiet piecas minūtes — un Aiks atstāj kabīni ar to pašu parasto porcelāna smaidu.

Niksons. Kā viņš ir novārdzis! Pēdējā laikā viņarn bija klājies ļoti grūti. Vakar atlidoja no Aļaskas uz Viskonsinu, no Vis'konsinas ar reaktīvo bumbvedēju viņš traucās uz Detroitu, no turienes uz Čikāgu, kur četras stundas bez pārtraukuma kopā ar Lodžu piedalījās televīzijas pārraidē. Pēc tam viņam vēl bija izdevies teikt vairākas runas pa ceļam, trijos naktī viņš atlidoja no Čikāgas uz Losandželosu, sešos no rīta mašīnā devās uz savu dzimto pilsētu Vitjeru. Un, lūk, viņš kopā ar Petu dodas uz vēlēšanu iecirkni tik cēlā gaitā, it kā viņš soļotu nevis uz vēlēšanu iecirkni, bet jau uz Balto namu.

Kenedijs pēdējās diennakts laikā bija uz kājām astoņpadsmit stundas. Ar Zaklinu zem rokas viņš uzmanīgi kāpj lejā Bostonas bibliotēkas pagrabā. Tur uz bridi ieiet kabīnē un gandrīz tūlīt no tās iznāk.

Bet kas tad tas? Tā kā pazīstams kungs, kas dusmīgi lūkojas caur brillēm uz fotogrāfiem. Trumens! Protams, viņš! Ziņo, ka viņš balso vienā un lai pašā iecirknī kopš 1919. gada.

Parādās kāds kungs, kuru es jau gluži labi pazīstu. Šķiet, ka viņš iznāk no viesnīcas «Waldorf Astoria». Kas viņš ir? Tas ir vēl viens bijušais prezidents .-1 —. Hūvers. Viņu ielenc reportieri.

—    Vai Niksons nokļūs Baltajā namā?

—    Es neesmu gaišreģis un ar pareģošanu nenodarbojos, — viņš strupi atcērt.

Pulkstenis 9 un 10 minūtes. Ahā, svaru kausi atkal sāk svārstīties! Pēdējie dati: Niksons ir priekšgalā 22 štatos, arī Ņujorkā, turpretim Kenedijs ir līderis tikai 19 štatos. Bet vēl ir pāragri izdarīt secinājumus, pāragri! Komentētājs domā, ka aina kļūs skaidra pēc pulksten vienpadsmitiem vakarā. Viņš grib vēl kaut ko pateikt, bet reklāma, kas ieteic brīnišķīgas samtainas ziepes, kuras savītušai ādai atdod jaunību un elastīgumu, padzen viņu no ekrāna.

Bet tūlīt pēc ziepēm pēkšņi atkal parādās reportieru ielenktais Eizenhauera kungs. Vai kaujā izcīnīta uzvara? Viņš rausta plecus. Eizenhauers paziņo: ticība tautas nobriedumam uztur viņā pārliecību, ka izvēle būs pareiza.

Tas ir kaut kas jauns! Vēl vakar taču prezidents izteicās pavisam noteikti. Un izskats arī viņam šobrīd nav visai priecīgs.

Ahā, lūk, kas! Jauns ziņojums — un kāds lēciens: Kenedija pārsvars sasniedzis vienu miljonu balsu!

Mihails Mihailovičs smēķē, izstiepis savas ārkārtīgi garās kājas. Viņš jau sen ir Amerikā un ne par ko vairs nebrīnās. Viņš visu ir redzējis un pieredzējis.

Mihails Mihailovičs man tulko komentētāju nobērtās ložmetēju kārtas: nepieradis cilvēks no šīs plūsmas var uztvert tikai atsevišķus vārdus. Mans bloknots ir skait|iem izraibināts, man gribas atzīmēt visas laimes svārstības pēdējā posmā. Skaitju ir bezgala daudz: gan par štatiem, gan par visu valsti, gan balsu skaits, gan procenti, gan elektoru skaits …

Kāds ļoti vecs džentlmenis trīcošajā rokā tur biļetenu un kaut ko murmina. Tas ir visvecākais Savienoto Valstu vēlētājs, misters Sovlenders no Ziemeļdakotas. Viņam ir 105 gadi, viņš ir vēlējis 16 prezidentus. Pirmais no tiem bija Makinlijs, kuru diemžēl noslepkavoja. Misters Sovlenders cer, ka prezidents, kuru viņš vēlē šodien, nodzīvos līdz viņa — mistera Sovlendera 105 gadu vecumam …

Lūk, pulkstenis rāda 11.00 — stundu, kad, ja varam ticēt pazinējiem, sāk noskaidroties uzvarētājs. Parādās skait|i:

Niksons — 46.

Kenedijs — 54.

