Gārdners Ērls Stenlijs

Tukšās kārbas noslēpums

Ērls Stenlļjs Gārdners

Tukšās kārbas noslēpums

1. nodaļa

Artūra Džentriļa laulātā draudzene pildīja savus pienākumus visai precīzi, pievēršot uzmanību katram sīkumam — viņa bija ļoti kārtīga mājasmāte. Šīs namamātes atmiņa bija kā milzīga krāmu bode, pilna ar enciklopēdiskām mājsaimniecības zināšanām. Piemēram, viņa bez jebkādas piepūles uzminēja, kad dēla zeķēs izdils caurumi — jo tie pierādīja kokvilnas slikto kvalitāti. Kad vīram nācās doties darījumu braucienos, šī sieva zināja, kuri vīra krekli iesaiņojami un nododami mazgāt un kuri saņemami no mazgātavas. Viņa zināja arī to, kuri krekli būtu mazgājami mājās.

Misis Džentrijai bija ap četrdesmit, viņa lepojās ar to, ka “nemaz par to neuztraucas”. Viņa neēda tik daudz, lai jūtami aptaukotos, un nebadojās tā, lai kļūtu nervoza. Protams, viņas gurni vairs nebija tik slaidi kā pirms divdesmit gadiem, taču šī sieviete uzņēma šo pārmaiņu filozofiskā mierā. Galu galā viņa nevarētu vadīt saimniecību vīra mājā, audzinot trīs bērnus, vēl uzturot vecmeitu vīra māsu, par lētu naudu iepērkot visu nepieciešamo, izīrējot istabu un pieskatot īrnieku — un palikt slaida kā līgava. Kā izteicās pati misis Džentrija, viņa bija “stipra kā vērsis”.

No vīra māsas nekādu palīdzību nebija ko gaidīt. Rebeka nebija gluži tāda sieviete, kuru varētu nosaukt par “pilnīgi neatkarīgu”, taču viņa nebija arī “neprecēta radiniece, kura jāizdod pie vīra". Šī sieviete bija vecmodīga vecmeita — izdilusi tējas dzērēja, kaķu un baumu mīļotāja, runīga tenku izplatītāja, kura visu un visus nopēla, tomēr bija pietiekami dzīvespriecīga un izskatīga.

Misis Džentrija necerēja sagaidīt no Rebekas lielu palīdzību saimniecībā. Svaine bija pārāk nespēciga, lai spētu kaut ko palidzēt. Un pārāk izklaidīga, lai viņai varētu

uzticēt kādus nopietnākus pienākumus. Turklāt viņai bieži vien uznāca “nespēka brīži", kad šai vecmeitai nekas īpašs nekaitēja, tomēr — pēc visa spriežot — garīga rakstura neapmierinātība meklēja sev kādu fizisku izpausmi.

Tomēr Rebekai bija uzdots uzkopt to istabu, kuru misis Džentrija mēdza izīrēt. Pēdējā laikā šajā istabā mitinājās misters Delmans Stīls -— kāds arhitekts. Rebekai bija divas aizraušanās, kurām viņa nodevās ar lādu degsmi, kāda raksturīga |audīm, kum jūtas tiek apspiestas. Viņa aizrāvās ar krustvārdu mīklu risināšanu un fotografēšanu. Pagrabā bija laboratorija ar palielinātājiem, vanniņām, filmu attīstīšanas bunduļiem un lukturiem — lielākoties to visu bija sapircis Artūrs Džentrijs, kuram piemita vājība iepriecināt savu māsu.

Bija reizes, kad misis Džentrija rūgti nopūtās, uzlūkodama Rebeku, lai gan pūlējās apkarot šo nepatiku un nekad to neizrādīt. Nelaimīgā kārtā Rebeka ne pārāk labi sapratās ar bērniem. Kā šķiet, Rebeka sprieda par viņu bērnišķīgajām palaidnībām no pieauguša cilvēka viedokļa. Turklāt vecmeita vēl lieliski prata atdarināt citu balsis un bieži vien mēdīja bērnus, imitēdama viņu triekšanu pa telefonu, tādā kārtā izvedot misis Džentriju no pacietības.

bez tam vēl Rebeka, kura tik lieliski fotografēja, ne tel/i vel nebiju nofotografējusi bērnus un uztaisījusi ciešamus uzņēmumus

vecākā dēla deviņpadsmitajā dzimšanas dienā viņa pēc mis Dženijas luguma tomēr bija nolaidusies no sa viem augstumiem ta';cu jau pats fotografēšanas process bija nepatīkams gan Kebek.u, gan puisim — uzņēmumos tas bija manāms, un tad vel rebeka izmēģināja kādu jaunu fotografēšanas tehniku, palielinot uzņēmumus, turēdama papīru krasā leņķī. Rezultātā iznāca fotogrāfija, kura ļoti atgādināja attēlu greizā spoguli — gluži kā tās, kuras par peniju varēja aplūkot atrakciju parkā.

Taču, ja runa bija par to, kas Rebeku interesēja, vecmeitas apķērība nekad viņu nepievīla. Nekas no tā, kas

notika mājā, viņai nepagāja garām nepamanīts. Rebekas ziņkāre bija neierobežota, un tā attapība, kādu viņa izrādīja, izdibinādama noslēpumus, vadoties pēc nejauša izteiciena vai netieša mājiena, darītu godu pieredzējušam detektīvam. Misis Džentrija zināja, kāpēc Rebeka piekritusi uzkopt Delmana Stīla istabu — tai patika rakņāties viņa lietās, bet misis Džentrija nekādi nejaudāja ar šo okšķerēšanas tieksmi cīnīties, — tā kā tīrīšana allaž notika tad, kad mistera Stīla nebija mājās, viņai atlika vienīgi cerēt, ka īrnieks Rebekas izdarības nepamanis.

Estere — istabmeita, kura ieradās darbā tikai pa dienu, bija spēcīga, uzticama un klusa sieviete, kurai nebija bērnu — viņa dzīvoja kaimiņos. Esteres vīru nemitīgi mocīja astma, tomēr viņš strādāja par naktssargu — apsargāja kādu laboratoriju, kur pārbaudīja jaunu lidmašīnu modeļu aerodinamiskās īpašības.

Misis Džentrija meta mieru saimniekošanai, lai apdomātu, kas vēl būtu darāms. Brokastu trauki jau bija nomazgāti un nolikti. Artūrs kopā ar dēlu bija devušies uz veikalu. Pārējie bērni bija skolā. Estere ar elektrisko gludekli gludināja servjetes, bet Rebeka, pieri saraukusi, ar zīmuli rokā bija iedziļinājusies kārtējā dienas avīzes piedāvātajā krustvārdu mīklā. Viņas tumšās, dziļi dobumos iegrimušās acis raudzījās drūmi un saspringti. Mefisto — melnais runcis, kuram viņa bija ļoti pieķērusies, gulēja saritinājies krēslā, kur no loga krita saules plankums — tīkamā siltumā.

Jau kopš rīta kamīnā dega uguns. Mīlīgi svilpoja lielā tējkanna. Grozā bija pārlūkojama lāpāmā veļa un... misis Džentrija piepeši atcerējās par konservu kārbām pagrabā. Tās vajadzēja pārlūkot. Estere mēdza ņemt no plaukta tās kārbas, kuras atradās tuvāk, un misis Džentrijas prātā modās nopietnas aizdomas, ka tālākajā pagraba kaktā vēl palikušas kārbas pat no 1939. gada.

Viņa mirkli padomāja, pūlēdamās atcerēties, kurā vietā pēdējoreiz redzējusi kabatas lukturīti. Bērni vienmēr to kaut kur nobāž. Uz pagraba plaukta bija arī svece, bet... misis Džentrija atminējās, ka vecākā dēla istabā jābūt lukturītim ar auklas cilpipu, lai to varētu piestiprināt pie jostas. Viņa varētu uz laiciņu aizņemties to.

Ar lukturīti rokā misis Džentrija nokāpa lejā pa pagraba kāpnēm. Tur bija lielais gāzes apkures aparāts, kas apsildīja māju un katru ritu automātiski ieslēdzās. Misis Džentrija bija to izslēgusi, tikko ģimene devās savās gaitās, tomēr aparāts vēl izdalīja siltumu. Misis Džentrija pamanīja aparāta aizmugurē uz caumlēm zirnekļu tīklus. Esterei nāksies kāpt lejā un veikt nelielu tīrīšanu. Visā pagraba garumā gar sienu stiepās plaukti, nokrauti ar skārdenēm un stikla burkām. Misis Džentrija nejauši uzmeta skatienu plauktiem, kuri atradās pie loga — tur rindojās kārbas ar šīgada konserviem. Mājasmāte pagājās līdz nākamā gada kārbām un iespīdināja juniora lukturīša gaismu tumšajā kaktā.

Viņa tūlīt noprata, ka Estere šajā stūri nav ielūkojusies. Tur karājās biezi zirnekļu tīmekļi, un aiz tiem juniora lukturītis uzreiz izgaismoja divas burkas ar 1939. gada bumbieru kompotu. Tām līdzās stāvēja vēl citas stikla burkas ar zemeņu ievārījumu un ābolu biezeni — ari no 1939 gada...

Misis Džentrija apmulsusi palika stāvam, gremdēdamās neizpratnes pilnās pārdomās. Baltais gaismas laukumiņš, kas krita no lukturīša, izgaismoja spožu kārbu bez etiķetes, kura izskatījās pilnīgi jauna — kā no veikala.

Misis Džentrija nekādi nespēja saprast, kā starp šīm kārtīgi sarindotajām un sistematizētajām kārbām varēja iespraukties kārba bez etiķetes. Šī namamāte parasti pielīmēja etiķetes pie kārbām ar līmlenti, tāpēc nokrist etiķete nevarēja. Uz to, ka šī kārba nākusi no citurienes, norādīja vēl kaut kas. Tās sāni bija pārāk gludi un spoži. Uz tiem neredzēja ne puteklīša, ne zirnekļa timeklīša.

Misis Džentrija pastiepa kreiso roku un to satvēra. Pati to neapzinādamās, sieviete satvēra to ar tādu spēku, it kā kārba būtu pilna, un rezultātā vieglā kārba nocēlās no plaukta it kā pati no sevis — un tikai tad namamāte apjauta, ka šī kārba sver tieši tik' cik sver tukša kārba.

Misis Džentrija sapīkusi neticīgi aplūkoja kārbu — kā jau daždien cilvēks, kas ciena iedibināto kārtību, bet ieraudzījis kaut ko, kas tajā nekādi neiederas.

Turēdama kārbu rokā, viņa to apgrieza otrādi, aplūkodama no visām pusēm. Kārba bija aizvalcēta, vāciņš turējās savā vietā, it kā tā būtu pilna ar augļiem un sīrupu. Tomēr gludo sānu spožums un nedaudz eļļainā virsma liecināja, ka tā nokļuvusi uz plaukta bezmaz nupat no veikala — tūlīt pēc tam, kad tā tikusi cītīgi aizvākota.

Misis Džentrija, pieri raukdama, aplūkoja šo priekšmetu ar tādu sejas izteiksmi, ar kādu būtu atklājusi, ka atvilktnē ar gultas veļu pabijusi pele. Mājasmāte devās atpakaļ uz pagraba kāpņu pusi, saukdama: — Estere! Ei, Estere!

Pēc dažām minūtēm viņa dzirdēja Esteres šļūcošos soļus uz virtuves grīdas un kalpotājas vienaldzīgo balsi pavaicājam: — Jā, kundze?

— Kā te nokļuvusi šī kārba?

Estere lēnām nokāpa lejup — dažus pakāpienus zemāk pa pagraba kāpnēm — un aplūkoja kārbu misis Džentrijas rokā. Kalpones neizpratnes pilnā sejas izteiksme bija pietiekami skaidra atbilde uz šo jautājumu.

— Tā bija tur tajā stūrī, — misis Džentrija pavēstīja.

— Un es pamanīju, Estere, ka jūs neesat tīrījusi to kaktu, kur stāv 1939. gada konservi. Vakar vakarā mēs nogaršojām 1940. gada bumbierus, bet tur vēl ir vairākas burkas ar 1939- gada bumbieriem.

— Es nezināju, ka tās tur ir, — Estere atteica.

— Un šī te kārba, — misis Džentrija bilda, — atradās tajā plauktā, kur stāv trīsdesmit devītā gada konservi.

Estere papurināja galvu. Ilgā mājkalpotājas pieredze bija viņai iemācījusi, ka ar strīdēšanos neko nevar panākt. Ja saimniece pieķērusi kalponi neizdarībā, tad jāstāv mierīgi un jāļauj viņai visu pateikt, bet pēc tam jāatgriežas pie iesāktā darba. Estere jau tā bija zaudējusi pārāk daudz laika, un viņas prātu aizņēma citas lietas — piemēram, virtuvē palikusī negludinātā ve|a.

Pie gāzes krāsniņas pagrabā stāvēja liela koka kaste — Artūrs tajā meta dažādus pārpalikumus — dē|u galus, koka skaidas, skārda atgriezumus un reizēm arī tukšas kārbas. Misis Džentrija iemeta nelaimīgo kārbu tajā.

— Man nešķiet iespējams, — saimniece turpināja, sākdama kāpt augšup pa kāpnēm, — ka šo tukšo kārbu kāds tīšā prātā ielicis plauktā. Es nevaru iedomāties, ka jūs varētu tā rīkoties, Estere.

Estere, kura jau bija uzkāpusi atpakaļ, veikdama tos dažus lejup nokāptos pakāpienus, neko neatbildēja un atsāka gludināt veļu.

Rebeka atrāva skatienu no krustvārdu mīklas. — Kas noticis? — viņa apjautājās. — Nē, vari neatbildēt. Es nemaz negribu zināt. Esmu uzņēmusi laiku, cik ilgā laikā atrisināšu šo krustvārdu mīklu. Avīzē norādīts, cik ilgā laikā cilvēks ar viduvēju intelektu spēj šo mīklu atrisināt. Paklausies, Florensa, kas tā par zivi, kuras vārds rakstāms ar pieciem burtiem, bet vidū ir burti “A” un “R”?

Misis Džentrija papurināja galvu. — Tas man ir par grūtu, — viņa sacīja, un viņas izskats skaidri parādīja, ka šis jautājums tai nešķiet būtisks. Mājasmāte tuvojās grozam ar lāpīšanai domātajām zeķēm.

Smailais saules stars, kas visu laiku krita uz Mefisto, tagad bija pārvietojies uz krēsla malu. Runcis izstaipījās, nožāvājās, pavirzījās dažas collas tālāk un atkal saritinājās.

Rebeka, pieri saraukusi, studēja krustvārdu mīklu.

Misis Džentrija sacīja Esterei: — Es nekādi nespēju saprast, kāpēc kādam vajadzētu aiztaisīt tukšu kārbu un nolikt to plauktā pie citām.

— Es arī nezinu, kundze.

—Ja es atminētu vārdu no sešiem burtiem, kas apzīmē ar margām iežogotu konstrukciju, tad zinātu arī pirmo burtu, ar kuru sākas zivs vārds.

— Vai tas nav parapets? Paveries vārdnīcā.

— F.s jau skatījos. Bet burtu skaits neatbilst. Par to ir teikts: “Aizsargmargas, kas sargā no krišanas virs ēkas lasādes. Militārā nozīmē — valnis, kas sargā kareivjus no šāviņiem, aizsargsēta".

— Tavā vārdnīcā varbūt viss vajadzīgais nav atrodams.

— Nē, ir gan. Tas ir Vebstera vārdnīcas piektais izdevums. Viss, kas vajadzīgs krustvārdu mīklu risināšanai, tajā noteikti ir atrodams.

Rebeka vēlreiz uzlūkoja krustvārdu mīklu, pēc tam pavērās pulkstenī. Tas izteiciens, kas izlauzās pār viņas lūpām, nepārprotami liecināja par nepacietību.

Viņa nometa zīmuli. — Nav nekādas jēgas! Es nespēju lik ilgu laiku ar to noņemties! Bet laiks iet! Kas tās par būšanām ar tukšu kārbu?

— Nekas īpašs, — misis Džentrija atbildēja. — Es uz plaukta, kur stāv 1939. gada konservi, atradu pilnīgi jaunu un tukšu, bet aizvākotu skārdeni. Es labi atceros, ka mans dēls lika jaunās burkas plauktā un aizstūma vecās tajā tumšajā stūrī. Nākamajā gadā man nāksies aizrādīt, ka jādara otrādi — lai vecie krājumi tiktu izlietoti ātrāk.

— Bet kuram varēja ienākt prātā, ka tukša kārba jāliek pie pilnajām? — Rebeka vaicāja.

— Es nezinu, tāpēc jau brīnos.

— Tātad uz tās nebija nekādas etiķetes?

— Nē.

— Kur tad tā ir?

— Es to izmetu atkritumu kastē turpat pagrabā.

Rebeka sarauca pieri. — Kaut tu nebūtu man par to

teikusi, — viņa nomurmināja.

Misis Džentrija iesmējās. — Tu taču pati man vaicāji. Tātad tu nezini nevienu burtu no tā vārda, kam sakars ar parapetu?

— Zinu, ka tur ir “K” un “A”, — Rebeka sacīja.

Misis Džentrija pacēla roku, skaitīdama pirkstus.

— Ar pieciem burtiem?

— Ar pieciem burtiem.

Misis Džentrija vēlreiz saskaitīja burtus uz pirkstiem un pēkšņi pavēstīja: — Rokā ir, Rebeka! Tā ir...

— Nē, nē, nevajag man palīdzēt! Gribu to atrisināt pati! Gribu redzēt, vai spēju apsteigt to “cilvēku ar viduvēju intelektu"! Netraucē mani, Florensa!

Misis Džentrija pasmaidīja, paņēma grozu ar lāpāmajām zeķēm, uzlika to uz brokastgalda, izvilka vienu no juniora zeķēm, iebāza tajā koka veiduli un ievēra adatā diegu.

— Bet es nesaprotu, kā tev izdevās tik ātri uzminēt to vārdu no pieciem burtiem? — Rebeka nikni teica.

— Vai tas nav zīmīgi, ka tajā vārdā ir burti “K” un “A”, Rebeka? — misis Džentrija mierinoši apjautājās.

— Es nedomāju, ka ir daudz zivju vārdu ar burtiem “K” un “A”. Padomā, kādi burti vēl tur derētu. Tas konstrukcijas vārds noteikti beidzas ar “S” un zivs vārds ar “A”.

— Ak jā, es apjēdzu! — Rebeka iesaucās. — “K — A — P — N — E — S”... un kas tā par zivi — varbūt karpa?

— Apskaties, vai der.

Rebeka pāršķīra vārdnīcas lappusi. — Jā. Te ir. “K — A — R — P — A”.

Rebeka ātri ierakstīja lodziņos burtus ar zīmuli, pēc tam atkal ieskatījās pulkstenī. Kādu mirkli viņa cieta klusu, pēc tam nometa zīmuli. — Netieku gudra, kā lai koncentrējos, ja visu laiku jādomā par to tukšo kārbu, kura atradās plauktā? Kam vajadzēja to skārdeni tur nolikt?

Misis Džentrija iecietīgi pasmaidīja. —To gan es tev nevarēšu paskaidrot. Nodarbojies ar savu mīklu, Rebeka! Esmu pārliecināta, ka tava intelekta pakāpe ir virs vidējās. Ko vēl tu tur nevari atrast?

— Vārdu, kas sastāv no sešiem burtiem — tas ir skuju koks, kuru var lietot kuģu mastiem.

— Vai jau kāds burts ir zināms?

— Jā. Zinu divus pirmos burtus. “P” un “R”.

— Un kā ar to otro vārdu — vertikālo — vai to nevar izlietot, lai atrastu šo?

— Tas ir vārds no dzīvnieku pasaules. Sākas ar burtu “I”. Faraonu pele, plēsīgs cibetkaķu dzimtas zīdītājs, kas sastopams Vidusjūras zemēs. Tas ir vertikāli. Kas tas tāds varētu būt?

Misis Džentrija sarauca pieri. — Esi tik laba un atrodi vārdnīcā cibetkaķus, gan jau tur būs arī kāda “faraonu pele". Man nebija ne jausmas, ka viņiem bijušas peles.

— Pagaidi mirklīti. Pameklēšu. Te rakstīts — “ihneimons".

— Cik burti tev vajadzīgi? Vai der?

— Deviņi burti.

Rebeka sāka rakstīt burtus ar zīmuli, tas kustējās aizvien ātrāk. Piepeši viņa ar dzēšgumiju zīmuļa otrā galā kaut ko nodzēsa un noteica: — Der, viss ir pareizi. Tas ir ihneimons. Tādā gadījumā koks ir “PRI...”

— Paskaties vārdnīcā — kādi koki sākas ar burtu “P”? Tjdu taču nevar būt daudz.

Rebekas pirksti skraidīt skraidīja pa lappusēm. — Kad es tev saku... ir! Tā būs priede! Tagad viss ir rokā! Ihneimons un priede ir tie divi vārdi, kas šeit krustojas, un augstā intelekta pakāpe ari ir sasniegta. Esmu virs vidējās. Vai tas nav lieliski?

Misis Džentrija sacīja: — Tas taču lieliski! Vai tev nešķiet, ka vajadzētu uzkopt mistera Stīla istabu?

— Ak, vai tad nepietiks laika to izdarīt?

— Pulkstenis jau ir pusvienpadsmit.

— Augstā debess, kā laiks skrien! Jā, es domāju, tas tiešām būs jādara. Reizēm viņš pārrodas dienvidū. Vai zini, Florensa, es prātoju, vai viņš tiešām ir arhitekts. Vakar viņš atstāja istabā dažas skices, un man likās, ka tās darinātas ļoti nemākulīgi un neprofesionāli.

— Man nešķiet, ka mums vajadzētu uztraukties par viņa skicēm, Rebeka.

— Ak, augstā debess, tās bija tur atstātas, un es nemaz nevarēju tās nepamanīt. Skices bija skapja augšējā atvilktnē, es nebūtu varējusi tām neuzdurties.

— Vai tad viņš atstāja atvilktni vajā?

— Ak nē, aizslēdza, bet... vai zini, uz rokturiem sakrājas tik daudz putekļu... un tad, kad slaucīju, nevijus pavilku atvilktni un mazlietiņ ieskatījos.

— Arhitektam nav noteikti jābūt māksliniekam.

— Jā, varbūt tev taisnība, bet viņam noteikti jāvar labāk uzziinēt mūsu mājas plānu — lai tas izskatītos... sacīsim, profesionāli.

— Šis mājas plānu?

— Tieši to jau es tev stāstu. Tur bija kārtīgi uzmests pagraba plāns ar visu garāžu, manu laboratoriju, plauktiem, logu, kāpnēm — visu.

Misis Džentrija sacīja: — Man drīzāk gribas domāt, ka tas ir pierādījums, ka viņš tiešām ir arhitekts, jo interesējas par vecām mājām.

Rebeka pavīpsnāja. — Es ceru, ka viņš te neokšķerē tāpēc, lai uzlaistu mums kādu inspekciju — uzradīsies būvinspektors, kurš sāks apgalvot, ka mājas pamati nav pareizi izbūvēti, tāpēc vajadzīgi dārgi remontdarbi.

— Labi, gan mēs tiksim ar to galā, ja tiktāl nonāks. Bet tagad gan dodies turp un visu sakop, Rebeka!

Misis Džentrija jau pirms diviem gadiem bija likusi ierīkot atsevišķu istabu ar vannasistabu, lai varētu to izīrēt. Delmans Stils bija nesen ievācies īrnieks. Viņš bija ievācies šajā istabā tikai pirms desmit dienām. Tomēr viņš īsā laikā bija kļuvis tikpat kā par ģimenes locekli. Vakaros šis virs bieži vien sēdēja kopā ar Rebeku, palīdzēdams viņai risināt krustvārdu mīklas vai piedalījās fotogrāfiju attīstīšanā, kad viņa darbojās laboratorijā.

Milzīgajai, ne pārāk izskatīgajai un veclaicīgajai mājai bija savi trūkumi. To bija diezgan grūti apkurināt un uzturēt tīru, taču vietas pietika, bet istabas izīrēšana palīdzēja nokārtot daudzas ar lielās mājas izmaksām saistītas lietas. Turklāt — tā kā māja bija celta kalna nogāzē, pagrabā izdevās ierīkot divas garāžas. Vienu no tām izīrēja kādam R. K. I īokslijam, kurš dzīvoja kādā kaimiņu mājas dzīvokli. Misis Džentrija nekad vēl nebija šo kungu redzējusi, toties viņa sekretāre, kura nāca strādāt tikai dienā — Opāla Sanlija, allaž laikā samaksāja ires naudu, parasti norēķinādamās jau iepriekš. Iedomājusies to, misis Džentrija atcerējās ari junioru. Pēdējā laikā juniors izrādīja pret Opālu Sanliju manāmu interesi. Un junioram bija tikai deviņpadsmit gadu. Protams, zēns likās pietiekami pieaudzis, lai varētu par sevi parūpēties, bet pēdējā laikā Opālas acīs bija parādījies tāds kā šķelmīgs spīdums, kas misis Džentrijai nepatika. Opāla bija četrus vai piecus gadus vecāka par junioru, un misis Džentrija nešaubījās, ka viņa bijusi precēta un šķīrusies no vīra. Būtu daudz labāk, ja viņš pavaditu laiku ar sava vecuma meitenēm. Opālai droši vien bija divdesmit trīs vai divdesmit četri gadi. Bet dažiem gadiem šajā gadījumā bija liela nozīme.

Misis Džentrija nopūtās, iedomājusies par gadiem, kuri pēdējā laikā bija sākuši skrietin skriet, aizplūstot projām neapturamā straumē.

2. nodaļa

Misis Džentrija pamodās nakts vidū ar tādu jutoņu, ka viņa dzirdējusi atveramies un aizveramies durvis, pēc tam arī soļus kāpnēs — zaglīgus soļus, it kā tur lavītos kāds, pūlēdamies staigāt nedzirdami.

Šis bija tas nakts laiks, kad pagumšie muskuļi un nervi tinas snaudā kā sargājošā plīvurā, ļaujot jutekļiem aizmirsties tik pamatīgi, ka skaņas, kuras izlaužas līdz apziņai, šķiet zaudējam nozīmi.

Misis Džentrija nejuta bailes, tikai nelielu satraukumu. Viņas snaudas apdullinātie jutekļi meklēja miem un atrada to.

Kad soli noklusa, viņa nemanot ieslīga atpakaļ dziļā miegā, no kura mājasmāti pēkšņi pamodināja tik spalga skaņa, ka tā vienā rāvienā attapās sēdus gultā, pūlēdamās atcerēties troksni, kuru nupat dzirdējusi atbalsojamies ausīs.

Artūrs Džentrijs, kurš gulēja viņai blakus, samiegojies noprasīja: — Kas lēcies?

— Man šķiet, ka es kaut ko dzirdēju, Artūr.

— Tev likās. Guli.

— Artūr, man izklausījās, ka aizcirtās durvis vai — ka šāva!

Artūrs Džentrijs pagriezās uz otriem sāniem, norūca:

— Tā, tā, — un gandrīz tūlīt atsāka ritmiski elpot, bet pēc tam arī klusi krākt.

Misis Džentrija atkal saklausīja soļus kāpnēs — tur kāds pūlējās pārvietoties ļoti klusu, taču steidzās. Nočīkstēja grīda.

Misis Džentrija iededza gaismu gultas galvgalī. Vina pavērās aizmigušajā vīrā un nolēma, ka to modināt būtu tikai veltīga laika tērēšana, bet jāapskatās ir steidzīgi. Izkāpusi no gultas, mājasmāte ietinās rītakleitā, uzmauca kājās čības un uzmanīgi atvēra durvis, kas veda uz priekšnamu.

Gaiteņa tālākajā galā pie vannasistabas durvīm nespodri dega lampiņa — šis apgaismojums bija pietiekams tikai durvju saskatīšanai tumsā.

Misis Džentrija izberza miegu no acīm un devās uz kāpņu pusi. Vina apstājās, lai ieklausītos, taču neko nedzirdēja. Vēsais nakts gaiss apņēma silto ķermeni, un misis Džentrija ciešāk savilka sev apkārt rītakleitu. Viņa satraukumā nodrebēja. Mājasmāte atcerējās, ka šī ļaunu vēstošā skaņa izrāva viņu no snaudas, taču bija atstājusi tikai neskaidru atmiņu par sevi. Tā varēja būt durvju aizciršanās. Kāds varēja paklupt pret krēslu... ak jā, tādu skaņu varēja radīt arī mašīnas izplūdes gāzes. Misis Džentrija, jau pilnīgi pamodusies, lietišķi apdomāja dzirdēto, neticēdama iespējai, ka tas varēja būt arī šāviens.

Tad no tumsas mājas iekšienē atskanēja vēl kāda skaņa — tikko jaušama, neskaidra un klusināta, it kā tur kāds būtu uzgrūdies nezināmam priekšmetam vai kaut ko apgāzis. Šis troksnis pilnīgi noteikti nāca no pagraba. Tādā gadījumā bez vīra palīdzības iztikt nevarēja vis.

Misis Džentrija iesteidzās atpakaļ guļamistabā. Tagad viņa tiešām drebēja, pēkšņi pamanījusi, ka mežģīņu aizkarus plivina nakts vējiņš, te piepūšot tos kā nelielus baloniņus, te liekot tiem saplakt un plakškinot ar tiem pa stiklu.

Misis Džentrija tovakar likās gultā pirmā. Vīrs pagrabā vēl labu laiciņu noņēmās ar krāsošanas darbiem. Lai nu viens cilvēks pēc tam uztic Artūram logu attaisīšanu un aiztaisīšanu. Viņš nebija atvilcis aizkams. Apakšstāvā varbūt kāds bija ielauzies, bet misis Džentrijai šobrīd aizkari likās svarīgāki par visu citu. Berzēdamies gar noputējušajām rūtīm, tie kļūs tik netīri... — Artūr! — viņa pasauca, steigdamās pie loga, lai glābtu aizkarus.

Virs neatbildēja. Aizmigušo nācās pamatīgi sapurināt, lai pamodinātu un iestāstītu viņam, ka sieva dzirdējusi aizdomīgas skaņas un trokšņus.

— Droši vien juniors pārnācis, — vīrs norūca.

Misis Džentrija ieskatījās pulkstenī. Bija trīsdesmit

piecas minūtes pāri divpadsmitiem.

— Viņam sen jau jābūt mājās! — sieva apgalvoja.

— Vai ielūkojies viņa istabā?

— Nē. Es tev saku, ka tur kāds zagās pa kāpnēm un pret kaut ko paklupa.

— Droši vien juniors atgriezās mājās un vējš aizcirta durvis.

— Bet es dzirdēju pavisam citādus trokšņus — no apakšstāva.

— Vējš, — vīrs novilka. Taču misis Džentrijas klusēšana bija tik zīmīga, ka viņš tomēr padevās: — Labi, iešu un apskatīšos.

Misis Džentrija zināja, ka vīrs ielūkosies pagrabā visai pavirši. Vina dzirdēja, ka Artūrs nokāpa apakšstāvā un iededza gaismu, un nemās prātot, vai tiešām staigātājs nav bijis juniors. Misis Džentrija vēlreiz devās pa gaiteni uz kāpņu pusi. Dēla istaba bija pirmā pa labi no kāpnēm. Durvis bija ciet. Misis Džentrija tās uzmanīgi atvēra un ieskatījās istabā.

— Junior?

Atbilde nesekoja.

Pilnīgais klusums, kāds valdīja šajā telpā, liecināja par to, ka tā ir tukša. Vina noklikšķināja slēdzi un iededza gaismu. Juniora istabā nebija. Nesajauktā, kārtīgi apklātā, baltā gulta iedvesa misis Džentrijai bailes. Taču vīra šļūcošie soļi, vitjam lēnām kāpjot augšā pa kāpnēm, sievu šķietami nomierināja. Nez kāpēc viņa piepeši nolēma par juniora prombūtni neko neteikt. Viņai negribējās, lai vīrs uzzinātu, ka dēla nav mājās.

— Vai tur lejā kāds bija? — misis Džentrija apvaicājās, atkāpdamās no aizvērtajām juniora istabas durvīm.

— Skaidrs, ka nebija, — virs attrauca. —Tu dzirdēji aiz-cērtamies pagraba durvis. Vējš aizcirta tās ciet, t>et Mefisto...

— Pagraba durvis?

— Jā, caurvējš vilka no virtuves.

— Kā tā? Tās durvis taču allaž bijušas ciet. Tās...

— Nē. Šonakt es tās atstāju vaļā. Es taču tur lejā krāsoju un gribēju, lai pavēdinās. Vējš aizcirta tās ciet, tas arī viss.

Misis Džentrijai sāka likties, ka viņa rīkojusies muļķīgi. Nogurums un sapīkums vīra balsī, viņa nolikušie pleci, nākot pa gaileni, iedvesa viņai vainas sajūtu. Vai tiešām viņa kļuvusi tik nervoza, ka pārspīlē naktī dzirdamos trokšņus? Artūrs, šļūkādams pa gaiteni, izturējās kā vīrs, kas divdesmit viena laulības gada laikā iemācījies iecietīgi izturēties pret tādām sieviešu iedomām, kad tās sūta vims tādās naksnīgās apgaitās. Tur nekas nav līdzams, tāpēc nav jēgas iebilst, labāk daudz nerunāt un likties atpakaļ gultā, lai sasiltu un atkal laistos miegā.

Misis Džentrija, kuru mocīja vainas sajūta, sekoja vīram gultā. Vina piespiedās Artūram tuvāk, vēlreiz ieklausījās vira ritmiskajā elpā, sajuta patīkamu siltumu, un arī tai piezagās miegs, gluži kā spēcīga narkotika aizraujot tīkamajā sapņu aizmirstībā.

No rīta misis Džentriju uzrāva augšā modinātājs. Vina piespieda pulksteņa pogu un atvēra logu. Vilkdama mugurā kleitu, viņa devās ieslēgt gāzes apkuri. Agrā rīta nespodrajā gaismā nakts bailes šķita augstākajā mērā nesaprātīgas un smiekligas. Taču vina nespēja nociesties, neielūkojusies juniora istabā.

Dēla drēbes bija samestas nekārtīgā kaudzē uz krēsla, kurš stāvēja pie* loga. Viņš pats gulēja ciešā miegā, segās ietinies.

Tikai šajā bridi misis Džentrija pamanīja, cik loti viņa baidījusies, ka tad, kad atvērs durvis, atkal ieraudzīs nesajaukto gultu un gludos, baltos spilvenus — kā pagājušajā nakti — piecas minūtes pāri pusvieniem.

Misis Džentrija klusi aizvēra aiz sevis durvis. Junioram šajā stundā vēl nevajadzēja celties.

Tā lielā māja modās un iekustējās savām ikdienas norisēm — tām norisēm, kuras bija iedibinātas jau sen — līdz brīdim, kad klusumu pārtrauca policijas mašīnas sirēna, pilni-gi izjaucot raito misis Džentrijas mājsaimniecības ritumu.

3. nodaļa

t

Perijs Meisons stāvēja pie cigarešu kioska un pirka smēķu paciņu, kad pa durvīm kopā ar ienākošo ļaužu plūsmu ienāca Della Strīta. Vairāku vīriešu acis sekoja šai sievietei, kad viņa kopā ar citiem kalpotājiem nostājās gaidīt liftu. Viņas slaidie ikri bija ietērpti zeķēs ar nevainojami taisnām vīlēm, bet slaidais kakls beidzās ar maigu, noapaļotu zodu — šī daiļava apvienoja sevī visus sievišķīgos vilinājumus, kuri vilktin pievilka vīriešu skatienus.

Perijs Meisons nometa uz letes stiklotās virsmas ceturtdaldolāru un pagriezās uz lifta pusi. Tajā brīdī vipa skatiens pamanīja Dellas Stritas smaidīgās acis. — Kurp mēs tā steidzamies? — Della vaicāja.

Meisons saķēra viņas elkoni. — Tas tik ir pārsteigums! — viņš noteica.

— Es arī teiktu, ka tas ir pārsteigums. Kā tu te nokļuvi tādā agrumā? Vai gaisā jau saožama kāda slepkavība, par kuru es vēl neko nezinu? Es biju domājusi, ka tu parādīsies ne ātrāk par vienpadsmitiem. Tu taču vakar vakarā strādāji līdz vēlai naktij. Kad es devos mājās, tu vēl būries, un birojā droši vien valda briesmīga nekārtība.

— Baidos, ka tev taisnība, — viņš piekrita, — tikai nemēģini kustināt no vietas tos likumu krājumus, kuri ir uz mana galda. Es izstrādāju jaunu stratēģiju uzņēmumu apvienošanās lietā. Tās grāmatas ir atvērtas tieši tajās vietās, kuras man vajadzīgas, lai sāktu diktēt vēstules.

Abi iekāpa vienā no pārpildītajiem liftiem un atkāpās no durvīm — pārējie braucēji atstūma viņus vēl tālāk, sabīdot cieši kopā. Meisona roka, kas joprojām atradās uz Dellas Stritas elkoņa, saspringa — tas bija vīrieša draudzīgais un saprotošais žests, kas liecināja par abu lieliskajām attiecībām.

— Vai tu to lietu novedīsi galā? — Della pavaicāja.

Meisons pamāja, uzsmaidīdams viņai, taču neko neteica — līdz lifts apstājās, izlaižot abus laukā. Kad viņi jau gāja uz priekšu pa garo gaiteni, Meisons sacīja: — Šobrīd tā ir strupceļā. Es jau domāju, ka šo ķēpu varētu nosaukt par “pēdējo zūdošo cerību”. Taču mani neviens neatbalstīja. Bet vakarvakarā ap vienpadsmitiem man pēkšņi iešāvās prātā, kāda līnija jāietur, lai panāktu tādu spriedumu, kādu es vēlos.

— Tas ir jauki, — Della noteica.

Mis Strita atslēdza Meisona biroja durvis un bilda:

— lešu un ielūkošos pārējos kabinetos, vai tur viss kārtībā. Tu droši vien gribēsi pārlūkot pastu?

Meisons pasmīnēja. — Ne jau visu. Vispirms čekus. Rēķinus izmet, bet visu pārējo pievieno ienākušajiem dokumentiem.

— Lai tie tur atdusētos nedēļu vai divas, bet pēc tam pārceļotu uz papīrgrozu? — mis Strita apjautājās.

— Labi, ja tur būs kaut kas svarīgs, tu taču zināsi, ko ar to darīt.

Meisons, kurš nevarēja ciest vēstules un papīru rakstīšanu — kā jau darbības cilvēks, kuru ikdienas pienākumi garlaiko — pakāra cepuri uz drēbju pakaramā, piegāja pie loga, kādu mirkli lūkojās ārā, kur varēja vērot mašīnu sastrēgumu, pēc tam atgriezās pie galda. Paņēmis atvērto likumu krājumu, kas gulēja vistuvāk, viņš ņēmās pārlasīt atzīmēto vietu. Studēdams sarežģīto juridisko terminu gūzmu, advokāts pūlējās tikt skaidrībā par tās būtību, un koncentrējoties viņa acis parādījās jautrs spīdums. Lēnām, it kā neapzinādamies, ko dara, Meisons atstūma no galda grozāmo krēslu, iesēdās tajā un pievirzījās pie galda kopā ar visu krēslu, ne mirkli nepārtraukdams lasīt.

Pēc dažām minūtēm durvis atvērās, istabā ienāca sekretāre un nogaidoši apstājās, it kā gaidīdama, kad Meisons viņu uzlūkos. Tā pagāja kādas piecas minūtes — tikai pēc tam Meisons, pāršķirdams lapu, ievēroja sev līdzās stāvošo meiteni. — Kas par lietu? — viņš noprasīja.

— Jūs vēlas satikt kāds lidotājs, kuru šurp atsūtījis viņa patēvs, — Della Strita atteica. — Viņš ir priekšistabā.

— Tas nav interesanti, — Meisons norūca. — Esmu iegrimis šajā apvienošanās būšanā, tā neiziet man no prāta, un es negribu, lai mani traucē.

— Viņš ir gara auguma, velnišķīgi izskatīgs, — meitene turpināja, — turklāt to zina. Šis jauneklis teica, ka viņa patēvs esot sakropļots un pats nevarot atnākt, bet viņam būtu ar tevi apspriežama nopietna juridiska lieta, jo kaimiņu dzīvoklī — stāvu zemāk — pagājušajā naktī esot šauts, un esot pamats baidīties no sarežģījumiem.

Meisons neizlēmīgi nolika likumu krājumu.

— Ja sāk ost pēc: pulvera, — viņš pasmīnēdams noteica, — tad es nekādi nespēju koncentrēties, lai lasītu. Kā viņu sauc, Della?

— Rodnijs Venstons. Viņš liekas viens no tiem plei-bojiem aviatoriem. Kā šķiet, viņš pārtiek no mantojuma, kuru saņēmis no mātes. Šaubos gan, vai puisim patēvs iet pie sirds, tāpat kā par to, vai viņš iet pie sirds patēvam. Viņš nosauca patēvu par guvernantu.

— Cik vecs tad viņš ir? — Meisons pavaicāja.

— Viņam varētu būt gadi trīsdesmit pieci. Garš, stalts jauneklis, nesteidzīgi pašpārliecināts, kā jau vīrietis, kas pieradis pie labākā, kas pasaulē ir. Kad šis jaunais cilvēks steidzīgi mnā vai samulst, viņš nedaudz svepst, un var manīt, ka tāds traucējums viņu apgrūtina.

— Vai šķiet, ka viņš lido tikai izklaidēšanās dēļ, nevis tāpēc, lai pelnītu sev iztiku?

— Viņš pats to sauc par vaļasprieku.

— Kā rādās, tu esi par viņu jau diezgan daudz ko uzzinājusi.

— Man taču ir uzdots iegūt informāciju, vai ne? — sekretāre vēsi attrauca. — Šajā reizē gan nenācās smagi nostrādāties. Tam jauneklim tiešām griliējās izrunāties. Varbūt tāpēc es gribētu viņam palidzēt. Viņš nesaskata sekretārē tikai sienu, kuru vajadzētu pārvarēt vai apiet, lai kaut kur iekļūtu, bet nepieciešamu iestādes darbinieci. Kad pateicu viņam, ka esmu tava sekretāre, un vaicāju, vai viņš nebūtu tik laipns un nepastāstītu, kas par lietu, viņš tūlīt visu klāja vaļā.

Meisons noteica: —Ja jau tu solīji viņam palīdzību, turklāt vēl runa ir par šaudīšanos, es to jaunekli uzklausīšu. Kā ar to svepstēšanu, Della?

— Ak, ar to nemaz nav tik ļauni. Jaunais cilvēks tiešām ir ļoti patikams — gara auguma, iznesīgu stāju, zilām acīm, gaišiem matiem un tā tālāk. Ar jauku profilu — varbūt pārāk izlepis, bet neapšaubāmi — viņš ir personība. Tā svepstē-šana vinu pamatīgi mulsina, bet tad, kad viņš aizraujas ar stāstījumu, tā zūd.