Tomēr šķiet, ka šoreiz vēl skaidrības nav. Jaunais komentētājs — ar gluži tādu pašu matu sukājumu kā Kenedijam — šķelmīgi smaidīdams, nosauc kaut kādus vārdus. Arī viņi kaut ko ir savākuši, kaut kādu nieku. Tie ir visu aizmirstie sīko partiju kandidāti kongresam. Savienotajās Valstīs, iedomājieties tikai, ir… veģetāriešu partija! Ir partija «Par alkoholisko dzērienu tirdzniecības aizliegšanu». Tā vēlētos redzēt senātā divus nedzērājus mācītājus …

11.501 Kenedijam ir divu miljonu balsu pārsvars. Bet tā vēl nav pat pusuzvara: štatos, kur, pēc vispārības domām, ir lielas izredzes Niksonam, saskaitīta tikai niecīga balsu da|a.

Pulkstenis 1 un 15 minūtes:

Niksons — 47.

Kenedijs — 53.

Kenedija stāvoklis ir sliktāks nekā pirms divām stundām. Viņa izredzes gan kāpj, gan krīt. Tāpat kā ar akciju kursu. Šķiet, ka pat komentētāji mazliet apjukuši. Tai vietā, lai runātu par kandidātu izredzēm, kāds no viņiem pēkšņi sāk stāstīt par mistera Kenedija māsu. Viņa ir precējusies ar po|u aristokrātu Radzivilu, un tieši šodien — iedomājieties, kāda sagadīšanos! — viņai jādzemdē. Brāļa uzvara būtu lieliska velte nākamajai mātei!

Arī otrs pastāsta kaut kādus niekus. Ņujorkas štatā ir Kenedija pilsētiņa. Tās iedzīvotāju vairākums balsojis par Niksonu. Turpretim Niksona pilsētas iedzīvotāji Ņūdžersijas štatā gandrīz visi balsojuši par Kenediju.

Bet, lūk, ziņojums no Atlantas: Vilijs savācis kongresa vēlēšanās 390 balsis. Bet kas ir Vilijs? Gorilla no zooloģiskā dārza. 390 vēlētāji ierakstījuši savos biļetenos pērtiķa vārdu, nevēlēdamies balsot ne par vienu no partiju izvirzītajiem kandidātiem.

Tas viss, protams, ir interesanti, bet kā tad ir ar balsu skaitīšanu? Pulkstenis jau rāda 1.40 naktī.

Ahā, šķiet, ka tiešām pienākušas izšķirošās minūtes. «Profesors» runā, ielūkodamies papīrītī, runā lēnām, uzsvērdams katru vārdu, pat svinīgi. Saskaitīti 62 procenti vēlētāju balsu. Kenedijs ieguvis 'pārsvaru 25 štatos, Niksons — arī 25 štatos. Kenedijs jūtami aizsteidzies priekšā 7 štatos, Niksons — 12. Bet Kenedijs stipri izrāvies uz priekšu divos galvenajos štatos. Viņš uzreiz iegūst daudz elektoru balsu.

Pēc 5 minūtēm uz ekrāna parādās plecīgi puiši. Tie ir slepenā dienesta aģenti, kas apsargā prezidentu. Viņi dodas uz Kenedija māju.

Pulkstenis 2 un 10 minūtes:

Niksons — 47.

Kenedijs — 53.

2 un 25 minūtes. Redzama republikāņu partijas nacionālās komitejas štāba mītne. Daudz tukšu krēslu. Sur tur snauž cilvēki, viens aizsedzis seju ar cepuri, redzama tikai pusatvērta mute. Četri nezin kāpēc apkampjas, tēlodami, ka viņi ir ļoti priecīgi. Bet šis prieks ir tāds mākslots… Redzams, ka šeit vairs netic uzvarai, lai gan skaitļiem it kā vajadzētu tos uzmundrināt:

Niksons — 48.

Kenedijs — 52.

Pulkstenis 3 un 17 minūtes. Negaidīti parādās Niksons. Smaidīdams viņš iet zem rokas ar kandidāti pirmās lēdijas postenim. Sis cilvēks tomēr prot savaldīties. Viņam aplaudē, uzmundrinoši svilpj. Viņš paceļ uz augšu abas rokas — tas ir žests, kas aizgūts no Eizenhaucra. Varētu domāt, ka Niksons svin uzvaru. Skan saucieni: «Mēs vēlamies Niksonu! Amerikai vajadzīgs Niksons!» Niksons palokās:

—Thank ijou verij much!

Atkal aplausi.

—    Es domāju, ka vēlēšanu kampaņa turpinās… Izmantojot gadījumu, atļaujiet pateikties visiem, kas tajā piedalījušies.