— Lai iet, parunāsimies ar jauno cilvēku, — Meisons sacīja.

Della Strīta pacēla telefona klausuli un noteica tajā:

— Sūtiet misteru Venstonu iekšā, Gertij. — Viņa nolika klausuli atpakaļ un uzmnāja Meisonu: —Tikai nesāc atkal studēt to savu likumu krājumu!

— Nesākšu vis, — Meisons apsolīja.

— Tavas domas vēl ir pievērstas šai grāmatai.

Meisons aizvēra grāmatu un nolika to uz galda sev priekšā.

Kabineta durvis atvērās, pa tām ienāca Rodnijs Venstons un paklanijās. — Labrīt, mister Meison. Es ceni, ka jūs man pie-do-siet šo iebrukumu tik agri no rīta, bet mans guvernants ir traki satraucies. Kā šķiet, viņa mājā, apakšējā dzīvokli bijusi šaudīšanās, un tagad viņš baidās, ka policisti pamanīsies apgriezt visu māju ar kājām gaisā, prašņājot ari viņam, vai vecais nav kaut ko redzējis. Mans rads teica, ka esot ļoti svarīgi, lai nodrošinu viņam advokāta palīdzību — habeas corpus, imindamus, vai kā jūs, juristi, to saucat. Lika man tūlīt pat vest jūs pie viņa. Patēvs katrā ziņā ir gatavs maksāt, cik vien vēlaties, ja jūs bez kavēšanās viņu apmeklētu.

— Vai jūs nevarat pastāstīt man kaut ko tuvāk? — Meisons apvaicājās.

Venstons pasmaidīja. — Es tiešām to nevaru. Mans patēvs tādās lietās ir liels individuālists. Viņš tikai deva rīkojumus, kurus man nācās izpildīt. Esmu starpnieks, bet viņš ir ...

Iezvanījās telefons. Della Strīta pacēla klausuli un sacīja:

— Hallo! — Pēc tam viņa aizsedza klausuli ar roku un uzrunāja Meisonu: — Tas ir viņš, kas zvana. Elstons A. Kerrs.

Teica, ka esot sūtījis padēlu, lai paskaidro lietas būtību, bet viņam esot jārunā ar tevi pašam.

Meisons piekrītoši pamāja, paņēma klausuli un bilda:

— Hallo!

Viņš izdzirda klausulē vārgu, visai spiedzīgu balstiņu, kura izrunāja katru vārdu mazliet pārspīlētā cītībā: — Mister Meison, te runā Elstons A. Kerrs. Es pateicu jūsu sekretārei savu adresi. Cik nopratu, viņa to pierakstīja. Domāju, ka dzīvoklī, kas atrodas zem manējā, pagājušajā nakti izdarīta slepkavība. Visā mājā čum un mudž policisti. Ir daži iemesli, kurus es šobrīd nespēju izskaidrot pa telefonu, bet man noteikti jārunā ar advokātu. Šo lietu es apsvem jau vairākas dienas. Gribu to nokārtot vēl pirms tam, kad policija sāks jaukties manās darīšanās. Vai jūs varētu ierasties bez kavēšanās? Esmu piekalts pie stumjamā krēsla, tāpēc nevaru pats pie jums aizkļūt.

— Kas ir noslepkavots? -— Meisons vaicāja.

— Es nezinu. Tā būšana mani maz interesē, vienīgi tā var traucēt mani izdarīt to, ko vēlējos.

Meisons iedomājās izdarīt nelielu psiholoģisku eksperimentu. Viņš vaicāja: — Vai jums šķiet, ka jūs varētu turēt aizdomās par šīs slepkavības izdarīšanu?

Zvanītājs nicīgi noteica: — Noteikti nē.

— Tad kāpēc jums tādā steigā gribētos ar mani patērzēt?

—To es jums pastāstīšu, tiklīdz atnāksiet. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Esmu ar mieru maksāt jebkuru honorām saprāta robežās. Es gribu, lai jūs ar mani satiekaties, mister Meison. Neviena cita advokāta pakalpojumi mani neapmierina. Bet jums jāizlemj labi ātri.

Meisons pagriezās pret Dellu Suitu. — Pasaki Gertijai, lai viņa neaiztiek šīs grāmatas uz mana galda. — Un piebilda klausulē: — Labi, mister Kerr. es tūlīt būšu. Tikai vienu mirklīti, Della — vai tev ir adrese?

— Protams.

Meisons nolika klausuli vietā. — Nāc, Della. Mēs braucam turp.

Venstons pasmaidīja. — Es priecājos, ka jūs visu norunājāt, mister Meison. Brauciet vien. Es nebraukšu kopā ar jums. Reizēm mēs ne pārāk labi satiekam. Es skraidu apkārt vipa uzdevumā un kārtoju darīšanas, bet diezcik tuvi mēs neesam. Es tikai brīdinu — neļaujiet vecajam kāpt sev uz galvas! Viņš noteikti mēģinās kaut ko tādu dabūt gatavu un zaudēs jebkādu cieņu pret jums, ja viņam tas izdosies. Vēl viens brīdinājums — neļaujieties piemānīties! Atcerieties, ka klusie ūdeņi ir dziļi. Var likties, ka vecais ir vientiesīgs, bet patiesībā viņam ir austnimnieka domāšana. Ziniet — tāds, kas sāk no austrumiem, ja grib, nonāk ziemeļos, turklāt vēl met lokus. Viņa dzīvoklis ir uz mana vārda. Uz durvīm redzēsiet Venstona uzvārdu. Labi, es jau steidzos projām. Pateicos jums par laipnību, ka mani pieņēmāt. Lai jums jauks rīts!

Meisons jau lika galvā cepuri, kad Venstons izgāja no viņa kabineta. Viņi abi ar Dellu iespraucās nākamajā liftā, kas brauca lejup, un metās pāri ielai uz garāžu, kur stāvēja Meisona auto.

Advokāts brauca ātri, veikli lavierēdams caur rītišķo mašīnu jūkli ar sastrēgumiem, un novietoja auto puskvar-tālu pirms tās ielas, kuras nosaukums bija ierakstīts Dellas Strītas bloknotā. Pretī apmestajai divstāvu mājai jau stāvēja četras vai piecas mašīnas, šī nama krēmkrāsas sienas un sarkano dakstiņu jumts visai jūtami atšķīrās no tās veclaicīgās un aplupušās mājas ielas stūri, kur mitinājās Džentriju ģimene.

Kad abi veicīgi soļoja uz norādītās mājas pusi, Della ieminējās: — Tā māja tur uz stūra noteikti ir ļoti veca.

Meisons ziņkārīgi atskatījās. — Diezgan daudz tādu māju uzbūvēja ap 1900. gadu. Toreiz tās skaitījās greznas un modernas. Skaidrs, ka tagad tās šķiet neglābjami novecojušas. Tas tāpēc, ka šajā vietā ir daudz jaunas arhitektūras, stili mainījušies lielā ātrumā. Kaut kur starp veciem namiem tāda māja liktos daudz piemērotākā vietā. Ir vietas, kur septiņdesmit piecus un simt gadus vecas mājas nešķiet tik sadēdējušas kā tā māja. Mēs meklējam tur to namu, vai ne?

—Jā. Mums jāzvana pie tām durvīm, kuras ir pa kreisi. Pa labi stāv rakstīts, ka tur dzīvo kāds Robindeils E. Hokslijs.

Meisons ierunājās: — Ceru, ka viņš negrasās mūs ilgi te turēt. Tā tik būtu laime, ja mēs te sagaidītu atveramies durvis un pa tām iznākam leitnantu Tregu...

Pēkšņi durvis, kuras bija kreisajā pusē, klusu atvērās. Tajās stāvēja gara auguma ķīnietis svinīgā, melnā uzvalkā.

— Mistel Meisan? Kā atblaucāt? Jūs lūdz nākt iekšā, loti ātli, lūdzu!

Meisons un Della iegāja pa durvīm, kuras ķīnietis atvēra un pieturēja, pēc tam abi uzkāpa pa kāpnēm. Garais ķīnietis ar ātru kustību klusi aizvēra durvis aiz viņiem.

Kad vini tuvojās kāpņu augšgalam, Meisons izdzirda gumijas riepu švīkoņu — tur pa parketu ripoja braucamkrēsla riteņi. Un tā pati spiedzīgā, augstā balss, kuru advokāts bija dzirdējis pa telefonu, sacīja: — Viss kārtībā, Džons. Nesatraucies. Es ar visu tikšu galā pats. — Šajā brīdī krēsls pavisam viegli izripoja caur durvju aili, kuru aizsedza aizkari. Kalsna roka pavilka bremzes kloķi, bet Meisonu pēkšņi apmulsināja pelēku, caururbjošu acu pāris — tās bija dziļi iegrimušas dobumos zem kušķainajām uzacīm, un sejas kaulus cieši apstiepa āda.

Vīrietis riteņkrēslā likās izstarojam satraukumu, ap viņu vinnoja enerģija. It kā dzīvesspēks, kas laupīts šī vīra ķermenim, būtu pārvērties nervu enerģijā. Pelēko acu skatiens bija tik saspringts, ka likās — šis virs pilnīgi aizmirsis jebkuru pieklājību. Dellu Strītu viņš nemaz nelikās redzam, neveltot sievietei nekādu uzmanību un pilnībā nododamies advokāta pētīšanai.

Istabā iesteidzās vēl viens cilvēks, iznākdams no tās pašas istabas ar aizkaru aizsegtajām durvīm, un viņa ienākšana izgaisināja saspringumu. — Mister Meison?

Advokāts pamāja.

Vīrietis smaidīdams panācās uz priekšu. Viņam bija spēcīgi veidoti pleci, viņš sniedza advokātam muskuļotu roku ar īsiem pirkstiem. Resnie, stiprie pirksti sagrāba Meisona roku. — Es esmu Bleins, — viņš sacīja. — Džonss Bleins.

Kerrs samiedza plakstus. Šajā mirkli vina sejas āda likās tik caurspīdīga un vaskaina, ka atgādināja līķa ādu. Tad acis lēnām atvērās. Bet skatienā vairs nemanīja agrāko saspringumu. Uz šī cilvēka lūpām parādījās smaids, lxn acīs — jautras dzirkstis. — Piedodiet, mister Meison, — viņš bilda.

— Man vajadzīgs labs advokāts. Esmu par jums daudz dzirdējis. Gribēju pārliecināties, vai esat pareizi novērtēts.

Noņēmis roku no riteņkrēsla paroceņa, vīrs pastiepa to uz priekšu. Meisons paspieda šis rokas trauslos pirkstus un pamanīja, ka to āda ir vēsa, !>et kauli šķiet mīksti un vāri.

— Šī ir mana sekretāre — mis Strīta, — Meisons iepazīstināja.

Abi vīrieši palocīja galvas, pēc tam Kerrs ierunājās:

— Un šis ir mans neaizvietojamais palīgs — Gou Lungs.

Meisons uzlūkoja ķīnieti ar neslēptu ziņkāri. Bija skaidrs, ka šis vīrs drīzāk ir laikkavētājs vai izpalīgs, nevis kalpotājs. Viņam bija augsta piere, vēsas pašcieņas pilna un savaldīga stāja, bet tumšās acis šķita mierīgas un neizdibināmas.

— Nepievērsiet viņam uzmanību, — Kerrs brīdināja, izteikdams šos vārdus savā nervozajā, steidzīgajā balstiņā.

— Viņš ir tipisks austrumnieks. Lai kā gribēsiet, jūs viņu nesapratīsiet. Viņš ir mūžīgs noslēpums. Pamodina jūsu ziņkāri un pēc tam aizcērt durvis jums degungalā. Mums ir ļoti daudz tāda, ko pārdomāt un pārrunāt. Priecājos, ka paaicinājāt līdzi sekretāri. Viņa varētu visu pierakstīt, un tad man neko nenāktos atkārtot divreiz. Es kļūstu sasodīti nervozs, ja man nākas kaut ko atkārtot. Kāpēc mēs te stāvam? Iesim iekšā — tur, kur varēsim apsēsties un justies ērti, lai beidzot pamnātos.

Satvēris riteņkrēsla gumijas riepas, ātri tās griezdams, izdilušos plecus uz priekšu noliecis un parādīdams pārsteidzošu spēku, viņš vienā mirklī izripināja krēslu caur aizkaru aizsegtajām durvīm, atstājot pārējos tālu aizmugurē.

Telpa, kura slēpās aiz aizkariem, izrādījās ērti iekārtota viesistaba ar parketa grīdu, krāšņiem ķiniešu paklājiem un mēbelēm, kuras noteikti bija atvestas no austrumiem. Šie priekšmeti bija no tumša koka, ar skaistām inkrustā-cijām, un tās pārsvarā attēloja pūķus.

Kerrs veikli apgrieza ritenkrēslu un vienā mirkli apstādināja to. Viņš vadīja krēslu ar tādu izveicību, kādu varēja iegūt tikai ilgā laikā, cītīgi praktizējoties. — Sēdieties, sēdieties!

— šis vīrs sacīja savā augstajā, spiedzīgajā balsi. — Netērēsim laiku fonnalitātēm, lūdzu. Mums nav laika. Meison, sēdiet tur! Mis Strita, jūs varat iekārtoties pie galda, lai varētu rakstīt. Nē! Pagaidiet mirklīti! Mums te ir daži pārnēsājami galdiņi. Varat dabūt tādu, kurš ir piemērotā augstumā. Gou Lung, paliec tur to galdiņu viņai zem elkoņa. Kārtībā? Sēdies, Džons. Tu dari mani nemierīgu, tā rosi-damies apkārt! Es nevam rauties pušu, pūlēdamies kaut ko saskatīt.

— Kas tad ir noticis? — Meisons apvaicājās.

— Klausieties uzmanīgi, lūdzu! — Kerrs atbildēja. — Vai jums ir līdzi piezīmju grāmatiņa, mis Strita? Tad ir labi. Esmu nonācis visai neērtā stāvoklī. Es šobrīd negribu iedziļināties visos sīkumos, taču man Ķīnā bija partneris. Tie bija bīstami darijumi. Mēs vedām ieročus pa Jandzi upi. Ja mēs tiktu notverti, tad mūs sagraizītu sīkos gabaliņos. “Nāve no tūkstoš cirtieniem” — tā viņi to dēvēja.

Tātad, mēs ar partneri gādājām viņiem ieročus. Tie bija asi pārdzīvojumi — un nauda. Taču es negribēju iedziļināties šajos darījumos — ne tagad. Pateikšu tikai to, ka daru šo un to sakarā ar šīm senajām lietām un partneri — neaināšu par to, kamēr viss būs galā. Negribu, lai cilvēki mani pazītu, tāpēc rūpējos, lai mans vārds nekur neparādītos. Pagaidām, cik man zināms, tiek uzskatīts, ka Elstons A. Kerrs gājis bojā, kuģodams pa to upi. Es noīrēju šo dzīvokli uz sava padēla — Rodnija Venstona vārda. Viņš paraksta visus čekus, maksā īri un tā tālāk. Es ņekādās būšanās nepiedalos. Tomēr ir tādi puiši, kūms nav tik viegli apvest ap stūri. Nekad nevajag novērtēt austnimniekus par zemu. Viņi strādā lēni, bet nemaldīgi. Reizēm viņi strādā pat ļoti ātri. Tātad, kā jau es teicu, man jāvairās no jebkāda skandāla. Neviens cilvēks nedrīkst zināt, ka esmu šeit. Es nevaru atļaut sevi nopratināt. Tā, un lietai, par kurn es lūdzu ar mani aprunāties, ir sakars ar to veco partnerību. Es nevarēju pārcelties šurp, kamēr nebiju pārliecinājies par to, ka te ir pilnīgi droši. Jau domāju, ka visa kņada ap manu pārcelšanos šurp ir noklususi, tāpēc varu kārtot savas lietas. Un tad apakšstāvā notika tā slepkavība. Velna būšana, tagad taču sāksies pratināšanas, ierosinot lietu. Nav šaubu, ka žurnālisti sāks nodarboties ar šo māju un tās iedzīvotāju darīšanām. Ļaunāk nemaz nevarēja notikt, un tieši šajā laikā!

Meisons pavaicāja: — Bet kāpēc jūs nevarat pagaidīt ar tām savām darīšanām?

— Tāpēc, ka esmu jau sācis to kārtošanu, — Kerrs uzbudināti iesaucās. — Sasodīts, Meison, es taču jums to jau teicu! Tā sniega pika jau ir sākusi velties no kalna. Es vairs nevaru to apturēt. Un, jo lielāka būs noslēpumainība ap šo slepkavību apakšstāvā, jo lielākus apmērus sasniegs skandāls un kņada ap mani — tas man ir ļoti bīstami.

— Vai policija pie jums jau bija? — Meisons pavaicāja.

— Nē. Tāpēc es tik neatliekami centos dabūt jūs šurp. Es gribu, lai jūs man palīdzat tikt ar viņiem galā.

Meisons sarauca pieri. — Un kā varēja gadīties, ka viņi vēl nav te bijuši?

— Viņi tika atmnāti. Es nosūtīju Džonsu un Gou Lungu lejā uzzināt, kas tur noticis. Policists viņus nopratināja. Kāds leitnants no slepkavību izmeklēšanas brigādes. Kā viņu sauca, Džons?

— Tregs.

— Pareizi, Tregs. Leitnants Tregs. Vai jūs viņu pazīstat, Meison?

—Jā.

— Viņi pateica Tregam, ka esmu slims un ka viņam nav jēgas kāpt augšā, lai mani nopratinātu, jo es tik un tā neko nezinu. Taču tā nav patiesība. Es dzirdēju šāvienu, taču tas arī ir viss.

— Varbūt jūs tomēr varētu paskaidrot, kāpēc jums likās tik svarīgi izsaukt mani, jo tad mums vismaz būtu kāds izejas punkts, — Meisons sacīja.

Kerrs skarbi papurināja galvu. Viņa acīs tagad dega drudžaina, nervoza gaisma, tās likās izstarojam postošu enerģiju, pārāk spēcīgu šim trauslajam stāvam.

— Kā ar jūsu sekretāri? Vai uz viņu var paļauties?

— Protams.

— Vai jūs par viņu galvojat?

— Jā.

— Tas ir svarīgi — tas ir velnišķīgi svarīgi.

— Uz viņu var paļauties.

— Es nezinu, kas notika lejā, — Kerrs sacīja. — Es nemaz nealkstu to uzzināt! Es taču esmu piekalts savam krēslam. Nevaru pat soli paspert. Mani jānes iekšā mājā un ārā no tās. Man nav nekādu iespēju tikties ar kaimiņiem. Es nemaz negribu saieties ar kaimiņiem! Viss, ko vēlos — lai mani liek mierā! Un tad pēkšņi notika tā sasodītā slepkavība — tagad te sāks lodāt apkārt tie avīžu reportieri! Vienu būšanu gan es nekādi nejaudāju pieciest, Meison — man negribas iekļūt avīzēs! Es par tām negribu ne dzirdēt! Nevaru neko tamlīdzīgu atļauties!

— Kāpēc jūs sūtījāt pēc manis? — Meisons vaicāja.

— Tūlīt pateikšu. Nepārtrauciet mani! Ja reiz esmu sācis runāt, tad ļaujiet man pabeigt! Un nelieciet atkārtot! Ja man liek atkārtot sacīto, es kļūstu nervozs. Kūres paliku? Ak jā, tie avīžnieki. Es jums pateikšu, kāpēc nevaru ciest presi. Es taču slēpjos. Mani mēģina nogalināt. Es nemaz nebrīnītos, ja to slepkavību apakšstāvā būtu izdarījis kāds nolīgts slepkava, kas sajaucis durvis. Es tik rūpīgi izvēlējos sev šo dzīvokli. Tas likās tik ideāli piemērots maniem nolūkiem. Taču es kļūdījos. Man vajadzēja noīrēt arī to — apakšējo dzīvokli, ievietojot Gou Lungu šeit. Bet tad, kad es ievācos, apakšstāvā neviens nedzīvoja, tas stāvēja tukšs vairāk nekā gadu. īrnieku nav, bet īpašnieki tik un tā par iri prasa pārāk dārgi. Es noīrēju šo dzīvokli, pārcēlos šurp nakts laikā...

— Bet kāpēc jūs neizvēlējāties to dzīvokli apakšstāvā? — Meisons apvaicājās. — Nenāktos tik augstu kāpt.

— Šajā gadījumā nav lielas starpības, — Kerrs noteica.

— Es taču pārvietojos tikai riteņkrēslā. Tāpēc man nav vēlēšanās iziet pa durvīm, ja nu vienīgi pasildīties saulītē. Te ir jauks balkons — gan uz dienvidu, gan rietumu pusi. Varu tur sildīties saulē. Tāpēc jau šī vieta man patik. Nav nekādu celtņu, kuras aizsegtu saules gaismu. Bet tā lielā, veclaicīgā māja ziemeļpusē pasargā no saltā ziemeļvēja. Man patīk siltums. Man ir slikta asinsriņķošana. Pārāk ilgu laiku esmu pavadījis tropos. Izslimoju dizentēriju. Izslimoju malāriju. Un visu citu. Bet ne jau tas ir svarīgi. Man negribas šobrid mnāt par tādiem sīkumiem. Kāpēc es sāku runāt par kāpnēm? Ak jā, jūs taču man jautājāt.

Viņš pacēla roku un ar gam, kaulainu pirkstu norādīja uz Meisona pusi. — Es jau teicu, lai mani nepārtrauc. Ļaujiet man runāt!

Meisons pasmaidīja. — Ir dažas tādas lietas, kuras man vajadzētu zināt.

— Piekritu. Par tām mēs vēl paaināsim Pagaidiet, kamēr būšu beidzis, un pēc tam vaicājiet to, ko vēlaties uzzināt. Par ko es nupat runāju?

— Par avīžniekiem, — Džonss atgādināja, izmantojot klusuma bridi, kurš bija iestājies pēc Ķerra uzdotā jautājuma.

— Slepkavību, — izlaboja Gou Lungs.

Meisona acis pievērsās ķīnieša sejai, viņš veltīja tam vērīgu, pētošu skatienu. Ķīnietis bija izrunājis vienu vārdu, un to pašu izrunājis vienaldzīgā tonī, bez kādiem uzsvariem, neizrādot nekādas šaubas. Šis bija tieši tas vārds, kuru neizteica Kerrs.

— Tieši tā, — Kerrs bilda. — Tā bija slepkavība. Un mani meklē, mister Meison. Ir tādi ļautiņi, kuri gribētu uzzināt, kur es esmu. Ja viņi mani atradīs, tad piebeigs. Tādā stāvoklī,, kādā es tagad esmu, man nav iespējas ātri pārvietoties. Un es ar tādām pūlēm pārcēlos uz šejieni, pūlēdamies to izdarīt nepamanīts. Džonss Bleins noīrēja dzīvokli un ievācās pirmais. Viņi abi ar Gou Lungu tumsas aizsegā iedabūja mani te iekšā. Neviens mani netika redzējis. Tieši tur ir šīs vietas skaistums. Tur tas balkons ir ļoti saulains, bet to ne no vienas puses nevar pārredzēt. Tuvumā nav nevienas citas mājas, no kuras varētu novērot. Tā ir lielākā šīs vietas priekšrocība — māja laimīgā kārtā ir novietota slīpā kalna nogāzē — “nogāztavā”, kā vietējie to dēvē. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es cerēju, ka to apakšstāva dzīvokli neviens nenoīrēs. Cilvēki baidās, ka var notikt zemestrīce, kuras te nav retums, un tad māja nogāztos no kraujas.

Kas ir, tas ir — Holivudā noteikti varētu atrast arī labākas vietas, bet mums nebija laika meklēt. Jāteic, ka man jau mina uz papēžiem, ja gribat zināt patiesību! Cilvēks, kuram jāpārvietojas stumjamajos ratiņos, nekādi nespēj iejukt pūlī. Džonss tajā īsajā laikā, kāds bija viņam atvēlēts, paveica īstus brīnumus. Vieta mani apmierina. Taču es nevani atļauties sniegt liecību. Es negribu runāt ar policistiem. Negribu, lai viņi ar mani runātu! Un nevēlos redzēt nekādus avīžniekus!

— Kas tad jums zināms? — Meisons vaicāja. — Un kas īsti notika?

— Apmēram nedēļu pēc mūsu pārcelšanās šurp apakšstāva dzīvoklī ievācās vīrietis, — Kerrs sacīja. — Bet es nekad netiku viņu redzējis. Un viņš netika redzējis mani. Viņu sauc Hokslijs. Kā šķiet, jūs varējāt izlasit viņa uzvārdu uz pastkastītes, vai ne?

Meisons pamāja.

— Pat nezinu, ar ko viņš nodarbojas. Es domāju, ka raksta — pēc kādas kinostudijas pasūtījuma. Sasodīti nekārtīga dzīvesveida piekritējs. Reizēm dzirdēju viņu diktējam tekstus pa naktīm. Man šķiet, ka viņš vienmēr diktēja pa naktīm. Pat nezinu, ar ko viņš nodarbojās pa dienu. Jādomā, ka gulēja.

— Vai viņš diktēja stenogrāfistei? — Meisons vaicāja.

— Nē. Diktofonam. Vismaz tā tas izklausījās, un es domāju, ka tā arī bija. Pie viņa katru dienu nāca meitene, kura pārrakstīja diktēto tekstu uz rakstāmmašīnas. Kā rādās, tad darba viņai netrūka. Šī sekretāre bija tā, kas atklāja, ka notikusi slepkavība.

— Vai viņa nāca katru dienu? — Meisons vaicāja.

— Jā-

— Vai viņš tur lejā dzīvoja viens pats?

— Nē, tā gluži nav. Viņam bija saimniecības vadītāja. Kā šo sievieti sauca, Gou Lung?

— Sara Pērlina. Es nekad nespēju atcerēties vārdus. Turklāt tas ir visai dīvains vārds. Nekad netiku viņu redzējis. Džonss gan šo dāmu redzēja. Pastāsti, kā tas sievišķis izskatījās, Džons.

— Piecdesmit pieci gadi, — Bleins atsaucās, — garš augums, stūraini pleci, tumšas acis, sirmi mati, kuri gludi atķemmēti atpakaļ, plakanā pēda, šī būtne nemēģina izskatīties pievilcīga. Mitinās šajā dzīvoklī, kā šķiet, pašā pēdējā istabā, kura atrodas gaiteņa galā. Apmēram piecas pēdas un četras vai piecas collas gara, sver simt desmit vai simt piecpadsmit mārciņas. Strādīga, tur mēli aiz zobiem, veic arī virējas pienākumus, apkopj telpas, bet veļu nemazgā. Nav šaubu, ka viņa ir laba virēja. Bieži mēdz cept pīrāgus. To smaržu var saost arī te augšā. Cepešus cep daudz retāk.

Kerrs pacēla roku. — Diezgan, — viņš noteica. — Meisonam jau ir radies pilnigi pietiekams priekšstats. Viņš nemaz negribēja par šo sievieti uzzināt pilnīgi visu. Advokāta

kungs gribēja tikai īsu raksturojumu, nevis izdibināt, kuras markas zobu pastu viņa lieto. Tagad viņa ir pazudusi.

Ķerra runu pārtrauca ārdurvju zvans, kas skaļi ietinkšķējās.

— Tā būs policija, — Meisons noteica.

— Aiztaupiet to man, Meison! — Kerrs iesaucās.

— Jums noteikti jāspēj mani paglābt no viņiem!

Meisons nepacietīgi bilda: —Jūs te runājāt tukšu un neko nepateicāt. Tas tāpēc, ka jūs neļāvāt man sevi pārtraukt un uzdot jautājumus. Gou Lung, pieejiet pie durvīm. Ja tas ir Tregs, aizkavējiet viņu tur minūti vai divas. Kerr, pasakiet man, kas īsti noticis.

Kerrs pikti sarauca pieri. — Nepārtrauciet mani, es...

— Apklustiet, — Meisons izrīkoja. — Atbildiet uz manu jautājumu. Kas ir noticis?

Džonss Bleins uzlūkoja Meisonu ar tādu kā piepešu cieņu un bilda: — Mister Meison, misters Kerrs kļūst nervozs, ja viņu pārtrauc. Viņš...

— Aizveries! — Kerrs viņu pārtrauca un sacīja Meisonam: — Pagājušajā naktī ap pusvieniem atskanēja šāviens. Pēc tam tur lejā kaut kas tika stumdīts. Bet es neko neuzsāku. Es nevarēju neko pasākt. Varēju vienīgi kliegt, neko vairāk. Bet es nemēģināju kliegt. Tādā veidā es tik un tā neko nepanāktu.

— Un tie citi? — Meisons apvaicājās. — Kur tie bija?

— Es biju viens pats, — Kerrs atbildēja. — Parasti nemēdzu palikt viens. Es...

—Ja tas ir Tregs, aizkavējiet viņu, — Meisons uzmnāja Gou Lungu. — bet beigu beigās ielaidiet. Tagad ejiet atvērt durvis. Bet jūs, Kerr, izstāstiet visu līdz beigām.

— Es dzirdēju kādu skrienam un aizcērtamies durvis, — Kerrs turpināja. — Pēc tam apmēram desmit vai piecpadsmit minūtes nedzirdēju neko. Pēc tam saklausīju vīrieša balsi, kaut ko sakām. Iespējams, ka viņš runāja pa • telefonu.

— Un tālāk? — Meisons noprasīja.

— Aptuveni stundu nenotika nekas. Pēc tam atkal kaut kas tika grūstīts un stumdīts, kaut kas smags tika vilkts pa grīdu un laukā pa sētas durvīm. Varbūt tur vilka liķi, kuru nejaudāja pacelt. Manuprāt, darbojās divi cilvēki. Es pats gulēju gultā. Nevarēju tikt ne pie loga, ne pie telefona. Nekad nemēdzu likt telefonu pie gultas. Nakts zvani mani izved no pacietības.

— Pa sētas durvīm? — Meisons apvaicājās.

— Kā tad. Šīs durvis ir tieši pretī garāžai — tā ir tur zem tās kaimiņu mājas, ziemeļu pusē. To garāžu noīrējis Hokslijs, viņš tur novieto savu mašīnu. Reizēm ar to brauc arī viņa sekretāre.

— Vai jūs vairāk neko nedzirdējāt? — Meisons pajautāja.

— Balsis. Kā šķiet, viena bija sievietes balss. Dzirdēju, kā iedarbināja mašīnu un izgrieza to uz ielas. Tā bija projām apmēram stundu, pēc tam atgriezās garāžā. Gou Lungs ap šo laiku jau bija atgriezies.

— Un misters Bleins? — Meisons vaicāja, izdzirclis soļus kāpnēs.

— Es pārrados ap diviem, — Bleins atteica.

Soļi kāpnēs kļuva skaļāki. Gou Lungs sacīja: — Nāciet augšā, lūdzu! Atvainojiet, ka netiku ātlāk. Neledzēju, ka nāk policija. Labāk nāciet iekšā, lūdzami.

Leitnants Tregs, nostājies uz sliekšņa, nopētīja sēdošos vīriešus, un viņa skatiens apstājās pie Perija Meisona, tūlīt atšķirot advokāta stāvu no citiem. Kad leitnants pazina advokātu, viņa seja mazliet piesarka, taču nekādu citu pārsteiguma vai sašutumi! pazīmju nemanija. —Tā, tā! — leitnants ieteicās. — Tas tik ir joks — satikt jūs šeit! Vai drīkstu vaicāt, kāds ir šī apmeklējuma iemesls?

— Mans klients — misters Kerrs ir nervozs, — Meisons atbildēja. —Jūs sapratīsiet, kā jūtas cilvēks ar stingri iedibinātiem paradumiem, pēkšņi nonākot saskarē ar likuma pārkāpumu. Ir skaidrs, ka viņš tādā brīdī k|ūsl uzmanīgs. Misters Kerrs jau pirms laba laiciņa grasījās rakstīt testamentu, un pēc bēdīgā notikuma apakšstāvā mans klients vēl jo vairāk sāka prātot par dzīves īslaicīgumu. Un sūtīja pēc manis, lai... lai apspriestos par nosacījumiem.

— Tātad jūs rakstāt testamentu? — Tregs neticīgi vaicāja.

Meisons jau gribēja kaut ko piebilst, taču savaldījās un aprāvās. Viņš bilda: —Jā gan, un es nedomāju, ka mums nāktos apspriest mistera Ķerra testamentu. Ieteicu jums paturēt savus apsvērumus pie sevis, leitnant.

— Es tā ari darīšu, — Tregs zīmīgi novilka.

Meisons iepazīstināja leitnantu ar klātesošajiem.

— Misters Kerrs, — viņš sacīja, — misters Džonss Bleins un Gou Lungs — mistera Ķerra labā roka.

Leitnants Tregs paziņoja: — Ar citiem es jau izmnājos. Man jārunā ar misteru Ķerru.

— Baidos, ka misters Kerrs jums neko daudz nevarēs palīdzēt, — Meisons atbildēja. — Es nupat iztaujāju savu klientu par šo notikumu. Uzdevu visparastākos jautājumus, kādus šādā reizē mēdz uzdot — aiz tīrās ziņkārības, pats varat iedomāties.

— Protams, —Tregs noteica. Un vēl piemetināja, ieturējis visai zīmīgu pauzi: — Kā aizvien — aiz tīrās ziņkārības.

Meisons pasmaidīja. — Kā citādi, Treg, — viņš attrauca. —Jūs taču nedomājat, ka gadījumā, ja mani interesētu notikumi apakšstāvā, es runātu par tiem aplinkus?

— Pieredze man mācījusi, ka jūsu metodes, pat ja tās ir netiešas, var radīt nāvīgus sarežģījumus, — Tregs atbildēja.

Meisons iesmējās. — Nāciet, apsēdieties. Baidos, ka misters Kerrs jums nespēs sniegt būtisku palīdzību. Viņš agrā rīta stundā dzirdējis tikai divus šāvienus, bet nodomājis, ka blīkšķus radījušas auto izplūdes gāzes un..

— Divus šāvienus? — Tregs pārprasīja.

Meisons pavērās leitnantā ar platām, nevainīgām acīm.

— Kā tad. Vai tad tur neatskanēja divi šāvieni?

— Cikos tas notika? — Tregs vaicāja.

— Laikam vienos vai pusdivos naktī. Viņš neesot skatījies pulkstenī. Bet domā, ka tā varētu būt.

— Kā tad viņš zina, ap cikiem tas varētu būt nolicis, ja neskatījās pulkstenī?

— Esot pamodies jau pirms tam — ap pusvieniem — un atkal laidies miegā, — Meisons paskaidroja.

Tregs sarauca pieri. —Tāds apgalvojums nesakrīt ar citu liecinieku sniegtajām liecībām.

— Jūs sakāt, ka nesakrīt? — Meisons, šķietami pārsteigts, apjautājās. — Ak, bet misters Kerrs nejūtas ne par ko pārliecināts, Treg. Vēl, protams, paliek iespēja, ka viņš tiešām dzirdējis auto radītos trokšņus, nevis šāvienus, un tādā gadījumā tie varbūt izskanēja agrāk.

— Šāvienus? — Tregs pārjautāja. — Bija tikai viens šāviens.

Meisons klusi iesvilpās.

Tregs uzlūkoja Ķerru. — Vai jūs joprojām esat pārliecināts, ka bija divi šāvieni?

— Nedomāju vis, — Kerrs noteica, — ka varu kaut ko piebilst pie mistera Meisona sacītā.

— To visu es ar savu klientu tiku pārrunājis, — Meisons sacīja. — Un viņš ne par ko nav pārliecināts, Treg. Tāpēc jau brīdināju, ka viņš neko daudz jums nespēs palīdzēt.

— Kas jums zināms par Hokslija kungu — to pašu, kurš dzīvo zem jums?

— Nekas īpašs, — Kerrs atteica. — Neesmu to cilvēku redzējis. Redziet, es esmu piekalts gultai un riteņkrēslam. Par kaimiņiem neinteresējos un nevēlos, lai viņi interesētos par mani. Pat tad, ja Hokslijs dzīvotu pilnīgi normālu un parastu dzīvi, es diezin vai būtu viņu redzējis, taču viņš nekad nedzīvoja normāli.

— Kādā ziņā tad viņš nedzīvoja normāli?

— Manuprāt, — Kerrs sacīja, — tas cilvēks pa dienu gulēja, jo es dzirdēju viņu rosāmies apakšstāvā pa naktīm. Tur lejā viņš daudz runāja. Izklausījās tā, it kā viņš diktētu — varbūt diktofonam.

— Kāpēc ne sekretārei? — Tregs apjautājās.

— Tā varētu būt, — Kerrs piekrita, — bet izklausījās vairāk kā diktofonam — tādā neizteiksmīgā, vienmuļā balsī, ātri un bez apstāšanās. Esmu pamanījis, ka tad, ja cilvēks diktē sekretārei, viņš šad tad apraujas — lielākoties tā notiek. Tad vēl vajadzētu būt pagarām pauzēm, lai sakopotu domas vai sagaidītu iedvesmu. Taču diktofons liek pietiekami koncentrēties. Cilvēks var diktēt bez apstāšanās. Vismaz man palika tāds iespaids.

Tregs sarauca pieri un ņēmās drūmi pētīt savu kurpju purngalus. Pēc mirkļa leitnants noklepojās: — Hm... — Pēc tam viņš pagriezās un domīgi uzlūkoja Meisonu.

— Kā ir? — Meisons laipni apvaicājās. — Vai kaut kas neatbilst patiesībai? Mana pieredze rāda, ka neviena izmeklēšana nenotiek bez nelielām pretrunām. Kas īsti noticis, Treg?

— Hokslijs noīrēja to dzīvokli apakšstāvā, — Tregs sacīja. — Viņš algoja mājkalpotāju, misis Sāru Pērlinu. Sekretāre — Opāla Sanlija — nāca pārrakstīt tekstu no diktofona ar mašīnu. Jums taisnība, mister Kerr. Tas vīrs tiešām diktēja tekstus diktofonam. Vismaz Opāla Sanlija tā apgalvoja, un es priecājos, ka jūsu vārdi šajā reizē apliecina viņas teikto.

— Ar ko īsti tas cilvēks nodarbojās? — Meisons apjautājās.

— Nav ne jausmas, — Tregs atzinās

— Jūs nezināt! — Meisons iesaucās. — Vai tad jūs netikāt nopratinājis viņa sekretāri?

— Tā ir tiesa, — Tregs apstiprināja. — Tā sekretāre stāsta kaut ko gauži nesakarīgu.

— Ko jūs gribat teikt?

— Kā šķiet, Hokslijs nodarbojās ar kaut kādiem eksporta darījumiem. Viņš rakstīja lielu lērumu vēstuļu, pieminēdams kravas, kuģus, kuģniecības un tamlīdzīgi. Rakstīja tvaikoņu Īpašniekiem par piegādēm. Un visas tās vēstules man šķiet aizdomīgas.

— Ko jūs ar to domājat? — Meisons pavaicāja.

— Tās vēstules, — sacīja Tregs, — likās tādas kā šifrētas. Spriežot pēc tā, ko man teica Sanlija, es spēju apjēgt tikai tik daudz, ka tādā gadījumā — ja jau ir runa par preču pārvadāšanu ar kuģniecību starpniecību — vēstules liekas šifrētas.

— Vai sekretāre to zināja? — Meisons apjautājās.

— Nē. Tai meičai ir lēnā domāšana, viņa atnāk uz darbu, iededz lampu, nospiež diktofona pogu, pārraksta vēstules un aizmirst to saturu.

— Varbūt palikušas kopijas? — Meisons noprasīja.

— Nekā nebija. Hokslijs gan lika meičai rakstīt vēstules vairākos eksemplāros, taču viņa tās nav reģistrējusi un saglabājusi. Tāpēc nezina, kur šīs kopijas atrodas vai kur palikušas, un mēs nevienu no tām neatradām.

— Vai Hokslijs ir nogalināts?

— Hokslijs vai viņa saimniecības vadītāja, vai abi divi. Viņi abi pazuduši, un pierādījumi liecina, ka dzīvoklī ir šauts. Mēs šobrīd strādājam pie versijas, ka Hokslijs nogali-nājis savu saimniecības vadītāju vai viņa nogalinājusi Hoksliju. jo liecinieki pieminēja tikai vienu šāvienu. Taču, ja bijuši divi šāvieni, tā jau ir cita lieta.

— Ja mēs varam jums kaut kā palīdzēt, nešaubieties un noteikti zvaniet, Treg, — Meisons sacīja, — taču misters Kerrs ir ļoti nervozs. Viņam bija nervu sabmkums, un tāpēc ārsti ieteica manam klientam dzīvot noslēgtībā, kur viņu netraucētu sveši cilvēki, neielūdzot pie sevis paziņas un nedibinot jaunas pazīšanās. Būtu labāk, ja jūs pēc iespējas ierobežotu kontaktus ar misteni Ķerru.

Tregs atbīdīja krēslu, piecēlās, iebāza rokas dziļi bikšu kabatās un palūkojās lejup uz Ķerru. — Vai jūs neuzskatīsiet mani par pārāk uzmācīgu, ja pavaicāšu, kas vainojams pie tā, ka jūs nonācāt šajā riteņkrēslā?—leitnants noprasīja.

— Artrīts, — Kerrs kodolīgi atteica. — Ceļgalos un potītēs. Kājas nespēj izturēt nekādu svaru. Mani nākas pārnēsāt. Es jūtos ērti, ieņemot noteiktu ķermeņa stāvokli. Veicot jebkādas kustības ar kājām, mani moka neciešamas sāpes. Ārsti iesaka diatermiju. Kādu laiku noņēmos ar tām procedūrām, līdz nonācu pie slēdziena, ka varu sasniegt to pašu rezultātu, turot kājas siltumā — aptītas ar segu. Dzeru daudz ūdens un augļu sulas. Tad man kļūst labāk.

— Vai tad tagad ārsts jūs vairs neapmeklē?

— Nē, ser. Man apnicis maksāt ārstiem traku naudu, gūstot no tiem tik maz labuma. Ja cilvēkam piemetas kāda piepeša kaite, tad ārsts var viņam palīdzēt. Ja kaite ir hroniska, ārsti nespēj neko palīdzēt. Viņi to zina. Un mēģina nomierināt pacientu, palīdzot saglabāt jautrāku garastāvokli. Pie velna to visu! Negribu ielaisties ar viņiem nekādās darīšanās. Nekad mūžā netiku daudz ar tiem noņēmies, negribu to darīt arī tagad. Pēdējam no šiem dakteriem, kad viņš te ieradās, es tā ari pateicu. Dakteris sašuta un paziņoja, ka man nav cerību izveseļoties un ar laiku kļūšot tikai ļaunāk. Viņi mani pamatīgi pārbaudīja — vai nav kādu infekciju un bojātu zobu. Šobrīd tieku galā tīri labi. Pēdējos piecos mēnešos jutos labāk nekā agrāk. Tikai kājas visu laiku jātur siltumā.