Peta stāv blakus ar sastingušu smaidu. Pēkšņi viņas seja sāk nožēlojami raustīties. Viņa drudžaini aplaiza lūpas. Asaras, nodevīgās asaras rit pa vaigiem… Ardievu sapnis par Balto namu! Niksons ātri paskatās uz viņu. Bet Peta jau ir pārvarējusi savas jutās. Viņa atkal smaida ar izmocītu smaidu. Skan saucieni: «Mēs vēlamies Niksonu!», «Peta — pirmā lēdija». Tagad ir sevišķi manāms, ka caurkritusī «pirmā lēdija» beidzot ir galīgi nomocīta. Man viņas žēl. Niksons turas pēdējiem spēkiem, runā saraustīti, gandrīz nesakarīgi:

—    Es ticu, ka jūs būsiet vienoti ar to, kurš uzvarēs. Ja tas būs Kenedijs, es viņu patiešām atbalstīšu. Vēlreiz gribu jums visiem pateikties. Es ticu mūsu valsts nākotnei. Amerika dos demokrātiju visai pasaulei. Vēlreiz paldies. Pagājušajā naktī es gulēju tikai divas stundas. Es eju gulēt…

Pulkstenis 3 un 50 minūtes. Parādās Lodžs reportieru ielenkumā.

—    Es gribu apsveikt Kenediju. Viņš jau ir ievēlēts. Tas ir acīm redzami. Mums visiem jāatbalsta viņš. Nekas tā neiepriecinātu komunistus kā sašķelta Amerika. Mums jāturas kopā.

—    Vai notiks pārmaiņas valdībā? — jautā viens no žurnālistiem.

—Nezinu.

— Kādus padomus jūs vēlētos dot?

—    Negribu dot nekādus padomus. Tagad esmu tikai privātpersona un laikam gan vairs nepretendēšu uz vēlētiem amatiem.

—Ko jus tagad darīsiet?

—      Braukšu atpūsties uz kādu salu.

—      Uz Kubu? (Smiekli.)

—          Drīz jūs uzzināsiet, jus taču vienmēr visu zināt …

Atkal parādās televīzijas studija. Šeit arī nav dzelzs cilvēki. Neviens vairs neskraida, kustības ir gausas, fizionomijas vienaldzīgas. Vairs nav tas azarts, lai gan, šķiet, atkal viss nav gluži skaidrs. Un tas kļūst acīm redzams, kad pēkšņi no jauna parāda Niksonu. Nē, viņš neguļ, viņš nezaudē cerību. Bet vai tad viņam ir vēl kāds cerību stariņš?

Jā, ir. Nogurušais «profesors» atgādina dažādus gadījumus no vēlēšanu prakses. 1948. gadā Trumens uzvarēja Kalifornijā un Ohaio tikai ar vienas balss pārsvaru.

Bet kādi mums ir pēdējie skaitļi?

Niksons — 49.

Kenedijs — 51.

Nemaz_ nemanīju, kā galva man slīga uz leju. Mani pamodināja Mihails Mihailovičs.

Jauns labsirdīga izskata resnītis ar dubultzodu stāvēja, zibspuldžu uzliesmojumu apšaudīts. Viņa seja staroja. Es viņā pazinu Pjēru Selendžeru, Kenedija sekretāru preses lietās.

—          Viņš runās pulksten desmitos no rīta, — teica resnītis. — Nekādu paziņojumu līdz desmitiem no rīta nebūs!

—      Ko dara Kenedija kungs?

—      Domāju, ka guļ.

—     Vai sen viņš aizgāja gulēt?

—          Gribēja iet gulēt pēc Niksona runas, bet aizgāja pēc tam, kad bija izteicies Lodžs.

—          Vai jūs domājat, ka Kenedijs ir uzvarējis vēlēšanās?

—          Nekādu paziņojumu līdz pulksten desmitiem nebūs.

—      Nu, bet tomēr?

—      Senators aizgāja gulēt ar cerību …

Pulkstenis bija 4 un 15 minūtes no rīta. Parādījās diktors:

—          Domāju, ka tagad varam novēlēt visiem mūsu klausītājiem labu nakti.

Un pēdējo reizi parādījās skaitļi:

Niksons — 49.

Kenedijs — 51.

*     * *

Vēlāk precīzi saskaitīja, ka Kenedijs ieguva par 118 tūkstošiem vairāk vēlētāju balsu nekā Niksons, bet guva izšķirošu elektoru balsu pārsvaru.

«Eizenhauera laikmets» bija beidzies.

Džons Ficdžeralds Kenedijs, četrdesmit trīs gadus vecs, kļuva par Amerikas Savienoto Valstu trīsdesmit piekto prezidentu.

Lindons Beinss Džonsorts stājās pie parasto viceprezidenta pienākumu izpildīšanas.

Bet pēc trim gadiem notika tas, kas aprakstīts šā nodalījuma sākumā: Amerikas sēras, Amerikas kauns…

RATS GRIEZĀS ATKAL

Džona Kenedija liktenīgais lidojums uz Dalasu bija saistīts ar jauno vēlēšanu kampaņu. Traģēdija uz zināmu laiku apturēja tās gaitu. Slepkavības apstākļi vēl bija noslēpumainā miglā tīti, kad rats sāka griezties atkal.