Tregs aplūkoja misteru Ķerru ar neatslābstošu uzmanību, it kā aplūkotu kādu retu eksponātu stikla kastē. Pēc tam leitnants pagriezās un domīgi uzlūkoja Meisonu.

— Labi, —Tregs noteica. —es atvainojos par to, ka iztraucēju jūs, mister Kerr. Bet man vajadzēja jūs nopratināt. Tāds ir mans darbs, jūs taču zināt. Varbūt man nevajadzēs jūs otrreiz traucēt. Man žēl, ja uztraucu jūs — ceru, ka jūsu stāvoklis nepasliktināsies.

— Ak nē, viss ir kārtībā, — Kerrs atbildēja. — Man patīk parunāties ar gudru cilvēku. Es baidījos, ka te iebruks kāds neaptēsts lamzaks ar šauru pierīti, kurš apgriezīs visu ar kājām gaisā un sāks uzdot muļķīgus jautājumus. Jūs esat kārtīgs cilvēks. Varat nākt katrā laikā.

— Paldies, — Tregs noteica. — Pacentīšos ari turpmāk apmeklēt jūs pats, lai jums nenāktos tikties ar citiem cilvēkiem.

— Būšu jums ļoti pateicīgs, — Kerrs nomurmināja,

— es vienmēr esmu jūsu rīcībā.

— Jā, un vēl, — Tregs šķietami nevērīgā tonī ierunājās, — kur tad ir tas Rodnijs Venstons? Vai viņš ir...

— Vina te nav, — Kerrs attrauca. —Tas ir mans padēls. Viņš dzīvo netālu no pludmales. Šis dzīvoklis un telefons ir uz viņa vārda, tāpēc tas rakstīts arī uz durvīm. Patiesībā šo dzīvokli īrē viņš. Es tā gribēju, lai man būtu miers. Piemēram, kad uzplijas kādi tirdzniecības aģenti un vaicā pēc mistera Venstona, mēs gluži patiesīgi varam tiem atbildēt, ka viņa te nav un mēs nezinām, kad viņš atgriezīsies. Negribu, lai tādi ļaudis mani traucētu un izmantoju Venstonu vairoga vietā.

Likās, ka Tregu šis paskaidrojums apmierināja. Viņš līdzjūtīgi pamāja ar galvu un noteica: — To es ļoti labi saprotu. Vai jums ir kāds īpaši svarīgs iemesls vairīties no cilvēkiem, mister Kerr?

— Ir gan, — Kerrs iesaucās. — Es esmu kā nervu kamols, esmu viegli satraucams, ātri aizkaitināms. Ārsti iesaka man pietaupīt savu nervu enerģiju. Bet es velti pūlos to darīt, kad tiekos ar cilvēkiem, un jo īpaši — ar svešiem. Svešinieki vienmēr uzdod pārāk daudz jautājumu. Izsaka līdzjūtību. Svešinieki tik daudz ninā... nāk viesos un paliek pārāk ilgi. Tāpēc man nepatīk sveši cilvēki.

Tregs labsirdīgi iesmējās un novilka: — Cik noprotu, tad ir tā — jo mazāk jautājumu es uzdošu un jo īsāku laiksprīdi te palikšu, jo patīkamāks apmeklētājs būšu?

— Sasodīts! — Kerrs apskaitās. — Es nedomāju jūs, es nemaz nerunāju par jums! Jūs te esat darba darīšanās.

— Visādā ziņā es tūlīt došos projām, — Tregs atbildēja.

— Un ceru, ka man nevajadzēs jūs vēlreiz traucēt, mister Kerr.

Meisons izvadīja leitnantu no istabas, pēc tam sadrūma un aizkūpināja cigareti. Viņš ar sarauktu pieri vēroja cigaretes dūmu mākulīti, līdz dzirdēja aizcērtamies ārdurvis — pēc tam saspringums atslāba.

Kerrs bilda: — Kāpēc jūs viņam teicāt par diviem šāvieniem un minējāt vēlāku laiku, Meison?

— Tas būtu labs joks, ja viņš uzķertos uz tāda āķa, — Meisons atbildēja.

— Tātad jums šķiet, ka viņš neuzķērās?

— Nav ne jausmas.

— Kas tad tur bija par āķi?

— Kad policists izmeklē lietu, viņš nopratina daudzus lieciniekus. No viņu stāstītā izmeklētājs iegūst apjēgu par notikušo — kas atgadījies un kad. Protams, izmeklētājam vajadzīga arī sadarbība ar žurnālistiem, jo viņam ir svarīgi, ko tie raksta par viņa darbu. Pretējā gadījumā viņam darbā var rasties traucējumi. Presei ir iespēja šajā lietā kaut ko darīt. Ja jūs gluži vienkārši pateiktu, ka nevēlaties redzēt savu vārdu avīzēs, viņš jūsu sacīto neņemtu vērā. Taču, ja jūsu liecība atšķirsies no citām un tiem faktiem, ar kuriem viņš tobrīd strādā, šis policists pats pielūkos, lai jūsu vārds neparādītos avīzēs.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tādā gadījumā avīzes rakstīs, ka jūsu liecība nesakrīt ar citu liecinieku sacīto vai ir pretrunā ar to, un tas cilvēks, kurš izdarījis noziegumu, ja viņu vajā policija, var izmantot jūsu liecību savās interesēs. Tas nozīmē, ka tad, kad šis cilvēks tiks arestēts, viņa advokāts uzreiz zinās, kur meklēt liecinieku, kurš atspēkos apsūdzības argumentus.

Ķerra seja atplauka smaida. —Gudri, —viņš noteica.

— Sasodīti gudri. Tieši tāpēc es gribēju jūs nolīgt, Meison. Jums ir ātrā domāšana...

— Bet es jums iesaku par to pārlieku nepriecāties, — Meisons brīdināja, — jo es neticu, ka tas iedarbojās.

— Kāpēc tad ne?

— Tregs ir pārāk viltīgs, — Meisons atteica. — Tas cilvēks ne tuvu nav dumjš.

— Vai jums šķiet, ka viņš noprata, ko jūs vēlaties panākt?

— Es gandrīz vai esmu pārliecināts par to, — Meisons atbildēja. — Bet tas mani šobrīd uztrauc vismazāk.

— Kas tad jūs uztrauc?

— Viņa pēkšņā līdzjūtība pret jums, — Meisons paskaidroja. — Un solījums nesūtīt pie jums žurnālistus.

— Vai tad mēs tieši to negribējām panākt?

— Jā, gribējām gan, — Meisons piekrita. — Bet ir vēl viena nianse.

— Kāda gan?

Meisons uzlūkoja Ķerra kājām aptīto segu. —Ja jūs izdomājāt šo invalīdu būšanu, lai nodrošinātu sev alibi, un ja jūsu kājas tomēr ir derīgas staigāšanai, leitnants Tregs tūlīt sāks turēt jūs aizdomās. Turklāt aizdomās turēto saraksta augšgalā.

Ķerra seja, klausoties Meisona paskaidrojumus par leitnanta Trega domāšanas īpatnībām, bija sadrūmusi, tagad tā atplauka atvieglojuma smaidā. — Labi, ja jau runa ir tikai par to, — vecais vīrs noteica, — es varu jūs nomierināt, mister Meison. Staigāt es nevaru. Manas kājas nespēj noturēt nekādu svaru. Es pat nespēju piecelties no krēsla, lai tiktu gultā, un netieku no gultas krēslā. Mani nākas pārcilāt. Bez citu palīdzības es pat netieku pie telefona.

— Ja tā, — domīgi novilka Meisons, — tad viss būtu vienkāršāk, ja es varētu piedāvāt leitnantam Tregam, lai viņš atved pie jums policijas ārstu.

— Vai tāds piedāvājums nenorādītu, ka esmu uzminējis viņa aizdomas? Par to, ka leitnants nolēmis turēt mani aizdomās?

— Protams, ka tā būtu, — Meisons apstiprināja. — Nudien, jūs taču parādījāt sevi kā gudru cilvēku. Jūs bijāt šajā mājā. Kad norībēja šāviens, jūs bijāt viens pats. Jūsu dzīvesveids ir visai noslēpumains. Jūsu ķīniešu kalpotājs nav nekāds runīgais. Bleinu gandrīz var uzskatīt par jūsu miesassargu. Tas, kā viņš raksturoja mājkalpotāju, liecina tikai vienu

— ka agrāk viņš bijis policists. Leitnants Tregs uzkāpa augšā izdibināt, kas jums zināms par notikušo. Jūsu liecība atšķiras no citām. Viņš atrod jūs sarunājamies ar mani. Patiesībā policistam noteikti nepalika nepamanīts tāds sīkums, ka visus paskaidrojumus viņam sniedzu es. Citiem vārdiem sakot, runāju gandrīz tikai es viens.

— Un?

— Ja leitnants Tregs nav atklājis nekādus faktus, kas norādītu uz to personu, kura izdarījusi slepkavību, tad viņš šo godu parādīs jums.

— Tā gan būtu nelaime, — Kerrs nomurmināja.

— To es jau sapratu, — Meisons bilda. — Gribēju jums atgādināt, ka Trega ierašanās mūs iztraucēja un jūs nepaguvāt pastāstīt, kāpēc īsti nolēmāt mani nolīgt?

Kerrs nopūtās. — Runa ir par manu agrāko partneri, — viņš sacīja. — Bet man grūti tagad šajā lietā iedziļināties. Sakiet, mister Meison, kas notiek ar kopīgo uzņēmumu, ja viens darījumu partneris nomirst?

— Nāve partnerību pārtrauc, — Meisons atbildēja.

— Dzīvajos palikušais partneris sagatavo finansu atskaiti mirušā pēdējās gribas izpildītājam.

— Kā jūs to domājat — finansu atskaiti?

— Jā, uzrādot atlikušos līdzekļus skaidrās naudas izteiksmē.

— Bet, ja viņam nav pēdējās gribas izpildītāja? Kas tad notiek ar īpašumu?

— To manto viņa mantinieki.

— Neesmu pārliecināts, vai tādi ir.

— Protams, jums jānoligst advokāts, kas rūpētos par jūsu interesēm.

Kerrs šaubīgi pakratīja galvu.

— Kāpēc ne? — Meisons apvaicājās.

— Tad vajadzētu tiesāties, vai ne?

— Jā.

— Un ja darījumi ir tādi, par kuriem nevar nināt tiesā?

— Kāpēc tā?

— Tas būtu pārāk bīstami.

— Kuram?

— Man.

—Jūs varētu izvairīties no nepatikšanām, — Meisons sacīja, — labprātīgi izmaksājot mirušā partnera mantiniekiem viņu daļu. Taču tādā gadījumā jums jāuzņemas atbildība par to, ka esat uzmeklējis visus mantiniekus un...

—Jūs gribat sacīt, — Kerrs viņu pārtrauca, — ka tajā gadījumā, ja būšu izmaksājis naudu kādam mantiniekam, kurš nav nelaiķa tuvākais radinieks, man nāksies maksāt otrreiz, ja uzradīsies vēl kāds tuvāks rads?

— Tā ir. Bet ne jau visos gadījumos tuvākais radinieks ir pirmais mantinieks. Piemēram, ja partnerim būtu dēls, jūs droši vien to uzskatītu par mantinieku, bet vēlāk noskaidrotos, ka partneris bijis slepeni precējies vai atstājis testamentu, un tad varētu izcelties nepatikšanas.

Kerrs nomērīja Meisonu ar savu vērīgo, pētošo acu skatienu un bilda: — Es saprotu. Bet labprātāk uzņemos tādu risku, nekā dodos uz tiesu, kur man uzdos nebeidzamus jautājumus.

— Vai jūs gribējāt pārrunāt ar mani tikai šo jautājumu? — Meisons apjautājās.

Kerrs atgāzās krēslā un aizvēra acis. Pēc mirkļa viņš noteica: —Jā, sākumā gribēju, lai jūs ierodaties pie manis tieši tāpēc. Vēlējos, lai jūs uzmeklējat mana partnera mantiniekus, ja viņš būtu tādus atstājis. Bet tagad gadījās tā otrā būšana...

— Vai jūs domājat to slepkavību

— Jā.

— Un jūs gribat, lai es daru kaut ko arī sakarā ar šo notikumu?

— Jā. Man likās, ka jūs to varētu. Es gribu, lai tā noskaidrojas pēc iespējas ātrāk. Nevam pieļaut, ka ap šo notikumu saceļas kņada, jo tad par izmeklēšanu rakstīs visas avīzes. Kā jums šķiet, cik ilgā laikā Tregs varētu šo lietu atrisināt?

— Domāju, ka ilgu laiku tā neprasīs. Leitnants ir lietpratīgs vīrs.

— Palīdziet viņam..Jūs esat vēl lietpratīgāks. Sniedziet viņam palīdzīgu roku. Pielūkojiet, lai šī lieta ātrāk noskaidrojas un tiek atrisināta!

— Vai vēlaties, lai atrodu slepkavu? — Meisons vaicāja.

— Tā ir.

— Pieraksti, Della! — Meisons izrīkoja.

—Jau pierakstīju, — joprojām turēdama virs bloknota rakstāmrīku, atteica Della.

— Kāpēc jūs gribējāt, lai tas tiek pierakstīts? — Kerrs apjautājās.

—Ja gadījumā esat vainīgs, — Meisons atbildēja, — un ja es atklāšu tādus pierādījumus, kuru dēļ jūs sodīs ar nāvi, gribu būt pārliecināts, ka varēšu piesūtīt jūsu mantiniekiem rēķinu.

Kerrs iesmējās. — Jūs esat lielisks! Tā tiešām ir! To jau varēja sagaidīt. Jums ir raksturs. Individualitāte. Lai iet, Meison, uz priekšu! Ķerieties pie darba! Lai jūsu detektīv-aģentūra sāk darboties! Atklājiet visu, ko varat! Palīdziet Tregam noskaidrot, kas īstenībā notika. Jums vajadzētu nodot viņam katru pierādījumu, ko atradīsiet. Gou Lung, ieej guļamistabā! Skapja atvilktnē pa labi ir nauda. Tā pati nauda. Tu taču zini. Atnes man naudiņu. Būtu jāiedod advokātam avanss steidzamākajiem izdevumiem.

— To var, — attrauca Gou Lungs un devās uz guļamistabas pusi.

— Neļaujieties tādām domām, ka misters Kerrs varētu būt turams aizdomās par slepkavību, Meison, — Džonss Bleins ierunājās. — Labāk dariet savu darāmo. Kerrs nekādā ziņā nav vainīgs, un es arī saku, ka drošākais ceļš, kā dabūt leitnantu Tregu nost no saimnieka skausta, ir — sagādāt viņam kādus pierādījumus.

— Tā varētu būt, — Meisons piekrita, — bet es gribētu, lai visas kārtis tiktu liktas galdā. Tādās lietās vienmēr gribas atklāt tieši to, ko kādam gribas noslēpt. Ja gadās, ka liecinieks tiesas zālē melo, tas ar pirkstiem aizskar vaigus un cenšas ar roku aizsegt muti. Šīs pazīmes mums ir zināmas, un mēs ņemam tās vērā. Iespējams, ka mistera Ķerra piezīme par kāju turēšanu siltumā bija gluži nevainīga, tomēr, cik es pazīstu leitnantu Tregu, ap mistera Ķerra kājām aptītā sega iedvesa viņam domu, ka jūsu saimnieks tās apsedzis, lai kaut ko noslēptu.

Kerrs atmeta galvu un iesmējās.

— Un droši vien jums arī, Meison? — viņš noprasīja.

— Kā tad ir, būsim atklāti. Vai tā nebija?

Meisons pavērās lejup uz biezo segu.

-Jā-

Gou Lungs atgriezās no guļamistabas, nesdams skārda naudas lādīti. Viņš to uzmanīgi ielika Kerram klēpī. Kerrs atvēra lādīti, iebāza tajā roku, izvilka naudaszīmju paciņu un uzrunāja Meisonu: — Cik jūs mēdzat saņemt šādos gadījumos, advokāt?

Meisons aplūkoja banknošu paciņu. — Parasti tieši tik, cik nākas izdot, — viņš atbildēja.

Kerrs atkal atmeta galvu un iesmējās. — Jūs man patīkat, Meison. Es jums saku, tā tiešām ir! Jūs nemēdzat melst tukšu, vai ne?

— Nē, — Meisons noteica. — Es nemēdzu melst tukšu. Vai drīkstu vaicāt, kāpēc jūs nolēmāt mani nolīgt — lai es izmeklētu slepkavības lietu vai meklētu jūsu partnera mantiniekus?

— Gan tā, gan tā, Meison, — Kerrs attrauca, — taču mēs nevaram darīt visu reizē. Es gribu dabūt to slepkavības būšanu nost no sava kakla! Tā ir kā murgs! Nepiemērotākā laikā tā nemaz nevarēja notikt! Lai nenāktos raizēties par laikrakstiem, atliek tikai šo lietu atrisināt! Varbūt jūs varētu to izdarīt jau šajā pēcpusdienā. Tad es varētu mierīgi nodarboties ar savām darīšanām. Nekādi nesaprotu, kāda velna pēc tam vīram — kā viņu tur sauca — ienāca prātā tieši tagad dabūt lodi ribās? Es teiktu, ka tas bija gaužām nesaprātīgi!

4. nodaļa

Misis Džentrija likās visai apmulsusi, uzņemdama savā mājā tādu slavenu apmeklētāju. Krustmāte Rebeka kopā ar Delmanu Stilu sēdēja ēdamistabā pie gaida un risināja krustvārdu mīklu. Viņa ziņkārīgi uzlūkoja Meisonu, kurš stādījās priekšā misis Džentrijai. Kad Meisons misis Džentrijas pavadībā pienāca tuvāk, abi piecēlās.

Misis Džentrija viņus iepazīstināja. — Misters Meisons, — tas advokāts-, par kuru jūs noteikti esat lasijuši avīzēs! — viņa paziņoja. — Un šī ir mana vīra māsa, mis Džentrija! — Iepazīstinot ar krustmāti Rebeku, vienmēr nācās uzsvērt vārdiņu “mis”. Jo daudziem cilvēkiem gribējās sacīt viņai “misis”. Ja šie ļautiņi iepazīstoties nebija pievērsuši šai niansei uzmanību, vēlāk nācās tiem aizrādīt, lxn skaidrot bija tik neēni. — Un misters Stils — mūsu īrnieks, arī krustvārdu mīklu cienītājs, — misis Džentrija piemetināja.

Krustmāte Rebeka nebūt nelikās norūpējusies. Viņa kritiski nopētīja Meisonu no galvas līdz kājām. — I Im! — viņa nokrekšķināja. —Jūs nemaz neizskatāties tik bīstams, kā par jums raksta. Pēc tā, ko par jums lasīju, man radās iespaids, ka jūs esat nīgrs uz visu un visiem, turklāt atgādināt karakuģi!

Meisons iesmējās un nopētīja Delmanu Stīlu — jaunekli, kuram varēja būt pāri divdesmit. Tas no viņa skatiena nesamulsa un mierīgi vērās pretī, tomēr likās, ka jaunais cilvēks nez kāpēc nostājies aizstāvēšanās pozīcijā. Viņš bija izskatīgs, ar raksturīgiem sejas pantiem, tomēr rieviņas šo cieši sakniebto lūpu kaktiņos liecināja par to, ka šim cilvēkam varētu būt kaut kas slēpjams.

— Misters Stils parasti šajā laikā atrodas darbā, — misis Džentrija teica, — bet pēc tā notikuma kaimiņos policija uzstāja, ka visiem jāpaliek mājās, tikai abiem mazākajiem bērniem atļāva doties uz skolu. Juniors — mūsu vecākais dēls — tepat kaut kur ir. Ak tā, tur viņš nāk augšā no pagraba. Junior, nāc un iepazīsties ar misteru Meisonu, viņš ir advokāts. Viņš ir atnācis tāpēc, ka... bet, patiesi, ko jūs īsti te darāt, mister Meison? — misis Džentrija attapās pavaicāt, kamēr juniors paspieda advokātam roku.

— F.s piedalos šīs lietas izmeklēšanā, — Meisons paskaidroja.

— Vai kāds jūsu klients ir ieinteresēts tās izmeklēšanā?

—Jā, bet tikai netieši. Viņš nav apsūdzēts slepkavības

izdarīšanā.

— Vai tad kāds jau ir apsūdzēts?

— Nē, — Meisons atbildēja un iesmējās. — Tāpēc jau es tik droši varu sacīt, ka nepārstāvu personu, kura apsūdzēta slepkavībā.

Advokāts pagriezās, lai nopētītu junioru — jaunu zēnu, kuram varēja būtu gadu deviņpadsmit. Puisim bija augsta piere, kura dīvaini kontrastēja ar pabiezajām lūpām. Lai gan zēna deguns likās taisns un nevainojami veidots, Meisons noprata, ka šo jaunekli nekādā ziņā nevar uzskatīt par skaistuli. Un tomēr viņš bija pietiekami pievilcīgs, lai patiktu pretējam dzimumam.

Juniors ieraudzīja vārdnīcu, kas stāvēja uz galda priekšā krustmāmiņai Rebekai. — Nav brīnums, ka tā nekad nav atrodama manā istabā, — jauneklis noteica. — Ikreiz, kad tā man vajadzīga, paiet pusstunda, kamēr es to atrodu.

Krustmāmiņa Rebeka pārmetoši uzlūkoja jaunekli. —Junior, neesi tāds egoists un skopulis! Tai tavai vārdnīcai nekas nenotiks, ja es tajā šad un tad ieskatīšos. Tev vajadzētu pierast...

— Un ar/mans lukturītis! —juniors turpināja. — Kāds visu laiku to dedzina un nolieto baterijas!

— Bet, junior! — misis Džentrija iesaucās. — Es nesaprotu, par ko tu runā! Paņēmu to tikai uz dažām minūtēm — vakar, kad devos pēc burkām, lai varētu pārlūkot pagraba plauktus. Tas dega ne ilgāk par minūti vai pusotru.

— Tad jau kāds būs atstājis lukturīti iedegtu, — juniors sacīja. — Šorīt baterijas bija notērētas.

— Varbūt tu pats tiki to lietojis pagājušajā naktī.

— Tur jau tā lieta, — jauneklis novilka. — Vakarvakarā es nevarēju to atrast.

— Es domāju, ka noliku to atpakaļ tavā istabā, — māte noteica, taču viņas balsij bija tāda kā šaubu pieskaņa, un juniors, kurš labi pazina visu ģimenes locekļu ieradumus, atcirta: — Tu gribēji sacīt, ka gatavojies nolikt to atpakaļ manā istabā, bet patiesībā kaut kur atstāji.

— Es... var jau būt, ka tiešām to kaut kur atstāju. Man bija rokās tas grozs ar lāpāmajām zeķēm un... Kur tu to atradi, junior?

— Šorīt — savā istabā!

— Bet vakarā tā tur nebija?

Jaunais cilvēks papurināja galvu.

Misis Džentrija iesmējās un noteica: — Labi, misters Meisons neinteresējas par mūsu mājas darīšanām. Ar lielām’ ģimenēm tā notiek, mister Meison. Kādam nemitīgi šķiet, ka viņam tiek darīts pāri.

Krustmāmīņa Rebeka ierunājās: — Domāju, ka misters Meisons vēlas uzdot mums daudzus jautājumus, bet pirms tam es gribētu izmantot viņa klātbūtni, lai atrisinātu līdz galam šo krustvārdu miklu.

— Bet, Rebeka, nejauc advokātam galvu ar savām muļķībām!

— Es tikai priecāšos, ja varēšu palīdzēt, — Meisons sacīja. — Kur tad ir tā aizķeršanās? Klājiet vaļā.

— Šo vārdu veido pieci burti, otrais un trešais ir “U” un “A”. Tas ir juridisks termins un nozīmē — ko tad īsti, Delman? Kas tur bija rakstīts?

Stīls novilka ar pirkstu pār sleju ar numuriem. Viņš lasīja: — Tieslietu termins ar nozīmi “it kā, šķietami”.

— Pieci burti? — Meisons pārvaicāja.

— Tā gan.

Advokāts sarauca pieri un mirkli padomāja, pēc tam sacīja: — Pamēģiniet QUASI.

Rebeka paķēra zīmuli, ierakstīja vārda burtus mīklas kvadrātiņos, atmeta galvu un piešķieba to, it kā aplūkotu savādu kukaini. —Jā! — Rebeka iesaucās. — Der! Pilnīgi pareizi! Tieši tas mums pietrūka! QUASI. Nekad nevarēju iedomāties tādu vārdu.

— Juristi to lieto bieži, — Meisons piebilda.

— Tā! — Rebeka sacīja. — Tas mums palīdzēs tikt ārā no strupceļa, Delman. Kā šķiet, misters Meisons gribētu visu uzzināt — gluži tāpat kā policija...

— Lūdzu, sēdieties, mister Meison, — misis Džentrija piedāvāja.

Kad Meisons apsēdās, Rebeka viņu uzrunāja: — Es ceru, ka jūs negrasāties mūs izjautāt ļoti ilgi, mister Meison. Esmu pilnīgi izvesta no pacietības. Sāku risināt šo krustvārdu mīklu tieši tāpēc, lai nomierinātu nervus. Misters Stīls bija tik laipns, ka mazliet palīdzēja. Vai jūs arī risināt krustvārdu mīklas, mister Meison?

— Baidos, ka man nav tik daudz laika.

— Ak jā, varbūt man vajadzētu darīt kaut ko citu. Tomēr man nav skaidrs, ar ko vēl varētu sevi nodarbināt. Man šķiet, ka labāk ir risināt krustvārdu mīklas, nevis tukši nosist laiku. Turklāt, mister Meison, tā ir laba iespēja paplašināt vārdu krājumu.

— Tam gan es pilnīgi piekrītu, — Meisons noteica. Misis Džentrija bilda: — Pieliek, Rebeka! Mistera

Meisona laiks ir dārgs. Viņš nav nācis šurp tērzēt par krustvārdu mīklām.

— Ak vai, man par to slepkavību nemaz negribas domāt. Viss sākās jau vakar, kad jūs sajaucāt man galvu ar runām par to tukšo kārbu. Es jau kopš tā laika nespēju koncentrēties.

— Tukšo kārbu? — Meisons apvaicājās.

Misis Džentrija paskaidroja: — Tā mums te ir tāda mājsaimniecības mīkla. Nedusmojieties uz Rebeku. Viņa aizvien aizraujas ar visādām mīklām.

— Mani arī ļoti interesē mīklas! — Meisons iejaucās. Viņa acis iemirdzējās. — Es risinu dzīves mīklas tāpat kā jūsu svaine krustvārdu mīklas.

— Lai iet, — Rebeka iespurdzās. — Es gribētu, lai jūs atrisināt šo te, mister Meison. Tā man nekādi neiziet no prāta.

— Rebeka! — misis Džentrija viņu apsauca.

— Nē, nē, turpiniet! Es gribu visu dzirdēt, — Meisons iebilda. — Es tiešām gribētu visu zināt.

Misis Džentrija, kura likās visai samulsusi, paskaidroja:

— Bet tas nebija nekas īpašs, mister Meison. Es tikai vakar nokāpu pagrabā, lai pārbaudītu konservu kārbas un ievārījumu burkas. Bet atradu uz plaukta pilnīgi tukšu kārbu.

— Pilnīgi tukšu kārbu? — Meisons pārjautāja.

— Jā.

— Nē. Tas vēl nav viss, -— Rt beka iejaucās sarunā.

— Tā likās pavisam jauna kārba, mister Meison. Un tā bija ielikta plauktā kopā ar ievārījumu burkām. Tai nebija nekādas uzlīmes, bet tā bija aizvalcēta ciet — ar vāciņu, kā jau ar konservu kārbām mēdz to darīt.

— Vai jums ir ierīce, ar kuru to var izdarīt? — Meisons pavaicāja.

—Jā. Mēs lielu da|u sakņu un augļu iekonservējam. Mums ir gan-kompoti, gan ievārījumi — burkās un kārbās. Mums ir aizvākošanas iekārta.

— Un šī kārba bija pilnīgi tukša?

— Gluži tukša — kā no veikala nākusi, — misis Džentrija paskaidroja.

Rebeka ieminējās: — Tur kaut kas nav kārtībā, Florensa. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk man šķiet, ka ar to kārbu saistās kāds dīvains noslēpums. Ja kārba ir no veikala, tā nevar būt hermētiski aizvākota.

— Ko jūs ar to kārbu izdarījāt? — Meisons noprasīja.

— Iemetu to kastē pie citām izlietotām kārbām, — misis Džentrija smiedamās noteica.

— Vai tad jūs to neatvērāt un neielūkojāties iekšpusē?

— Ak Dievs, nē. Tā bija pārāk viegla, lai tajā kaut kas varētu būt. Tā bija tukša kārba.

— Bet jūs taču neieskatījāties tajā, lai pārliecinātos, vai tā tiešām ir tukša?

Rebeka pavēstīja: —To izdarīja Artūrs. Florensas vīrs, misters Džentrijs.

— Vai tad viņš bija klāt, kad jūs kārbu atradāt?

— Nē. Viņš vakarvakarā meklēja kādu kārbu, kur varētu sajaukt krāsu. Un atrada kastē to kārbu.

— Tātad tā bija tukša? — Meisons pavaicāja.

— Tā viņš teica.

Tobrīd ierunājās Delmans Stils. — Es redzēju to kārbu, mister Meison. Vakarā biju nokāpis pagrabā, lai kaut ko pavaicātu misteram Džentrijam. Viņš tur krāsoja logu rāmjus un tās durvis, kuras ved garāžā. Pavaicāju arī to, vai viņš ir manījis kārbu...

Tagad iejaucās Rebeka. — Es biju tā, kas lūdza misteru Stilu nokāpt pagrabā un sameklēt to kārbu. Gluži vienkārši nespēju to aizmirst.

Stils iesmējās un atbildēja: — Bet es tāpēc dabūju pamatigi izrunāties ar leitnantu, kurš izmeklē to lietu par šaudīšanos kaimiņmājā.

— Kā tad tas notika? — Meisons pajautāja.

— Viņš pārbaudīja visus, kuri vakarvakarā bijuši pagrabā, — Stīls paskaidroja. — Es bieži vien nokāpju lejā patērzēt ar Artūru Džentriju vai ielūkojos pie mis Džentrijas, kad viņa strādā savā laboratorijā. Bet vakar nebiju domājis iet — devos turp tikai tāpēc, ka mis Džentrija pieminēja to kārbu.

— Bet kas jūsu pagrabam kopīgs ar slepkavību kaimiņu mājā? — Meisons apjautājās.

Stīls paskaidroja: — Par to man nav lielas sajēgas. Tregs tur lejā visu pārbaudīja un izlodāja, pēc tam uzkāpa augšā un uzdeva visus tos jautājumus.

— Man nāksies pierīkot laboratorijas durvīm atslēgu. Viņi atrāva durvis un pastūma sānis aizkaru, tāpēc dienas gaisma iespīdēja iekšā un izgaismoja kādu pusduci filmu. Es biju tādās domās, ka policija rīkojas uzmanīgāk.

—Jūtu, ka es pats sāku interesēties par to kārbu. Vai jūs teicāt, ka misters Džentrijs to izmantoja krāsas sajaukšanai, mister Stīl?

— Tā gan. Manuprāt, tā joprojām ir tur lejā.

— Kā viņš to atvēra?

— Pagrabā ir arī kārbu atvēršanas ierīce.

— Esmu tādās domās, mister Meison, ka jums ir vērts iedziļināties šajā lietā, — sacīja Rebeka. — Tā kārba taču neizauga plauktā kā sēne. Tā bija pilnīgi jauna, nelietota kārba. Un noteikti nav tur atradusies ilgi. Kāpēc kādam ievajadzējās aizvākot gluži tukšu kārbu?

— Tiešām nezinu, — Meisons atbildēja.

— Es arī nezinu, bet kāds taču zina

—Jūs pieminējāt garāžas durvis, — Meisons uzrunāja Stilu. — Tās laikam ved tajā garāžā, kuru savai mašīnai noīrējis misters Hokslijs?

—Tā ir, — misis Džentrija apstiprināja. —Tā ir divām mašīnām paredzēta garāža, no kuras vienas durvis ved pagrabā. Atļaujiet paskaidrot, ka mūsu māja celta piekalnē, un tā ir tik stāva, ka pagrabs ierīkots divos līmeņos. Tas ir, šī māja tika būvēta labu laiku pirms mašīnu ēras sākuma, vismaz tajās dienās cilvēkiem nelikās svarīgi, lai garāža būtu savienota ar māju. Pēc tam kāds pārbūvēja pagrabu tā, lai iznāktu garāža divām mašīnām, tāpēc mums ir otra garāža, ko izīrēt. Mums bija ērtāk turēt savu mašīnu tajā pusē, kas savienota ar māju, un bez tam mēs ari staigājam caur pagrabu, izejot no mājas, piemēram, lietus laikā.

—Ja jums nav iebildumu, es gribētu ielūkoties garāžā, — Meisons ierosināja.

— Varat kāpt lejā pa pagraba kāpnēm, mister Meison, un atvērt tās durvis — vai ari iet apkārt mājai, izejot pa sētas durvīm, bet pēc tam iegriezties garāžā.

— Domāju, ka labāk būs, ja iešu caur pagrabu.

— Tad iesim. Nāciet, mister Meison, — misis Džentrija paaicināja.

Rebeka apņēmīgi atstūma vārdnīcu un krustvārdu mīklu, piecēlās un nogludināja svārkus. — Neceri, Florensa Džentrija, ka varēsi doties uz pagrabu kopā ar misteru Meisonu un tur tērzēt ar viņu par tukšo kārbu, bet es sēdēšu šeit un neko nedzirdēšu! Tu kļūdies! Jo vairāk es par to domāju, jo man šķiet, ka šī tukšā kārba var būt visu šo notikumu atslēga.

— Kāda tur var būt atslēga? — misis Džentrija noprasīja, samirkšķinādama acis.

— Es nezinu, — Rebeka nešaubīgi atteica, — bet tā taču varētu būt. Vai jums tā nešķiet, Delman?

Stils jautri iesmējās. — Neiejauciet mani ģimene strīdā, — viņš sacīja. — Es šeit tikai īrēju istabu. Viņi mani uzskata par ģimenes locekli, l>et es esmu nepiederoša persona. Man nevajadzētu piedalīties nekādās apspriedēs.

Misis Džentrija iesmējās. — Es nemūžam nepieļautu tādu stāvokli, Delman. Kad jūs noīrējāt šo istabu un vaicājāt, vai varēsiet dzīvot pie mums kā ģimenē, es jums teicu, ka varat izmantot visas privilēģijas, tikai telefonu nē.

Viņa smaidīdama pievērsās misteram Meisonam un sacīja: — Mums te vajadzētu trīs telefonlīnijas. Ar trim bērniem, kuri nemitīgi pļāpā, norunā tikšanās un skrien pie telefona ikreiz, kad tas iezvanās... reizēm es varētu to sasist gabalos! Tikpat kā netieku izdarīt pasūtījumus veikaliem un piezvanīt saviem paziņām.

— Mēs taču runājām par konservu kārbu, Florensa.

Juniors ieminējās: — Krustmāt Rebeka, kas tās par

blēņām? Kāds sakars var būt tukšai konservu kārbai ar...

—Junior! — misis Džentrija apsauca dēlu. — Neviens nelūdza tevi izteikt savas domas! Turpināsim ceļu, mister Meison, šeit uz leju.

Visi kopā ar advokātu devās lejā uz pagrabu. Meisons aplūkoja to. Misis Džentrija parādīja to vietu uz plaukta, kur bija atradusi kārbu. Juniors — durvis uz otru garāžu. Meisons ar pirkstu pataustīja apžuvušo krāsu. — Vai šeit misters Džentrijs vakar krāsoja? — viņš pavaicāja.

—Tā ir ātri žūstošā krāsa,—Stils paskaidroja. — Misteram Džentrijam pieder saimniecības preču veikals. Un šis ir krāsas paraugs, ko atveda kāds krāsu ražotāja pārstāvis. Saimnieks gribēja šo krāsu izmēģināt. Vakar viņš pats man stāstīja.

— Vai to noteikti nepieciešams samaisīt?

— Uz pusēm ar šķīdinātāju, — Stils paskaidroja.

— Džentrijs bija par šo krāsu ļoti augstās domās — tā esot labāka par visām citām, kādas vien atrodamas viņa veikalā. Krāsa un šķīdinātājs tiek pārdoti atsevišķās kannās. Pirms lietošanas tos sajauc un tūlīt lieto. Tai būtu jānožūst sešu stundu laikā.

Meisons norādīja uz garāžas durvīm, kur kādā vietā bija izsmērēta krāsa. — Kāds droši vien nav zinājis, ka durvis ir svaigi krāsotas. Es domāju, ka šis kāds, tumsā grābādamies gar durvīm, būs nosmērējis pirkstus ar krāsu.

— Tā liekas gan, — Stils apstiprināja.

— Ļaujiet apskatīties! — juniors uzstāja, sparīgi virzīdamies uz priekšu.

Stils bilda: — Dīvaini gan, ka es to agrāk nepamanīju. Es taču biju te lejā kopā ar policiju. Tas ir tikai neliels izsmērējums.

— Krāsa jau ir nožuvusi. Jūs teicāt, ka tā nožūst sešu stundu laikā?

—Jā, četm vai sešu. Tā man sacīja misters Džentrijs. Protams, ka man pašam ar šo krāsu nav nekādas pieredzes.

— Pameklēsim to kārbu! — ierosināja Rebeka, virzīdamās tuvāk darbgaldam, okšķerēdama un pētīdama amatrīkus. — Te ir kārba ar krāsas atliekām un otu. Vai šī būtu īstā, Delman?

— Tā pati būs, — Delmans piekrita. — Katrā ziņā mistera Džentrija atvērtās kārbas var viegli pazīt. Viņš nekad nenogriež nost visu vāciņu. Saimnieks parasti mitējas griezt, kamēr vāciņš vēl turas klāt pie kārbas. Un vienmēr atstāj strēmeli apmēram pusotra milimetra platumā, bet pēc tam vāciņu griež riņķī, līdz tas nolūzt.

— Tiešām gan, — misis Džentrija apliecināja. — Vīrs apgalvo, ka tad, ja turpinātu griezt tālāk, vāciņš iekrīt kārbā. Es parasti pieturu vāciņu un griežu tālāk. Artūrs labprātāk vāciņu nolauž. Un šajā gadījumā vāciņš ir nolauzts.

Meisons domīgi aplūkoja kārbu. — Vēl derētu aplūkot arī kārbas vāciņu, tikai tad mēs būtu ar to iepazinušies! — advokāts noteica.

— Kārbas vāciņu? — misis Džentrija neticigi pārjautāja.

Meisons pamāja.

— Labi, mēs varam to pameklēt, ielūkojoties šajā atgriezumu kastē, taču es nekādi nesaprotu, kādēļ...

— Vakarvakarā man likās, ka redzēju to tepat uz soliņa. LIz tā paša, tur kaktā. Uz tā soliņa stāvēja arī krāsas kanna.

Meisons pacēla apaļu vāciņu un aplūkoja vietu, kura bija atdalīta no kārbas.

— Vai šis ir tas pats vāciņš? — viņš apjautājās.

— Tas pats ir, — Stils sacīja. — Es atceros šo vietu, kur misters Džentrijs bija vāciņu nolauzis. Lūk, tur tas ir griezts apkārt...

Meisona acu izteiksme liecināja par viņa sakāpināto interesi. — Vienu mirklīti! — viņš sacīja. — Šis te nav istais.

— Kas tad tam par vainu?

— Tās kārbas vāciņš ticis griezts uz kreiso pusi. Šis ir griezts uz labo, — Meisons pavēstīja.

Stīls paliecās uz priekšu un nopētīja apaļo skārda gabaliņu, bet pēc tam arī kārbu. — Velns lai mani parauj, — viņš bilda. — Es taču vakar redzēju to vāciņu uz soliņa un, protams, iedomājos, ka vāks ir no tās pašas kārbas. — Kāpēc lai misters Džentrijs atvērtu kārbu un aizmestu vāciņu projām, bet pēc tam izņemtu no atgriezumu kastes citu? Bet Džentrijs taču ir kreilis. Jums taisnība par to vāku, bet kādē|...?

— Es nezinu, kādēļ, — Meisons novilka, — bet pierādījums ir jūsu rokās. Mums nāksies pārbaudīt atgriezumu kastes saturu.

— Es taču jums teicu, -ka tam ir kāds sakars ar šeit notikušo, — Rebeka sacīja misis Džentrijai. — Tu pati redzi, kas notiek, kad pie darba ķeras lietpratīgs cilvēks, kuram galva ir īstajā vietā.

Misis Džentrija nopūtās. — Baidos, ka es neesmu nekādā attapīgā detektīve, — viņa atteica. — Man šis sīkums necik svarīgs vis nelikās.

Meisons pasmaidīja. — Mēs ar jūsu svaini laikam esam līdzīgi, misis Džentrija, — viņš nomurmināja. — Arī mani dara uzmanīgu katra novirze no normas. Es tūlīt sāku domāt, ka tur ir kāds noslēpums. Piemēram, sāku lauzīt galvu par tukšo kārbu, kas novietota tik nepiemērotā vietā, un kāpēc kādam vajadzētu šo kārbu aizvākot. Kaut kas tomēr tajā ir bijis.

— Bet es to pakratīju un neko nedzirdēju. Un, Dievs mans liecinieks, tā kārba bija tik viegla, it kā būtu tukša. Tajā nekas nevarēja atrasties! Protams, ka tagad, redzot to lērumu, ko visi tās dē| sacēluši...

— Ja nekļūdos, — Meisons, kurš bija noliecies pār skārda atgriezumu kasti, pārtrauca misis Džentriju, — šis te vāciņš ir no tās kārbas. —Viņš pastiepa roku un izvilka no atgriezumu kaudzes plānu vāciņu.

— Uzmanieties, tikai nesagrieziet roku! — misis Džentrija brīdināja.

Juniors iesmējās. — Misteram Meisonam nemaz nebūtu jānodarbojas ar izmeklēšanu, lai uzreiz saprastu, ka tev ir trīs bērni, māmulīt! “Nedari tā un nedari šitā!”

Meisons iztaisnoja muguru, turēdams vāciņu rokā, piegāja pie kārbas ar krāsas atliekām un pielika to atbilstošajā vietā, lai salīdzinātu.

— Šis te ir īstais! — Stīls paziņoja.

Juniors ziņkārīgi pastiepās uz priekšu. — Lūdzu, mister Meison, ļaujiet man arī paskatīties!

—Junior! — misis Džentrija apsauca dēlu. — Nejaucies mistera Meisona darbā!

— Vāciņa iekšpuse šķiet tāda kā saskrāpēta. — Meisons ierunājās. — Aptaustot tā ir asa. Mēs varētu apskatīt tos skrāpējumus. Pieiesim pie loga, kur spīd iekšā gaisma un...