Republikāņu nometnē parādījās vecās un jaunas figūras: Rokfellers, Goldvoters, Lodžs, Stasens, Smits, Romnijs, Skrentons…

Prese apgalvoja, ka Lindons Džonsons ir visiespējamākais demokrātu kandidāts,;ka viņam, acīm redzot, ir daudz izredžu palikt vēl otru pilnvaru laiku Baltajā namā.

Bet Ričards Niksons?

Uz kādu laiku viņa portreti un izteicieni bija pazuduši no laikrakstu slejam. Taču 1964. gada pavasarī tie atkal sāka parādīties.

Lūk, viņš sēž pie galda ar izliektām kājām, ar izgriezumierri un zeltījumu — Amerikā nāca modē senlaicīgas mēbeles. Sēž, pārsviedis vienu kāju otrai un teatrali pielicis telefona klausuli pie auss. Sejā — koncentrētība un nelokāmība. Aizmugurē — plaukti ar likumu krājumiem. Ar šiem sējumiem mijas dažādi nieciņi: lellītes, porcelāna figūriņas, nefrīta zilonīšu kolekcija. Bet .kas tad tas? Ļoti pazīstams mājamatnieku darinājums: brieža aizjūgs, ko kāds čukču mednieks prasmīgi izgriezis no valzirga ilkņa. Tas droši vien ir no Maskavas atvests suvenīrs. Bet, šķiet, ka uz plaukta daudz piemērotāka vieta būtu mundrajam koka «stāvkundziņam». Noliecas — izslējās. Izslējās — noliecas. Nokrīt — atkal uzceļas līgodamies.

Ziņas par Ričardu Niksonu laika posmā pēc prezidenta vēlēšanām ir šādas. Bijušais viceprezidents, bijušais prezidenta amata kandidāts mēģināja kļūt par Kalifornijas štata gubernatoru. Neizdevās — izkrita cauri. Tad viņš izjusti pateica žurnālistiem:

—    Jums vairs nebūs nekādu darīšanu ar Niksonu. Tā ir mana pēdējā preses konference.

Pēc kāda laika viņš devās ārzemju ceļojumā. Apmeklēja Kairu, paskatījās, kā būvē dambi Asuanā. Bija Budapeštā, Vīnē, Romā. Preses konferencē Atēnās (šķiet, ka šī konference bija pirmā pēc tās, kura tika pasludināta par «pēdējo») bez maksas deva padomus grieķiem, kā cīnīties pret «komunisma iespiešanos».

Tā bija dāsna labdarība. Bet vispār Niksons bija sācis ņemt par padomiem diezgan dārgi: pārcēlies no nepateicīgās Kalifornijas uz Ņujorku, viņš iestājās advokātu kolēģijā un kļuva par juridiskās firmas «Madge, Stern, Baldwin and Todd» kompanjonu. Varbūt tagad šim nosaukumam vēl pievienots «and Nikson».

Niksonu ielaida Vācijas Demokrātiskajā Republikā, Berlīnē. Viņš nēsāja līdzi smagu portfeli ar vizītkartītēm, kur uzrakstīt autogrāfus. Portfelis nekļuva vieglāks — viesim izdevās izdalīt tikai septiņas kartītes. Niksons ļoti sadusmojās uz Berlīnes iedzīvotājiem. Aizbraucis rietumu virzienā, viņš kādā preses konferencē nolamāja VDR par «policejisku valsti».

Viņam pajautāja par nākotnes nodomiem.

—    Tagad esmu privātpersona. Advokāts Ņujorkā.

Amerikā, kā jūs zināt, ātri aiziet no politiskās skatuves …

To žurnālisti zināja. Taču frāzes nobeigums skanēja daudznozīmīgi:

—    … bet arī parādās uz tās ļoti ātri.

Turpinot savu turneju pa Eiropu, privātpersona advokats Niksons pabrokastoja ar de Gollu un papļāpāja ar Adenaueru.

Atgriezies mājās savā advokāta kantorī, viņš laiku pa laikam sniedza paziņojumus. Maskavas līgumu Niksons sākumā ar skābu seju apsveica, bet ar tādām ierunām, ka šis apsveikums atgādināja epitāfiju. Pašā galvenajā Diks nebija mainījies. Pēc jauneklīgi nevainīgās tiekšanās uz FIB, pēc aģentūru filmu lentu pētīšanas ar lupu viņš, izejot vairākas stadijas, sāka propagandēt ideju par Rietumu līderu sasaukšanu, lai radītu vienotu fronti pret komunismu Kubā un citos rajonos.