— Tas ir šifrs! — uzbudināti iesaucās Rebeka. — Tur ir kaut kas rakstīts... ieskrāpēts uz kārbas vāka! Es jau tā domāju! Es jau to zināju! Es taču tev teicu, Florensa! Tu manī neklausījies, bet...

Meisons izvilka no kabatas zīmuli un izrāva no piezīmju grāmatiņas lapiņu. — Vai kāds nebūtu tik laipns un nepierakstītu tos burtus, kurus es nodiktēšu? — viņš pavaicāja.

— Es pierakstīšu! — Rebeka dedzīgi piedāvāja.

Meisons pasniedza Rebekai papīru un zīmuli. Piešķiebis vāciņu pret gaismu tā, lai varētu saskatīt ieskrāpētos burtus, viņš izlasīja:

“CKDACK CJIAJ DLACC HEDBCE CEIADD

GIKADC CLDGBD KFBCH CLGGBJ”.

Paņēmis no Rebekas rokām lapiņu, Meisons rūpigi pārbaudīja viņas pierakstītos burtus, salīdzinādams tos ar oriģinālu.

— Es nekādi nesaprotu, kāds kārbai sakars ar notikumiem kaimiņu mājā, — neizpratnē ieteicās misis Džentrija.

Meisons ieslidināja vāciņu ar asajām malām sava mēteļa kabatā. — Tā varētu būt arī sagadīšanās, — advokāts piekrita. —Tāda dīvaina, protams. Vai kāds no jums dzirdēja šāvienu?

— Es dzirdēju, — misis Džentrija atzinās.

— Es gan saldi krācu, — Stils piebilda, — bet mani pamodināja kāds dīvains troksnis. Kā šķiet, es pamodos tad, kad viss jau bija galā. Pūlējos apjēgt, kas īsti mani pamodinājis, un nez kāpēc iedomājos, ka esmu dzirdējis divus šāvienus.

— Vai jūs to pateicāt leitnantam Tregam no slepkavību izmeklēšanas brigādes? — Meisons apjautajās.

— Šķiet, ka nē, — Stīls atbildēja. — Viņš likās pārliecināts, ka izskanējis tikai viens šāviens, un es nesāku iebilst. Protams, es dzirdēju blīkšķus tik neskaidri, ka nejutos ne par ko pārliecināts, tikai pūlējos atcerēties, kas īsti mani pamodinājis no ciešā miega. Tā ir tikai nojausma, un viss, lā slēpās zemapziņā, ja jūs saprotat, ko es gribu sacīt.

— Es ļoti labi saprotu, ko jūs gribat teikt, turklāt jūs to lieliski paskaidrojāt. Bet jums tomēr vajadzētu vēlreiz tikties ar leitnantu Tregu un pateikt viņam, ka vēlāk, visu kārtīgi pārdomājot, jūs pieļaujat iespēju, ka varēja būt divi šāvieni.

— Nebija vis divi, — Rebeka pārliecināti paziņoja.

— Bija tikai viens. Es tajā laikā biju nomodā. Nodomāju, ka to troksni varēja radīt garāmbraucoša kravas mašīna. Zinu, ka bija tikai viens šāviens.

Meisons pievērsās junioram , saraucis uzacis.

Juniors papurināja galvu. — Es jums neko nevani palīdzēt, — viņš sacīja. — Es nogulēju visu to jandāliņu. Lai gan biju apgūlies neilgi pirms tam un nogulējis minūtes piecpadsmit vai divdesmit...

— Cikos tad atskanēja šāviens?

— Kā šķiet, tad ap pusvieniem.

— Un cikos jūs likāties gulēt?

— Desmit vai piecpadsmit minūtes pāri divpadsmitiem. Es nometu drēbes un palīdu zem segas. Biju uz tikšanos ar jaunu dāmu un aizvedu viņu mājās. Man šodien bija jāiet uz darbu, un es nevaru vienmēr staigāt apkārt neizgulējies!

Misis Džentrija bilda: —Junior, vai tev nevajadzētu pastāstīt misteram Meisonam, ar ko tu pavadīji vakaru?

Juniors piesarka. — Nē, — viņš strupi noskaldīja.

— Es pamanīju, ka tu izvairījies pieminēt viņas vārdu arī tā leitnanta klātbūtnē — kā viņu tur sauca?

— Tregs, — Meisons atgādināja.

— Nav nekādas vajadzības šo sievieti iesaistīt tādā putrā, — juniors dedzīgi atsaucās.

— Junior, vai tā bija...? — misis Džentrija iesāka.

— Nekādus vārdus neminēsim! — jaunais cilvēks attrauca. — Es negribu, ka tu jaucies manās darīšanās. Man jau pietiek ar Rebeku, kura nemitīgi min man uz papēžiem. Ak Dievs, es taču esmu pieaudzis cilvēks un spēju pats par sevi parūpēties. Es taču nebāžu degunu tavās...

— Junior!

— Labi, labi, es atvainojos, bet nevajag nevienu saukt vārdā! Es teicu to, ko domāju. Šitā būšana taču nonāks avīzēs, turklāt es nesaprotu, kāda nozīme tam, ar ko es biju kopā.

— Labi, labi! — Rebeka iestarpināja. — Un ko mēs darīsim ar to šifrēto ziņojumu uz kārbas vāka? Kamēr mēs tā stāvam un runājam tukšu, slepkava var izspmkt no policijas rokām.

— Pirms mēs kaut ko uzsākam, — Meisons noteica,

— tiksim skaidrībā ar to kārbu. Vai esat pilnīgi pārliecināta, ka neielikāt to plauktā kopā ar citām, misis Džentrija?

— Es zinu, ka neesmu to tur likusi, un Estere arī nav. Viņa gan reizēm rīkojas muļķīgi, tomēr nav muļķe. Turklāt esmu tādā pārliecībā, ka tā kārba tur bija ne ilgāk kā dienu vai divas. Tiešām nesaprotu, kā varēja... kurš varēja...

— Lai kā tas nebūtu, — Meisons sacīja, — mums jāpaziņo par to leitnantam Tregam, lai viņš pats izdara secinājumus. Galu galā tā ir vina darīšana.

5. nodaļa

Meisons sēdēja savā kabinetā, atgāzies platajā grozāmajā krēslā un uzlicis kājas uz galda malas. Viņš bija aizlicis rokas aiz galvas, savijis pirkstus un ar laisku smaidu uzlūkoja Dellu Strītu.

— Tā, — viņš ierunājās, — šī beidzot ir viena lieta, kad varu rīkoties, kā man patīk. Kerrs lika darīt visu, ko spēju, lai atklātu patiesību. Kurš ir vainīgais, nav no svara.

— Pat ja tas būtu pats Kerrs? — Della apvaicājās, jautājoši uzlūkodama advokātu.

Meisons pamāja. Viņa skatiens bija kļuvis izklaidīgs

— acis raudzījās Dellai cauri, vērdamās kaut kur aiz kabineta sienām.

— Tu taču viņam to skaidri pasacīji, — sekretāre aizrādīja. — Ko tu domāji? Gribēji viņu iebiedēt vai apmulsināt?

— Ne vienu, ne otru. Es tikai negribu nekādus pārpratumus. Mēģināju noskaidrot, kādās pozīcijās esmu nostādīts. Leitnants Tregs nav nekāds vientiesis. Ķerru no turēšanas aizdomās glābj tikai viņa veselības stāvoklis. Taču Tregs nav tas cilvēks, kas ticētu kādam uz vārda. Viņš noteikti visu pārbaudīs.

— Vai tiešām viņš pieprasīs, lai Kerrs tiktu izmeklēts?

— Nedomāju vis, ka viņš rīkosies tik rupji. Varbūt viņam ir vēl kaut kas cits pārbaudāms. Beigu beigās viņam nav pamata izteikt kādus noteiktus pieņēmumus. Leitnants sargāsies lieki izšķiest nodokļu maksātāju naudu. Viņš meklēs apkārtceļu un to noteikti atradis. Par to tu vari nešaubīties.

— Tev šķiet, ka viņam ir kādas aizdomas par Ķerra kājām?

— Ja es būtu viņa vietā, man arī tādas rastos.

Della iesmējās. —Tā jau ir, savā ziņā tu esi viņa vietā!

Meisons atāķēja pirkstus, atrāva delnas no galvas,

pacēla kreiso roku un pavērās pulkstenī. — Pols Dreiks kavējas. Viņš teicās būt klāt jau pirms desmit minūtēm, lai atskaitītos par savas izmeklēšanas rezultātiem. Bet... bet viņš jau ir klāt!

Tikko noklusa Pola Dreika raksturīgie klauvējieni pie durvīm, Della Strīta pielēca kājās. Viņa šķērsoja kabinetu un atvēra durvis.

Pols Dreiks — “Dreika detektīvaģentūras” vadītājs

— garš, tievs, ar sejā mūžam sastingušu izbrīna izteiksmi, uzsauca: — Sveiki, sazvērnieki!

— Nāc iekšā un apsēdies! — Meisons aicināja.

Della Strīta paņēma bloknotu, apsēdās pie mazā

sekretāres galdiņa un sagatavojās rakstīšanai. Pols Dreiks atlaidās lielajā, ar ādu apvilktajā krēslā un pagriezās pret abiem pārējiem. Izņēmis no kabatas piezīmju grāmatiņu, detektīvs bilda: — Tātad — te ož pēc vienas nelāgas lietas.

— Kā tā?

— Es tā domāju tāpēc, ka leitnants Tregs ir visai nerunīgs, — Dreiks paskaidroja. — Viņš runā tikai aplinkiem. Un turēs mēli aiz zobiem, kamēr nejutīsies par kaut ko pilnīgi pārliecināts.

— To var saprast, — Meisons noteica.

— Ar mani ir tāpat, Perij. Esmu saklausījies apmēram to pašu, ko zina policija, bet ne vairāk. Lai gan es paokšķerēju vēl šur tur.

— Un ko tu noskaidroji?

— Tas Hokslijs ir ļoti noslēpumains vīrs. Domāju, ka Opāla Sanlija — tā sekretāre, kura nāca pārrakstīt tekstus no diktofona — zina vairāk, nekā saka. Un man šķiet, ka misis Pērlina — saimniecības vadītāja — zināja pārāk daudz, un tas viņai nenāca par labu.

— Ar ko īsti tas Hokslijs nodarbojās?

— To neviens nezina. Kā rādās, pa dienu viņš gulēja, bet pa nakti diktēja. Ierunāja tekstu diktofonā. No rīta ieradās meitene un ķērās pie darba, pārrakstīdama šos tekstus no lentēm uz mašīnas. Tur bija reizēm divas, bet reizēm pat piecpadsmit lentes ar ierakstiem. Bija gadījumi, kad strādāt nācās maz, bet bija arī smagas dienas, kad rakstīt nācās daudz. Reizēm meitene netika ar darbu galā un atlika pārpalikušo uz nākamo dienu. Meiča sacīja, ka tā visa bijusi darījumu korespondence, bet viņa neesot pievērsusi nekādu uzmanību vēstuļu saturam, tikai pārrakstījusi tās, pēcāk pārbaudīdama, vai nav gramatisko kļūdu, un atstādama, lai Hokslijs paraksta. Viņa parasti rakstījusi vēstules ar vienu kopiju caur koppapīru. Un arī kopijas atstājusi Hokslijam. Meitene nezinot, ko vipš ar tām izdarījis. Visā mājā nav nekādu aktu vāku, vienīgi diktofons, tīras lentes, lieli rakstāmpapīra krājumi, aploksnes, pastmarkas, svari — tas arī viss, kas tur atrodams, un vēl arī seifs.

M

— Un kā ar seifu?

— Iespējams, ka seifs ir visa šī notikuma iemesls, — Dreiks noteica.

— Kad es tērzēju ar Tregu, viņš par seifu runāja ļoti izvairīgi. — Meisons sacīja.

— Tā varētu būt. Tas seifs maksā naudu. Tas stāv Hokslija guļamistabas stūrī. Un nav gluži tāds, kādu var nopirkt lietotu mantu bodē, lai turētu tajā visādus kantora krāmus. Tas ir iespaidīgs un cienīgs seifs.

— Un kas tajā seifā bija? — Meisons apvaicājās.

— Tas ir jautājums, — Dreiks atbildēja. — Kad tur ieradās policija, tā atrada piecdesmit dolārus skaidrā naudā, pastmarkas apmēram simt dolāru vērtībā, bet vairāk nekā seifā nebija.

— Vai tas bija aizslēgts?

— Bija gan aizslēgts. Opāla Sanlija pateica Tregam skaitļu kombināciju, lai to varētu atvērt.

— Tātad zaglis, ja viņš atvērtu seifu, neko daudz tur neiegūtu?

— Iespējams... Taču laupītājs varēja to atkal aizslēgt.

—Jā, un arī simt piecdesmit dolāri ir simt piecdesmit

dolāri, — Meisons piebilda.

— Uhu. Es gan teiktu, ka neviens nepērk tādu seifu, lai tajā glabātu tikai markas un sīknaudu mājsaimniecības izdevumiem.

— Tā ja. Un kā ar to šaudīšanos?

— Šauts tika tajā istabā, kurā stāv seifs, — Dreiks pavēstīja. — Varbūt Hokslijs pārsteidza kādu darbojamies gar seifu. Tā varēja būt saimniecības vadītāja.

— Vai viņiem ir kāds pamats domāt, ka seifam šajā lietā ir kāda nozīme? — Meisons pavaicāja.

— Seifa priekšā uz grīdas ir asinis — tāda maza peļķīte. Tā var būt norāde, ka laupītājs ticis ievainots. Taču Hokslijs ir pazudis, ari saimniecības vadītāja pazudusi. Asins pēdas atrastas arī citās istabās, vēl vairāk — ari Hokslija mašīnā.

Šajā gadījumā var būt visādas versijas. Vai nu laupītājs nogalinājis Hoksliju un saimniecības vadītāju un nobēdzinājis līķus, vai Hokslijs nošāvis laupītāju, iecēlis to mašīnā un kaut kur aizvedis. Asinis mašīnā norāda, ka sašautais cilvēks atradies aizmugures sēdeklī. Tāpēc loģiskākais izskaidrojums šķiet pats par sevi saprotams.

— Un kāds tas būtu?

— Ka seifu mēģinājusi attaisīt saimniecības vadītāja. Hokslijs vinu nošāvis vai ievainojis, ievilcis mašīnā un aizvedis projām. Hokslijs esot stiprs liela auguma vīrs, kurš varētu pacelt saimniecības vadītāju un aiznest līdz mašīnai. Vina esot tieva, gadus piecdesmit veca. Saimniecības vadītāja Hoksliju nejaudātu panest. Hokslija dzīvokļa gaitenī uz grīdas atrasti arī vairāki izdeguši sērkociņi — apmēram pusducis.

— Ko tu uzzināji par Hoksliju? — Meisons pajautāja.

— Neko daudz. Hokslijs esot liela auguma, spēcīgs vīrs ar iespaidīgu stāju, mazliet pieklibojot. Viņš esot ļoti ekscentrisks un pilnīgas vientulības mīļotājs.

— Tātad tādi ir jau divi, — Meisons bilda.

— Kas?

— Divi cilvēki, kuri dzīvo vienā namā un negrib ielaisties nekādās darīšanās ar kaimiņiem.

— Varu piebilst vienīgi to, ka Hokslijs tomēr no Ķerra atšķiras. Kerrs ir vecs nervu kamols, sevī ierāvies krabis. Hokslijs nodarbojās ar kaut ko tādu, ko gribēja paturēt noslēpumā. Hokslijs strādāja naktis un pa dienu gulēja. Tie cilvēki, kuri ar viņu tikušies — seifa pārdevēji, tas aģents, kurš palīdzēja viņam noīrēt šo dzīvokli, mašinu tirgotāji, no kuriem tas pirka mašīnu — visi bez izņēmuma šo vīru atceras visai neskaidri. Taču, apkopojot viņu sacīto, mums par šo misteru Hoksliju radās pilnīgi pietiekams priekšstats. Tas vīrs ir gadus četrdesmit astoņus vai piecdesmit vecs, ar platiem pleciem un ugunīgi sarkaniem matiem. Viņa klibums bijis īpatnējs — ne tāds, kāds rodas, ja cilvēkam kāja ir stiva, bet tāds, it kā viena ka ja būtu īsāka par otru.

— Vai tev izdevās atklāt kādu saistību starp Hoksliju vai viņa saimniecības vadītāju un kādu no Džentriju nama iemītniekiem? — Meisons pavaicāja.

— Nē. Taču sakars ir Opālai Sanlijai ar Artūru Džentriju jaunāko. Tas jau ir kaut kas.

— Ko?

— Artūrs Džentrijs — zēna tēvs — tajā vakarā krāsoja pagraba durvis. Man šķiet, tu pirmais pamanīji, ka durvīm pieskāries kāds, kas nav zinājis par svaigo krāsojumu, devies uz garāžu un notriepis pirkstus ar krāsu. Kad Tregs par to uzzināja, viņš nosūtīja policistus uzmanigi pārbaudīt mašīnas, lai pameklētu krāsas pēdas uz durvju rokturiem vai stūres riteņiem. Taču neko tamlīdzīgu viņi neatrada. Turpretī Ilokslija dzīvoklī policisti atrada divus pirkstu nospiedumus ar tās pašas krāsas paliekām.

— Un kur tad viņi tos krāsas nospiedumus atrada? — Meisons apjautājās.

— Uz telefona aparāta, kas atradās uz Hokslija rakstāmgalda, — Dreiks paskaidroja, — bet galds ir tajā pašā istabā, kur stāv seifs — pie istabas durvīm. Tu droši vien zini arī to, ka no turienes nelielas sētas durvis ved arī uz garāžu, kurā Hokslijs turēja savu mašīnu. Viņš pa tām staigājis iekšā ārā. Durvis veras uz nelielu pagalmiņu, kas atrodas starp šo un Džentriju māju. Tātad no turienes līdz Hokslija dzīvoklim nokļūt ir vienkāršāk par vienkāršu.

— Vai pirkstu nospiedumi bija pietiekami skaidri, lai policija varētu ar tiem kaut ko iesākt?

— Pilnīgi skaidri. Es domāju gan, ka Tregs ar tiem kaut ko darīs. Viņš tikai gaida īsto brīdi.

— Es iedomājos, ka viņš... — Meisons aprāvās, jo tobrīd kabineta durvis atvērās un iekšā bikli iesteidzās telefoniste.

— Es nezināju, vai drīkstu jūs traucēt, mister Meison, — viņa sacīja. —Teicu tai sievietei, ķa pie jums ir sanāksme, ka jūs apspriežat svarīgu lietu, bet viņa tikai runā savu — gribot jūs redzēt sakarā ar to lietu, ko jūs izmeklējot.

— Kas viņa tāda ir? — Meisons vaicāja.

— Viņu saucot Džentrija. Ar dāmu kopā ir jauns cilvēks, tas esot viņas dēls.

Meisons un Dreiks saskatījās.

Dreiks, atkal ielūkojies savā piezīmju grāmatiņā, nolasīja: — Esot gulējis gultā aizmidzis, kad atskanējis šāviens. Tomēr ienācis tikai minūtes piecpadsmit, pirms sākās šaušana. Esot bijis kopā ar Opālu Sanliju — to sekretāri, kura pārrakstīja Hokslija vēstules.

— Vai esi par to pārliecināts? — Meisons noprasīja.

— Uhu.

— Cik atceros, zellis neparko negribēja minēt tās meičas vārdu...

— Kā tad, — Dreiks noteica. — Aiz puiciska bmņnie-ciskuma, bet Opāla Sanlija nemaz nedomā par to klusēt. Viņa visu pateica policijai jau pašā sākumā. Džentrijam jaunākajam bez īpašas atļaujas nav brīv ņemt vecāku mašīnu. Kur nu vēl vizināt šo meiču. Tāpēc pārītis braucis ar taksometru. Puisis aizvedis meiču uz kino, pēc tam izmaksājis viņai šokolādes saldējumu ar augļiem. Abi mazliet pastaigājušies parkā. Ap pusdivpadsmitiem jaunais cilvēks pārvedis jaunkundzi mājās. Abi atvadījušies kāpnēs, atvadas ilgušas apmēram pusstundu. Tad jaunais Dženirijs ap pusnakti aizgājis. Esot devies tieši uz mājām, uzkāpis augšā un licies gulēt.

—Ja viņš aizgājis no meičas mājas ap pusnakti, tad viņam vajadzēja pārvietoties varen ātri, lai tiktu gultā ceturksni pāri divpadsmitiem, — Meisons piemetināja. — Cik tālu tad viņa dzīvo?

— Kādus divpadsmit kvartālus tālāk. Taču jaunībā tādu attālumu var veikt ari piecpadsmit minūtēs — pēc atvadīšanās no mīļotās meitenes.

— Vediet viņus iekšā! — Meisons izrīkoja. — Man ir tāda jušana, ka tam puisim kaut kas nospiež sirdi.

6. nodaļa

Meisona kabinetā pirmā ienāca misis Džentrija, bet juniors pievienojās mātei tik negribīgā gaitā, ka varēja domāt — māte viņu vilktin atvilkusi šurp.

Misis Džentrija izskatījās ļoti norūpējusies.

— Mister Meison, — viņa iesāka, — palīdziet mums! Runa ir par junioru.

Meisons pavērās jaunekļa sadrūmušajā sejā un atbildēja: — Jums nevajadzētu sūdzēt man grēkus, misis Džentrija, jo man jārūpējas par sava klienta interesēm. Tāpēc iespējams, ka es jums nekādi nevarēšu palīdzēt.

— Bet man tomēr vajag ar kādu apspriesties, un es nepazīstu nevienu citu, kam varētu prasīt padomu. Šī nasta spiež manu sirdi kopš tā brīža, kad dzirdēju, ko juniors sacīja policijai. Sākumā es uzskatīju, ka mans pienākums ir būt dēla pusē, ja jau viņš nolēmis bruņnieciski sargāt meitenes labo slavu. Pēc tam iedomājos, ka tas var būt ļoti svarīgi, jo ir iespējams, ka šī slepkavība ir saistīta ar... nē, es vairs nevaru ciest klusu!

— Kas tevi nomoka? — juniors vaicāja. — Kas tev uznācis, māt?

Māte turpināja bažīgi lūkoties uz advokāta pusi. — Vai jums nešķiet, ka es rīkojos pareizi, mister Meison?

— Turpiniet, — Meisons mudināja, — lai gan esmu jūs brīdinājis.

Tad ienmājās jaunais Džentrijs. —Jā, jā, ļautiņi mīļie, turpiniet vien, runājiet par mani visu, kas jums tīk, bet es negrasos grozīt savu nostāju un mainīt savu liecību! Gribu, lai jums par to nebūtu nekādu šaubu!

— Mister Meison, es jūs lūdzu — paskaidrojiet manam dēlam, cik svarīgi ir pateikt patiesību! — misis Džentrija iesaucās.

— Junior, — Meisons uzrunāja jauno cilvēku, — vai jums jau kādreiz gadījies melot? Kaut vai tikai tāpēc, lai izvairītos no soda?

— Nē, nav vis, — jaunais Džentrijs aizvainoti pavēstīja.

— Artūr, es pilnīgi droši zinu, ka šoreiz tu meloji. Es jau tev teicu, ka dzirdēju to šāvienu un piecēlos. Un ielūkojos tavā istabā. Gultā tevis nebiju. Un nebija ari istabā.

— Tad jau tu ielūkojies istabā pirms pusnakts. Es pusnaktī iegāju savā istabā, vai varbūt desmit vai piecpadsmit minūtes vēlāk.

— Es paskatījos pulkstenī. Bija piecas minūtes pāri pusvieniem.

— Tu būsi pārskatījusies. Varbūt bija piecas pāri pus-vienpadsmitiem, bet tev likās, ka ir par stundu vēlāks. Varbūt tu nebiji uzlikusi brilles, ko?

— Brilles es nebiju uzlikusi, —sacīja misis Džentrija,

— taču laiku saskatīju pareizi. Par to es esmu pilnīgi pārliecināta. Ari visi pārējie liecina, ka šāviens atskanēja šajā laikā.

— Ko tu gribi sacīt ar to “visi pārējie”?

— Pārējie mājas iedzīvotāji — visi.

— Ja man būtu kaut kas jāpiebilst, — juniors atcirta,

— es teiktu, ka tas misters Stīls ir blēdis. Es tādam cilvēkam neuzticētu neko un nemūžam. Paskaties, kā viņš nemitīgi ņemas apkārt krustmāmiņai Rebekai — palīdz risināt kmst-vārdu mīklas un tā tālāk. Ko viņš īsti vēlas? Viņš nav nekāds ģimenes loceklis. Tikai īrnieks — un viss! Tu zini tikpat labi kā es, ka krustmāmiņa Rebeka ir niķu un stiķu pilna — kulsta mēli no rīta līdz vakaram. Tur, kur ir viņa, neko nav iespējams paturēt noslēpumā. Viņa tūlīt visu izpļāpā!

— Junior, nav labi tā runāt par savu krustmāti!

Bet juniors sašutumā turpināja: — Es vēl vakarvakarā meklēju savu vārdnīcu, bet nevarēju to atrast. Nokāpu lejā, lai apskatītos, vai viņa nav to paņēmusi, bet viņa tur apspriežas par mani ar to tipu! Viņai nebija tiesību tā rīkoties!

—Tu esi pārāk jūtīgs, — misis Džentrija iebilcla. — Varbūt viņa nemaz nerunāja par tevi!

— Kā tad, kā tad! Es gan visu dzirdēju. Arī par to, kā tevi uztrauc mana ieķeršanās sievietē, kura par mani vecāka! Vina teica ... — juniora balss pēkšņi aizlūza. Viņš piesarka. — Visādas sasodītas muļķības!

— Misteram Meisonam neinteresē mūsu ģimenes nebūšanas, junior! Es atnācu šurp tāpēc, ka...

— Esmu pietiekami pieaudzis, lai dzīvotu atsevišķi un meklētu darbu. Man nebūt nav noteikti jāstrādā tēva veikalā. Esmu tās algas vērts, kādu tēvs man maksā, un varbūt vēl vairāk. Jo es varu pats sevi uzturēt. Es jau esmu pieaudzis vīrietis.

Misis Džentrija pievērsās advokātam. — Esmu loti norūpējusies, — vina bilda. —Juniors nebiju savā istabā, kad atskanēja šāviens. Dēls apgalvo, ka bijis gan, bet es skaidri zinu, ka tā nav. Tagad es dzirdēju, ka policija esot atradusi Hokslija dzīvokli pirkstu nospiedumus, un... jā, es gribu, lai juniors pasaka patiesību. Tas arī viss. Lai es zinātu, ko gaidīt.

—Jūs domājat tos pirkstu nospiedumus — ar krāsu? — Meisons vaicāja.

Māte pamāja.

Juniors ietiepās: — Es saku, ka biju gultā!

— Viņš bija izgājis ar to sekretāri! — misis Džentrija paskaidroja. — Ar Opālu Sanliju! Bet apzvēr, ka pusnaktī pārvedis viņu mājās! Baidos, mister Meison, ka viņš to dara, lai palīdzētu sekretārei ar... tādu kā alibi! Paklau, junior! Tu droši vien nāci augšā pa kāpnēm, kad atskanēja šāviens, vai ne? Tad tu paņēmi lukturīti un klusi devies lejā pa kāpnēm, lai apskatītos, kas notiek.

— Tu taču nupat apgalvoji, ka es nebiju savā istabā.

— Kad es tur ieskatījos, tevis tur nebija. Gulta nebija aizskarta. Taču es dzirdēju kādu lavāmies pa gaiteni un lejā pa kāpnēm.

— Es jau tev teicu, ka tu nebiji uzlikusi brilles, tāpēc pārskatījies un sajauci laiku.

— Taču visi apgalvo, ka šāviens atskanējis pusvienos.

— Phē, — juniors turpināja runāt savu, — tā kā tev uz acīm nebija briļļu un...

— Tātad tu domā, ka šāviens atskanēja vienpadsmitos trīsdesmit piecās? — misis Džentrija noprasīja.

— Hm, nezinu, es taču nebiju savā istabā! Nē, pagaidiet mirklīti... Jā, protams, tā varētu būt. Tas šāviens būs atskanējis vienpadsmitos trīsdesmit piecās.

— Artūr, tu tīšām jauc laiku! Un pūlies izdomāt, kā nodrošināt viņai alibi arī uz šo stundu?

Artūrs pielēca kājās. — Ak, liec mani mierā! — viņš iesaucās. — Tu mani nomāc! Tu vienmēr visu tā sagrozi... un mēģini visu parādīt tādā gaismā, lai izskatītos, ka es mēģinu izdabāt Opālai. Vai tu reiz nevarētu likt viņu mierā?

Misis Džentrija veltīja Meisonam izteiksmīgu skatienu.

Meisons, nepaceldams balsi, bet runādams pietiekami pavēloši, lai rastos vēlēšanās viņam paklausīt, izrīkoja:

— Sēdieties, Artūr! Es gribu ar jums aprunāties.

Artūra skatiens sastapa advokāta skatienu. Jaunais cilvēks kādu mirkli šaubījās, pēc tam nedroši apsēdās uz krēsla maliņas.

— Šī jums ir pirmā slepkavības lieta, ar kuru iznācis saskarties, — Meisons sacīja. — Es esmu saskāries ar tām simtiem reižu. Es par mis Sanliju gandrīz neko nezinu. Esmu redzējis pietiekami daudz, lai zinātu, ka jūs mēģināt viņu pasargāt. Varbūt jums tas nav ienācis prātā, bet tas ir visdrošākais līdzeklis, kā pievērst viņai uzmanību — jo vairāk mēģināsiet sagrozīt patiesību, lai viņu no tā visa pasargātu, jo vairāk nežēlīgas ziņkāres izraisīsiet.

Artūrs Džentrijs bija jūtami ieinteresēts, lai gan centās to neizrādīt. — Es nesaprotu, — jauneklis noteica.

— Jūs pūlaties vai nu kaut ko noklusēt, vai sagrozīt faktus, lai neļautu iepīt Opālu Sanliju šajā lietā, — Meisons sacīja, — un tādā kārtā ne tikai velkat viņu tajā lietā iekšā, bet parādāt visai nelāgā gaismā.

— Kādā gaismā? — Artūrs Džentrijs kareivīgi noprasīja.

— Kārtīgi jauni cilvēki slepkavības izmeklēšanā nemēdz melot kārtīgu jaunu sieviešu dēļ. Vai tagad saprotat?

— Neesmu pārliecināts.

— Jūs atstājat labu iespaidu. Cilvēki jūs uzskata par jauku jaunekli. Ļaudis var nodomāt, ka tie motīvi, kas jums liek melot, lai pasargātu šo sievieti, ir daudz nopietnāki svarīgāki, nekā tikai jaukās jaunās sievietes pievilcība.

Es negrasos ar jums strīdēties. Es negrasos jūs pārliecināt. Es jums pateicu faktus. Ja jūs gribat ievilkt Opālu Sanliju šajā lietā, ja gribat sabojāt viņas reputāciju, ja vēlaties, lai avīzes raksta par viņu kā par piedzīvojušu sievieti, kura vazā aiz deguna puiku...

Jaunais Džentrijs pielēca kājās kā cīkstonis, kurš pēc gonga dārdiena gatavojas uzbrukt pretiniekam. — Nē, neuzdrīkstieties! — viņš uzkliedza. —Jūs nedrīkstat...

Meisons pacēla roku ar delnu augšup un pamāja. Kustējās vienīgi advokāta roka, viņš pats palika nekustīgi sēžam. — Sāpīgi, ko? — viņš apvaicājās. — Sāpīgi tāpēc, ka jūs zināt — tā ir patiesība. Tātad — kas jums būtu man sakāms?

— Nekas.

— Labi, tad ejiet mājās, — Meisons atteica. — Ejiet prom. Es jau teicu, ka negrasos ar jums strīdēties un negrasos jūs pārliecināt. Es visu jau pateicu. Tā bija patiesība, un patiesība ir kā skābe, kura saēd jebkādu liekulību. Vienīgais zelts, kuru nevar sabojāt, ir tīra un nevainojama patiesība. Mani vārdi grauzīsies jūsu apziņā, līdz saēdīs melus un nonāks līdz patiesībai. Tad jums sagribēsies izsūdzēt grēkus vai nu savai mātei vai man. Un pēc tam jūsu pašsajūta uzlabosies. Tagad es esmu aizņemts. Man nav vairs laika ilgāk pļāpāt. Uz redzēšanos.

Džentrijs jaunākais pa to laiku, kamēr māte stiepa viņu uz advokāta biroju, bija sagatavojies turēties pretī līdz pēdējam, neļaujoties nekādām pierunāšanām, un likās gluži apstulbis, kad izrādījās, ka šī apņēmība viņam nenoderēs. Viņu tik piepeši sūtīja prom, ka puisis apjuka.

— Bet... es taču neko... — viņš murmināja.

— Man ļoti žēl, Džentrija jaunskungs, — Meisons noteica. — Es nevaru zaudēt laiku. Nesakiet neko vairāk, kamēr nebūsiet apdomājis visu, ko jums sacīju. Palieciet sveika, misis Džentrija. Dodiet man ziņu, ja gribēsiet mani atkal satikt.

Misis Džentrijas skatienā bija gan nemiers, gan pateicība. — Pateicos, mister Meison. Nāc, Artūr!

Artūrs kāpās atpakaļ uz durvju pusi, pēc tam pēkšņi iztaisnoja plecus, izslēja zodu un devās laukā, aizcirzdams durvis aiz sevis. Tās būtu aizkritušas ar daudz lielāku troksni, ja nebūtu apgādātas ar automātisku ierīci, kas lika tām aizvērties lēnām.

Meisons uzlūkoja Dellu Strītu un pasmīnēja. — Ir gan karstgalvīgs jauniķis.

— Kad tu to visu pateici par Opālu Sanliju, es jau domāju, ka tas jaunulis iezvels tev pa ģīmi.

— Viņš mēģināja arī pats sevi par to pārliecināt. Vina vecumā ir tāds priekšstats par vīrišķību. Reizēm, Della, man šķiet, ka mēs daudz zaudējam, kad līdz ar briedumu kļūstam apdomīgi, vairs nebūdami tik neapdomīgi un karstasinīgi, bet apsveram gan savas, gan pretinieka iespējas.

Dellas acis viņam uzsmaidīja. — Vai paklausīt pēkšņam impulsam, ko?

— Tieši tā! — viņš atbildēja.

Viņa sāka smieties. — Labi, tā ir lieliska ideja! Tāda filozofija drīzāk piedien tērzēšanai taksometrā, braucot mājās, nekā runām advokāta kabinetā. Kā ar to šifrēto ziņojumu?

— Tu man atgādini par ķiniešu ābeces tulkošanu? Labs ir, palauzīsim galvu. Vai tev ir kāda ideju par to šifru?

— Man ir vairākas idejas, varbūt to ir pārāk daudz.

— Paklau, šef, ja tas tiešām ir šifrs, vai mēs nevarētu to atšifrēt? Tur ir uzrakstīti deviņi vārdi, un es esmu tādā pārliecībā, ka ir iespējams atšifrēt jebkum ziņojumu, ja tas ir pietiekami garš.

— Domāju, ka tā ari ir, — Meisons piekrita, — tikai izskatās, ka tas nav parasts šifrs, kur burti aizstāti ar skaitļiem.

— Kāpēc ne?

— Padomāsim. Tur ir deviņi vārdi. Pieci no tiem sākas ar vienu un to pašu burtu. Šis burts katrii vārdā ir sastopams vismaz vienu reizi.

— Visbiežāk mēdz atkārtoties patskaņi, piemēram “A".

— Baidos, Della, ka tu šajā lietā neesi pamanījusi galveno.

Sekretāre pārlūkoja ar mašīnu pārrakstīto ziņojumu, kuru Meisons tai pasniedza. Pēc klusumbrīža viņa sacīja:

— Baidos, ka nesaprotu, ko tu domā.

— Tādā gadījumā paskaties vēlreiz. Patiesībā tas ir ļoti vienkārši.

— Tu gribi teikt... tev tā šķiet tāpēc, ka tur nav īso vārdiņu?

— Tik tiešām, — Meisons atbildēja. — īsākajā vārdā ir pieci burti. Garākajā seši. Tāda interesanta ziņojuma īpatnība. Deviņi vārdi. Trim no tiem ir pieci burti, sešiem — seši. Taču ir vēl kaut kas iezīmīgāks.

— Kas gan?

— Vai tad tu jau padodies? — advokāts ķircinoši apvaicājās.

Sekretāre pamāja.

— Šajā šifrā nav izmantoti pēdējie alfabēta burti, — Meisons sacīja.

Della Strita sarauca pieri, vērdamās lejup uz mašīnraksta lapiņu, pēc tam domīgi noteica: — Tā ir. Un kāda tam nozīme?

— Es tev pateikšu vēl kaut ko, — Meisons sacīja.

— Ziņojumu veido tikai pirmie divpadsmit alfabēta burti.

— Katrā vārdā ir burts “A” — vai tas ir tik svarīgi?

— Iespējams, ka nav, bet mums jāņem vērā burtu novietojums.

Sekoja klusumbrīdis, kura laikā advokāts pārlūkoja burtus. Pēc tam viņš atkal pamāja.

— Tā tukšā konservu kārba var būt joti nozīmīga, — Meisons bilda. — Turklāt dažādā nozīmē. Es tikai brīnos, kāpēc Tregs īpaši nepievērsa tai uzmanību, vai varbūt viņš to neizrādīja. Un tagad sēž mierīgi, gaidot notikumu tālāko attīstību.

— Kādus notikumus tad viņš varētu gaidīt? — Della pajautāja.

— Tajā kārbā bija ielikts paziņojums, kas paredzēts kādai personai, — Meisons paskaidroja. — Tas nozīmē, ka noziegumā ir iesaistītas divas personas. Un šis fakts nozīmē, ka tas cilvēks, kurš ievietoja kārbu plauktā, viegli var iek|ūt pagrabā. Tas nozīmē, ka persona, kurai ziņojums paredzēts, arī varētu viegli iekļūt pagrabā. Tomēr tas nozīmē, ka abi šie cilvēki nesatiekas.

— Man nav skaidrs, kāpēc tu tā domā, — Della Strīta bilda.

— Tas taču ir ļoti vienkārši, — Meisons paskaidroja. —Ja abi šie cilvēki varētu tikties un aprunāties, tad nebūtu vajadzības ķerties pie tik neparastiem pasākumiem kā ziņojuma ieskrāpēšana kārbas vākā, tās aizvākošana un novietošana pagrabā.

— Jā. Tas ir tiesa.

— Fakts, ka pastkastītes vietā tika izvēlēts pagrabs, liek domāt, ka abi šie cilvēki var viegli iekļūt pagrabā.

Della pamāja.

— Tātad, — Meisons turpināja, — stāvoklis ir šāds. Divi cilvēki var iekļūt vienā un tajā pašā vietā, tomēr šie cilvēki nesatiekas. Tā ir visai neparasta vieta — lielas, ļaužu pilnas mājas pagrabs.

— Tagad, kad tu tā visu analizē, — Della Strīta satraukti piekrita, — viss šķiet skaidrs kā diena. Viens no šiem cilvēkiem droši vien iegāja garāžā caur Hokslija īrēto garāžu, bet otrs no Džentriju mājas, jo dzīvo tajā.

— Tā ir viena no iespējām, — Meisons sacīja.

— Bet, šef, — Della Strīta iebilda, — tad jau tur būtu iespējami visvisādi sarežģījumi.

— Tas taču ir tikai pieņēmums.

— Tātad tu domā, ka ar to visu ir saistīts Džentrijs — juniors un — un Opāla?

— Šķiet, ka pierādījumi liek domāt ko citu, — Meisons noteica.

— Tādā gadījumā taču ziņojums uz kārbas vāka zaudē jebkādu jēgu... ja runājam par to slepkavību.

— Kāpēc tā? Ak tā, es sapratu. Tāpēc, ka tie abi satiekas. Vai tā?

— Tā gan.

Della Strīta pasmaidīja. — Bet ziņojums varētu būt tāds: “Es tevi mīlu, dārgā, lai notiktu kas notikdams,”— viņa ieminējās. — Mīlētāji taču mēdz tā rīkoties — tu taču zini? Vai ari nezini?

Meisons pašūpoja galvu. —Tiešām, Della? Ja tas būtu tik vienkāršs paziņojums ar nomainītiem burtiem, es ļoti brīnītos, ja atklātos, ka tam ir kāds sakars ar slepkavību. Bet tāds tas nav, un es esmu tādā pārliecībā, ka tam ir kāda īpaša nozīme. Turklāt neviens nav pamanījis kādu svarīgu un zīmīgu detaļu.

— Kāda tā ir?

— Runa ir par to cilvēku, kuram paredzēts šis sūtījums.

— Ko tu gribi sacīt?

— F.s runāju par to, ka šo paziņojumu izlasīja tikai viens cilvēks.

— Tu domā...?

— Artūru Džentriju.

— Jaunāko? Man šķiet, tu teici, ka juniors...

— Nē, es domāju vecāko. Vina tēvs bija vienīgais Džentriju mājas iedzīvotājs, kurš devās uz pagrabu. Viņš apgalvo, ka atradis kārbu un atvēris to, lai sajauktu tajā krāsu. Pēc tam viņš vāciņu aizmetis projām. Taču tu pamanīji, ka tobrīd, kad Stīls sāka interesēties par vāciņu, tad atklājās, ka šis vāciņš nav īstais. Vāks, uz kura bija ieskrāpēts paziņojums, atradās kastē, bet uz sola stāvēja pavisam cits vāciņš.

— Ak jā, šef, — Della Strīta sacīja, — ja tu tā saki, tad arī man viss sāk likties saprotams. Un izskatās velnišķīgi sarežģīti.

Meisons pagrieza mašīnraksta lapiņu pret sevi un ņēmās to pētīt. Tad pēkšņi advokāts iesmējās.

— Kas par lietu? — Della apjautājās.

— Es smejos par to šifru, — viņš paskaidroja. — Tas ir ļoti vienkāršs.

— Tu gribi teikt, ka vari to izlasīt?— Della Strīta vaicāja.

Meisons pamāja. — Tas ir pavisam vienkārši, kad tā

kārtīgi padomā.

— Ko nozīmē — kārtīgi padomā?

— Iedomājies, — Meisons turpināja, — ka ziņojumā izmantoti tikai pirmie divpadsmit alfabēta burti. Un katrā vārdā ir burts “A" vai “B”. Un vārdā ir vai nu pieci vai seši burti — tā mikla taču nav nekāda mīkla! Es prātoju, vai leitnants Tregs pa šo laiku to jau sapratis.

— Es gan nesaprotu, — Della Strīta ieminējās.

— Divpadsmit burti, — Meisons sacīja, — Dievs augstais, Della, tas taču šķiet pats par sevi saprotams — krīt acīs!

— Man nekas nešķiet saprotams, — Della Strīta iesmējās. — Un nekur nekrīt. Netieku nekādā skaidrībā.

Meisons atstūma krēslu. — Es uz piecpadsmit vai divdesmit minūtēm iziešu, Della. Padomā par to, kamēr būšu projām.

— Parasti, — Della atcirta, — es esmu ļoti miermīlīga. Un man nepiemīt slepkavošanas mānija. Taču tu iekairini manu ziņkāri un pēc tam grasies doties projām, nepasakot man, kas tanī ziņojumā teikts! Es esmu spējīga uzbrukt tev ar kādu asu ieroci, un tu netiksi tālāk par liftu!

— Es nezinu, kas ziņojumā teikts, — Meisons sacīja.

— Bet es sapratu, ka zini.

— Nē. Es teicu, ka risinājums nav sarežģīts. Dievs tēvs, Della, es šobrīd nevani tev neko vairāk pateikt. Patiesībā es visu vajadzīgo tev jau pateicu.

— Vai pēc divdesmit minūtēm tu būsi atpakaļ?

— Jā.

— Vai tad tu man pateiksi, kas ziņojumā teikts?

— Jā, drīz vien.

— Bet patiesībā tu domā, ka es pa to laiku, kamēr tu būsi projām, pati to noslēpumu uzminēšu?

— Tā vajadzētu notikt.

— Kāds tam sakars ar divpadsmit burtiem?

— Kā tad veidojas skaitlis divpadsmit? — Meisons apvaicājās.

Della sarauca pieri. — Tu domā — seši un seši?

— Ne gluži.

— Divi un divi taču ir četri, liet seši un seši — divpadsmit?

— Šoreiz nav runa par to.

— Tu gribi sacīt — vienpadsmit plus viens?

Meisons pasmaidīja. — Pamēģini iedomāties desmit plus

divi, — viņš paskaidroja, — un tu būsi uz pareizā ceļa. Ja tu joprojām neuzminēsi, tad tev nāksies izpirkt man kādu dzeramo!

Meisons paņēma no pakaramā savu cepuri, uzsmaidīja viņai un devās uz lifta pusi.

7. nodaļa

Kad Meisons atgriezās ar iegarenu saini padusē, Della Strīta sēdēja pie sava galda un kaut ko skribelēja ar zīmuli.

— Vai saprati? — viņš apjautājās.

— Uhu. Desmit plus divi bija pietiekami.

— Vai atšifrēji?

— Iespējami ir divi varianti, — Della sacīja. — Vai nu skaitļu rinda sākas ar “A” un beidzas ar “J”, vai sākas ar “C” un beidzas ar “L”.

— Tā sākas ar “C” un beidzas ar “L”, — Meisons bilda. — “A” un “B” ir īstie burti.

— Kā tu zini?

— Tāpēc, ka “A” un “B” allaž ir vārda vidū.

— Labi, es par to padomāšu, — Della noteica.

— Kas tad tur iznāk?

— Tātad, ja “C” būtu viens, tad “D” var būt divi, “E” trīs, “F" četri, “G” pieci, “H” seši, “I” septiņi, “J” astoņi, “K” deviņi, “L” — nulle, tad dabūjam 192A19 187A8 20A11 632B13 137A22 579A21 1025B2 94B16 1055B8.

— Domāju, ka tā varētu būt atslēga.

— Bet tad jau tas ir šifrs šifrā, — Della bilda. — Tomēr ziņojumu mēs vēl neesam sapratuši.

— Nē, — Meisons piekrita, atraisīdams auklu ap gareno saini, — bet es domāju, ka līdzeklis ir te.

— Kas tas ir?

— Te būs divas grāmatas, ko varam izmantot kā atslēgas — tajās ir plašs vārdu krājums, bet lappuses dalās “A” slejā un “B” slejā. Šīs grāmatas ir Bībele un vārdnīca.

— Tāpēc, ka juniors pieminēja vārdnīcu, tev šķiet ...?

— Tur vārdnīca tika bieži pieminēta, — Meisons noteica, iztīdams grāmatas no papīra. — Par Bībeli gan neviens nerunāja. Juniors netiekot klāt savai vārdnīcai, jo to nemitīgi pievācot krustmāmina Rebeka. Viņa pati apgalvo, ka vārdnīca tai vajadzīga krustvārdu mīklu risināšanai, taču varbūt tāds apgalvojums nemaz neatbilst patiesībai. Visādā ziņā tā vārdnīca gluži labi derētu šifrēšanas vajadzībām.

— Kā tu zināji, par kuru vārdnīcu ir runa?

— Man pie Džentrijiem ienāca prātā palūkoties, kas tā ir par vārdnīcu. Tā bija Vebstera vārdnīca — piektais izdevums.

— Tādā gadījumā skaitļi var norādīt lappuses. Piemēram, šifrētā ziņojuma pirmais vārds varētu būt deviņpadsmitais vārds no A slejas 192. lappusē.

— Tiešām gan. Kreisajā pusē.

— Ak, Kungs! — Della Strīta iesaucās. — Es tā uztraucos! Drebu un trīcu! Apskatīsimies, kas tur ir.

Meisons pāršķīra lappuses un pēc tam izskaitīja vārdus.

— Kas tur ir? — Della vaicāja.

— “Gaiss”, — Meisons atteica.

— “Gaiss", — Della novilka, pieri saraukusi. — Ne pēc kā neizklausās.

— Labi, pamēģināsim nākamo. Kurš tas būtu?

— Astotais vārds slejā pa kreisi — 187. lappusē. Meisons pašķirstīja lappuses un paziņoja: —Tas vārds

ir — “tīrs”. Un kas tālāk?

Dellas Strītas balsī parādījās vēl jūtamāks uzbudinājums. — Ak Dievs, šef, tur iznāk “gaiss tīrs”! Apskatīsimies! Nākamais ir vienpadsmitais vārds “A” slejā, 20. lappusē.

Meisons īsu brīdi pašķirstīja vārdnīcu, pēc tam paziņoja: — Šis vārds ir “pēc”. Kāds nākamais?

— Trīspadsmitais vārds “B” slejā, 632. lappusē.

Kad Meisons uzmeklēja šo vārdu, viņš iesvilpās.

— Kas tur ir? — sekretāre nepacietīgi vaicāja.

— “Pusnakts!” — Meisons attrauca. — Vai saprati? “Gaiss tīrs pēc pusnakts".

— Rokā ir! Tas mums ir rokā! — Della gavilēja. — Un noziegums tika pastrādāts pēc pusnakts! Viss sakrīt! Tas būs visas šīs lietas atrisinājums!

— Neesi par to tik pārliecināta, — Meisons brīdināja.

— Kāds ir nākamais vārds?

— Divdesmit otrais “A” slejā 137. lappusē.

— “Bet”, — Meisons pēc mirkļa paziņoja. — Kāds ir nākamais?

— Divdesmit pirmais vārds “A” slejā, 579. lappusē. Meisons pāršķīra lappuses. — “Nocelt”, — viņš

turpināja. — Un tālāk?

— Otrais vārds "B" slejā 1025. lappusē. Ak dieniņ, šef, pasteidzieties!

Meisons šķirstīja lappuses. Viņš atkal klusi iesvilpās.

— Kas tur ir?

— Klausule. Telefona klausule, — Meisons pavēstīja. Della Strīta uzlūkoja advokātu platām acīm. “Gaiss

tirs pēc pusnakts, bet jānocej telefona klausule”. Un policija atrada uz klausules pirkstu nospiedumus!

— Tieši tā! Un kas tālāk?

— Sešpadsmitais vārds “B” slejā, 94. lappusē.

— “Pirms”, — Meisons noteica. — Un kāds ir pēdējais vārds?

— Astotais vārds “B” slejā 1055. lappusē.

Meisons pašķirstīja lapas un izlasīja: — “Pieskaršanās”.

Mums ir izdevies izlasīt to ziņojumu, Della! “Gaiss tīrs pēc pusnakts, bet jānoceļ telefona klausule pirms pieskaršanās.”

— Pirms pieskaršanās — kam? — Della pārvaicāja. Meisons paraustīja plecus. — Ne jau telefona klausulei, es

domāju. Nav iespējams nocelt klausuli, nepieskaroties tai.

— Ko tu iesāksi, šef?

— Nav ne jausmas.

— Vai stāstīsi Tregam?

— Pagaidām nē, vēl ne.

— Vai tev šķiet, ka tas ir pierādījums pret Rebeku?

— Nezinu, — Meisons atteica. — Galu galā ziņojumu saņēmu Artūrs Džentrijs, un šķiet, ka viņš bija vienigais saņēmējs. Kārba tur tika atstāta tīšām. Tajā bija šis vēstījums. Tas cilvēks, kurš to tur atstāja, zināja par tās satuni, un ari tas, kuram vajadzēja šo ziņu saņemt, par to zināja. Tātad, ja vienigais cilvēks, kurš sadomāja kārbu atvērt, bija Artūrs Džentrijs...

— Bet viņš taču bija gultā, kad norībēja šāviens!

— Tieši tā.

Iezvanījās tas telefons, kura numuru Meisons netika atļāvis reģistrēt telefongrāmatā — šo numuru zināja tikai nedaudzi — varbūt pusducis cilvēku. Meisons nocēla klausuli un atsaucās: — Klausos!

Klausulē atskanēja Pola Dreika balss. — Ziņoju par visu, ko pēdējā laikā izdevies noskaidrot! — balss sacīja.

— L'z karstām pēdām, Perij!

— Kas jauns?

— Vai atceries, ko es teicu par pirkstu nospiedumiem uz klausules?

— Jā-

— Tregs neko vēl nesaka, taču viņš jau ir noskaidrojis, kam tie pieder.

— Kam tad?

— Artūram Džentrijam.

— Vecajam? — Meisons triumfējoši noprasīja. — Es nupat teicu Dellai, ka...

— Nē! — Dreiks viņu pārtrauca. —Jaunajam — tam, kuru šie dēvē par junioru.

Meisons sarauca pieri. — Sasodīts, Pol! Tu izsiti man pamatu no kāju apakšas tieši tad, kad es jau izlielījos sekretārei, ka esmu kaut ko sapratis! Kāda velna pēc tu tik ilgi gaidīji un paziņoji man šo ziņu tikai tagad?

— Nebēdā, — Dreiks līdzjūtīgi novilka, — ar pieņēmumiem tā gadās. Tu izdomā teoriju, bet tā pēcāk pajūk.

— Bet viss tik jauki un loģiski saderēja kopā! — Meisons nopūtās. — Ak vai, tie Džentrija jaunākā pirkstu nospiedumi tur ir diezgan neiederīgi!

— Tomēr tie ir juniora nospiedumi, šaubu nav. Paturi to prātā. Es to uzzināju no kāda reportiera, jo Tregs neko neatklāj. Tiem reportieriem ir līdzzinātāji leitnanta komandā, žurnālists šo ziņu izdibinājis tieši no daktiloskopista, viņam tikai nācās apsolīt, ka šo informāciju neatklās pirms noteiktā laika. Kā rādās, Tregs gatavo tam puikam lamatas un gaida, ka šis pats ielīdīs cilpā.

— Skaidrs, — Meisons bilda, — turpini tāpat arī tālāk,

Pol!

Viņš nolika klausuli vietā, uzlūkoja Dellu Stritu un nogrozīja galvu. — Tur kaut kas neder kopā, — advokāts noteica.

— Tur ir zēna pirkstu nospiedumi? — Della vaicāja.

Meisons pamāja.

— Tad jau tas ziņojums noteikti bija paredzēts viņam.

Meisons iebāza rokas dziļi bikšu kabatās. — Tas man

ir sods par to, ka es gribēju pāragri izlielīties, — advokāts nomurmināja.

8. nodaļa

Periju Meisonu no snaudas pamodināja spalgs telefona zvans. Viņa prāts vēl nedarbojās, jo to bija aizmiglojis miegs, taču roka automātiski nocēla klausuli. — Hallo! — viņš aizsmakušā balsi atsaucās.

Telefons atradās uz naktsgaldiņa pie advokāta gultas. Arī šis telefona numurs bija zināms tikai Dellai Strītai un Polam Dreikam, viņi to izmantoja tikai lielas nepieciešamības gadījumā.

Tas bija Pols Dreiks. — Hallo, Perij! — detektīvs sacīja.

— Atvaino, ka pamodināju tevi no miega, bet mosties naski, jo tas ir svarīgi!

— Lai notiek, — Meisons norūca, — esmu jau pamodies. Kas lēcies?

— Tu droši vien pamanīji, — Dreiks teica, — ka vakara avīze rakstīja par tavu nodarbošanos ar šo lietu un arī par to, ka tu esi lūdzis palīgā Dreika detektīvaģentūru, lai veiktu izmeklēšanu?

— Jā, — Meisons piekrita, ieslēgdams gaismu.

— Redzi, viņa lasījusi to avīzi un man piezvanīja.

— Kas tev piezvanīja?

— Tūda| paskaidrošu. Gribu pārliecināties, vai tu esi pilnīgi pamodies, pēc tam pateikšu.

— Esmu pamodies! — Meisons nepacietīgi nomurmināja. — Es tikai iededzu gaismu. Kas tev zvanīja?

— Misis Sāra Pērlina, Hokslija saimniecības vadītāja. Viņa piezvanīja uz manu biroju un teica, ka gribot runāt ar pašu misteru Meisonu, jo viņai vajagot atzīties. Viņa vēloties zināt, kur tevi var satikt. Ko lai daru?

— Gribot atzīties? — Meisons pārjautāja.

— Jā.

— Kur viņa ir?

— Gaida pie otra telefona.

— Vai tu izdibināji, no kurienes zvana? — Meisons vaicāja.

— Jā. No automāta. Pat nezinu, ko darīt. Nolēmu sazināties ar tevi un prasīt padomu. Jo, ja mēs neziņosim policijai un nemēģināsim viņu aizturēt, kamēr piebrauks dežūrmašīna, viņi mums to pieminēs. Bet, no otras puses raugoties...

— Liec viņai piezvanīt pa šo numuru, — Meisons izrīkoja. — Saki, lai runā ar mani pa to.

— Lin kā ar policiju?

— Aizmirsti to.

— Lai iet, — Dreiks atbildēja. — Es teikšu, lai viņa zvana uz tavu numuru. Paliec pie telefona, Perij, kamēr es apskatīšos, vai viņa vēl nav nolikusi klausuli.

Meisons turēja klausuli rokā, klausīdamies klusajā dūkoņā. Atkal atskanēja Dreika balss. — Kārtībā, Perij, viņa teica, ka piezvanīs tev pēc minūtēm divdesmit. Viņa nopratusi, ka esmu izdibinājis, no kurienes zvana un ziņošu policijai. Iešot uz citu automātu. Izteicās, ka ziņošana policijai neko labu nedošot, tāpēc viņa gribot runāt tikai ar tevi.

— Tātad misis Pērlina sacīja, ka zvanīšot pēc divdesmit minūtēm? — Meisons pajautāja.

— Tā bija gan.

— Skaidrs, Pol. Un ko tu tik vēlu dari savā birojā?

— Tāds liktenis, nekad nav miera, — Dreiks pažēlojās. — Tik daudz ko darīt. Jāpārlūko jaunie ziņojumi, jo es aizsūtīju savus puišus šo un to izošņāt. Nupat grasījos mest mieru.

— Cik tad ir pulkstenis?

— Ap vieniem.

— Un kā pa telefonu izklausījās tās sievietes balss, Pol?

— Man nelikās, ka viņa būtu ļoti uztraukusies. Tā bija pavisam mierīga un patīkama balss.

— Un viņa teica, ka gatavojoties atzīties?

— Tā bija. Iespējams, ka līdz arto lieta būs atrisināta. Un no policijas versijas nekas nepaliks pāri. Šāviens bija tikai viens. Divi cilvēki pazuduši. Tas nozīmē, ka pēc policijas versijas Hokslijs nogalinājis saimniecības vadītāju, noslēpis līķi un slēpjas. Vai arī — saimniecības vadītāja nogalinājusi viņu.

— Pēdējā versijā, — Meisons papildināja, — man nāk prātā, ka jābūt līdzdalībniekam. Vai viņa par to neko neminēja?

— Nē, ne vārdiņa. Tikai pateica, ka gribot runāt ar misteru Meisonu un vaļsirdigi atzīties nodarījumā. Tomēr neko vairāk viņa nepateica.

— labāk paliec uz vietas, — Meisons palūdza. — Varbūt tu vēl būsi man vajadzīgs.

— Cik ilgi?

— Kamēr piezvanīšu un pateikšu, ka vari iet projām.

— Labs ir, — Dreiks piekrita. — Man birojā ir dīvāniņš. Atlaidīšos uz tā un tad, kad tu piezvanīsi, telefoniste mani pamodinās.

— Man žēl, ka tu nedabūsi izgulēties, — Meisons atvainojās.

— Lai paliek. Esmu pieradis.

— Tad labi, — Meisons sacīja, — es tev zvanīšu.

Advokāts nolika klausuli, izstaipījās un nožāvājās,

pēc tam izkāpa no gultas, aizvēra logus, apģērbās un aizsmēķēja cigareti. Tobrīd iezvanījās telefons.

Meisons nocēla klausuli un bilda: — Te Perijs Meisons.

Viņš dzirdēja zemu sievietes balsi mierīgā apņēmībā paziņojam: — Te misis Pērlina. Viss beidzies. Esmu nolēmusi atzīties.

— Jā, misis Pērlina.

— Nemēģiniet izsekot, no kurienes es zvanu.

— Nemēģināšu.

— Ja arī mēģinātu, no tā nebūs nekāda labuma.

— Es jau sacīju, ka nemēģināšu.

— Es gribu ar jums izrunāties. Man noteikti ar jums jāizrunājas!

— Turpiniet. Jūs taču runājat ar mani, — Meisons aizrādīja.

— Ne jau tā. Es gribu aināt tur, kur mūsu saruna būtu pilnīgi konfidenciāla.

— Vai vēlaties atnākt šurp? — Meisons noprasīja.

— Nē. Jums nāksies nākt pie manis.

— Kur jūs esat?

— Vai apsolāt neziņot policijai?

— Jā.

— Vai nāksiet viens pats?

— Jā.

— Kad?

— Kad teiksiet. Ja sarunāsim, ka jūs runāsiet tikai patiesību un vaļsirdīgi uzrakstīsiet atzīšanos.

— Atnāciet uz Isthilgreidas avēniju, sešsimt ceturto numuru. Būtu labi, ja jūs nenovietotu auto tieši pretī mājai. Atstājiet to kādu puskvartālu tālāk. Neejiet iekšā pa ārdurvīm. Tās būs aizslēgtas, bet uz zvanu es neatsaukšos. Apejiet apkārt mājai no garāžas puses un pagaidiet, kamēr mājā iedegsies gaisma. Kad redzēsiet, ka gaisma iedegusies, tad ejiet iekšā pa sētas durvīm. Tās būs vaļā, es tās atstāšu neaizslēgtas. Pārliecinieties, vai jums neviens neseko, un nemēģiniet tur iejaukt policiju!

— Lai turp nokļūtu, man vajadzēs piecpadsmit vai divdesmit minūtes.

— Labi, bet atcerieties, ko es jums sacīju.

— Viss būtu ļoti jauki, misis Pērlina, bet man nav īpašas vēlēšanās skraidīt apkārt pa nakti tikai tāpēc, ka pa telefonu piezvanījusi nezināma sieviete, kura apgalvo, ka viņai ar mani kas pārrunājams.

— Vai jūs saprotat, ar ko runājat?

— Mistera Hokslija saimniecības vadītāja?

—Jā. Un es gribēju pasacīt jums patiesību. Man vajadzīgs kāds, kam varētu uzticēties.

Meisons, mēģinādams izvadīt šo sievieti skaidrākos ūdeņos, turpināja:

— Protams, tas viss ir diezgan miglaini, misis Pērlina.

Sieviete kādu brīdi šaubījās, pēc tam sacīja: — Es viņu

nošāvu. Man nebija citas izejas. Iznīcināju līķi — to neviens nekad neatradīs. Bet pēc tam sāku prātot, vai esmu pareizi rīkojusies. Jo tagad viss izskatās tā, it kā es būtu noziedzniece. Tāpēc gribu ar jums aprunāties — vai man vajadzētu atklāt visu patiesību. Es izdarīju to, ko vajadzēja darīt. Neviena tiesa mani nepārliecinās par pretējo. Tātad, ja vēlaties mani satikt, tad nāciet — vai ari es zvanīšu kādam citam advokātam.

— Es labprāt ar jums tikšos, — Meisons noteica. — Vai jūs būsiet tajā mājā Hilgreidavēnijā?

— Es jūs tur gaidīšu. Tikai spēlējiet godīgu spēli. Citādi nekad mani vairs neredzēsiet. Dariet tieši tā, kā jums piekodināju. Nenāciet iekšā, tikko atradīsiet māju. Kad nāksiet, tad nāciet pa sētas durvīm. Man jārīkojas tā, lai varu būt pārliecināta, ka jūs spēlējat godīgu spēli. Jums varbūt liekas, ka esmu pārāk piesardzīga, bet jūs visu sapratīsiet, kad pastāstīšu jums visus apstākļus.

— Lai notiek, — Meisons noteica, — es būšu. — Un nolika klausuli.

Viņš ielūkojās pulkstenī, lai pārbaudītu laiku, pēc tam pierakstīja uz papīra lapas adresi — “Hilgreidavēnijā 604”, salocīja un ielika lapiņu aploksnē, adresējot aploksni leitnantam Tregam, aizlīmēja to un nolika uz mazā galdiņa pie gultas, bet pēc tam piezvanīja uz Dreika detektīvaģentūru. Kad Pols Dreiks atsaucās, Meisons sacīja:

— Pol, es mazliet iziešu. Tas viss necik labi neizklausās. Var gadīties, ka mums ir darīšana ar bīstamu sievieti, kurai ir paranoja! Ja es tev stundas laikā nepiezvanīšu, tad dodies uz Hilgreidavēniju sešsimt četri. Lai kā, bet tiec tur iekšā. Un paķer līdzi šaujamo, ja ej iekšā. Nebūtu slikti, ja tev līdzi būtu kāds pāris kārtīgu vīru.

— Kāpēc tu negribi, lai es paaicinu pāris policistu un dodos turp kopā ar tevi, Perij?

— Neesmu pārliecināts, ka tas nāktu lietai par labu. Tā sieviete deva man visādus īpašus rīkojumus. Viņa no turienes noteikti varēs redzēt, vai esmu tos izpildījis. Nebrīnīšos, ja izrādīsies, ka viņa paslēpusies kaut kur ielas otrā pusē, lai pavērotu, ko es darīšu.

— Lubi, Perij, es došos turp tieši pēc stundas, ja tu vēl nebūsi man piezvanījis.

Meisons nolika klausuli. Viņš uzvilka vieglu lietusmēteli, uzlika cepuri, novilkdams tās malu zemu uz pieres virs pašām acīm un izgāja no sava dzīvokļa. Iedams uz garāžu, kur turēja savu mašīnu, advokāts piesardzīgi pavērās apkārt, lai gan izlikās neskatāmies atpakaļ — lai kāds nevarētu nodomāt, ka viņš baidās no sekotājiem. Meisons ieslīdēja mašīnā un apsēdās pie stūres, pēc tam iesildīja motoru, pamāja naktssargam un izbrauca ārā — tumšajā, pilnīgi tukšajā ielā.

Sekodams rīkojumiem, advokāts atstāja savu auto pie Hilgreidavēnijas piecsimtās mājas un devās augšā kalnā uz krustojuma pusi, meklēdams norādīto numuru.

Sešsimt ceturtā māja bija pirmā pa labi tūlīt aiz knis-tojuma. Tas bija tipisks dienvidu Kalifornijas nams — sakopts, vēss un ērts, tas ne ar ko neatšķīrās no citiem šī kvartāla namiem. Māja likās tumša un neapdzīvota. Taču Meisons bija ko tādu gaidījis. Ja misis Pērlina būtu nolēmusi advokātu novērot, lai pārliecinātos, ka vioš nav atvedis sev līdzi policiju, tad viņai vajadzēs mazliet laika — kad tā būs apmierinājusi ziņkāri, viņa ieies namā un iedegs gaismas. Iespējams, ka šī sieviete tīšām liks viņam gaidīt. Fakts, ka viņa bija likusi advokātam gaidīt, kamēr mājā iedegsies gaisma, bet pec tam ieiet pa sētas durvīm, lika domāt, ka šī sieviete pati grasās ieiet pa parādes durvīm, atbrīvoties no cepures un mēteļa, bet pēc tam izlikties, ka bijusi mājā visu laiku.

Meisons, turēdamies ēnā, apgāja apkārt mājai no garāžas puses un nonāca sētā. Dilstošais mēness, no kura bija atlicis vairs tikai ceturksnis, laistīja visam pāri vāru, dzeltenīgu gaismu. Ar to pietika, lai viņš varētu saskatīt taku uz sānieliņu un piebraucamo ceļu, kas beidzās pie garāžas. Advokāts uzmeklēja kupla koka ēnā tukšu kasti, apsēdās uz tās kā uz krēsla un sāka gaidīt.

Viņš turpināja gaidīt, kad mājā iedegsies gaisma. Meisona pulksteņa spīdošie rādītāji tikšķināja uz priekšu — tālāk un tālāk, skaitīdami minūtes, taču nekas nenotika. Piecpadsmit minūtes, divdesmit minūtes.

Meisons nemierīgi sakustējās. Vajadzētu sazvanīt Polu Dreiku, citādi būs nepatikšanas.

Meisons piecēlās no kastes un virzījās uz mājas pusi. Vina prātā rosījās netīkama, uztraucoša doma. Ja nu tās ir kādas viltīgi izliktas lamatas, un viņš muļķīgā kārtā ielīdis tajās, ložņādams pa svešas mājas sētu divos naktī. Tik tiešām, viņš bijis pārlieku naivs, nudien, gluži vientiesīgs. Tā notika šīs balss patīkamā tembra dēļ, turklāt Meisons tobrīd vēl nebija īsti pamodies no snaudas. Jāteic, ka viņas balsī bija saklausāma kāda modulācija, kas iedarbojās gluži vai hipnotiski un Meisonu aizkustināja.

Viņš atkal ielūkojās pulkstenī un negribīgi nolēma, ka nāksies vien zvanīt Polam Dreikam un sūtīt detektīvu gulēt. Taču iespējams, ka šī sieviete ko tādu nojautusi un tāpēc gaida, kad...

Mājā iedegās gaisma.

Meisons saskatīja gaismas kūli, kas krita no loga, kuru neaizsedza aizkars. Gaisma apspīdēja mauriņu un kārtīgi apcirptu dzīvžogu. Taču Meisons nemitējās domāt, ka tās var būt gudri izdomātas lamatas. Sievietes balss telefona klausulē bija viņu iemānījusi šīs dīvainās mājas pagalmā Sievietei vajadzēja tikai piezvanīt, uzgriežot nākamo numuru — šī nama saimniekam. Un tagad, kad saimnieks iededzis gaismu, lai atbildētu uz telefona zvanu, Meisons pa sētas durvīm lūkos iekļūt mājā. Ja viņu nošautu, noturot par laupītāju, tiesa tādu saimnieku neapšaubāmi attaisnotu.

Jā, te tomēr bija starpība. Norunāt tikšanos ar sievieti, dzirdot patīkamu balsi telefona klausulē, bija viens, bet pēc pusnakts aukstumā gaidīt dīvaina nama pagalmā — gluži kas cits.

Meisons nolēma paraustīt sētas durvis. Ja tās būs vaļā, tad viņš nolēma iet iekšā, lai notiek kas notikdams. Ja durvis būs aizslēgtas, viņš atgriezīsies mājās un nevienam neko neteiks.

Advokāts atvēra durvis un iegāja gaitenī. Viņš uz mirkli apstājās, pamanījis kāpnes, kas veda augšup. Ar kājām sataustīdams pakāpienus, viņš devās tālāk un pavēra nākamās durvis. Spalgi nočīkstēja ierūsējusi atspere. Advokāts saviebās un devās uz priekšu pa linoleju. Viņš paraustīja kādu rokturi.

Ari šīs durvis viegli atvērās.

Meisons klusi pagrūda tās. Viņš pamanīja niecīgu gaismas strēlīti — gaisma sūcās no kādas istabas pa durvju apakšu gaiteņa galā. Advokāts uzmanīgi spēra soli uz priekšu. Gaisma piepeši nodzisa, atstājot visu māju pilnīgā tumsā. Kad Meisona acis bija pieradušas pie pustumsas, viņš tomēr nespēja noteikt, kurā istabā bija degusi un pēc tam nodzisusi gaisma.

Stāvot šajā tumsā, kura tik pēkšņi bija kļuvusi par kavēkli tālākceļam, Meisons ieelpoja tās īpašās smaržas, kuras piemīt katrai mājai un parasti nāk no virtuves. Viņš gaidīja kādu norādi, kura liktu noprast, kurp tagad vajadzētu doties.

Un tad notika tieši tas, ko viņš gaidīja. Meisons saklausīja satrauktu elpu un vieglus soļus nākam pa gaiteni uz viņa pusi. Droši vien no virtuves puses, un šo virtuvi no gaiteņa atdalīja bīdāmās durvis...

Meisons dzirdēja tās noskrapstam. Durvis tika atbīdītas. Kādu mirkli advokātam bija tāda sajūta, ka tumsā kāds stāv uz šo durvju sliekšņa un ieklausās. Sekoja kluss klikšķis — durvis aizkrita. Meisons noprata, ka šis kāds tuvojas — vai nu viņam, vai steigdamies uz sētas durvju pusi.

Meisons piesardzīgi atkāpās, viņa kreisā roka taustīja sienu, meklējot slēdzi, lai iedegtu gaismu — viņaprāt, tam vajadzēja būt durvju tuvumā. Cilvēks gāja pa gaiteni pilnīgā tumsā. Meisons dzirdēja, ka tas uzgrūdās galdiņam, izbijās no saceltā trokšņa un pagriezās uz sētas durvju pusi. Tagad advokāts varēja labāk saskatīt to otro. Taču viņa kāja aizķēra kādu krēslu. Meisons dzirdēja šo kādu ātri ievelkam elpu, pēc tam sievietes balss ātri vaicāja: — Kas tur ir? Kas nāk? Runājiet vai es šaušu!

— Es nācu uz norunāto satikšanos, — Meisons sacīja.

Viņš pamanīja, ka sieviete vairs nenāk tuvāk, bet

tumsas aizsegā cenšas aizlavīties projām, aši kustoties un pūloties nesacelt troksni, tomēr bija dzirdama švīkoņa. Meisona pirksti, taustoties gar sienu, beidzot atdūrās pret slēdzi. Viņš to nospieda.

Spuldze bija virs ārdurvīm, un ar tās gaismu, kad tā iespīdēja gaitenī, pilnīgi pietika, lai viņi ieraudzītu viens otru.

Sieviete izskatījās jauna. Viņas augums likās slaiks un lokans — kā jau jaunībā. Sejas izteiksmi nevarēja saskatīt, taču Meisons redzēja uz priekšu pastiepto roku, kas šo seju aizsedza, un draudīgu metāla spīdumu otrā rokā. Tā bija pastiepta uz viņa pusi.

— Nedariet muļķības! — Meisons uzsauca. — Nolaidiet šaujamo!

Roka sašūpojās, bet nenodrebēja. — Kas jūs esat un ko te darāt?

— Esmu atnācis uz satikšanos.

— Ar ko?

— Ar sievieti, kura mani šurp uzaicināja. Vai tā neesat

jūs?

— Noteikti ne. Atkāpieties un laidiet mani garām!

— Tātad jūs šeit nedzīvojat?

Sieviete mirkli svārstījās, pēc tam sacīja: — Nē.

Meisons spēra soli sānis. Gaisma iespīdēja sievietei sejā. Advokāts ieraudzīja tumši brūnas acis, īsu un strupu deguntiņu un gaiši zeltainus matus, kuri spraucās ārā no mazās, uz vienu pusi nošķiebtās cepurītes malas. Sieviete bija gara auguma, un isie svārciņi augstu atsedza tās slaidās kājas.

— Nost no ceļa! — sieviete pavēlēja, nākdama uz priekšu ar paceltu ieroci rokā.

— Kam jums tā artilērija? — Meisons apvaicājās, apņēmies iesaistīt sievieti sarunā.

Taču viņa neatbildēja uz jautājumu, tikai lēni nāca tuvāk, joprojām mērķēdama uz Meisonu.

— Tikai nenobīstieties un nejauši nenospiediet gaili! — Meisons tālredzīgi brīdināja.

— Es zinu, ko daru!

— Tad paskatieties uz to krēslu, kas stāv tieši jums ceļā! — advokāts aizrādīja. — Jūs paklupsiet pret to, šāviens ies vaļā, un...

Viņa mazliet pagrieza galvu norādītajā virzienā, bet šajā mirklī Meisons zibenīgi pastiepa uz priekšu savas garās rokas. Vina kreisā roka saķēra sievietes labās rokas locītavu. Meisons juta, kā saspringst sievietes muskuļi. Viņa pirksti stiprāk sažņaudza sievietes roku. Kad Meisons sajuta, ka sievietes roka kļūst ļengana, viņš izņēma no tās revolveri un ieslidināja to sava lietusmēteļa kabatā.

Apjauta, ka viņa ir atbruņota, piešķīra sievietei izmisuma spēku. Viņa sāka raustīt roku, pūlēdamās atbrīvoties. Meisons turēja roku ciešā tvērienā, bet sieviete augstu pacēla labo kāju un pamatīgi iespēra viņam, mērķēdama pa saules pinumu.

Meisons sagrīļojās, taču neatlaidās, mazliet izgriežot jaunās sievietes rokas locītavu. Viņš rāva sev līdzi ari sievieti. Tā zaudēja līdzsvam un nolaida pacelto kāju, lai nepakristu. Meisons apvija kreiso roku ap jaunās sievietes vidukli, bet ar labo sagrāba viņas plecus, piespiežot tās rokas pie sāniem.

Advokāts juta, ka pretiniece atslābst. Kad viņas slaidais augums kļuva paļāvīgs, ari Meisons palaida vaļīgāk savas rokas.

— Tikai nespārdieties! — viņš piekodināja.

— Kas jūs tāds esat? — viņa noprasīja.

— Mani sauc Meisons. Esmu jurists. Vai tad jūs man nezvanījāt?

— Jūs — jūs esat Perijs Meisons?

— Jā-

Jaunā sieviete saķēra viņa roku. Šajā kustībā bija jūtams izmisums, advokāts sajuta viņas pirkstu galos baiļu trīsas — meitenei neizturēja nervi. — Kāpēc tad jūs uzreiz neteicāt? — viņa vaicāja.

— Tātad jūs man nezvanījāt? — Meisons pajautāja.

— Nē.

— Ko tad jūs te darāt?

— Es... es atnācu... kādu satikt.

— Kuru satikt?

— Tam vairs nav nozīmes. Tagad es domāju, ka tie bija slazdi. Gribu tikt no šejienes laukā. Vai mēs nevarētu atstāt šo vietu?

— Es ari atnācu uz satikšanos, — Meisons sacīja. — Kā būtu, ja mēs iepazītos? Kas jūs esat?

— Es esmu Opāla Sanlija. Tā persona, kura vakarrīt izsauca policiju.

— Un ar ko jūs gribējāt šeit satikties?

— Ar misis Pērlinu.

— Es tāpat, — Meisons pavēstīja. — Mēs varētu viņu pagaidīt kopā. Es iedomājos, ka viņa varbūt gribējusi redzēt mūs abus reizē. Šī dāma man sacīja, ka gribot atzīties.

— To viņa vairs neizdarīs, — meitene novilka.

— Kāpēc tā?

Meisons juta, ka viņa nodreb. Tā vairs nebija tikai nervozitāte vien. Tā drebēja cilvēks, kuru pārņēmušas paniskas bailes.

— Turpiniet, — Meisons mudināja. — Kur viņa ir?

Meitenes pirksti ieurbās viņa delnā. — Viņa ir... viņa ir

guļamistabā. Mirusi.

— Iesim apskatīties! — Meisons izrīkoja.

— Nē, nē! Ejiet viens pats!

— Es negrasos jūs ne uz mirkli pamest vienu. Jums jānāk lidzi!

— Es nevaru. Nevaru uz to skatīties. Es vairs nespēju tur ieiet!

Meisons apvija roku viņai ap vidu. — Iesim! — viņš pavēlēja. — Sapurinieties! Tas ir jādara. Jo ātrāk dosimies turp, jo ātrāk būsim ar to visu galā.

Meisons pavadīja šos vārdus ar vieglu grūdienu, stumdams meiteni tuvāk durvīm otrā virtuves galā. Viņš tās atvēra un uzšvirkstināja sērkociņu. Šaudīgās liesmiņas gaismā viņš pamanīja slēdzi. Un nospieda to. Istaba pielija ar tik spožu gaismu, ka apžilba acis. Mēbeles bija visparastākās, tām trūka jebkādu individualitātes iezīmju. Advokāts noprata, ka šī ir mēbelēta māja, kuru mēdz izīrēt kopā ar lēto iekārtu.

— Kur tad viņa ir? — Meisons noprasīja.

— Tur... gaiteņa galā.

Virtuvei bija divas durvis. Vienas vērās uz gaiteni, otras — uz lielo istabu. Gaitenis stiepās tālāk visas mājas garumā, paplašinādamies pie ārdurvīm. Meisons iededza gaismu priekšnamā. Pa labi atradās divas durvis, kuras laikam veda guļamistabās, bet starp tām bija vannasistaba. Meisons piesardzīgi virzījās uz priekšu.

— Kurā guļamistabā? — viņš vaicāja.

— Tajā, kas ir tieši pretī.

Meisons lēnām bīdīja meiteni uz priekšu. Viņš atvēra guļamistabas durvis, nospieda slēdzi un apstājās uz sliekšņa, aplūkodams istabas iekšieni. Opāla Sanlija atrāvās atpakaļ.

— Es nevaru! — viņa iesaucās. — Nevaru! Nespēju! Nemēģiniet mani piespiest!

— Labi, labi, — Meisons nomurmināja. — Nomierinieties!

Sieviete gulēja uz grīdas pie tualetes galdiņa — pēc visa spriežot, bija nokritusi no mikstā ķeblīša. Viņa bija ģērbusies ielas drēbēs, pat cepure bija palikusi galvā un krītot nošķiebusies uz vienu pusi. Nelaiķe gulēja uz kreisajiem sāniem, viņas kreisās rokas pirksti bija ieķērušies paklājā. Tie bija īsi, resni un raupji. Nagi — īsi apgriezti un nelakoti. Labajā rokā bija drūma izskata strups revolveris. Tas, šķiet, bija izšāvis vienu vienīgu reizi, lodei trāpot krūšu kreisajā pusē.

Meisons šķērsoja istabu, pārliecās mirušajai pāri un uzspieda rādītājpirkstu sievietes kreisās rokas locītavai.

Meitene stāvēja durvīs, vērodama notiekošo ar tādu skatienu, it kā viou plosītu divas dažādas vēlmes — kliegt un bēgt prom no šīs mājas, un palikt, lai visu redzētu.

Meisons bija pārbaudījis pulsu un piecēlās. — Tā ir, — viņš sacīja. — Mums jāziņo policijai.

— Nē, nē, nē! — jaunā sieviete iesaucās. — Jūs nedrīkstat! Nevajag!

— Kāpēc nevajag?

— Viņi... viņi taču nesapratīs! Viņi...

— Ko tad viņi varētu nesaprast?

— Kā gadījās, ka es esmu šeit.

— Un kā jums gadījās būt šeit?

— Viņa man piezvanīja un lūdza atnākt.

— Viņa piezvanīja arī man un tāpat lūdza atnākt, — Meisons piebalsoja.

— Viņa... viņa man sacīja, ka esot kaut kas tāds, par ko gribot parunāt.

— Kad viņa jums zvanīja? — Meisons apjautājās.

— Apmēram pirms stundas. Varbūt pat stunda vēl nav pagājusi.

— Un ko viņa teica?

— Lai es nākot iekšā pa parādes durvīm, ieslēdzot gaismu un gaidot, ja viņas vēl neesot.

— Vai tā sieviete nesacīja, kur atrodas un ko dara?

— Viņa kādam sekojot. Es nesapratu visu, ko viņa teica. Patiesībā tā sieviete nemaz nerunāja ar mani pati.

— Kā tad tā?

— Tā bija... Iesim prom no šejienes! Es te nevaru runāt! Nespēju...

— Vienu mirklīti! — Meisons bilda. — Vai jūs šo sievieti pazīstat?

— Es — jā, protams.

— Kas viņa ir?

— Misis Pērlina, Hokslija saimniecības vadītāja.

— Vai viņa te dzīvo?

— Nē. Viņa dzivoja tajā dzīvokli kopā ar misteru Hoksliju. Nezinu, kā viņa te nokļuva.

— Vai jūs vispār šodien viņu redzējāt?

— Es negribu šobrid par to runāt.

— Tā jums šobrīd liekas, — Meisons noteica. —Jūs runāsiet gan, jo jūs pratinās jautājumu krustugunīs. Kas īsti jums zvanīja?

— Es nezinu. Tā bija sieviete ar skaistu balsi. Viņa pateica, ka Sāra likusi nodot man ziņu. Man jāatstājot mašinu kvartālu tālāk kalnā. Jānākot atpakaļ uz šis mājas pusi un tūlīt jādodoties iekšā. Ja Sāras te nebūšot, man jāiededzot gaisma un jāgaidot, lai es jūtoties kā mājās. Tā sieviete sacīja, ka Sāra ļoti drīz atnākšot. Un piebilda, ka Sāra kādu novērojot, jo tas varot viņai kaut kā kaitēt. Tāpēc viņa pati nevarot ar mani runāt.

— Vai jums šķita, ka tie varētu būt slazdi?

— Tobrid vēl nelikās.

— Vai tā sieviete, kura ar jums runāja, teica kaut ko par policijas izsaukšanu?

— Jā. Lūdza to nedarīt.

— Un jums tas nemaz nelikās aizdomīgi — ka tās varētu būt lamatas? Citiem vārdiem sakot, vai jums nešķita dīvaini, ka jūs aicina uz šādu vietu un divos naktī liek iet svešā mājā, ieslēgt gaismu un justies kā mājās?

— Es jau jums teicu, ka tobrid nešķita vis. Vēlāk gan.

— Kad — vēlāk?

— Tad, kad es tuvojos mājai un sāku apdomāt, ko darīt tālāk. Tā sieviete sacīja, ka parādes durvis būšot vaļā. Es nolēmu paraustīt tās un pārliecināties, vai durvis tiešām ir vaļā. Ja būs vaļā — es nospriedu — tad iešu iekšā. Ja nebūs, tad nemēģināšu zvanīt vai klauvēt.

— Tātad jūs paraustījāt parādes durvis un tās bija vaļā?

—Jā. Es nācu iekšā. Man šķita, ka neviena nav mājās.

Gribēju ieiet vannasistabā...

— Ko misis Pērlina teicās jums stāstīt?