Nē, Niksons nevarēja mierīgi nosēdēt ne greznajos 12 istabu apartamentos Piektajā avēnijā ar skatu uz Centrālo parku, ne advokāta kantorī Volstrīta tuvumā! Kāds amerikāņu žurnālists viņu salīdzināja ar virves dejotāju, kas nokritis arēnas smiltīs. Viņš dubultojas: viņa būtnes viena puse glaužas pie drošās zemes, bet otra tiecas uz augšu — uz pierasto prožektoru staru krustojumu.

Žurnālisti ne vienreiz vien mēģināja noskaidrot, kādi ir virves dejotāja nākotnes nodomi un vai Diks Niksons mēģinās atkal rāpties uz augšu.

Kārtējā preses konferencē viņš attiecībā uz savu advokāta praksi teica:

—    Tas man ir ļoti izdevīgs stāvoklis, un daudzi domā, ka man nevajag vairs riskēt.

Bet viņam, Dikam Niksonam, pārāk rūp «valsts labklājība» un republikāņu partijas prestižs, lai viņš varētu palikt gluži sānis no priekšvēlēšanu cīņas.

—    Esmu gatavs darīt visu nepieciešamo, lai republikāņi izvirzītu par kandidātu prezidenta amatam vispopulārāko un viscienījamāko cilvēku.

Velnišķīgi gribētos zināt, kuru Diks Niksons par tādu uzskatīja? Pēc kāda laika sekoja vēl viens paziņojums:

—    Es paziņoju — agrāk to nekad neesmu teicis, — ka esmu gatavs šis lietas labā uz jebkuru upuri.

Patiešām vīrišķīgi vārdi! Cik ļoti izmainījies Niksons! Bet kā labā tad viņš galu galā bija gatavs atteikties no piedalīšanās priekšvēlēšanu sacensībā? Kuru tad viņš uzskatīja par visspēcīgāko, vispopulārāko un viscienījamāko cilvēku republikāņu vidū? Rokfelleru? Goldvoteru? Varbūt Lodžu? Paklausīsimies:

—    Cilvēki pat aptur mani uz ielas un lūdz, lai es izvirzu savu kandidatūru.

Bet varbūt viņu nav pareizi sapratuši? Nē, runājot pa televīziju, viņš precizēja, ka būtu gatavs pieņemt priekšlikumu par savas kandidatūras izvirzīšanu prezidenta amatam.

1964. gada sākumā klīda baumas, ka republikāņi varbūt atkal liks visas cerības uz Niksonu: Rokfellers viņiem šķiet mazliet kreiss, Goldvoters pārāk labējs, bet Diks ir starp Rokiju un Bāriju. Kaut kur pa vidiņu.

Kādā jaukā dienā Diks uzrunāja republikāņu klubā Filadelfijā dāmas, kas bija patīkamas visādā ziņā. Cienījamās matronas sēdēja ar modernām torņveidīgām kažokādas cepurēm galvā, tinās kažokādās, un no tām plūda dārgu smaržu aromāts. Niksons ar jauneklīgu mundrumu uzlēca uz krēsla un teica runu. Viņam sarikoja ovācijas. Un zālē atskanēja republikāņu pagājušās priekšvēlēšanu kampaņas kaujas sauciens:

. — Mēs vēlamies Niksonu! Mēs vēlamies Niksonu!

Bet, Dikam par lielu sarūgtinājumu, šis sauciens tā arī apsīka zem Filadelfijas kluba velvēm. Republikāņu sanāksmēs arvien biežāk sāka atskanēt:

—Mēs gribam Bāriju! Bāriju par prezidentu!

DŽ0 SMITS SAKA «NĒ!» BARIJAM GOLDVOTERAM

Reiz, sarunājoties ar kādu amerikānieti, kas sastādīja bibliogrāfisku rokasgrāmatu par Turgeņevu, mēs gluži nemanot pametām poētisko «Bežinas pļavu» un iedziļinājāmies Amerikas priekšvēlēšanu džungļos.

—    Es nesaprotu jūsu laikrakstu toni, — teica mana sarunu biedre. — Vai jūs patiešām ticat, ka Kenedijs un Niksons, kā pie jums mēdz teikt, ir «divi zābaki no viena pāra»?

Es atbildēju, ka Kenedijs un Niksons kalpo vienai šķirai un tātad šajā nozīmē …

—     Nē, nē, — mani pārtrauca mana sarunu biedre,

—    tas ir shematisms, tā ir vulgarizēšana. Bet ja nu kandidāti būtu Kenedijs un Goldvoters? Protams, tas nav iespējams, bet pamēģiniet iedomāties. Vai arī viņi būtu «divi zābaki no viena pāra»?

Es atbildēju ar tādu ne visai izdevušos joku — arī pārī mēdz būt divi dažādi zābaki: viens mazāk spiež varžacis, otrs vairāk. Es nebiju sagatavojies strīdam, jo mani priekšstati par Goldvoteru toreiz, 1960. gadā, bija diezgan neskaidri.