— Par to netika runāts. Tas ir, tā persona, kura ar mani runāja, neko par to nezināja. Pateica tikai to, ka Sāra likusi viņai man piezvanit un pavēstīt, ka tai esot ar mani kas pārrunājams. Sāra gribot lūgt man piedošanu.

— Lūgt jums piedošanu?

— Jā.

— Un jūs nezināt, kas šī sieviete tāda bija?

— Nē. Viņa apgalvoja, ka tai likts tikai nodot man šo ziņu, jo Sāra esot aizņemta un...

—Jā? To jūs jau stāstījāt. Bet vai šī dāma neteica, kas viņa tāda ir?

— Nē. Es iedomājos, ka tā ir kāda viesmīle no restorāna, kur Sāra ierīkojusies, lai kādu izsekotu. Jūs pats varat iedomāties — tādā vietā, kur Sāra paslēpusies aiz durvīm, lai vērotu un izsekotu. Tā sieviete ieminējās, ka Sāra piegājusi pie loga, lai redzētu, vai tas vīrietis, kuram viņa zvanījusi, vēl atrodas tuvumā.

— Vai jums ir mašīna?

— Jā. Tas ir, tā mašīna nav manējā. Es to aizņemos, kad tā man vajadzīga.

— Un jūs to atstājāt kvartālu tālāk — augšā kalnā?

— Jā-

— Bet viņa jums skaidri pateica — kvartālu tālāk un augšā kalnā? Vai tā bija?

— Tā bija.

— Tas šāviens tiešām bijis liktenīgs, — Meisons turpināja. — Viņa bijusi beigta uz vietas. No pulsa nav ne miņas. Pēc brūces novietojuma un lodes trajektorijas var spriest, ka nāve iestājusies acumirklī. Bet kas viņu varēja piespiest izdarīt pašnāvību?

— lis jau teicu, ka nezinu.

— Un kāpēc jūs negribat to visu pastāstīt policijai?

— Tāpēc... tāpēc, ka man bail nokļūt sprukās, mister Meison. Sāra vienīgā būtu varējusi apliecināt manis sacīto, ja... ja policija sāktu interesēties par dažām lietām.

— Un jūs vēlaties, lai es visu noklusēju? — Meisons ar plašu žestu norādīja uz guļamistabu ar līķi. — Tikai tāpēc, ka jums negribētos patērzēt ar policistiem?

— Nevienam taču necelsies ļaunums, ja jūs manis dēļ to izdarīsiet, — viņa sacīja. — Jūs taču lur nevarat neko mainīt!

Meisons domīgi uzlūkoja meiteni. Un pēkšņi pavaicāja: — Vai misis Pērlina bija piedzīvojusi saimniecības vadītāja? Vai varbūt agrāk viņa dzīvoja pārticīgi, pēc tam izputēja un bija spiesta uzņemties saimniecības vadītājas pienākumus?

— Nē. Viņa jau daudzus gadus strādājusi par saimniecības vadītāju. Atminos, ka redzēju ieteikuma vēstules, kad misters Hokslijs viņu nolīga.

Meisons devās uz priekšu pa gaiteni uz ēdamistabas pusi. Viņš bija iebāzis rokas kabatās, bet galvu noliecis uz priekšu. Jaunā sieviete sekoja viņam, klusi lūgdamās bez vārdiem. Piepeši Meisons pievērsās viņai. — Vai jūs saprotat, ko no manis prasāt? — viņš apvaicājās.

Meitene neko neatbildēja, tikai viņas acis žēlabaini uzlūkoja advokātu. Viņas lūpas nepakustējās.

— Jūs gribat, lai es slēpju informāciju par slepkavību, — Meisons bilda, — lai pats bāžu galvu cilpā. Un jūs runājat par to tik pašpārliecināti, it kā es gatavotos pirkt jums saldējumu vai parakstīties jūsu autogrāfu albumā.

Jaunā sieviete joprojām lūdzoši vērās viņā. Tā pacēla roku un pieskārās advokāta rokai.

— Labi, ja reiz iegāju šajā mājā, nesaucot policiju, es jau esmu ielaidies nelikumībā. Un tagad esmu sapinies ar jums. Cik dziļi jūs esat iepīta šajā lietā?

Jaunā sieviete pakratīja galvu.

— Aiziet! Runājiet!

— Es nemaz neesmu iejaukta šajā lietā!

— Jūs pati tā domājat, — Meisons sacīja. — Tātad vakarrīt policiju izsaucāt jūs, vai ne?

— Vai mums tiešām jārunā tepat?

— Kaut kas mums tiešām jāizrunā šeit.

— Te palikt taču ir bīstami!

— Iet projām ir tieši tikpat bīstami.

— Vakar es ierados darbā. Mājās neviena nebija. Misis Pērlina parasti tur bija. Gandrīz vienmēr mani gaidīja lentes ar ierakstiem.

— Ierakstiem? — Meisons pārvaicāja.

— Kā tad. Jūs taču zināt — diktofona ierakstiem.

— Jā.

— Tajā rītā ierakstu nebija. Un nebija ari misis Pērlinas.

— Un kā ar Hoksliju?

— Es viņu redzēju ļoti reti. Viņš parasti dienā gulēja. Un strādāja vēlu naktī.

— Taču jūs viņu redzējāt?

-Jā.

— Es nespēju saprast, kāpēc man nav atstāts nekāds darbs. Un nebija nekādas zīmītes. Es sāku lūkoties apkārt un pamanīju, ka mistera Hokslija istabas durvis ir vaļā. Pēc tam ieraudzīju asins traipus. Iegāju iekšā un redzēju tur seifu, bet seifa priekšā asins peļķi. Pēc tam izgāju apskatīties garāžā, kur stāvēja mašīna.

— Tā atrodas kaimiņu mājā?

—Jā. To garāžu Džentriji izīrēja misteram Hokslijam.

— Vai auto bija tur?

— Jā. Taču tas bija vienās asinīs, viss aizmugures sēdeklis notraipīts. Tiešām, mister Meison, tas ir viss, ko es zinu. Pēc tam es izsaucu policiju.

— Un kāpēc mēs nevaram to izsaukt tagad?

— Es taču nevaru izskaidrot, kāpēc te atrodos. Es daudz ko nevarēšu izskaidrot.

— Piemēram?

— Šo un to... varētu izcelties sarežģījumi — sakarā ar šeit notikušo. Vai tiešām jūs nesaprotat? Vioi domās, ka mēs ar misis Pērlinu kopā esam novākušas misteru Hoksliju.

— Kāpēc jums vajadzētu viņu novākt?

— Es nezinu. Zinu tikai to, ka viņi tā sacīs. Viss izskatās tā, it kā man būtu bijis kāds sakars ar misis Pērlinu, ka tiku ar viņu sazinājusies, bet neesmu ziņojusi policijai.

— Bet viņa taču ar jums sazinājās, vai ne?

— Jā, savā ziņā tā bija.

— Un jūs nezvanījāt policijai?

— Viņa man piekodināja, lai to nedaru.

Meisons pavērās pulkstenī, kādu mirkli šaubījās, bet pēc tam sacīja: — Ja es jūsu dēļ to izdarītu, ar ko jūs man atmaksātu?

Jaunā sieviete uzlūkoja advokātu, ne aci nepamirkšķinādama. — Un ko jūs vēlētos? — viņa vaicāja.

— Es nevēlos, lai jūs noveltu vainu uz mani, ja mūs pieķers, — Meisons teica.

— Labi.

— Vai jūs turēsiet savu solījumu?

— Jā. Tikai... tikai nepieviliet mani!

— Ko jūs gribat teikt?

—Jūs varat palaist mani vaļā un tūlīt pēc tam izsaukt policiju.

—Ja jums tā šķiet, man ir labāka ideja. Es zinu kādu moteli, kas vēl ir vaļā. Izmaksāšu jums kādu dzērienu un sviestmaizi. Jūs varēsiet mani vērot visu laiku un redzēsiet, ka es netuvošos telefonam.

Meitene sagrāba advokāta roku. — Jūs nemaz nevarat iedomāties, ko tas man nozīmē! Pilnīgi visu!

— Labi, — Meisons sacija. — Iesim.

— Vai jums nevajadzētu... nodzēst gaismu?

— Nē! — Meisons attrauca. — Atstāsim visu, kā ir.

— Bet es biju tā, kas iededza gaismas.

— Lai paliek, kā ir.

— Un kā ar durvīm? Vai tās nevajadzētu aizslēgt?

— Nē. Nevajadzētu. Atstāsim tās tāpat.

— Kāpēc?

— Iedomājieties — ja nu kaut kas atgadās! Varbūt kāds pamanījis mūsu mašīnas. Ja mūs kāds pamana, izejot no šīs mājas? Mēs pastāstītu par notikušo, bet policija atrastu durvis aizslēgtas...

— Saprotu. Paklausieties, mums taču ir divas mašīnas. Vai mēs nevarētu...?

— Kāpiet manā mašīnā, — Meisons izrīkoja. — Es aizvedīšu jūs līdz jūsu mašīnai. Jūs iekāpsiet, apgriezīsiet to un sekosiet man, pēc tam novietosiet mašīnu, izkāpsiet un kopā ar mani ieiesiet naktsklubā. Pēc tam es pavadišu jūs līdz mašīnai. Tādā kārtā es visu laiku būšu jūsu acupriekšā un jūs redzēsiet, ka es nekur nezvanīšu.

Pacēlusi acis, viņa noteica: — Man šķiet, ka jūs esat lielisks, mister Meison. Tiešām netieku gudra, kāpēc jūs manis dēl tā riskējat.

— Es arī ne, — Meisons sacīja.

9. nodaļa

— Kādā jaukā dienā, — sacīja Pols Dreiks, bažīgi lūkodamies pāri galdam uz Periju Meisonu, pie kam viņa seja bija pelēka aiz noguruma, — kad tu mani atkal iznesīsi cauri, es noraušos no āķa!

Advokāts paraustīja uzacis. — Bet, Pol, kas par lietu? — viņš noprasīja.

— Sasodīts, tu ļoti labi zini, kas tas ir, — Dreiks novilka.

— Tu gribi sacit, — Meisons satraukti apjautājās, — ka viņa bija tajā mājā?

— Skaidrs, ka bija! Guļamistabā, sabrukusi pie tualetes galdiņa! Pēc šāviena viņa bija nokritusi uz grīdas. Viņai rokā bija šaujamais.

Meisona sejas izteiksme liecināja par izbrīnu un pārsteigumu. — Pol, vai tikai tu par mani noņirgājies? Tu gribi teikt, ka līķis tiešām tur bija?

— Protams, ka tas tur bija!

— Un tā tiešām bija viņa? Tas ir — vai viņu kāds atpazina?

Dreiks pamāja.

— Tad jau viņa būs noslaktēta pēc tam, kad piezvanīja man un... Ak tētīt, Pol, viņa taču apgalvoja, ka gribot atzīties! Piezvanīja un sāka gatavoties sarunai ar mani. Viņai neizgāja no prāta pastrādātais noziegums, un nelaimīgā nolēma izdarīt pašnāvību. Vai varbūt ftir bija kāda norāde, kura (autu domāt, ka tā nav pašnāviba?

— Lodes trajektorija un līķa stāvoklis, — Dreiks noteica.

— Pastāsti man, kas tur notika, Pol.

— Es gaidīju tavu zvanu. Sākumā neko ļaunu nedomāju. Viss likās kārtībā. Kad bija pagājušas četrdesmit piecas minūtes un tu nezvanīji, es sāku uztraukties. Galu galā tu taču varēji iekrist lamatās. Tu noņemies ar lietām ne gluži pierastā veidā. Tas ir, tu allaž turies soli vai divus policijai priekšā. Tu parasti nonāc pavisam tuvu slepkavam,bet iztraucētais slepkava varētu tevi nozūmēt — lai aiztaisītu tev muti un pats tādā kārtā paglābtos no cietuma un nāvessoda. Neviens taču nemēdz zvanīt advokātam pulksten vienos naktī, izceļot viņu no gultas. Jo vairāk es par to domāju, jo mazāk tas viss man gāja pie sirds. Paaicināju dažus brašus zēnus un gaidīju, neatraujot skatienu no pulksteņa ciparnīcas. Tomēr man bija tāda priekšnojauta, ka tu nepiezvanīsi. Man gribējās tūlīt doties turp. Jutu, ka dažas sekundes var izšķirt visu, bet tu pieteici gaidīt tieši stundu, tāpēc es nolēmu paklausīt. Tici man — kad pulkstenis bija noskaitījis sešdesmito minūti, es jau biju ceļā! Mēs traucāmies uz Hilgreidavēniju kā prātā jukuši.

— Tu esi labs cilvēks, — Meisons iesaucās. — Es jau zināju, ka varu uz tevi pajauties. Un kas notika tālāk?

— Es velti netērēju laiku. Sameklēju sešsimt ceturto numuru Hilgreidavēnijā. Mēs ieraudzījām logos gaismu. Es atstāju auto pie mājas, izlēcu no tā, mēs visi trīs pieskrējām pie parādes durvīm un sākām zvanīt. Dzirdēju zvana tarkšķus mājas iekšienē, taču nekas nenotika. Es pagrūdu durvis. Tās atvērās, jo nemaz nebija aizslēgtas. Iegājām tajā mājā. Un tu jau zini, ko mēs tur atradām.

Meisons papurināja galvu. — Ko tu tur atradi, Pol?

— Tur bija priekšnams, no kura arkveida durvis veda viesistabā, ēdamistabā un virtuvē. Otrā pusē bija durvis uz kādu gaiteni. Priekšnamā dega gaisma, guļamistabas durvis bija vaļā. Es devos uz priekšu pa gaiteni, kamēr mani puiši ielūkojās viesistabā un ēdamistabā. Vari man ticēt, es turēju revolveri gatavībā, lai varētu labi ātri šaut. Tā es nokļuvu pie guļamistabas durvīm. Tās bija vaļā. Es ieskatījos iekšā un ieraudzīju uz grīdas sievietes galvu ar sirmu matu kodaļu — mali bija pajukuši pa zemi. Pamanīju, ka kreisā roka izstiepta, bet labajā ir ierocis. Uzbrēcu, lai citi puiši nāk šurp, piegāju nelaiķei klāt un pārbaudīju, vai viņa tiešām ir pagalam. Pēc tam mēs pārmeklējām māju, lūkodami atrast tevi. Es turēju savu šaujamo un mani raustīja drebuļi — mēs taču varējām tādā izskatā atrast arī tavas miesas.

Bet no tevis tur nebija ne ziņas, ne miņas, un man nācās vien meklēt telefonu un izsaukt policiju. Pirmais, ko es viņiem teicu, bija — lai atsūta patruļmašīnu un ekspertu brigādi, jo notikusi slepkavība.

— Vai tu minēji arī manu vārdu?

— Nē. Nedomāju, ka no tā būtu kāds labums. Zināju, ka viņi visu pamatīgi pārbaudīs. Turklāt tobrīd es vēl iedomājos, ka tā var būt ari pašnāvība.

— Bet tagad tu vairs tā neuzskati?

— Tagad es vairs nezinu, ko domāt. Sasodīts, man šķiet, ka tā ir slepkavība!

— Ko policisti teica?

— Gribēja zināt, kā esmu tik vēlā stundā nokļuvis tajā mājā un atradis līķi.

— Ko tu viņiem sacīji?

— Man nebija daudz laika, — Dreiks kā taisnodamies teica. — Patruļmašīna piebrauca jau pēc piecām minūtēm. Man nožēlojamā kārtā nebija laika izgudrot nekādu sakarīgu izskaidrojumu. Ja vien būtu kaut cik laika, es...

— Ko tad tu sacīji? — Meisons apvaicājās.

— Es nezināju, kas viņa tāda ir. Pirmajā brīdī varēja domāt, ka tā ir pašnāvība. Tāpēc es pateicu policistiem, ka man piezvanīja kāda sieviete, kura gribēja kaut ko paziņot, kamēr vēl nav par vēlu. Šī sieviete lika man kāpt mašīnā un labi ātri braukt uz šo adresi, jo es te atradīšot kaut ko, kas saistīts ar Hokslija slepkavību. Tas varētu mani interesēt.

Meisons pasmīnēja. — Visu nakti domādams, tu labāku atbildi neizdomātu, Pol, — viņš noteica.

Dreiks papurināja galvu. -— Tu vēl neesi pamanījis vājo vietu manā paskaidrojumā.

— Kāda tad tā būtu?

— Netiku gudrs, kā izskaidrot viņiem, kāpēc es pēc tā zvana tik ilgi vilcinājos. Man nebija ne jausmas, kad nospiests gailis, es iedomājos tikai, ka tas varēja notikt kādu laiciņu pēc tās sievietes sarunas ar tevi pa telefonu. Tādā gadījumā mediķi atklātu, ka viņa mirusi apmēram stundu pirms tam, kad es atradu līķi. Tā būtu neatbilstiba. Tāpēc pateicu policistiem, ka man bija daudz darba, kas neļāva man aiziet no biroja. Teicu sievietei, ka būšu, tiklīdz varēšu tikt, taču man vēl nācās iet uz garāžu pēc mašīnas, tamdēļ tāda aizkavēšanās. Jutu, ka labāk būs tā. Un tā ari pateicu.

— Turpini, — Meisons novilka.

— Pēc tam viņi gribēja zināt, cik ilgs laiks pagājis, kamēr es pēc tās sarunas tur nonācu. Skaidroju, ka varēja būt kāda stunda, taču manīju, ka viņi netic. Policisti teica — ja aina bijusi par tik svarīgām lietām, kā izklausoties, tad man vajadzējis tur nokļūt ātrāk.

— Un kas tālāk? — Meisons noprasīja.

— Tālāk es šiem pateicu, ka nepievērsu laikam daudz uzmanības, jo man bija tik daudz darba, ka varbūt tas laik-spridis bija garāks, bet varēja būt arī īsāks — teiksim, četrdesmit piecas minūtes vai pat pusstunda. Taču viss bija velti. Tik un tā laiki nesaskanēja.

Meisons sarauca pieri. — Tātad tu gribi teikt, — advokāts nomurmināja, — ka tā sieviete jau bija mirusi vairāk nekā...

— Viņa esot mirusi jau kopš pusnakts, — Dreiks paskaidroja. — Iespējams, ka vēl pirms tam.

— Kā viņi to noskaidroja?

— Salīdzināja istabas temperatūru un sievietes ķermeņa temperatūra, pēc tam izskaitļoja, cik ilgs laiks būtu vajadzīgs, lai tas atdzistu... tā un tamlīdzīgi, — Dreiks sacīja.

Meisons sadrūma. — Tas nevarēja notikt pusnaktī! Jo viņa pēc tam runāja ar mani pa telefonu.

— Tā domāju arī es, — Dreiks bilda. — Taču nerunāju viņiem pretī.

— Kā liekas, tad policistiem būs taisnība, Pol, — Meisons norūca.

— Kā tā?

— To sievieti tiešām nogalējuši ap pusnakti. Un tā ir slepkavība.

— Bet viņa taču runāja ar tevi un...

— Nē, — Meisons atteica. — Ar mani runāja kāda sieviete. Kāda sieviete, kurai ir ļoti skaista balss. Tonis šķita brinum patīkams un skanīgs, tomēr runa bija tāda dīvaina, it kā viņai mutē būtu olis. Tas visu izskaidro.

— Ko tas izskaidro? — Dreiks apjautājās.

— Ar mani runāja kāda sieviete. Šī sieviete sacija, ka esot misis Pērlina. Mani bija viegli apmānīt. Es nepazinu misis Pērlinu, nekad nebiju dzirdējis viņas balsi. Bet sieviete, kura zvanīja kādai citai personai, sacīja tai, ka runājot misis Pērlinas vārdā, jo misis Pērlina nevarot pati pienākt pie telefona...

— Kas ir tā otra persona? — Dreiks pavaicāja.

— Pagaidi, Pol, pagaidām atstāsim to otru personu mierā.

Detektīvs uzlūkoja Meisonu un nopūtās. Pēc tam viņš ierunājās: — Kāpēc tā persona atstājama mierā? Tad jau tā ir kaut ko savārījusi.

— Kad es aplūkoju to nelaiķi uz grīdas, — Meisons teica, — man nelikās, ka viņai varētu būt tāda balss kā tā, ko es dzirdēju pa telefonu...

— Tātad tu tur biji gan, ko?

— Protams. Un es vaicāju... tai otrajai personai... kā agrāk klājies šai saimniecības vadītājai... varbūt viņa agrāk nodarbojusies ar ko citu, pēc tam pasliktinājies viņas materiālais stāvoklis... viņai nācies kļūt par saimniecības vadītāju... Tādā gadījumā misis Pērlinai varēja būt skaista balss.

— Ko tad tā persona atbildēja?

— Atbildēja noliedzoši.

Dreiks aizdedza cigareti. —Tas nozīmē, — viņš noteica, — ka tā persona, kas bija ar tevi kopā, ļoti labi pazina misis Pērlinu. Pat zināja par viņas pagātni. Šī persona ir ieinteresēta Hokslija lietā, ja jau telefona zvans viņu aizdabūja turp. Tā varētu būt sieviete. Ļauj man uzminēt, Perij.

— Šobrīd nevajag, — Meisons attrauca.

Dreiks izņēma no mutes cigareti un nokratīja pelnus.

— Varbūt tev, Perij, tas nav ienācis prātā, bet jūs abus ar to sievieškārtas personu var apsūdzēt slepkavībā. Tu vari nok|ūt cietumā.

— Ja tā sieviete nogalināta pusnaktī? Kad es mierīgi gulēju? — Meisons noprasīja.

— To tu tā apgalvo.

— Tu taču ari to zini.

— Ja tu domā ari turpmāk nodarboties ar slepkavības lietām, — Dreiks norūca, — tev derētu apprecēties. Tad tev vismaz nakts laikā būs alibi.

— Sasodīts, par ko tu runā? — Meisons aizkaitināti pārvaicāja. — Kāda velna pēc man būtu vajadzīgs alibi?

— Kā lai zina, — Dreiks nomurmināja. — Man ir tāda nojauta, ka leitnants Tregs loti vēlas uzzināt, ar ko tu nodarbojies pagājušajā naktī.

— Tregs taču nezina, ka esmu bijis Hilgreidavēnijas tuvumā.

— Tregs, — Dreiks sacīja, — spēj uzrakt ne to vien.

Meisons atgrūdās no galda ar visu krēslu. — Tu visu

nakti neesi gulējis, Pol, tāpēc tu esi tik pesimistiski noskaņots.

Dreiks drūmi uzlūkoja advokātu. — Tu vienmēr tā izrīkojies, Perij, — viņš noteica, — gaidi, lai es piedalos tavās spēlītēs, nesakot man, par ko ir runa. Es tevi brīdinu — ja leitnants Tregs uzodīs, ka tu pagājušajā naktī esi bijis Hilgreidavēnijā un pēc tam noskaidros īsto iemeslu, kāpēc tu man stundas laikā nepiezvanīji, tev būs nepatikšanas.

— Kāds tad bija īstais iemesls, kāpēc es tev stundas laikā nepiezvanīju? — apvaicājās Meisons.

Dreiks domīgi uzlūkoja advokātu. —Ja tas ir tāds, par kādu man radušās aizdomas, tad ceni, ka man nav taisnība.

Meisons iesmējās.

— Uz priekšu! — viņš iesaucās. — Klāj vaļā!

Dreiks pacēla kreiso roku ar izstieptiem pirkstiem.

— Pirmkārt, — viņš sacīja, ar labās rokas rādītājpirkstu pieliekdams kreisās rokas īkšķi, — ja vien tu par mani neņirgājies, tas ir bijis ļoti nopietns iemesls. Tu nepiezvanīji tāpēc, ka atgadījās kaut kas neparedzēts. Otrkārt, — Dreiks turpināja un pielieca kreisās rokas rādītājpirkstu, — ir vēl kas svarīgs sakarā ar to telefona zvanu. Treškārt, — detektīvs piemetināja, pieliekdams vidējo pirkstu, — kardināli nekas nav mainījies un tu neko īpašu neesi uzzinājis, citādi neturētu šo informāciju pie sevis, bet liktu man kaut ko darīt. Ceturtkārt, — Dreiks piebilda, pieliekdams zeltnesi, — tu iepazinies ar kādu, kas daudz zina par nogalināto sievieti, bet tai nez kāpēc vajadzīga tava klusēšana. Piektkārt, — viņš bilda, pieliekdams mazo pirkstiņu, — tu esi nokļuvis tādās spaikās, ka nevēlies uzticēties pat man. Tātad — kāda ir atbilde uz visu minēto?

— Man tiešām gribētos dzirdēt, mister Vatson, ko tu uz to atbildētu?

— Opāla Sanlija, — Dreiks paziņoja.

Meisons piecēlās. — Es jau tevi brīdināju, lai tu nerunā lieku, Pol, — viņš sacīja. — Es pūlējos turēt tevi tālāk no sarežģījumiem, bet tu ņem un meties verdošā katlā.

Dreiks pasmīnēja. — Ko var darīt, ja es jau esmu apsvilis pannā, — detektīvs noteica.

10. nodaļa

Della Strīta atvēra Meisona biroja durvis, klusi dungodama kādu meldiņu. Padusē viņa nesa rīta pastu. Della pārsteigta apstājās un ieteicās: — Tā, tā, šef — vai tev tas jau kļuvis par paradumu — tik agri nākt uz darbu?

Meisons pavīpsnāja. — Nāc iekšā un apsēdies, — advokāts aicināja.

Sekretāre pagriezās, lai aizvērtu durvis uz priekšistabu. — Kas lēcies? — meitene bilda. — Vai tu biji nomodā visu nakti?

— Nē, — Meisons attrauca. — Dažas stundas pagulēju. Vairāk, nekā izdevās pagulēt Polam Dreikam.

— Kas tad ir noticis?

— Ap vieniem naktī man piezvanīja sieviete, nosaukdama sevi par Sāru Pērlinu. Teica, ka gribot atzīties, jo esot noslepkavojusi misteru Hoksliju, tāpēc lai es ierodoties Hilgreidavēnijā sešsimt četri. Ja viņas tur nebūšot, lai es pagaidot, kamēr iedegšoties gaisma, pēc tam lai atverot sētas durvis un ejot iekšā, Es drošības pēc pieteicu Polam Dreikam, lai ierodas pēc stundas, ja nebūšu piezvanījis, ka viss kāitībā.

— Kā tā sieviete tevi sameklēja? — Della apvaicājās.

— Piezvanīja Polam Dreikam, un Pols savienoja viou ar mani. Teicu Polam, lai iedod viņai manu mājas numuru.

— Un tā bija misis Pērlina, Hokslija saimniecības vadītāja?

— Sievietes balss sacīja, ka zvanot misis Pērlina. Bet es nedomāju vis, ka tā tiešām bija.

— Kāpēc ne?

— Jo man šķiet, ka misis Pērlina šajā laikā jau bija noslepkavota. Kad iegāju tajā Hilgreidavēnijas mājā, atradu viņu guļam uz grīdas ar šaujamo labajā rokā un lodi sirdi. Tā nevar būt pašnāvība.

— Vai tu ziņoji policijai?

— Ne gluži tā, — Meisons atzinās, — man uz āķa uzķērās cita zivtiņa. Tajā mājā ieklīda Opāla Sanlija, un viņas paskaidrojumi bija tikpat neticami kā manējie. Kad dzirdēju Opālu Sanliju stāstām savu versiju, es nopratu, cik nesakarīgs mans paskaidrojums liktos leitnantam Tregam.

— Ko tad tu darīji?

Meisons pasmīnēja. — Atstāju visu Pola Dreika ziņā, — viņš atbildēja. — Jo norunātā stunda jau bija pagājusi. Opāla Sanlija apsolīja sniegt liecību, ja nezvanīšu uz policiju un ļaušu viņai doties projām.

— Vai tad tā nav nozieguma slēpšana?

— Droši vien ir — ja Opāla būtu vainīga noziegumā.

— Un tad vēl neziņošana par to, ka atradi līķi!

— Es varēju atļauties būt augstsirdīgs un viņai palīdzēt, jo zināju, ka tur ieradīsies Dreiks. Tas bija tikai dažu minūšu jautājums. Daudz lielākas raizes man dara Opāla Sanlija.

— Ko tad tu ar viņu darīji?

— Ievedu bārā un pūlējos piespiest pie sienas.

— Vai tas izdevās?

Meisons pašūpoja galvu. —Tā ir varen apķērīga jauna dāma. Baidos, ka man neizdevās vinu pievārēt. Viņa sāka aizstāvēties jau tad, kad vēl nebiju paguvis pasūtīt pirmo dzērienu.

— Kā tad viņa aizstāvējās? — Della Strīta apjautājās.

— Ja tie bija kādi īpaši paņēmieni, varbūt arī man kādā reizē tādi varētu noderēt.

— Nekā īpaša. Šī metās uz sviestmaizītēm, — Meisons noteica. — Ar lielu daudzumu sviesta. Un paspēja notiesāt piecas, kamēr piedabūju viņu izdzert pirmo kokteili. Nenācās šaubīties, ka pēc tam no jaunkundzes neko daudz nevarēs izdabūt.

— Laikam tā jaunā dāma šajā ziņā ir lietpratēja, — Della Strīta piebilda.

Meisons pamāja. — Man ir viņas telefona numurs — Aktona viens viens viens viens nulle.

— Ko viņa teica par jauno Džentriju?

— Neko daudz. Jaunais Artūrs Džentrijs viņā neprātīgi iemīlējies. Tā meitene ir par viņu vecāka un uzskata šo mīlestību tikai par bērnišķīgu pieķeršanos, taču negrib sagraut puiša ilūzijas. Viņa uzskatot, ka tas ir ļoti, ļoti svarīgi, ja tik jauns cilvēks ceļot uz pjedestāla nobriedušu sievieti, uzskatot viņu par savu ideālu un esot iemīlējies pirmoreiz mūžā.

— Un viņa Džentrijam junioram tiešām ir pirmā? — Della Strīta pavaicāja. —Tā viņš esot tai sacījis, — Meisons atbildēja.

— Tas man šķiet gluži neticami.

—Jaunais cilvēks teicis, ka esot bijis ieķēries arī agrāk, taču tās neesot bijušas tādas nepārvaramas jūtas kā šajā reizē pret viņu.

— Un ši dāma iziet kopā ar puišeli un iedrošina vinu?

— Opāla teica, ka tā gluži neesot — viņa jauniķi neiedrošinot. Mēģinot būt kā vecākā māsa, tikai juniors tā neesot ar mieru — kā vina izteicās — neatsalstot. Opāla apgalvoja, ka būtu gatava sameklēt vioam kādu jaunu meiteni, kura tam vairāk piemērota un spētu novērst vina uzmanību. Visjocīgākais, Della, ir tas, ka viņa pati mīl citu, esot pamatīgi ieķērusies, bet viņai nākoties slēpt no mīļotā cilvēka visu to būšanu ar Artūru, jo tas esot neganti greizsirdīgs. Protams, viņai esot jāklusē par savu aizraušanos, jo viņa nevēloties sagraut jaunā Džentrija ilūzijas.

— Tās gan ir jaukas lietiņas, — Della Strīta novilka.

— Cik viņai gadu?

— Pēc izskata varētu dot divdesmit divus vai divdesmit trīs gadus, bet kaut kas no viņas runātā lika domāt, ka viņai ir visi divdesmit pieci.

— Un ko Opāla Sanlija teica par Hokslija dzivoklī notikušo?

— Esot atnākusi uz darbu kā parasti, ieraudzījusi asins traipus, aizskrējusi uz garāžu un konstatējusi, ka Hokslija mašīnas aizmugures sēdeklī kāds sēdējis un asiņojis. Neesot varējusi atrast ne Hoksliju, ne misis Pērlinu, tāpēc zvanījusi policijai.

— Un tas ir viss, ko viņa tev pastāstīja?

— Gandrīz viss. Es, protams, mēģināju izzināt, kas ir viņas iemīļotais. Man liekas — tieši šī cilvēka dēļ meitene tik ļoti negribēja, lai policija uzzinātu, ka viņa nakts laikā bijusi tajā mājā. Turklāt viņa turp aizbrauca mašīnā, kurn bija aizņēmusies. Es pierakstīju mašīnas numura.

— Vai tas bija viņas drauga auto?

— Nē. Dīvainā kārtā tā nav. Tas auto pieder kādai meičai, kuru sauc Etele Prentisa. Droši vien šī dāma ir tuva Opālas draudzene un vajadzības gadijumā ļauj Opālai ņemt savu mašīnu.

— Ko vēl izdevās noskaidrot?

— Šo un to. Viņa kaut ko pastāstīja par savu darbu. Tas Hokslijs bijis varen noslēpumains vīrs. Tāpat kā Kerrs, kurš dzīvo apakšējā dzīvoklī. Nē, nudien, tā gan ir viena savāda sagadīšanās. Divi noslēpumaini tipi vienā laikā uzrodas vienā mājā — jo vini tur apmetās vienā nedēļā. Turklāt pirms tam tā mājā piecus mēnešus stāvēja tukša!

— Tu domā, ka Kerram ar Hoksliju ir kāds sakars?

Meisons paraustīja plecus. — Tā var būt arī sagadīšanās, — advokāts bilda. — Vai tu pamanīji Ķerra sludinājumu laikrakstā?

— Nē. Kas tur ir?

— Par to man pateica Opāla Sanlija. Sacīja, ka pamanījusi sludinājumu tāpēc, ka tajā minēts Venstona vārds, kas lasāms uz plāksnītes pie kaimiņu durvīm. Un vēl piebilda, ka tas sludinājums tika publicēts divas reizes.

Meisons paņēma no galda rīta avīzi, atlocīja to, uzmeklēja sludinājumu lappusi un sacīja: — Paklausies vien. “Privāt-sludinājumi. Meklēju tā cilvēka meitu, kurš kopā ar kompanjonu 1921. gadā tirgoja ieročus, vadājot tos pa Jandzi upi. Sīkāku informāciju nesniedzu tāpēc, ka cem — meklētā persona ne tikai nosauks tēva vārdu un zinās manējo, lxt pastāstīs par šo kopējo pasākumu 1920. gada lx;igās un 1921. gada sākumā. Es neciešu šantāžu un katru, kurš mēģinātu ko tādu pasākt, nodošu policijai. Personai, kura tiešām izrādītos mana kompanjona meita un spētu to pierādīt, es izmaksāšu diezgan ievērojamu naudas summu, kura atbilstu viņas tēva ieguldījumam kopīgajā kasē, kura joprojām ir manās rokās. Un jāpiebilst, ka es līdz šim nezināju, ka manam partnerim ir mantinieki, tikai gluži nejauši man ausīs nonāca tāda informācija. Nemeklējiet tikšanos ar mani, bet vispirms rakstiet Rodnijam Venstonam, Istdorčesteras bulvāri 787 vai zvaniet uz Greiberu 89351.”

Meisons izlasīja sludinājumu un atstūma avīzi sāņus. Della Strīta sašķobīja lūpas. — Hm! Un tev par to pateica Opāla Sanlija?

Meisons pamāja.

— Es teiktu, ka tas ir visai dīvaini — vai tev tā nešķiet?

— Uhu. Kerrs sacīja, ka esot sācis meklējumus, taču par sludinājumu neko neminēja.

— Bet kādā sakarā par to ieminējās Opāla?

— Runājoties — nejauši.

— Ko viņa tev teica par Hoksliju?

— Neko tādu, ko es jau nebūtu zinājis. Viņa katru ritu saņēmusi vairākas diktofona lentes ar tekstiem. Hokslijs tās ierakstījis naktīs, bet pa dienu gulējis.

— Gulējis visu dienu?

— Nē. Bet mierīgi atpūties savā istabā. Piecēlies pēcpusdienā, lasījis avīzes, dzēris kafiju un ēdis grauzdiņus, reizēm vēl mazliet diktējis.

— Arī diktofonam?

—Jā. Vienīgā, kam ticis (auts ieiet Hokslija guļamistabā, bija misis Pērlina — saimniecības vadītāja. Viņa gaidījusi, kad saimnieks pamodīsies, pēc tam ienesusi Opālas pārrakstītos tekstus un iznesusi jaunkundzei lentes pārrakstīšanai. Misis Pērlina ienesusi viņam arī ēdienu, laikrakstus — un reizēm kādu laiku tur uzkavējusies, runādamās ar savu darba devēju. Tajās reizēs Opāla dzirdējusi klusinātas balsis.

— Vai Hokslijam ar saimniecības vadītāju bija tuvas attiecības? — Della Strīta noprasija.

— Opāla teica, ka viņa nezinot.

— Bet uzskata par iespējamu, ka tā varēja būt?

— Tāda iespēja noteikti bija.

Della Strīta kādu mirkli apdomāja dzirdēto. Pēc tam viņa pakratīja galvu. — Tur kaut kas nesaskan, šef, — viņa noteica.

— Kas nesaskan?

— Tajā viņas stāstā kaut kas neiet kopā. Neviena meitene visā pasaulē, strādājot pie tāda saimnieka un tādos apstākļos, nepaliktu mierā, nemēģinādama par viņu kaut ko uzzināt. Vispirms jau — censtos uzdot viņam kādus jautājumus par darbu. Pie tam šāda noslēpumainība noteikti ierosinātu viņas ziņkāri.

— Tātad tev šķiet, ka viņa man meloja? — Meisons apjautājās.

— Esmu pilnīgi pārliecināta, ka meloja.

Meisons domīgi pasmaidīja. — Vina to darīja loti pārliecinoši, — advokāts noteica.

Dellas acis iezibējās. — Kāda palaidniece!

— Labi, bet nav nekādas jēgas sēdēt šeit un gaidīt, ka notiks kas neparedzēts. Mēs pa šo laiku būtu varējuši izaicināt slepkavu.

— Jauki — bet kā tu domā to izdarīt?

— Tu varētu doties uz saimniecības preču bodi, Della. Nopērc konservu kārbu aizvākošanas ierīci. Un jaunu kārbu. Ieskrāpēsim uz vāka vēstījumu, aizvākosim kārbu, papūloties neatstāt pirkstu nospiedumus, un noliksim to Džentriju rezidences pagrabā uz plaukta.

— Un tev šķiet, ka slepkava to uzies?

— To būtu interesanti uzzināt.

— Kāds varētu būt tas vēstījums?

— Teiksim, kaut kas tāds, lai visu to lietu iekustinātu, — Meisons atbildēja. — Mēs taču negribam, lai viss stāv uz vietas. Citādi policija beigu beigās ķersies klāt mums.

Della Strīta paņēma no Meisona galda vārdnīcu.

— Izdomā to vēstījumu, es sastādīšu šifrēto ziņojumu.

— Labi, apskatīsimies, Della. Mums vajadzīgs tāds teksts, kas prasītu tūlītēju rīcību. Sacīsim, mēs atstāsim slepkavam ziņu... Kādu? Ziņojums jāsastāda no vārdnīcā atrodamajiem vārdiem. Visus vārdus mēs nevaram lietot. Un vajadzīgs teksts, kas prasītu tūlītēju rīcību. Piemēram, tā: “Advokātam kabatas portfelī pirkstu nospiedumu fotogrāfija. Iekrišana droša, pierādījumi jāiznīdna." Nē, varbūt citādi. Vārdnīcā noteikti atrodams vārds "iznīcināmi”.

Della Strīta, pieri saraukusi, kaut ko skribelēja savā piezīmju grāmatā. Viņa ierunājās: — Liksim iznīcināmi, šef. Tāds vārds tiešām vārdnīcā ir. Varētu rakstīt arī “atgūstami" vai “atdabūjami”.

— Labi, pamēģini sastādīt šifru.

— Šī doma man nepatīk.

— Kāpēc?

— Pārāk liels risks.

— Bet tā mēs pievilināsim slepkavu.

— Tieši tā. Tikai laiku un vietu izvēlēsies slepkava. Un var pagūt pirmais — izšaut un paņemt tavu kabatas portfeli.

— Tāda iespēja vienmēr pastāv, — Meisons piekrita,

— bet tam jābūt gandrīz vai pārcilvēkam, lai to paveiktu. Es taču uzmanīšos.

—Jā, es loloju gan tādu ceribu, ka tu uzmanīsies. Bet kas notiks, ja slepkava atradīs tavu kabatas portfeli, bet tur nebūs fotogrāfiju ar pirkstu nospiedumiem?

Meisons šķērsoja savu kabinetu un piegāja pie grāmatskapja. Uz tā stāvēja ļoti skaista baložkrāsas japāņu vāze ar asinssarkanām emaljas inkrustācijām. Advokāts izvilka no kabatas mutautu, noslaucīja vāzi, pēc tam vairākas reizes izvilka labās rokas pirkstus caur matiem un pielika trīs pirkstu galus pie vāzes sāna. — Aiznes to uz Pola Dreika biroju, — Meisons izrīkoja. — Lai noņem pirkstu nospiedumus un nofotografē tos. Nesaki viņam, kāpēc tie mums vajadzīgi. Es ielikšu vienu tādu fotogrāfiju savā kabatas portfeli. Ja kaut kas atgadīsies, slepkava nekļūs aizdomīgs.

— Šef, man gribētos, lai tu to nedarītu. Nav nekādas vajadzības pašam uzņemties tādu risku. Kāpēc neuzrakstīt, ka fotogrāfijas ir jūsu biroja seifā?

— Nē. Tad taču nāktos visu laiku sēdēt pie seifa. Un es nevaru savā vietā atstāt pie tā kādu citu. Šī lieta man jānokārto pašam.

— Kāpēc?

— Jo citādi tas viss kopā izskatīsies pēc slazdiem. Pūloties iedabūt slepkavu kabinetā, atstājot tur sargus — nozimē tūlīt uzvedināt to uz domām par slazdiem. Tā persona, par kurn mēs runājam, ir pārāk gudra, lai tik muļķīgi iekristu.

LX‘lla Strita pasniedzās pēc vārdnīcas. — Labi, — viņa sacīja. — Šifrēsim. Tikai es domāju, ka tev nevajadzēja to darīt, šef.

— Šī ir īstā reize, — Meisons sacīja. — Dod man vārdnīcu! Es tev palīdzēšu... “ADVOKĀTS" ir “A” slejā, 5. lappusē, septītais vārds.

Della Strita uzrakstīja šifru.

— Labāk būtu izvēlējies vārdu “detektīvs”, noveļot to visu uz detektīvu Dreiku, — viņa nomurmināja.

— Nē, — Meisons pasmīnējis noteica. — Pols jau tā nav diezcik draudzīgi noskaņots pēc tā pēdējā notikuma ar māju un līķi. Viņam varētu nepatikt, ja to nemitīgi izraudzītos par upuri. Lai gan tā ir ļoti vilinoša doma. Detektīvs šai lomai derētu ne sliktāk par advokātu.

— Varbūt tā arī darīsim? — Della dedzīgi iesaucās.

— Nē, nekādā ziņā! Sātan, atkāpies! Atgriezīsimies pie mūsu vēstījuma.

Meisons pašķīra lappuses un turpināja: — “KABATAS PORTFELIS” — “A” sleja, 61. lappuse, sestais vārds no augšas.

Della pierakstīja šifru. — Un kas tālāk?

— Es meklēju “PIRKSTU NOSPIEDUMUS”. Otrais vārds “B" slejā, 155. lappusē.

— Es nojaušu, kā to šifrēt.

— Vareni, — Meisons sacīja. — Tagad “FOTOGRĀFIJA”. 37. lappusē, septītais vārds no augšas.

Della Strita noteica: —Trīs septiņi, “A” 7. — Un, piej>eši paraudzījusies lejup uz pierakstīto, viņa sāka smieties.

— Kas ir? — Meisons apvaicājās.

— Es iedomājos leitnantu Tregu — kā viņš uzņemtu tādu paziņojumu. — Della iespurdzās: — Vai tev ir iešāvies prātā, šef, kā tas viss izskatās?

Meisons sarauca pieri un pakasīja galvu. — Necik labi tas neizskatās, — viņš sacīja. — Bet man negribētos dot Tregam pārāk daudz pieturas punktu. Viņam ātri vien ienāks prātā, kā vēstījumi atšifrējami.

— Tu taču nedomā, ka viņš visu atšifrēs, ko?

— Leitnants to varētu.

— Man vēl būtu jāapjēdz, ko tu esi nodomājis. Vai tad

cilvēks, kurš saņems ziņojumu, nenojautis to, ka tie ir slazdi?

— Nē, ja esmu visu pareizi aprēķinājis. Jo abas personas, kuras lieto šādu sazināšanās līdzekli, var iekļūt pagrabā. Nez kāpēc šie cilvēki nevar satikties, lai izrunātos. Ja tā, tad tie nevarēs apspriesties un noskaidrot savas šaubas. Citiem vārdiem sakot, tā persona, kura saņem šos ziņojumus, nevar pacelt klausuli un iesaukties: — Hallo, Bil! Es saņēmu tavu ziņu. Kas tie tev par pirkstu nospiedumiem? Tu domāji savus vai manējos? Vai varbūt...? — Meisons pēkšņi aprāvās un uzlūkoja Dellu Strītu. — Vai tu saproti, — viņš jautāja, — ko es nupat pateicu?

— Par telefonu?

— Jā.

— Un ko tad īsti?

— Kāda velna pēc kādam vajadzētu sazināties tādā sarežģītā veidā, ieskrāpējot ziņojumu uz kārbas vāka, ja varētu gluži vienkārši piezvanīt pa telefonu? Tu taču zini, Della, es jau no sākuma domāju, ka abi šie cilvēki droši vien ir tādas personas, kuras nesatiekas, tāpēc atstāj vēstījumus aizvākotās kārbās.

— Jā, un kas tad ir?

— Bet kāpēc gan tie cilvēki nevarētu viens otram piezvanīt? Tādā gadījumā tiem, nenoliedzami, draud kādas briesmas. Jo cilvēks taču var jebkur ieiet telefona būdiņā, ieme;; žetonu, uzgriezt numuru un palūgt pie aparāta vajadzīgo personu. Tādā veidā cilvēks var visu noskaidrot, pārliecinoties par to, ka nav kaut ko pārpratis. Vai ka ziņojums — kā notika pagājušajā reizē — nokļūs rokās kādam citam, kurš kārbu izmetīs atkritumos.

Della sarauca pieri. —Jā, bet kāpēc viņi nesazvanās?

— Tur jau irtas āķis. Iespējams tikai viens izskaidrojums. Tā persona netiek pie telefona.

— Kāpēc?

— Vai nu tāpēc, ka nevar piekļūt pie telefona, vai ari tāpēc, ka nevar to lietot — pat ja piekļūtu.

— Ko tu ar to domā?

— Teiksim, kurls cilvēks nevar runāt pa telefonu.

— Ak jā, protams.

— Un, — Meisons lēni turpināja, — invalīds nevar tikt pie telefona.

— Kādēļ tad invalīds nevarētu nolikt telefonu pie gultas? — Della Strīta apjautājās. — Ja cilvēks var nokāpt pagrabā un nolikt kārbu uz plaukta, tad viņš noteikti var pieiet ari pie telefona.

— Mēs zinām kādu slimnieku, kuram telefons nav novietots pie gultas, — Meisons aizrādīja. — Kerrs sacīja, ka vioš no telefona zvaniem kļūstot nervozs, tāpēc negribot, lai telefonu novieto pie viņa gultas.

— Tā varētu būt, — Della sacīja.

Meisons pērnās domīgi braucīt sev žokli. — Vai zini, tas tiešām sāk pēc kaut kā izskatīties, — vioš noteica. — Bet kādēļ Kerram vajadzētu lietot šifru, lai sazinātos ar kādu no Džentriju mājas?

— Bet viņš ir vienīgais šajā mājā, kurš netiek pie telefona, pat ja to vēlētos, — Della novilka.

Meisons saknieba lūpas. — Tā ir, tas ir fakts. Mums vajadzēs paturēt acīs misteru Elstonu A. Ķerru. Es aizvien nopietnāk sāku domāt, ka ielaušanos Hokslija dzīvoklī var būt organizējis viņš. Tas, protams, nenozīmē, ka viņš vainojams arī Hokslija slepkavībā.

— Ja nu viņš uzrīdījis Hokslijam savus gorillas un uzkūdījis izdarīt laupīšanu, vai tad šis vīrs nav atbildīgs ari par slepkavību? — Della noprasīja.

— Būtu gan, — Meisons piekrita. Viņa acīs lēkāja jautras dzirkstelites. — Tikai vienā gadījumā.

— Un kurā tad?

— Ja to visu iespējams pierādīt.

— Bet tu taču nupat minēji pierādījumus, — Della aizrādīja, — ar aukstu un negrozāmu loģiku!

— Jā, tā bija gan, bet tas nenozīmē, ka Tregs domās tāpat. Viņš varētu domāt pavisam citādi.

— Vai dieniņ! Viņš tikai izliekas par nejēgu, un tad pēkšņi būs — am, un gatavs!

Meisons nesteidzīgi piegāja pie pakaramā un nocēla no tā cepuri. — Papūlies sadabūt to kārbu un aizvākošanas mašīnu, Della. Un aiznes to vāzi uz Pola Dreika biroju. Es iešu noskūties, iztaisīt sejas masāžu, manikīru un iedzert tasi kafijas.

— Izdarīšu, — Della Strīta apsolīja, bet pēc tam piemetināja, — bet tu neļaujies apmāties no Sanlijas jaunkundzes seksuālās pievilcības, neīstās atjautības un mīlīgās caurnešanas.

— Tu mierīgi varēji sacīt — pseidovaļsirdības, — Meisons pasmīnēja. — Tā gluži labi piederas tur klāt.

— Sasodīts! — Della uzsauca. — Es jau domāju, ka mums nevajadzēja aizrauties ar to vārdnīcu!

11. nodaļa

Leitnants Tregs piezvanīja un, kad misis Džentrija atvēra durvis, nocēla cepuri.

— Atvainojiet, ka jūs traucēju, — viņš sacīja, — bet man jānoskaidro daži sīkumi.

Misis Džentrija kādu mirkli likās apjukusi, pēc tam pasmaidīja un teica: — Nāciet iekšā, leitnant.

— Vai esmu ieradies piemērotā laikā?

— Jūs mani netraucējat, bet tie citi gan staigā iekšā ārā, cepuri nenoņēmuši. Jūs vienmēr esat tik pieklājīgs, īsts džentlmenis.

— Paldies par komplimentu, — leitnants noteica un pēc mirkļa piemetināja: — Gribu jums atvainoties par tiem nevērīgajiem puišiem. Viņiem ir tik daudz darba, ka reizēm tie pārstāj cilvēkos saskatīt cilvēkus. Viņi redz cilvēkos tikai lieciniekus, aizdomās turamos un noziegumu līdzdalībniekus — ja jūs saprotat, ko es ar to domāju.

— Jā, saprotu, — misis Džentrija atteica, pavadīdama Tregu uz viesistabu.

Rcbeka pacēla galvu un uzlūkoja ienācēju ar ašu smai-diņu — tas likās bezmaz vai koķets. — Labdien, leitnant.

Tregs šķērsoja istabu un nostājās viņas priekšā.

— Kā jūs šodien jūtaties? — viņš apvaicājās.

— Lieliski, pateicos.

— Jā, jūs tiešām labi izskatāties.

— Vai ne? — misis Džentrija pajautāja. — Iedomājieties, ka slepkavību izmeklēšana viņai iet pie sirds! Viņa jūtas gluži pacilāta!

— Ak, Florensa! — Rebeka nomurmināja, — tu runā tā, it kā es būtu kāda invalīde.

— Nemels blēņas! Tikai atļauj aizrādīt, ka tu tiešām izskaties daudz labāk — man šķiet, ka nemūžam neesi tik labi jutusies. Jo tagad tev ir kaut kas, ar ko aizrauties. — Viņa pagriezās pret leitnantu Tregu un turpināja: — Rebeka bieži vien pavada pārāk daudz laika savā fotolaboratorijā un lielākoties sēž mājās. Es mēģinu pierunāt viņu iziet un pastaigāties, taču viņa neklausa.

— Bet ko tu no manis gribi? — Rebeka noprasīja. — Ko lai es daru? Mana kārta izmantot ģimenes mašīnu nekad nepienāks, pat ja es prastu braukt, bet es neprotu. Doties pastaigā? Man nav nekāda prieka nogurdināt kājas, mērojot garus gabalus pa ielas malu, kamēr garām spindz mašīnas, izplatot visādas indes un piesārņojot atmosfēru. Netieku gudra, kāpēc mašīnām ļauj braukt pa cilvēku apdzīvotiem kvartāliem, leitnant. Man šķiet, ka tās apdraud cilvēku veselību un pat dzīvību.

— Tā varētu būt, — Tregs piekrita. — Tātad nekas jauns nav noticis?

Misis Džentrija papurināja galvu.

Bet Rebeka, sākusi runāt, vairs nespēja apstāties.

— Apmēram pirms stundas, — viņa sacīja, — mūs apciemoja misters Meisons. Advokāts teica, ka nodarbojoties ar kaut kādu izmeklēšanu.

Trega smalki veidotajā sejā nodrebēja kāds muskulis — tā pēkšņi vairs nelikās zēniska.

— Skat vien, — leitnants bilda, — pats misters Meisons... Viņš jau te bijis vairākas reizes, vai ne?

— Jā, šad un tad, — Rebeka noteica.

Leitnants Tregs tagad pētīja misis Džentriju: — Es prātoju, kas Meisonu šajā lietā varētu interesēt.

— Un kas, jūsuprāt, tas varētu būt?

Tregs paraustīja plecus. — Meisons taču ir advokāts. Vina pienākumos neietilpst staigāt apkārt un iedziļināties citu noslēpumos. Nē, viņu vairāk interesē, kā glābt slepkavas no pelnītā soda. Un viņam gribas labi nopelnīt — viņš aizstāv to, kurš labāk maksā. Man gribētos uzzināt, kurš ir viņa klients šajā izmeklēšanā. Viņš taču par to neko neteica, vai ne?

— Nē... protams, ka ne, — misis Džentrija sacīja.

— Neko nevaru piebilst.

Leitnants sarauca pieri. — Dīvaini gan, misis Džentrija, — viņš ierunājās, — man tik ļoti negribas jūs sarūgtināt, bet man ar jums jārunā par visai nepatīkamām lietām.

— Kādā ziņā nepatīkamām? — viņa apjautājās.

/ — Par jūsu vecāko dēlu.

— Jā?

— Man gribas zināt, vai viņš jums vienmēr saka taisnību?

Misis Džentrija atbildēja mazliet augstprātīgi. —Juniors

ir labs zēns, — šī kundze cienīgi sacīja.

— Protams, — Tregs piekrita. — Bet es jums vaicāju, vai viņš vienmēr runā tikai patiesību?

Rebeka jau labu laiciņu nepacietīgi trinās uz sava krēsla malas, gaidot izdevību iejaukties sarunā. Viņa ieteicās: — Tev jāatzīst, Florensa, ka zēns, kopš sāka saieties...

Florensa pievērsās viņai. — Lūdzu, Rebeka! — viņa iesaucās.

Tregs bija saprotošs un nemitīgi atvainojās, tomēr neatlaidās. — Man ir |oti neērti, misis Džentrija, — viņš aizrādīja, — bet šķiet, ka jūsu svaine nupat ieninājās tieši par to, kas mani atveda šurp. — Leitnants pagriezās pret Rebeku. — Vai jūs gribējāt sacīt — kopš zēns sācis interesēties par to kaimiņa mašīnrakstītāju, viņš kļuvis noslēpumains, vai ne?

Rebeka pasmaidīja. — Noslēpumains nav īstais vārds. Bet, ja man vaicātu, es teiktu, ka tur nekas labs nevar iznākt, kad tik jauns puika skraida pakaļ daudz vecākai sievietei. Kad es biju jauna, tad gan tā negāja.

Misis Džentrija sašuta. — Rebeka, man šķiet, ka būtu labāk, ja tu liktu juniom mierā.

— Es neko nesaku par Artūru, — Rebeka nošņāca,

— bet par to mincīti gan varētu šo to pateikt. Un viņa vēl taisa tādas nevainīgas actiņas, gatavā debesmanna! Kad sveicina, — te pēkšņi Rebekas balss pilnīgi pārvērtās, viņai atdarinot Opālas Sanlijas stiepto intonāciju:

— “Labri — itiņ, mis Džentrija... un kā — ā klā — jas jū — ūsē-jiem?” Klātos daudz labāk, ja viņa liktu puiku mierā, tik vien man bija prātā, ka derētu pateikt: “Paldies, viss būtu lieliski, ja jūs nesnaikstītu savus lakotos nadziņus ap junioru un zēns varētu nodarboties ar to, ar ko jaunam zēnam jānodarbojas”.

Misis Džentrija dusmīgi ierunājās: — Rebeka, mitējies!

Tregs veltīja misis Džentrijai savu visžilbinošāko smaidu. — Piedodiet, misis Džentrija, — viņš sacīja. — Tā ir mana vaina. Es uzvedināju jūsu svaini uz tādām runām. Jūs droši vien saprotat, ka es to izdarīju ar nodomu. Misis Džentrija, vai esat pilnīgi pārliecināta, ka tajā brīdī, kad kaimiņos atskanēja šāviens, jūsu dēls gulēja savā gultā?

— Nē, — misis Džentrija lēni atbildēja. — Neesmu vis pārliecināta, ka viņš bija gultā.

— Varbūt jums ir gluži cita pārlieciba — ka gultā viņa nebija? — Tregs vaicāja, un leitnanta balss izklausījās visai uzstājīga.

— Es nezinu. Kas jums liek tā domāt? — viņa pajautāja.

— Pats neesmu skaidrībā, kāpēc jums to jautāju, — Tregs piezīmēja, joprojām smaidīdams. — Bet man šķiet, ka jūs esat ļoti rūpiga māte, kura gādā par saviem bērniem. Ja jūs izdzirdējāt šāvienu, tad noteikti vispirms steidzāties pārliecināties, vai ar bērniem viss kārtībā. Un, ja es pareizi sapratu, juniora guļamistaba atrodas netālu no jūsu guļamistabas — ejot uz kāpņu pusi, vai ne?

— Vai ir kāds ipašs iemesls, — misis Džentrija noprasīja, cieši lūkodamās leitnantam acīs, — kāpēc jūs gribat ievilkt junioru šajā lietā?

— Es nemēģinu ievilkt viņu šajā lietā, misis Džentrija, bet domāju, ka šis ir īstais brīdis jums pateikt, ka uz telefona aparāta mistera Hokslija dzīvoklī atrasti divi pirkstu nospiedumi. Un tie ir jūsu dēla.

Misis Džentrija gribēja kaut ko sacīt, taču aprāvās — viņa likās pārdomājusi.

— Tādus pirkstu nospiedumus varēja atstāt tikai cilvēks, kurš pieskāries tām durvīm, kuras nokrāsoja jūsu vīrs. Un jūsu virs beidza krāsot garāžas durvis ap pusdesmitiem — ja esmu jūs pareizi sapratis. Droši vien jūsu dēls, ja bija izgājis, pēc kāda laika atgriezās — droši vien jau bija tumšs — un nez kāpēc devās lejā uz pagrabu. Viņš nezināja, ka garāžas durvis nokrāsotas un taustīdamies devās uz to pusi. Ceru, ka jūs saprotat, ko es gribu teikt, misis Džentrija. Ja pagrabā degtu gaisma vai Artūrs zinātu, ka tēvs nokrāsojis durvis, viņš nebūtu grābstījies gar tām ar izstieptām rokām.

— Es domāju, ka jums taisnība, leitnant. Lai gan man šķita, ka dzirdēju kādu ejam pa gaiteni — apmēram tajā laikā, kad atskanēja šāviens, kas mani pamodināja.

— Jus dzirdējāt kādu ejam pa gaiteni? — Tregs pārvaicāja.

— Jā.

— Jūs piecēlāties un pierunājāt ari vīru nokāpt lejā?

— Jā, tā bija gan.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka nobijos.

— No kā?

— Iedomājos, ka tas troksnis varētu būt šāviens.

— Vai jums likās, ka tas atskanējis jūsu mājā?

— Nē — tas ir, es netiku par to prātojusi.

—Tomēr uzmodinājāt vīru un likāt viņam pārmeklēt māju?

— Jā.

Tregs dažas sekundes cieta klusu, ļaudams misis Džentrijai apdomāt nupat pārrunāto — dzirdētos jautājumus un pašas sniegtās atbildes. Pēc tam viņš tikpat gludi turpināja: — Jūsu dēls pa tumsu devās lejā uz pagrabu. Sataustīja durvis, atvēra tās un iegāja garāžā. Pēc tam viņš atvēra vēl vienas durvis un iegāja Hokslija dzīvoklī. Tumsā pieskaroties garāžas durvīm, viņš sasmērēja kreisās rokas pirkstus ar krāsu. Iegājis Hokslija dzīvoklī, viņš sāka apgaismot sev ceļu, uzvelkot sērkociņus. Jūsu vīrs ir kreilis. Dēls tomēr vairāk darbojas ar labo roku. Viņš ar labo roku izvilka sērkociņus no kabatas un uzvilka arī ar labo roku. Tādā kārtā viņš nekam nepieskārās ar kreiso roku līdz tam laikam, kad nocēla telefona klausuli. Krāsa uz viņa pirkstiem vēl bija mitra. Cik noprotams, pēc pieskaršanās garāžas durvīm bija pagājušas tikai dažas minūtes. Kad jūsu dēls nāca atpakaļ, viņš...

Rebeka pēkšņi strauji ievilka elpu, it kā gribētu kaut ko sacīt.

Tregs pievērsās viņai. — Jā? — viņš vaicāja, kad Rebeka apklusa.

— Es tikai prātoju, vai...

— Man vis nešķiet, ka leitnants Tregs interesējas par tavām nesaprātīgajām iedomām, Rebeka, — misis Džentrija iesaucās.

Tregs turpināja uzmundrinoši smaidīt. — Ko jūs iedomājāties, mis Džentrija?

— Mjā... — Rebeka ieminējās, — iespējams, ka tas nemaz nav svarīgi, bet manas laboratorijas durvis veras uz pagrabu, tās nosedz aizkars, lai iekšā nespīdētu gaisma, ja kāds atvērtu durvis.

—Jūs gribat teikt, ka aizkars un patālu no durvīm, tāpēc tad, ja atveras durvis, gaisma neiekļūst laboratorijā? — apvaicājās Tregs.

— Tieši tā.

— Jums ir ļoti jauka laboratorija, — Tregs paslavēja.

Rebeka sāka starot aiz prieka. — Tā tiešām ir

ierīkota ar lielu rūpību! Un mēs ar brāli paši to ierīkojām! Man ir lielisks palielinātājs, ar ko es varu...

— Taču jūs gribējāt man pastāstīt kaut ko par pašu laboratoriju? — Tregs iejaucās.

— Jā gan, tā ir!

— Un kas tas bija?

— Iedomājieties, — viņa iesāka, — man tur bija filmiņa — kastitē, uz laboratorijas plaukta... Tur atradās vēl viena, kuru nebiju paguvusi attīstīt... un es tobrīd gribēju ielikt jaunu filmiņu...

— Rebeka gribēja sacīt, — misis Džentrija nepacietīgi iejaucās, — ka policisti rīkojās ļoti neuzmanīgi. Viņi atrāva laboratorijas durvis un atvilka aizkaru. Tur iekļuva gaisma un izgaismoja filmas...

— Es nemaz negribēju runāt par to, — Rebeka sacīja. — Paldies tev, Florensa, bet es gluži labi spēju runāt pati!

— Ko jūs gribējāt sacīt, mis Džentrija?

— Tikai to, ka filmas varēja tikt izgaismotas ne tikai pa dienu, kad ieradās policija, bet ari pa nakti, ja kāds uzvilka sērkociņu. Es laboratorijā uz grīdas atradu izdegušu sērkociņu. Tajā brīdī es iedomājos, ka varbūt kāds no policistiem aizsmēķēja, taču tagad sāku prātot, vai kāds nav kaut ko meklējis manā laboratorijā un tāpēc uzvilcis sērkociņu. Tik daudzi cilvēki nesaprot, ka iedegt sērkociņu laboratorijā ir gluži tas pats, kas iedegt gaismu. Un postījumi var būt tikpat lieli kā tad, ja pēkšņi iededzina elektrību.

—Tas ir )oti interesanti, —Tregs bilda. — Vai jums tajā laboratorijā ir daudz filmu, mis Džentrija?

— Nē, nav nemaz tik daudz. Man nav pietiekami daudz naudas, lai tās iepirktu.

— Jā, tā nav lēta nodarbošanās, — misis Džentrija papildināja.

— Tikai nevajag man pārmest! Es par visu maksāju

pati!

— Vai jūs ņemat pasūtījumus ari no citiem?

— Reizēm, — Rebeka atbildēja.

— Tikai šad un tad, izlīdzot kaimiņiem, — misis Džentrija piemetināja.

—Ja nav daudz jāattīsta un jākopē bildes, — Rebeka paskaidroja. —Tā neko prātīgu nevar nopelnīt. Bet dažos gadījumos es kādam izpalīdzu, palielinot uzņēmumus. Kā es vēlētos, lai man būtu pietiekami daudz naudas un nenāktos raizēties par tādiem izdevumiem. Es tad varētu tik lieliski padarboties, un ja vēl pietiktu naudas, lai varētu nopirkt mazu auto un izbraukt dabā...

— Viņa strādā lieliski, — misis Džentrija paslavēja.

— Esmu bieži teikusi — ja vien Rebeka fotografētu bērnus...

— Bērnus! — Rebeka nicinoši iesaucās. — Tas taču ir tavs mūžīgais mātes komplekss. Tev prātā ir mazo mīļumiņu bildītes — dzimšanas dienās, pirmoreiz uzvelkot garās biksiņas vai jaunus uzvalciņus. Tādi uzņēmumi, ar kuriem ļautiņiem ir pilnas mājas, bet kuros nekas māksliniecisks nav saskatāms.

— Artūram un man šie uzņēmumi nozimē ļoti daudz, — misis Džentrija aizrādīja.

— Iespējams, bet tie neko nenozīmē man. Tā ir labu fotomateriālu izniekošana. Cilvēkiem ir pilni albumi ar tādiem nejēdzīgiem uzņēmumiem. — Viņa pievērsās leitnantam Tregam un iemnājās. — Man gribētos fotografēt interesantus mākoņus, koku siluetus uz debesu fona, puķes. Ja man pietiktu naudas mašīnai un jaunākiem fotomateriāliem, es varētu saņemt godalgas.

— Un ko jūs domājat ar jaunākiem fotomateriāliem? — Tregs apvaicājās.

—Jūs droši vien zināt, — Rebeka viņam paskaidroja,

— ka filmām ir lietošanas termiņš. Tās tikai zināmu laik-spridi skaitās jaunas. Ja jūs pērkat filmu, uz kārbiņas parasti ir norādīts lietošanas ilgums.

— Jūs domājat tos uzspiestos datumus, jaunkundz, kuri norāda, līdz kuram laikam filma jāattīsta?

— Protams, — Rebeka noteica.

— Taču tās var lietot arī pēc norādītā termiņa?

— Var gan. Viss atkarīgs no tā, cik rūpīgi filma glabāta, un vietas, kur tā atradusies. To droši var lietot pusgadu pēc minētā termiņa. Ja tā glabājusies vēsā, sausā vietā, tad to var lietot vēl vairākus gadus.

— Un jūs pērkat filmas un fotopapīru ar notecējušiem termiņiem? — Tregs vaicāja.

— Tā ir. Es zinu vietas, kur tās var dabūt ļoti lēti.

Tregs kādu mirkli apdomāja dzirdēto, pēc tam noprasīja: — Un kas notiek, ja filmas ir pārāk vecas?

— Tad, protams, notiek visādi brīnumi. Parasti uzņēmumi ir miglaini vai plankumaini.

— Tātad tās filmas jūsu plauktā bija vecas — tas ir, ar notecējušu lietošanas termiņu?

— Jā.

— Vai tādā gadījumā šīs filmas nevar būt izgaismotas tāpēc, ka tās ir pārāk vecas?

— Varētu būt ari tā, — Rebeka vilcinādamās teica, — taču līdz šim man nav bijušas nekādas nepatikšanas ar filmām, jo es tās pērku vienā un tai pašā vietā. Tas cilvēks parasti tirgo tikai labus fotomateriālus.

— Tomēr tās filmas bija izgaismotas?

— Ak jā, noteikti.

— Tas viss ir Joti interesanti, — Tregs sacīja. — Lai gan tam var nebūt sakara ar bēdīgajām lietām, kuras man jāpārrunā ar misis Džentriju. Viņas dēls nonācis ļoti nepatīkamā stāvoklī. Šī ir slepkavības izmeklēšana, bet viņš mēģina slēpt pēdas. Pilnīgi iespējams, ka viņš pūlas pasargāt vainīgo.

— Nezinu, kas jums liek izteikt tādus pieņēmumus, — misis Džentrija dusmīgi iesaucās. —Juniors ir tik labs zēns! Viņš...

— Iemesls, kāpēc es tā saku, ir tāds, — Tregs nelokāmi turpināja, — ka ari es uzskatu jūsu dēlu par labu zēnu. Tomēr man šķiet, ka viņš ir ļoti nepieredzējis, ļoti jauns un romantisks, tāpēc mēģina tēlot bruņinieku. Un pūlas pasargāt kādu citu šajā slepkavības izmeklēšanas lietā. Tā taču ir ļoti bīstama rīcība. Es domāju, ka jūsu dēls ir ļoti patīkams jauneklis, misis Džentrija, bet es nešaubos, ka Opāla Sanlija ir vecāka par viņu, diezgan pieredzējusi sieviete, kura zina, ko grib. Man nešķiet, ka tā būtu zēnam piemērota sabiedrība. Un tagad, kad notikusi slepkavība, es esmu tādā pārliecībā, ka tieši šī sabiedrība liek zēnam slēpt no mums kādu informāciju, tā nonākot pretrunā ar likumu.

Misis Džentrija novērsās un neskanīgi nomurmināja, pie kam viņas balss vairāk atgādināja šņukstu: — Viņš nevar būt izdarījis kaut ko sliktu!

— Man ari tā liekas, —Tregs bilda. — Bet, ja viņš neteiks patiesību, mums nāksies spert attiecīgus soļus, lai dabūtu zināt patiesību. Es jutu, ka varu runāt ar jums vaļsirdīgi, jo jūs esat ļoti rūpīga māte, ārkārtīgi pieķērusies savam dēlam.

— Redzi nu, Florensa, — Rebeka iestarpināja. — Es jau teicu, bet tu manī neklausījies! Ceru, ka leitnantā tu klausīsies gan. Ja bērns sāk kaut ko slēpt no savas paša mātes...

— Ko tad juniors ir mēģinājis slēpt? — misis Džentrija nikni noprasīja.

— Daudz ko, — Rebeka nicīgi iesprauslojās. — Puika jau šad un tad ir ar to zebieksti saticies. Tu zini tikpat labi kā es, ka abi tās tikšanās nenorunāja pa telefonu. Zēns nekad nav viņai zvanījis — vismaz ne no mājām, un tomēr abi satikās, bet dēls par to tev neko neteica. Es mēģināju tevi brīdināt un...

— Man šķiet, — misis Džentrija noskaldīja, — ka labāk būtu, ja mēs par to apspriestos, kad būsim palikušas divatā, Rebeka. Tu mūžam noklausies, kad bērni sarunā tikšanās un pēc tam viņus iztaujā. Juniors jau ir tādā vecumā, kad viņam tāda apiešanās nepatīk. Viņš vairs nav puika. Drīz būs nobriedis vīrietis.

— Un tomēr šī būtne viņu iesaistījusi slepkavības lietā, — Rebeka paštaisni turpināja, — bet es pūlos palīdzēt leitnantam Tregam, tas ari viss. Tādas lietas man nepatīk. Es tā pārdzīvoju juniora dēļ, it kā viņš būtu mans dēls. Bet, galu galā, ja jauns cilvēks sāk blandīties apkārt, un tad vēl tie pirkstu nospiedumi — viss ir skaidrāks par skaidni. Viņš pa naktīm dauzās apkārt...

— Liecies mierā! — misis Džentrija sašutusi uzkliedza.

— Tu nezini, vai viņš kur dauzās vai ne, un kas viņam naktī būtu tur darāms, ja Opāla Sanlija tajā laikā šajā dzīvoklī neuzturas?

— Kā tu zini, ka neuzturas?

— Bet viņa taču nāk uz darbu pa dienu.

— Un tomēr viņa tur grozās ari naktīs.

— Ja nu vienigi viņai ir daudz darba.

Rebeka pavīpsnāja.

Leitnants Tregs uzmanīgi sekoja šai vārdu pārmaiņai un izteiksmēm abu sieviešu sejās. Viņš mierinoši sacīja:

— Atvainojiet par to, ka jūs sarūgtināju, misis Džentrija.

Bet es esmu ieinteresēts uzzināt, kādā kārtā jūsu dēls atstāja pirkstu nospiedumus uz tā telefona.

— Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka tie viņa nospiedumi?

— Pilnīgi.

— Vai tie nevar būt atstāti... vēlāk?

Tregs paraustīja uzacis. —Jūs domājat — pēc šāviena? — leitnants vaicāja.

Misis Džentrija apdomāja dzirdēto. — Nē, tā ne. Es domāju — pirms... pirms tam, kad tēvs sāka krāsot.

— Bet es dzirdēju, ka tēvs sajauca krāsu īsi pirms krāsošanas, jo bija atnesis no veikala šķīdinātāju.

— Iespējams, ka tā, — misis Džentrija novilka.

Tobrīd no virtuves ienāca Estere. Viņa klusēdama nostājās uz sliekšņa.

— Kas noticis, Estere? — misis Džentrija apvaicājās.

— Vai jūs gribējāt, lai atnesu konservu kārbas no pagraba plauktiem?

—Jā... — Misis Džentrija uzlūkoja leitnantu Tregu un sacīja: — Ceru, ka jūs varat uz mirklīti mani atvainot, leitnant. Man nav bijis laika saimniecības darbiem un būtu jādod daži rīkojumi...

— Protams, — Tregs laipni atļāva. — Es jūs saprotu, misis Džentrija. Dariet, kas jums darāms.

Misis Džentrija uzrunāja Esteri: — Derētu pārkārtot tuvāk visas tās burkas un kārbas no trīsdesmit devītā un četrdesmitā gada — varētu pamēģināt, sakraujot tās plaukta kreisajā pusē, Estere. Kādu da|u varētu uznest augšā un salikt pieliekamajā. Mēs vispirms apēdisim tos, un pēc tam ķersimies pie citiem — svaigākiem konserviem.

—Ja jūs ejat uz pagrabu, — leitnants Tregs ieminējās,

— tad es labprāt tur apskatītos — pēc tam, kad jūs pabeigsiet.

— Protams, — misis Džentrija atjāva.

Estere atvēra pagraba durvis. Kāpnēs atskanēja viņas smagie, neveiklie, šļūcošie soli.

—Ja gribat zināt manas domas, — Rebeka bilda, — tad es domāju, ka visos tajos notikumos kaimiņmājā ir gana daudz vielas pārdomām. Vai jums nešķiet, ka tas ziņojums bija domāts kādam, kas...

— Rel^eka! — misis Džentrija apņēmīgi pārtrauca svaini.

— Leitnantu Tregu neinteresē tavas teorijas, un es nemaz neesmu noskaņota klausīties tavos miglainajos pieņēmumos par sakaru starp juniom un Opālu Sanliju. Padomā labāk par to, ka derētu atrisināt kādu krustvārdu mīklu — jūsu pulciņam droši vien norunāta kāda sanākšana.

— Florensa, — Rebeka nošņāca, — es pati varu sekmīgi tikt galā ar savām darīšanām! Man vēl ir stunda laika, bet tu visiem spēkiem lūko no manis atbrīvoties. Tā leitnantam Tregam radīsies vēl noteiktākas aizdomas par to, ka juniors kaut ko pastrādājis. Tu taču zini tikpat labi kā es, ka vēstījums kārbā var būt rakstīts, lai tie abi norunātu tikšanos. Jo pa telefonu viņi nekad nav to atļāvušies. Es gan teiktu — pēc Opālas uzvedības var domāt, ka viņa nav brīva, lai gan neesmu par to pārliecināta. Ja viņa ir precēta sieva, tad varētu...

No pagraba atskanēja Esteres balss. Tā bezkaislīgi pavēstīja: — Misis Džentrija, te ir vēl viena!

Misis Džentrija tuvojās pagraba durvīm, vērdamās atpakaļ pār plecu, jo apzinājās, ka leitnants un Rebeka paliek vieni. Iespējams, ka leitnants Tregs tieši to vēlējās. Ko vēlējās Rebeka, par to nenācās šaubīties.

— Kas tur ir, Estere? — misis Džentrija uzsauca.

— Vēl viena!

— Vēl — kas?

— Uz plaukta ir vēl viena tukša kārba! — kalpotāja paziņoja.

Misis Džentrija pagriezās atpakaļ — turp, kur leitnants Tregs pievilka savu krēslu tuvāk Rebekas krēslam, lai varētu klusām patērzēt.

Tregs pavērās uz viņas pusi.

— Estere teica, ka pagrabā uz plaukta esot vēl viena tāda pati tukša kārba, leitnant.

Tregs kā lode uzšāvās no krēsla un sasniedza pagraba durvis — viņš skrēja lieliem, naskiem soļiem, pastūma nost no ceļa misis Džentriju un, lēkdams pa diviem pakāpieniem uzreiz, nozuda pagrabā.

— Kur tā ir? — Tregs uzrunāja Esteri.

— Tepat, es...

— Dievs Kungs, neaiztieciet to ar rokām!—Tregs uzsauca.

Tukšā kārba noskanēja pret cementa grīdu, izkritusi

Esterei no rokām.

— Es neteicu, lai jūs metat to projām.

—Jūs teicāt, lai es to neaiztieku, — Estere nesatraucami atbildēja.

Tregs uzmanīgi pacēla kārbu, turēdams to aiz maliņām. Viņš nolika to uz skrūvsola un izņēma no kabatas mazu ādas maisiņu, kas bija aizvilkts ar rāvējslēdzēju. Tas nebija lielāks par parastu briļļu ietvaru.

Abas sievietes, noskrējušas pa pagraba kāpnēm viņam pakaļ, klusēdamas skatījās, kā leitnants atvelk rāvējslēdzēju, izņem no maisiņa kamieļspalvu otiņu un trīs mazas kārbiņas. Izvēlējies vienu, viņš noņēma tai vāciņu. Kārbiņā bija smalks pulveris. Ar kamieļsaru otiņu leitnants vienmērīgi uzklāja pulveri uz konservu kārbas sieniņām.

Tregs uzmanīgi izpētīja pirkstu nospiedumus, kuri parādījās uz tām.

— Parādiet rokas! — leitnants pavēlēja Esterei. Kad viņa bija pastiepusi rokas uz priekšu, Tregs atvēra otm mazo kārbiņu. Tajā bija melna krāsa, ar kuru viņš nosmērēja kalpotājas pirkstgalus. Leitnants uzspieda Esteres pirkstu galus uz savas piezīmju grāmatiņas lapas.

— Kas par ziepēm? — Estere drūmi noprasīja. — Es neko neesmu izdarījusi.

Nē, leitnantam Tregam nebija nekā kopīga ar ciet-paurīgajiem un uzpūtīgajiem detektīviem, kuri strādāja slepkavību izmeklēšanas brigādē. Viņš vienmēr bija ļoti pieklājīgs. Un, jo tuvāk mērķim viņu noveda pēdas, jo laipnāks viņš kļuva. — Man ļoti žēl, — leitnants sacīja, mierinoši smaidīdams. — Ceru, ka jūs sapratīsiet. Es gribu atrast tā cilvēka pirkstu nospiedumus, kurš nolika to kārbu te uz plaukta. Lai to izdarītu, man jāzina, kuri ir jūsu pirkstu nospiedumi.

Misis Džentrija zināja, ka Estere nesaprot, kāda nozīme ir pirkstu nospiedumiem, tāpēc lūkoja paskaidrot:

— Leitnants tikai grib zināt, kuri pirkstu nospiedumi tur atstāti tagad, bet kuri agrāk, Estere, lai tie nesajuktu.

Taču Tregs neko negrasījās sajaukt. Viņš tos pārbaudīja — citu pēc cita — salīdzinot ar lupas palīdzību un nopētot arī tos, kurus uz papīra bija atstājuši Esteres pirksti. Šajā laikā leitnants uzmanījās, lai neatstātu uz kārbas sienām arī savus pirkstu nospiedumus.

— Kur tad tā kārba bija? — Rebeka noprasīja.

Kā šķita, leitnants Tregs neturēja par vajadzīgu uz šo jautājumu atbildēt. Rebeka pievērsās Esterei. — Kur tā stāvēja, Estere? — viņa apjautājās.

Estere mēmi norādīja uz plaukta pusi. — Tieši tajā pašā vietā, kur bija tā pirmā kārba!

Misis Džentrija pamāja.

— Tajā kārbā vāciņa iekšpusē bija kaut kas rakstīts. To atklāja misters Meisons, — Rebeka ieminējās.

— Lūk, ko es palaidu garām! — Tregs smiedamies noteica. — Nekad nevajag apšaubīt mistera Perija Meisona spējas kaut ko atklāt. Šim cilvēkam ir ļoti ass prāts, viņš ir ļoti veikls advokāts. Vai jums te ir kārbu atvēršanas ierīce, misis Džentrija?

— Jā. Bet kā ar pirkstu nospiedumiem?

Leitnants pakratīja galvu. — Es tur atradu tikai tādus,

ko atstājusi Estere. Lai kurš to tur nolicis, šis cilvēks būs parūpējies par piesardzības pasākumiem un savus pirkstu nospiedumus noslaucījis.

— Kā, bet neviens taču nevarēja kārbu tur nolikt, neatstājot nekādus nospiedumus! — Rebeka iesaucās.

— Nē, jaunkundz, ja viņš nav īpaši pacenties tos neatstāt, — Tregs sacīja.

Misis Džentrija parādīja viņam, kur atrodas kārbu atvēršanas ierīce. Leitnants Tregs iestūma kārbu turētājā, sākdams ritināt aso, zobaino riteni apkārt vāciņam, pilnīgi nogriežot to nost. Pēc tam leitnants izkratīja no kārbas apa|o skārda ripuli.

Estere ar drūmu seju turējās nomaļus, bet misis Džentrija un Rebeka pievirzījās tuvāk, lai palūkotos leitnantam pār plecu, kad Tregs pacēla skārda gabaliņu tā, lai uz to kristu gaisma un būtu iespējams vāciņa iekšpusi tuvāk aplūkot.

— Lūk, — leitnants ierunājās, — te gan mums kaut kas ir. Izskatās pēc vēl viena ziņojuma.

— Nevar būt, ka jūs runājat nopietni! — Rebeka iesaucās, viņas balss aiz uzbudinājuma vibrēja. — Tikai nestāstiet man, ka gaidāma vēl viena slepkavība, leitnant!

Tregs pagriezās pret misis Džentriju. — Vai jūs varētu man nodiktēt burtus, kamēr es tos pierakstīšu piezīmju grāmatiņā?

Misis Džentrija šaubīgi uzlūkoja kārbas vāku. — Man nav līdzi lasāmo briļļu, un tie burti ir diezgan smalki...

— Es varu nolasīt, — Rebeka piedāvājās.

— Viņai gan acis ir asas kā adatas, — misis Džentrija noteica.

— Turiet vāciņu aiz maliņām, lai uz tā nepaliktu jūsu pirkstu nospiedumi. Pēc tam, kad pārbaudīšu, vai viss atbilst, es pārbaudīšu, vai arī tur nav pirkstu nospiedumu.

Rebeka lēnām lasija priekšā šifrētos vārdus, bet Tregs pierakstīja visu savā piezīmju grāmatiņā. Pēc tam Tregs nostājās lidzās Rebekai tā, lai varētu lūkoties pāri viņas

plecam un salīdzināt diktēto ar uzrakstu uz kārbas vāka.

— Kārtībā, — leitnants beidzot noteica. — Un tagad pamēģināsim pameklēt nospiedumus. Nedomāju vis, ka mēs tos atradīsim, tomēr man jādara tas, kas jādara.

Tregs tiešām neatrada pirkstu nospiedumus. — Labi, lai Initu kā būdams, — viņš sacīja, — kas ir, tas ir. Un kā nav, tā nebūs.

Rebeka satraukti nopūtās. —Ja vaicātu man, — viņa uzrunāja misis Džentriju, — es teiktu, ka tā ir mīlnieku sazināšanās. Amorpasts, un šī sekretārīte liek junioram bāzt roku ugunī.

— Kur tad juniors ir? — Tregs vaicāja misis Džentrijai.

— Saimniecības preču veikalā kopā ar tēvu.

— Es domāju, ka vajadzētu paaicināt viņu pie telefona un pavaicāt, vai viņš nevarētu tūlīt ierasties, — Tregs ierosināja.

Misis Džentrija paklausīgi devās uz kāpņu pusi, taču pusceļā uz augšu viņa apstājās un pajautāja. — Vai sacīt viņam, ko jūs no viņa vēlaties?

— Nē. Pasakiet tikai to, ka esmu šeit un vēlos viņu redzēt.

— Ja runājam par šo kārbu, tad Artūrs nevarēja...

— Saprotu, —Tregs viņu pārtrauca, — bet vai nebūtu labāk, ja jūs ļautu junioram runāt pašam?

Misis Džentrija uzkāpa pa kāpnēm un aizvēra aiz sevis virtuves durvis. Tregs pievērsās Rebekai un ierunājās:

— Pamēģināsim...

— Paklausieties! — Rebeka iesaucās. Viņas acis satraukumā spīdēja. — Es nupat iedomājos, kā noskaidrot, vai tas ir juniors.

— Jā? — Trega balss tonis liecināja tikai par vēsu pieklājību.