Nākamajā dienā pašķirstīju rokasgrāmatas. Mūsējās viņš nebija pieminēts. Amerikāņu izdevumos bija pastāstīts, ka Bārijs Moriss Goldvoters dzimis 1909. gadā Arizonas štatā, kopš 1952. gada ir senators no Arizonas štata, universālveikalu īpašnieks Arizonas štatā, populārs republikāņu partijas orators, organizācijas «Amerikas konservatīvo biedrība» darbinieks. Diezgan skopas ziņas …

Pagāja mazāk nekā četri gadi, un Goldvotera vārdu sāka atkārtot visās pasaules valodās. Viņa portretus iespieda tādās tirāžās, kuras varētu apskaust pat kinozvaigznes. Bārijs Goldvoters kļuva par vienu no pirmā lieluma zvaigznēm Amerikas politiskajā pasaulē. Un cik ātri, daudziem negaidīti pacēlās virs horizonta šī nelaimi vēstošā zvaigzne!

1964. gada sākumā Bārijs teica, ka viņš centīsies panākt savas kandidatūras izvirzīšanu prezidenta amatam. Daudzi smējās: tas tik ir jokdaris! Taču drīz vien vairāku štatu priekšvēlēšanu sanāksmēs Bārijs atstāja tālu aiz muguras Rokfelleru, lai gan tas sabiedriskās domas apstrādāšanai bija iztērējis milzīgu naudu un bija pārsniedzis savus agrākos rokas spiedienu rekordus, rāpjoties pa pieslienamām kāpnēm uz otrā stāva logiem.

Kļuva skaidrs, ka Niksonam, Lodžam un Romnijam nav vērts nemaz iesaistīties spēlē. No republikāņu staļ|iem sacensties ar Goldvoteru tika izlaists «nepazīstams zirdziņš»: Pensilvānijas štata gubernators Viljams Skrent-ons, kurš, kā apgalvoja, esot bijis nelaiķa prezidenta Kenedija draugs un daudzējādā ziņā bija tam līdzīgs. Skrentons būšot tieši tas, kas apturēs Goldvoteru!

…Milzīgi uzpūsts zilonis riņķo gaisā. Tas kareivīgi pacēlis snuķi. Lejā velti skraidelē pārbiedētie cilvēciņi, velti brēc, saķerdami galvu:

—    Palīgā! Palīdziet to atkal pārvērst par mušu!

Zilonis mušas orbītā ir Goldvoters. Bet cilvēciņi? Vai tie ir demokrātu partijas līderi? Nebūt ne! Tie ir republikāņi.

Karikatūra parādījās laikrakstos īsi pirms kongresa, kurā bija jāizlemj: Goldvoters vai Skrentons?

Sabiedriskās domas institūti izdarīja vēlētāju aptauju. Vairums izteicās pret Goldvoteru. Bārijs viņus biedēja ar savām runām.

Bet 1964. gada vasarā republikāņu partijas kongress «Govju pilī» Sanfrancisko izvirzīja Bāriju Morisu Goldvoteru par kandidātu ASV prezidenta amatam. Kongresā balsoja nevis vēlētāji, bet štatu delegācijas. Pēc kongresa Anglijas prese atzīmēja, ka Amerika pagriezusies ar muguru pret XX gadsimtu, bet kāds austriešu laikraksts izteicās tādā garā, ka Sanfrancisko otrreiz ticis nogalināts prezidents Kenedijs …

Un, lūk, no miljoniem plakātu un skrejlapu, no veikalu skatlogiem un laikrakstu slejām Bārijs Goldvoters ar žilbinošu smaidu tēmēja uz Džo Smitu. Viņš nebūt nav karikatūrisks — šis kungs ar raga brillēm. Viņam ir cildenas sirmas matu šķipsnas, līdz cienījamam vecumam saglabātas atklāta cilvēka manieres. Viņš ir atvaļināts aviācijas ģenerālmajors, pats prot vadīt iznīcinātāju. Viņš ir uz «tu» ar daudziem kungiem, kam ir svars Pentagonā. Viņam ir daudz naudas, laba ģimenes cilvēka un rosīga biznesmeņa reputācija. Viņam ir plaši, stipri un lietišķi sakari Amerikas provinces veikalnieku pasaulē, viņš ir savs cilvēks valsts Rietumu un Dienvidu naftas, lielgabalu un citu karaļu vidū. Vispār — viņš atbilst veiksmīga politiska darbinieka standartam tādā pakāpē, kas pietiekama, lai izietu finiša taisnē uz Balto namu.

Tiesa gan — ģenerā|a plecos enerģiski iespiestā Bārijā galva ir piebāzta ar idejām, kuras jau sen atbaida veselīgi domājošos amerikāņus. Bet tās pašas idejas viņu bija padarījušas par visu mūsdienu Amerikas reakcionāro elementu, sevišķi «Džona Bērča biedrības» un kukluksklana biedru elku.

Senators Bārijs Goldvoters dažādos laikos uzstājās par sakaru pārtraukšanu ar Padomju Savienību, par Savienoto Valstu izstāšanos no ANO, par kodolieroču izmēģinājumu atjaunošanu, par iebrukumu Kubā, par atombumbas lietošanu Vjetnamā … Viņš vērsās pret likumu par pilsoņtiesībām, pret sociālās apdrošināšanas sistēmu, pret vispārējo atbruņošanos, pret mierīgu līdzāspastāvēšanu.

No visu šo «par» un «pret» buķetes nāca gruzdoša degļa deguma smaka. Šķita, ka nevar būt nekādu šaubu par to, ka satrauktajam Džo Smitam balsošanas kabīnē bez svārstīšanās jānospiež sviras ar demokrātu partijas emblēmām, uz kurām rakstīti Lindona Džonsona un Hjūberta Hemfrija vārdi.

Taču Džo Srnits zina, ka demokrāti arī nav eņģeļi. Nebūt nav eņģeļi. Abu prezidenta amata kandidātu uzskati ne visos jautājumos ir diametrāli pretēji. Bez tam priekšvēlēšanu kampaņas gaitā Bārijs, piemērojoties apsākļiem, sāka gandrīz vai atkāpties no galējībām. Republikāņu bosi lika saprast, ka tas ir tikai sākums, ka senators Goldvoters ir viena lieta, bet prezidents Goldvoters ir pavisam kas cits, ka Baltajā namā godīgais zēns Bārijs, kas mīl aizrauties, kļūšot pavisam, pavisam labiņš.

Dīks Niksons pirmais pasteidzās paziņot, ka Barija vispārējā nostāja jau sākusi sakrist ar Eizcnhauera bijušās republikāņu valdības nostāju. Skrentons, tas pats Skrentons, kas skaļāk par visiem kliedza: «Apturiet Goldvoteru!» — sāka viņu publiski atbalstīt un slavināt.

Un, beidzot, pats Eizenhauers tikšanās laikā republikāņu kandidātam teica: «Tu, Barij, esi goda un labas gribas cilvēks.» Tātad Aiks domā, ka Bārijs ir «o key»?

Bet Amerikā daudzi pēc vecā paraduma vēl arvien uzklausīja Aika domas …

Nē, Džo Smitam, klausoties gada tirgu veiklo iekšā saucēju demagoģiskos aicinājumus, kuri prot iztēlot melnu par baltu un rudītu reakcionāru par tautas labāko draugu, nemaz nebija tik viegli izvēlēties starp politiskā karnevāla ņirbošajām maskām, kas tik strauji mainījās. Un tomēr Džo Smitam, lai kā viņu centās apmuļķot un apstulbot, nebija grūti saprast, kura roka var visātrāk stiepties uz kodolkara liktenīgo pogu.

Vēlēšanu dienas priekšvakarā Bārijs Goldvoters apsolīja izcīnīt vislielāko uzvaru valsts politiskās dzīves vēsturē.

Kad sākās balsu skaitīšana, viens no republikāņu bosiem atzinās:

—    Liekas gan, ka mēs neuzvarēsim pat pirmajā raundā. Būs jāpagaida vēl četri gadi.

Kad saskaitīja visas balsis, izrādījās, ka Bārijs Goldvoters bija cietis nedzirdētu sakāvi. Viņš ieguva vairākumu tikai Dienvidos, kur rasisti ir sevišķi stipri. Lindons Džonsons uzvarēja pat tajos štatos, kur pēc tradīcijas vēlētāji vienmēr balsoja par republikāņiem.

Džo Smits apturēja «trako» mīluli. Viņš neielaida Baltajā namā atklāto cīnītāju par agresiju un reakciju. Džo Šmits pateica «nē!» Barijam Goldvoteram.

Viņš, Džo Smits, taču mīl ne tikai dolārus, bet arī mierīgas, zilas debesis, lapu šalkoņu un savus bērniņus …

SATURS

No izdevniecības…………………………………………..

Cerību un vilšanās sala…………………………………..

«Jūsu Apvienotās Nācijas»………………………………..

Vecajā kuģu piestātnē……………………………………..

Septembra trešā, otrdiena…………………………………

Vēl viens pārdomu brīdis…………………………………

Kad paceļ karogus…………………………………………

Brīnumi un noslēpumi…………………………………….

Reportāža un hronometrāža………………………………..

Mata galā…………………………………………………..

Arheoloģiskie izrakumi Ņujorkas pilsētā………………..

«Lai dzīvo!» Bet kas tad īsti?……………………………

«Mister Kerenski, vai jūs nedomājat…» . . . .

Svītra, ko pavilkusi vēsture………………………………

Pie brašajiem Donas kazakiem……………………………

Kaleidoskops ……………………………………………..

Citi emigranti……………………………………………..

Sis tas par ņujorkiešiem …………………………………

Tipiskais ņujorkieša kungs……………………………….

Atļaujiet iepazīstināt: misis Džilborte, misis Ringeite

Rokijs un viņa brāļi………………………………………

Tūrists, «tips» un pārējais………………………………..

«Paņemiet līdzi mūsu naudu!»……………………………

«Mūsu bizness ir palīdzēt jūsu biznesam!» . . .

Pie Džūdijas Bondas streiko……………………………..

Starp «dresētajiem roņiem»……………………………….

«Nepērciet pie Kresa!»…………………………………….

Lūgšanas, ko uzklausījis tas kungs………………………

Bībeles čempioni, ielu pravieši…………………..

Svētdienas diena…………………………………..

Kvartāls, kas nekad neguļ…………………………

Atkal tas pats kvartāls…………………………….

Tas pats kvartāls vēl no viena viedokļa . .

Džo Smits un Džons Kenedijs…………………….

Pēc šāvieniem Dalasā……………………………..

Dvīņi……………………………………………….

«Piepīpēto istabu» stratēģija……………………..

Pirmie raundi………………………………………

Zilonis pret ēzeli…………………………………..

Uz Balto namu, uz Balto namu!………………….

Zvaniet visus durvju zvanus!……………………..

«Jūs varat uz viņu paļauties»……………………..

Nēģeris — ministrs? Melnais prezidents? . .

Pie finiša…………………………………………..

«Četrdesmit sargsuņi»…………………………….

Astotais novembris………………………………..

Nakts vētras………………………………………..

Rats griežas atkal………………………………….

Džo Smits saka «Nē!» Barijam Goldvotcram

Tulkotājs K. Strebeiko Redaktors J. Goldbcrgs Māksi, redaktors V. Veide Mākslinieka A. Ļipiņa noformējums Tehn. redaktors A. Mironovs Korektore T. Vilsone •

Nodota salikšanai 1965. g. 20. decembrī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 25. aprīlī. Papīra formāts 84X108V3 2. 8,00 fiz. iespiedi.; 13,12 uzsk. iespiedi.; 13.89 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 55 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 19994-SP914. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rigā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt.

Nr. 1262. 32A

G. Kubļickis TRĪS ŅUJORKAS RUDEŅI

Георгий Кублицкий ТРИ НЬЮ-ЙОРКСКИХ ОСЕНИ Издательство «Молодая Гвардия» Издательство «Лиесма» На латышском языке

Content

Kubļickis Georgijs Trīs Ņujorkas rudeņi

CERĪBU UN VILŠANĀS SALA

JŪSU APVIENOTĀS NĀCIJAS

VECAJA KUĢU PIESTĀTNE

SEPTEMBRA TREŠĀ, OTRDIENA

VEL VIENS PĀRDOMU BRIDIS

KAD PACEL KAROGUS

BRĪNUMI UN NOSLĒPUMI

REPORTĀŽA UN HRONOMETRĀŽĀ

MATA GALA…

ARHEOLOĢISKIE IZRAKUMI ŅUJORKAS PILSĒTĀ

«LAI DZĪVO!» BET KAS TAD ISTI?

«MISTER KERENSKI, VAI JŪS NEDOMĀJĀT…»

SVĪTRA, KO PAVILKUSI VĒSTURĒ

PIE BRAŠAJIEM DONAS KAZAKIEM

KALEIDOSKOPS

CITI EMIGRANTI

TIPISKAIS ŅUJORKIESA KUNGS

TŪRISTS, «TIPS» UN PĀRĒJAIS

«PAŅEMIET LĪDZI MŪSU NAUDU»

«MŪSU BIZNESS IR PALĪDZĒT JŪSU BIZNESAM!»

PIE DZŪDIJAS BONDAS STREIKO

STARP «DRESĒTAJIEM ROŅIEM»

«NEPĒRCIET PIE KRESA!»

LŪGSANAS, KO UZKLAUSĪJIS TAS KUNGS

BĪBELES ČEMPIONI, IELU PRAVIEŠI

KVARTĀLS, KAS NEKAD NEGUĻ

ATKAL TAS PATS KVARTĀLS

DŽO SMITS UN DŽONS KENEDIJS

PEC ŠĀVIENIEM DALASA

«PIEPĪPĒTO ISTABU» STRATĒĢIJA

PIRMIE RAUNDI

ZILONIS PRET ĒZELI

UZ BALTO NAMU, UZ BALTO NAMU!

ZVANIET VISUS DURVJU ZVANUS!

«JŪS VARAT UZ VIŅU PAĻAUTIES»

NĒĢERIS — MINISTRS? MELNAIS PREZIDENTS?

«ČETRDESMIT SARGSUŅI»

ASTOTAIS NOVEMBRIS

NAKTS VĒTRAS

RATS GRIEZĀS ATKAL

DŽ0 SMITS SAKA «NĒ!» BARIJAM GOLDVOTERAM

SATURS