— Mēs varētu kārbu no jauna aizvākot un nolikt atpakaļ plauktā. — Viņa centās atstāt iespaidu uz Tregu, pat koķeti smaidīja.

Trega acis samiedzās. — Nav slikta doma, — viņš noteica. — Bet tad, protams, mums vajadzētu to aizvākot ar to pašu vāciņu un tā, lai nebūtu redzams, ka tā jebkad tikusi atvērta!

Rebeka atvairīja šo iebildumu, ātri izdomādama izeju.

— Mēs varētu nokopēt šo ziņojumu uz kāda citas kārbas vāciņa. Un aizvākot to, bet pēc tam nolikt uz tā plaukta. Galu galā tas cilvēks, kuram vēstījums domāts, nespēs atšķirt vienu kārbu no citas.

Tregs uzlūkoja Rebeku ar manāmu cieņu. — Tā varētu būt lieliska izeja, — viņš noteica.

Rebeka, pilnā mērā apzinādamās uz leitnantu atstāto iespaidu, kautrīgi nodūra acis. Viņas kaulainajiem gurniem sakustoties, svārki tikko jaušami šūpojās. —Jūs tiešām spējat iedvesmot cilvēku uz dižām idejām, leitnant, — viņa sacīja.

Tregs kādu mirkli padomāja, pēc tam uzskrēja pa pagraba kāpnēm, pārlēkdams divus pakāpienus uzreiz un saukdams misis Džentriju prom no telefona.

— Paklausieties, — leitnants sacīja, kad visas trīs sievietes pagrabā sanāca viņam apkārt. — Es šo kārbu ņemšu līdzi kā lietisko pierādījumu. Taču esmu nolēmis nokopēt šo vēstījumu uz citas — pilnīgi jaunas kārbas vāka, aizvākot to un nolikt atpakaļ uz plaukta. Negribu, lai kāds zinātu par notikušo. Tas ir, es gribu, lai neviens neko nezinātu. Neviena no jums nedrīkst aināt par to, kas šeit notika. Vai sapratāt, Estere?

Kalpotāja uzlūkoja misis Džentriju. —Ja misis Džen-trija tā teiks...

— Es arī saku to pašu, Estere, — misis Džentrija bilda.

— Nedrīkst nevienam neko stāstīt!

— Un jūs? — Tregs uzrunāja Rebeku.

Vecmeita saknieba lūpas un sparīgi pamāja.

Tregs uzlūkoja misis Džentriju. Viņa sacīja: — Es

nespēju saprast to faktu, ka mūsu pagrabs izlietots, lai...

— Bet jūs taču saprotat nepieciešamību turēt to visu noslēpumā? — Tregs vaicāja.

Misis Džentrija lēnām pamāja.

— Tas nozīmē, ka jūs par to nedrikstat stāstīt pat savam vīram, — Tregs sacīja.

— Man no Artūra nav noslēpumu. Es...

— Bet šis noslēpums jums ir jāsaglabā. Jums visām ir jācieš klusu par apmainīto kārbu. Vai saprotat?

— Jā, ja jūs uzstājat!

— Uzstāju gan, un jo īpaši jūs neko nedrīkstat stāstīt junioram!

Misis Džentrija ar netīksmi uzlūkoja svaini. — Šķiet, par to man jāpateicas tev.

— Vai apsolāt? — Tregs iestarpināja.

—Jā, — misis Džentrija sacīja.—Apsolu, ja jūs paliekat pie sava. Bet jūs redzēsiet, ka juniors nebūs tas, kas iekritīs jūsu slazdos!

— Un tagad dosimies uz turieni, kur mēs varētu dabūt tādu kārbu. Es ar naža smaili ieskrāpēšu burtus uz kārbas vāciņa.

Rebeka apveltīja Tregu ar starojošu skatienu, kādu četrdesmitgadīga un neprecēta sieviete dažkārt mēdz veltīt pievilcīgam vīrietim. — Es dabūšu jums to kārbu un parādīšu, kā to aizvākot.

— Pateicos, — Tregs noteica. — Vispirms tomēr es gribētu piezvanīt pa telefonu. Ja iespējams, tad bez traucējumiem.

— Mjā, — misis Džentrija kodīgi ņēmās taisnoties,

— telefona kabines gan mums te nav, ja jūs domājat to. Telefons ir lielajā istabā.

— Domāju, ka tas derēs, —Tregs noteica.

— Mēs neklausīsimies! — Rebeka apsolīja.

— Lai jūs varētu justies par to pārliecināts, — piemetināja misis Džentrija ar tikko manāmu smaidiņu lūpu kaktiņos, — mēs visas iziesim virtuvē.

— Es gan neredzu nekādu iemeslu, lai mūs visas sadzītu barā kā... — Rebeka sašutumā iesprauslojās.

— Mēs visas tris iesim uz virtuvi! — misis Džentrija nepiekāpīgi noskaldīja.

Rebeka, īgni lūpas sakniebusi, devās augšā pa kāpnēm un sekoja misis Džentrijai virtuvē, bet Estere pluduroja viņai nopakaļ. Tregs pagriezās uz lielās istabas pusi. Cieši aizvēris aiz sevis durvis, viņš uzmanīgi pagrieza atslēgu. Taču atslēga skaļi noklikšķēja. Taču tur vairs neko nevarēja līdzēt. Tregs nocēla klausuli, paņēma savu piezīmju grāmatiņu, uzgrieza numuru un vaicāja pēc detektīva Teksmena. Kad detektīvs pienāca pie telefona, viņš klusi sacīja: — Šeit Tregs, Teks. Paņem to vārdnīcu un palūko pēc šādiem vārdiem. Vai tev ir zīmulis? Labi. Septītais vārds pirmajā slejā, 5- lappusē. Sestais vārds pirmajā slejā, 61. lappusē. Otrais vārds otrajā slejā, 155. lappusē. Septītais vārds pirmajā slejā...

Beidzis diktēt, Tregs sacīja: — Kad būsi vārdus atšifrējis, piezvani man uz Džentriju māju. Es būšu tepat, kamēr sagaidīšu tavu zvanu. Ceru, ka tas nebūs ilgi. Nolasi man tos vārdus šādā pašā kārtībā, lln nevienam par ziņojumu neko nesaki. Es necietīšu, ja kaut viens vārds nokļūs laikrakstos! To nedrīkst zināt neviens, pat no mūsu nodaļas! Paturi visu noslēpumā. Skaidrs? Labs ir, uz redzīti!

Tregs nolika klausuli un devās uz virtuvi, kur Estere cītīgi mizoja kartupeļus, bet misis Džentrija ar lupatu tīrīja nost zirnekļtiklus no uznestajām konservu kārbām un uzjautrināti vēroja svainieni.

Rebeka, sēdēdama uz cietā virtuves krēsla ar taisno atzveltni, nemitīgi trinās un ar kurpes purngalu bungoja pa grīdu. Vecmeitas tievais, stīvi izslietais stāvs sašutumā drebēja. Viņa piecēlās un nostājās virsniekam pretī.

— Vai bija nepieciešams slēgt durvis ciet? — Rebeka nošņāca.

Tregs uzlūkoja vecmeitu ar patiesu izbrīnu zilajās, godīgajās acīs. — Augstā debess! — virsnieks iesaucās.

— Vai tiešām es to izdarīju? Tas slepkavību izmeklētājiem kļūst par paradumu, jo reizēm ir dzīvības un nāves jautājums. Mis Džentrija, es no visas sirds atvainojos! Ceru, ka neesmu jūs dziļi aizvainojis!

Tregs pastiepa roku. Kad Rebeka šaubīdamās ielika tajā savu slaido, kaulaino delnu, leitnants kādu mirkli palika nekustīgi stāvam un smaidot lūkojamies viņā.

Sašutums no viņas sejas pagaisa. Pēc tam arī šajā sejā parādījās bikls smaids. — Kurš gan spētu nepiedot, ja tik jauki lūdz piedošanu! — Rebeka noteica.

Misis Džentrija lietišķi sacīja: — Aizmirsti to, Rebeka. Leitnantam ir daudz darba. Viņam nav laika domāt par visādiem sīkumiem. Viņš taču neapmeklē šo māju kā viesis.

Rebeka pievērsās svainienei un gribēja kaut ko teikt, taču pārdomāja. Dusmu izteiksmes vietā viņas sejā atkal parādījās smaids, un viņa atkal pagriezās pret leitnantu Tregu. — Sēdieties, leitnant.

Virsnieks palocījās, galanti atvilka viņas krēslu un atbildēja: — Tikai pēc jums, mis Džentrija.

Rebeka apmierināti nopūtās. Viņa apsēdās cietajā virtuves krēslā tik cēli kā aktrise filmā, tēlodama karalieni tronī, kad tā pieņem savu nogrēkojušos favorītu, kurš ieradies lūgt piedošanu. — Vai jūs kādreiz risināt krustvārdu mīklas? Brīvajās dienās, leitnant? — viņa valšķīgi apvaicājās.

12. nodaļa

Meisons izkāpa no lifta un devās pa garo gaiteni uz sava biroja pusi. Viņa cepure bija bezrūpīgi atstumta pakausi, bet rokas — iebāztas dziļi kabatās. Advokāts svilpoja kādu lipīgu meldiņu, un viss liecināja, ka viņš ir pilnīgi mierā ar sevi pašu — vairāk nekā jebkurš cits šajā pasaulē.

Pola Dreika biroja durvis pavērās, no turienes pabāza galvu Della Strīta. Viņa izslīdēja laukā un skriešus metās advokātam pakaļ pa gaiteni.

Meisons pagriezās un uzlūkoja meiteni. Viņa acis smaidīja.

— Sveika, Della! — advokāts ieteicās. — Kas tā par steigu?

— Es tevi gaidīju, — viņa attrauca. — Visādi mēģināju ar tevi sazināties.

— Kas noticis?

Sekretāre palūkojās uz vienu, pēc tam uz otru gaiteņa galu, ieķērās advokātam elkonī un sacīja: — Ienāc Pola Dreika birojā!

Meisona smaids pamazām pagaisa. Viņš pagājās atpakaļ līdz Dreika birojam, bet Della veda advokātu garām mašīnrakstītājai aiz stiklotas starpsienas — tieši uz Pola kabinetu.

Dreiks, redzēdams Meisonu ienākam, uzsauca Dellai Strītai: — Es redzu, ka tu esi viņu pārķērusi!

Della pamāja.

Meisons bezrūpīgi atspiedās pret Pola Dreika galdu.

— Kas lēcies? — viņš noprasīja.

— Viņi kaut ko noskaidrojuši par to telefonu, Perij.

— Kādu telefonu?

— To pašu, kas atrodas Hokslija dzīvoklī.

— Vai tu runā par tiem pirkstu nospiedumiem?

— Nē. Par kaut ko citu.

— Ko gan?

— Tas telefons bija pieslēgts diezgan asprātīgai signālierīcei. Tam apakšā bija caurums, it kā paredzēts vēl kādam kabelim. Patiesībā tur bija fotoelements. Tas uztvēra neredzamu gaismas staru. Ja kāds aizstājās staram priekšā, iedarbojās signalizācija. Lai atvienotu signalizāciju, vajadzēja nocelt klausuli. Tad varēja droši doties pie seifa, sastādīt numum un to atvērt, lx:t pēc tam, ejot atpakaļ, nolikt klausuli vietā. Un visas šīs izdarības nekādi netraucēja zvanīšanu pa telefonu!

— Oho! — Meisons iesaucās.

Della Strita un Pols Dreiks uzmanīgi vēroja, ko viņš sacīs par dzirdēto.

— Iedomājies, kādā stāvoklī šis fakts tagad nostāda jauno Džentriju? — Dreiks pēc mirkļa ierunājās.

Meisons pamāja.

— Un, — Della Strita sacīja, — mums beidzot ir skaidrs, ko nozīmē vēstījums kārbā. Tregs noteikti izdomās, kas par lietu.

Meisons aizdedza cigareti. — Jā, — viņš apcerīgi bilda,

— to viņš varētu gan izdomāt. Kārba bija signāls. Kad tā tika nolikta plauktā, zaglis saņēma ziņu, ka pienācis laiks rīkoties. Nepieciešamības gadījumā ar kārbas palīdzību varēja ziņot par piepešām izmaiņām, ja plānus nāktos mainīt.

— Tā bija signāls, — Dreiks piekrita, — un cilvēks, kuram tas bija domāts, to tiešām saņēma.

— Un rīkojās, — Della Strita piebilda, zīmīgi uzlūkodama Meisonu.

— Un, — Dreiks papildināja, — uz telefona aparāta parādījās juniora pirkstu nospiedumi. Padomā tik, Perij, tam ziņojumam bija sakars ar telefonu... Tev taču ir skaidrs, kas notiks ar jauno Džentriju.

Protams, — Dreiks turpināja, — ir iespējams, ka viņi velti pūlas to ziņojumu atšifrēt. Tomēr viņiem tur ir viens gudrs šifrētājs, kurš varētu to izdarīt. Lai cik tālu ar to būšanu ir šobrīd, varu derēt, ka Tregs nedēļas vai divu nedēļu laikā tiks par visu skaidrībā. Varbūt pat ātrāk.

Meisons atkal aizdedza cigareti un izpūta pa abām nāsīm dūmu strūkliņas. — Uz cik tad derēsim, Pol, ja gadījumā es šo piedāvājumu pieņemtu? Cik procentu ticamības, ka Tregs uzminēs?

— Procentu ticamības? Ka viņš uzminēs... ko tad?

— Ka ziņojumam kārbā ir sakars ar telefonu?

— Man šķiet visai ticami, ka viņš to jau zina, — Dreiks atbildēja.

— Labs ir, — Meisons noteica. — Par to mēs padomāsim, kad tiktāl nonāks. Vai vairāk nekā jauna nav?

— Ir, — Della apstiprināja. —Tava biroja uzgaidāmajā istabā sēž Rodnijs Venstons. Ar viņu kopā ir sieviete, kura apgalvo, ka ir Ķerra partnera meita. Venstons nezina, vai viņa ir tā, par ko uzdodas. Ja tā esot krāpniece, tad Venstons grib, lai jūs viņu pieķerat.

— Vai viņa ar Ķerru jau tikusies?

— Nē. Kerrs licis Venstonam atbildēt uz telefon-zvaniem un pārliecināties par to, vai zvanītājas nav viltvārdes. Venstons teica, ka ļaušot viņai runāt ar Ķerru tikai tādā gadījumā, ja būšot pierādījumi. Venstons sacīja, ka neesot piekritis sludinājuma ievietošanai laikrakstā, jo tā tikai pievilināšot blēžus. Venstons uzskata — ja Kerrs tiešām apņēmies tādu pasākumu īstenot, tad viņam vajadzētu nolīgt privātdetektīvus, kuri noskaidrotu, kas noticis ar partnera meitu. Taču Kerrs kļuvis nepacietīgs un paziņojis, ka ilgāk vairs nevarot gaidīt.

— Kur tad tā sieviete ir? — Meisons vaicāja.

— Gaida pieņemamajā istabā kopā ar Venstonu. Viņš neesot tai ļāvis neko pastāstit. Jo gribot, lai jūs būtu klāt, kad viņa runāšot.

— Un vēl kas, Perij, — Dreiks ieminējās.

— Kas gan?

— Venstons dzīvo ļoti izšķērdīgi — kā bagāts dīkdienis. Viņam ir villa kaut kur starp Kalvesitiju un Santa-moniku. Tur ir lidmašīnas angārs un pat mazs privātais lidlauks. Viņš bieži lido uz Sanfrancisko un atpakaļ. Un kā tev šķiet, kurš gandrīz vienmēr lido kopā ar viņu?

— Kerrs? — Meisons minēja.

Dreiks pamāja.

— Vai ir vēl kaut kas?

— Jā. Kad Kerrs taisās kaut kur lidot kopā ar Venstonu, pie jaunekļa mājas piebrauc liels limuzīns. Šoferis atver augstā žoga vārtus, apbrauc mājai apkārt un stūrē garām angāram uz lidlauku. Venstons pa to laiku jau iedarbinājis lidaparāta motorus. Viņš apstādina lidmašīnu, kad ir to apgriezis, limuzīna durvis atveras un no tā izkāpj mums jau pazīstamais pārītis — tas ķīnietis un Džonss Bleins — tas droši vien ir viņa miesassargs. Pēc tam izkāpj Kerrs un...

— Vienu mirklīti! — Meisons detektīvu pārtrauca. —Tu teici — izkāpj?

— Tieši tā es teicu.

— Tu gribi sacīt, ka viņš tomēr var staigāt?

— Uhu. Ne pārāk veikli, bet staigā.

Meisons satraukti pavaicāja: — Kā tu to noskaidroji,

Pol?

— Aprunājos ar kādu vecu dīvaini, kurš mitinās būdelē pie dzelzceļa uzbēruma netālu no Venstona lidlauka. Tu jau zini, kādi ir veci dīvaiņi. Viņi apmetas tīrelī vai neapdzīvotā klajumā, kur sameistaro sev būdiņas no tukšām mucām, skārda loksnēm un dēļu gabaliem.

Meisons pamāja.

— Tas vecis redzējis, kā Venstons dodas tajos lidojumos un atgriežas. Reizēm lidlauka tālākajā galā parādījies kāds pasažieris, kurš iekāpis lidmašīnā vai izkāpis no tās. Tur vienmēr grozījies drukns virs, droši vien tas bija Džonss Bleins. Un vēl ķīnietis. Pasažieris parasti veicis tikai tos dažus soļus no limuzīna līdz lidmašīnai un iekāpis tajā. Viņš staigājot ļoti lēni, tomēr staigājot. Pēc apraksta spriežot, tas ir Kerrs.

— Vai tas klaidonis nav muldoņa? — Meisons pajautāja.

— Nevani neko apgalvot, — Dreiks atbildēja. — Manuprāt, vecais nepūš pīlītes, taču dīvainis paliek dīvainis. Uzgāju viņa būdeli un nodomāju, ka varēšu dabūt kādas derīgas ziņas. Tu taču teici, lai lūkoju kaut ko izdibināt par Venstonu. Man šķita, ka nav jēgas piedāvāt vecim naudu, tāpēc es aiznesu viņam vecas drēbes un segas. Un ierados kājām — it kā pastaigājoties. Pavadīju dienu kopā ar viņu — atnesu ne tikai segas, bet arī pudeli lēta dzeramā. Mēs vareni pavadījām laiku. No tās dziras es dabūju pamatīgas galvassāpes. Taču vecais kļuva brinum runīgs un izstāstīja man visu, ko vien gribēju dzirdēt.

Meisons pasmīnēja. — Varbūt man pašam vaja-dzēja ziedot nedaudz laika un ar viņu aprunāties?

Dreiks iespurdzās. — Tev!? Perij, tev šajā gadījumā nebija izredžu, jo tu nomirtu, ja tev nāktos izdzert to draņķi! Tas tik bija ļurļaks! No tā mana galva piepūtās kā bumba, it kā gatavotos pārplīst!

Meisons attālinājās no Dreika galda malas. — Kāda velna pēc tad tev vajadzēja tempt tādu draņķi, ja gribēji pielakties, Pol? Vai nevarēji sadabūt ko labāku? Dziras cena taču ir ierēķināta izdevumu tāmē. Šī ir pirmā reize, kad redzu tevi taupām līdzekļus tādai vajadzībai.

—Jā, tā gan, — Dreiks drūmi norūca, — bet es darīju to tādēļ, lai iejustos. Atcerējos tos laikus, kad pats klīdu apkārt ar segas rituli un pudeli padusē. Te es sēžu pa naktīm augšā un meklēju tev visādus miroņus, labi ja kādu stundiņu izdodas pagulēt. Tad jau iziet cilvēkos un ieraut lētu švir-laku nemaz nav tā Jaunākā pārmaiņa — tā ir tā pateicība, ko es no tevis saņemu.

Meisons devās uz durvju pusi. — Tev trūkst fantāzijas, Pol! — advokāts noteica. — Tu taču varēji iestāstīt tam dzērājam, ka esi kontrabandists un nospēri pudeli kontrabandas viskija — no lētākajiem, protams.

— Paskatīsimies, — Dreiks nošņāca, — kā tu tiksi galā, būdams manā vietā! Tā vai citādi, ar to ļuru tev nebūtu ko iesākt. Uz priekšu, vecais, cik kājas nes! Peries vien!

Izgājis gaitenī, Meisons vaicāja: — Vai tie apmeklētāji ir uzgaidāmajā istabā, Della?

—Jā. Es viņiem pateicu, ka tu esi sanāksmē pie kāda cita jurista, kur tev nevar piezvanīt, turklāt tu pieteici netraucēt. Sacīju, ka mēģināšu tev piekļūt un paskaidrot, kāds ir stāvoklis. Solīju pierunāt tevi, lai nac man līdzi. Kā gāja, vai tu jau noliki vietā to kārbu?

— Pilnīgi netraucēti, — Meisons atzinās. — Ierados tur ar resnu portfeli padusē un cimdos. Sacīju, ka es vēlos aplūkot garāžas durvis, īpaši — tos izsmērētās krāsas traipus. Vini kopā ar mani sūtīja lejā Esteri — to kalpotāju, kura nešķiet īpaši apķērīga. Es pagaidīju, kamēr viņa pagriež man muguru un uzliku kārbu uz plaukta.

— Tavuprāt... viņa to nepamanīja?

— Viņa pat nepalūkojās atpakaļ, kad mēs atkal kāpām augšā. Vai nu kalpotāja ir pilnīgi taila, vai ari cenšas neiepī-ties visā tajā būšanā. Tātad mēs esam izlikuši slazdus. Pagaidīsim, kurš tajos iekritīs.

— Man nepatīk tādas lamatas, — Della bilda. — Labāk esi uzmanīgs. Var būt visādi.

— Uzmanīšos gan, — Meisons apsolīja.

Viņš atslēdza sava kabineta durvis un atvēra tās. Della paziņoja: — Iešu un viņus atvedīšu. Misters Venstons gribot kaut ko tev sacīt pirms izrunāšanās ar to meiteni.

— Lai notiek, ved viņu iekšā! Redzēsim, kas viņam prātā.

Pēc mirkļa Meisona kabinetā ienāca Venstons savā

līdzenajā karavīra gaitā. Viņš galanti paklanījās Dellai Strītai un sniedza Meisonam roku. — Bēdu lietas, — viņš sacīja.

— Manuprāt, tā meitene ir blēde. Es nemaz negribēju viņā klausīties. Tāpēc vēlējos, lai jūs būtu klāt, kad viņa stāstīs savu stāstāmo. Es negribētu vest viņu pie guvernanta, kamēr jūs neesat ar šo dāmu izninājies. Iespējams, ka to nemaz nenāksies darīt. Jūs taču spēsiet viņu pieķert melos, ja tā pūš pīlītes.

— Kas jums liek domāt, ka meitene pūš pīlītes, ja jūs nemaz neesat ar viņu runājis? — Meisons vaicāja.

— Es nezinu, — Venstons atbildēja. — Iespējams, ka tā ir kāda telepātiska intuīcija. Tas viss neizklausās nopietni. Viņā ir kaut kas neīsts.

— IJn jūs vēlaties, lai es ar viņu parunāju? — Meisons noprasīja.

— Gribu, lai jūs sarīkojat viņai pratināšanu jautājumu krustugunīs... varbūt izdosies meiču pieķert.

— Vai nebūtu labāk darīt to mistera Ķerra klātbūtnē?

— Nē. Es zinu lielāko daļu faktu. Gribu dzirdēt, vai viņa tos pieminēs, tad redzēsim, vai stāsta patiesību. Ja pūlēsies stāstīt kādus melus, es nelaidīšu viņu Kerram ne tuvu.

— Un jūs vēlaties, lai es iztaujāju meiteni jautājumu krustugunis? — Meisons atkārtoja.

Venstons pamāja.

— Labi, lūgsim meiteni iekšā un apskatīsimies, kāda viņa ir.

Līdzi Dellai Strītai kabinetā ienāca Dorisa Vikforde. Meisons nolēma, ka viņai varētu būt divdesmit septiņi vai pat visi trīsdesmit gadi. Jaunās dāmas mati bija pilnīgi melni, uzads tumšas un smalkas, skropstas garas, acis šīfera pelēkumā. Viņai bija balta āda, bet vaibsti nekustīgi kā pokera spēlmanei, tāpēc seja šķita gluži neizdibināma. — Labdien, — viņa ierunājās. —Jūs esat misters Meisons, vai ne? — Nonākusi pie galda, jaunā dāma sniedza advokātam roku. Šīfera pelēkās acis viņu ilgi un vērīgi nopētīja. — Cik noprotu, — viņa sacīja,

— misters Venstons jums sastāstījis, ka es esmu krāpniece.

Meisons iesmējās.

— Es lūdzu advokāta kungu nopratināt jūs jautājumu krustugunīs, — Venstons vienā mierā atteica.

— Es jau to gaidīju, — apmeklētāja novilka. — Tāpēc nesāku stāstīt misteram Venstonam visus sīkumus, negribēju tos atkārtot atkal un atkal. Jums gan es pateikšu, mister Meison, ka uzreiz sapratu — ne jau misters Venstons ievietojis to sludinājumu. Vispirms jau — nenākas šaubīties, ka misters Venstons ir pārāk jauns, lai 1920. gadā darbotos kopā ar manu tēvu. Tas nekādā ziņā nevar būt viņš, jo es zinu šo to par tiem cilvēkiem, ar kuriem tēvs tajā laikā sadarbojās. Vienu no tiem sauca Kerrs. Cik noprotu, tad viņš varētu būt mana tēva partneris, kas ielika sludinājumu avīzē. Es vaicāju misteram Venstonam, vai tā varētu būt, taču viņš atteicās atbildēt. Jautāju viņam, vai viņš nav mistera Ķerra radinieks vai sekretārs, bet šis jaunais cilvēks atteica, ka mēs par to tikšot skaidrībā, kad būšot izrunājušies ar jums. Tātad, mister Meison, ja man ir taisnība un šajā lietā ieinteresētā persona ir misters Kerrs, tad kāpēc mēs nevarētu griezties pie viņa un kaut kādā veidā šo lietu atrisināt?

Venstons apņēmīgi papurināja galvu. — Nē, es negribu pakļaut guvemantu tādam uztraukumam, kamēr neesmu cieši pārliecināts, ka tā nav blēdība. Jums vispirms nāksies pārliecināt mani, tikai pēc tam jūs satiksiet viņu.

— Un kādus pierādījumus jums vajadzēs? — misis Vikforde noprasīja, nebūt ne sirsnīgi nomērīdama ar skatienu jauno vīrieti no galvas līdz kājām.

— Man vajadzēs daudzus pierādījumus, turklāt pārliecinošus.

— Labi, jūs tos saņemsiet, — mis Vikforde atsaucīgi noteica, ierīkodamās krēslā un atsprādzēdama palielu mapi, ko bija turējusi padusē.

— Pasakiet man sava tēva vārdu, — Venstons sacīja, daudznozīmīgi uzlūkodams Meisonu. — Tā mēs varētu ietaupīt laiku.

Jaunā dāma nicīgi uzlūkoja Venstonu. — Viņa uzvārds, protams, bija Vikfords. Tēvam bija nepatikšanas ar kreditoriem, tāpēc viņš devās uz austmmiem. Šanhajā viņš saucās Takers.

Venstons lūkojās viņā, pieri saraucis. — Viņam bija diezgan neparasts vārds. Varbūt jūs varētu mums pateikt, kā viņu sauca?

— Es varu jums pateikt, ko vien vēlaties, — viņa atbildēja. — Ari to, kā viņš pie tā tika. Viņa vārds bija Dovs, un tie ir ari mani iniciāļi. Dorisa Oktāvija Vikforde. Oktāvija bija manas mātes vārds, un viņš šos iniciāļus izvēlējās sev par vārdu.

Venstona seja palika nekustiga kā maska. — Un tālāk? — viņš jautāja. — Vai jums ir kādi pierādījumi?

Jaunā sieviete izņēma no mapes apdilušu aploksni. Uz tās bija Ķīnas marka un zīmogs. — Šī vēstule nosūtīta no Šanhajas 1921. gada 8. janvārī, — viņa sacīja.

Gan Meisons, gan Venstons pievirzījās tuvāk, lai aplūkotu aploksni. Venstons pastiepa roku pēc tās. Tomēr jaunā dāma aši atstūma viņa roku un iesaucās: — Paga, paga! Varat skatīties, bet neaiztieciet!

— Vai to sūtīja jūsu tēvs? — Venstons noprasīja.

— Tieši tā, jūs taču redzat, kas rakstīts uz aploksnes — Dorisai O. Vikfordei.

—Atpakaļadrese ir kreisajā stūrī, augšā, — Meisons ieminējās. — Tur lasāms, ka vēstuli sūtījis Džordžs A. Vikfords no Šanhajas.

— Tā gan. Tas bija tēva īstais vārds. Te būs manu vecāku laulības apliecības fotokopija. Viņi salaulājās 1912. gada septembrī. Un te ir mana dzimšanas apliecība, izrakstīta 1913. gada novembri. Kā jau jums sacīju, manas mātes vārds bija Oktāvija, bet mani nokristīja par Dorisu Oktāviju Vikfordi.

Meisons aplūkoja dokumentu fotokopijas un uzlūkoja Venstonu, kura skatiens šķita pārsteiguma pilns.

Jaunā sieviete ierunājās: — Tagad es nolasīšu jums dažus šīs vēstules fragmentus. Tikai neaizmirstiet, ka es tajā laikā biju tikai astoņus gadus vecs bērns, un tēvs rakstījis tā, kā rakstītu mazam bērnam.

Jaunā dāma izņēma no aploksnes dažas pārlocītas papīra lapiņas. Rakstīts bija ar zīmuli. Papīrs bija mīksts un plāns — rīsa papīrs, kādu izgatavo Ķīnā. Viņa lasīja: “Mīļā meitiņ, šķiet, ka pagājis jau loti ilgs laiks, kopš man bija tā laime pēdējoreiz Tevi redzēt. Man Tevis loti pietrūkst. Ceru, ka esi laba meitene. Pat nezinu, kad varēšu pie Tevis atgriezties, bet ceni, ka ilgi vairs nebūs jāgaida. Man šeit ir kārtojami šādi tādi darījumi, pēc tam es domāju atgriezties un samaksāt visus parādus. Tev jāatceras, ka nedrīksti nevienam stāstīt, kur ir Tavs tēvs, jo tie vīri, kuri man jau sagādājuši tik daudz nepatikšanu, var sagādāt vēl lielākas. Ja vien tie kādu laiku liktu mani mierā, es ne tikai samaksātu visus tēriņus, bet vēl daudz naudas paliktu pāri. Es atgriezīšos pie Tevis un mēs ilgi jo ilgi būsim kopā. Tev būs skaistas drēbītes un ponijs, ja vien Tu vēl tādu vēlies."

Jaunā sieviete pavērās augšup un piebilda: — Biju rakstījusi viņam, ka man kā Ziemsvētku dāvanu gribētos saņemt poniju.

— Un kas notika ar jūsu māti? — Meisons vaicāja.

— Viņa nomira, kad man bija tikai seši gadi. Jau pirms tam, kad tēvs devās uz Ķīnu.

— Turpiniet.

Jaunā dāma atkal pievērsās vēstulei un lasīja: “Tagad man šeit ir ļoti svarīgi darījumi, bet nevaru par tiem neko rakstīt. Man ir arī partneris. Vai Tev nešķiet, ka ir jocīgi strādāt kopā ar vīni, kuram ir tāds vārds, kas izklausās pēc vārnas ķērciena? Taču tas virs ir labs partneris, loti drosmīgs cilvēks. Pirms trim nedēļām mēs devāmies braucienā pa Jandzi upi, un tā laiva, kurā mans draugs atradās, pēkšņi apgāzās. Ķīniešu airētāji pieķērās pie apgāztās laivas, vienu no tiem straume aizrāva projām. Tur straume bija ļoti spēcīga. Tas cilvēks neprata peldēt. Taču tas bija tikai ķīnietis, un šeit cilvēka dzīvība nav neko vērta. Šaubos, vai kāds no pārējiem ķīniešiem mēģinātu viņu glābt, pat ja būtu labs peldētājs. Bet mans panneris — Kerrs — peldus metās nelaimīgajam palīgā un pievilka ķīnieti pie laivas. Pa šo laiku mūsu laiva jau bija klāt, un kūliji palīdzēja apvērst apgāzto laivu otrādi. Taču mēs tajā upē pazaudējām daudz visādu mantu, kuru trūkumu ļoti izjūtam.

Tās upes ūdens ir pavisam dzeltens. Tas ir pilns ar tādiem kā dubļiem. Vēl pēc tam, kad tā ieplūst okeānā, arī tur ūdens top dzeltens. Tā ir loti liela upe, un Šanhaja atrodas pie tās pietekas, kas saucas Vangpū.

Šanhaja ir milzīga pilsēta. Tev ne sapņos nav rādījušies tādi trokšņi un jūkli, kādi valda ķīniešu lielpilsētās. Varētu domāt, ka ikviens kaut ko kliedz pilnā balsī. Tu nemaz nespētu noticēt, ka cilvēki spēj radīt tādu kņadu.

Un tagad tavs tētis vēlas, lai viņa Dorisa būtu laba meitene un skolā cītīgi mācītos. Tavs tētis loti nožēlo, ka nevar Tev aizsūtīt poniju jau uz šiem Ziemsvētkiem, jo nav nekādu iespēju nosūtīt poniju no Ķīnas uz Savienotajām Valstīm, bet kādā jaukā dienā Tavs tētis pārradīsies un tad Tu dabūsi savu poniju. Daudz sveicienu no Tava vientuļā tēva, kurš sūta labasdienas savai meitiņai. Tavs mīlošais TĒTIS. P. 5. Ja Tu man rakstīsi, tad vari vēstuli adresēt man, bet labāk adresē to Dovam Takeram, lai būtu drošs, ka es to saņemšu, un sūti ar Amerikas Eksprespastu. Tad tā noteikti nokļūs manās rokās."

Jauni dāma salocīja vēstuli un kādu mirkli paturēja to pirkstos, it kā pārdomādama, vai dot to Meisonam vai nedot. Tomēr galu galā Dorisa ielika vēstuli atpakaļ aploksnē un sacīja: — Paglabāju šo vienu tikai tāpēc, ka tā bija pēdējā, ko tiku no tēva saņēmusi. Bija arī citas, taču tās nav saglabājušās. Taču šo te es vienmēr glabāju. Nekad vairs neko par viņu netiku dzirdējusi. Es pat nezinu, kas ar viņu notika.

Venstons pūlējās neizrādīt savu uzbudinājumu. — Vai jums ir vēl kaut kas? Varbūt vēl kāds pārliecinošāks pierādījums ?

Dorisa nomērīja jauno cilvēku ar tik vienaldzīgu skatienu, it kā skatītos uz kukaini, kas uzdurts uz kniepadatas. Viņa sacīja: — Man ir visvisādi pierādījumi. Te būs fotogrāfija — mūsu ģimenes fotouzņēmums — tā tapusi tajā gadā, kad mira mana māte. Tad man bija seši gadi, ritēja septītais.

Viņa izņēma no mapes izbalējušu fotogrāfiju. Uzņēmums bija tajā netīri pelēcīgajā toni, kāds raksturoja tālaika fotogrāfijas. Tas bija matēts, kvadrātveidīgs, trīsarpus collas garš un trīsarpus collas plats. Uzņēmumā bija redzami divi cilvēki — vīrietis un sieviete, kuri sēdēja uz mājas lieveņa. Vīrietis turēja uz ceļiem meiteni. Ar visām meitenītes peļastītēm un agrino vecumu nebija šaubu, ka tā ir Dorisa Vikforde.

Venstons savilka lūpas, uzlūkoja Meisonu un tikko manāmi pamāja.

— Vai jūs atceraties savu tēvu? — Meisons apjautājās.

— Protams. Kā nu ne, bet jūs taču saprotat, kādas ir septiņgadīgas meitenes atmiņas. Jo tad, kad pēdējoreiz tēvu redzēju, man bija septiņi gadi. Iespējams, ka šis un tas ir izzudis no atmiņas, un to man būtu jāpiedod, bet ar visu to es pilnīgi skaidri atceros visādus sīkumus. Tēva iecietību, viņa pieļāvīgo dabu un rūpes par citu tiesībām. Tajā laikā mani tēva uzvedība īpaši neiespaidoja, bet tagad, kad esmu mazliet redzējusi pasauli, es novērtēju to, ka tēvs nekad nezaudēja savaldīšanos, lai kas notiktu. Un nekad neteica nevienam dusmīgus vārdus. Lai gan viņam noteikti bija visādas nepatikšanas.

— Kur jūs dzīvojāt?

— Uz aploksnes ir adrese, — Dorisa atgādināja. — Tas bija Denverā, Kolorādo.

—Tātad jūs dzīvojāt tur līdz tam laikam, kad jūsu tēvs pazuda?

— Viņš nepazuda. Viņš tikai aizbrauca. Denverā nebija darba un...

— Labi, lai būtu tā, — Meisons pārtrauca jauno sievieti.

— Vai jūs tur dzīvojāt ilgi? Es pamanīju, ka dzimšanas apliecība izrakstīta Kalifornijā.

— Tā ir. Mēs kādu laiku dzīvojām ari Kalifornijā. Pēc tam devāmies uz Nevadu un Denveru. Mans tēvs strādāja raktuvēs. Taču apstākļi kļuva tik grūti, ka tēvs apskaitās un organizēja streiku. Tur arodbiedrībām vēl nebija nekādas ietekmes, tēvu atlaida. Tad tētis atvēra nelielu veikaliņu, visi raktuvju strādnieki iepirkās pie viņa. Tomēr raktuvju sabiedrībai izdevās viņu izputināt. Sāka vajāt, kamēr uzveica. Jo gribēja dabūt tēvu projām. Viņi teica, ka nepieļaušot nekādu sociālistisku kūdīšanu. Tad tēvs iek|uva parādos. Viņš...

— Es domāju, mister Meison, — Venstons bilda, — ka mums tomēr nāksies doties pie guvernanta.

— Mēs varētu pārbaudīt, vai stāsts par Jandzi upē apgāzto laivu ir patiess.

— Mums nenāksies to darīt, — Venstons sacīja. — Es pats esmu viņu dzirdējis par šo notikumu runājam simtiem reižu.

Meisons kādu laiciņu domigi sēdēja pie galda, bungodams ar pirkstiem pa galda malu. Tad pēkšņi viņš pavaicāja mis Vikfordei: — Un jūs tikai šodien izlasījāt sludinājumu avīzē?

— Nē. Es to izlasīju jau vakar.

— Kāpēc tad jūs uzreiz nepieteicāties?

— Es strādāju. Un man, — Dorisa, tikko jaušami pasmaidīdama, atbildēja, — vajadzēja sarunāt, ka šodien ņemšu brīvdienu. Vispirms aizgāju pie friziera un tikai tad zvanīju uz sludinājumā norādīto numuru. Es vaicāju pēc mistera Ķerra. Taču atbildēja misters Venstons. Šis cilvēks sacīja, ka nodarbojoties ar šo lietu un vispirms ar mani nināšot viņš. Mēs noninājām tikšanos. Tomēr man neizdevās viņam neko pastāstīt, jo šis jaunais cilvēks tūlīt veda mani šurp. Un tagad, ja tas būtu iespējams, es vēlos tikties ar misteni Kerni. Man ļoti vajadzīga šī nauda. Negribu jūs mānīt, mister Meison, un negribu mānīt sevi. Ja man no tēva būtu palikusi kāda nauda, tad es gribētu to saņemt.

— Jūs strādājat? — Meisons pavaicāja.

—Jā. Es esmu aktrise. Taču man neizdodas dabūt kaut cik pieklājīgu lomu. Man bija dažas gluži pieklājīgas lomiņas Ņujorkā. Kāds cilvēks apsolīja, ka sagādāšot man kaut ko vēl pieklājīgāku, ja es došos uz Holivudu. Bet viņš meloja. Tagad es strādāju kafejnīcā par kasieri. Tāds darbs man nepatīk. Kā man grilētos izpļaukāt saimnieku un aiziet uz visiem laikiem!

— Bet pie kā jūs dzīvojāt, kad vēl mācījāties skolā?

— Pie krustmātes. Viņa nomira pirms trim gadiem. Tiešām, mister Meison, jūs to visu varat pārbaudīt. Ja šis sludinājums tiešām bija domāts nopietni, tad mēs velti zaudējam daudz laika.

— Kā rādās, guvemants gribēs viņu redzēt, — Venstons sacīja Meisonam. Un pēc tam piebilda: — Tūlīt pat.

Meisons pasniedzās un paņēma savu cepuri. — Lai notiek, — advokāts noteica, — tad ejam.

13- nodaļa

Tā bija uztrauktu cilvēku grupiņa, sadrūzmējusies ap riteņkrēslu, kurā sēdēja Elstons A. Kerrs. Diena bija silta, tomēr sirmgalvja kājas bija ietītas segā. Viņa sejas āda vairs nešķita vaskaina, vaigi bija pietvīkuši. Kad vecā vīra roka pieskārās Meisona rokai, advokāts pamanīja, ka tā ir sausa un karsta. Kerrs aplūkoja fotogrāfiju un vēstuli, pēc tam uzlūkoja Džonu Bleinu un Gou Lungu — savu labo roku.

— Kā rādās? — viņš noprasīja.

Bleins cieta klusu.

— Tad, kad vedu viņu pie mistera Meisona, man likās, ka tā ir krāpniece, bet šie pierādījumi šķiet visai pārliecinoši.

— Es neesmu krāpniece! — Dorisa Vikforde pikti iesaucās. — Man apnicis, ka tiek apšaubīts viss, ko es saku! Galu galā tā taču bija jūsu vēlēšanās — mani atrast. Es taču neliku sludinājumu avīzē, lai atrastu jūs. Jūs to ielikāt, lai atrastu mani/Ja mans tēvs atstājis kādu naudu, tad tā nav jūsu, un jums nav iemesla izturēties tā, it kā jūs parādītu man lielu žēlsirdību vai nodarbotos ar labdarību. Beigu beigās vēl pastāv tiesas, lai varētu aizstāvēt mantinieku tiesības šādās lietās!

Kerrs pat nepavērās uz viņas pusi. Vecā vira skatiens bija pievērsts Gou Lungam.

Gou Lungs pacēla rādītājpirkstu. Tā nags stiepās vismaz puscollu pāri pirksta galam. Šo garo nagu viņš tuvināja fotogrāfijai. — Izskatās pēc Dova Takera, — ķīnietis bilda.

Kerrs pamāja.

Gou Lungs pievērsās Kerram. — Valbūt jūs nogurs. Valbūt pal daudz piepūlēts. Pālāk daudz nemiels. Valbūt jums jāpagui. Kaut vai pāls stunds. Kad celsies, būs možāks. Te pālāk daudz ļauds. Pālāk daudz lunā. Vai nenākt pal labu.

Kerrs pagriezās pret Džonu Bleinu. — Neredzu iemeslu, kāpēc vilkt šo lietu garumā. Kā šķiet, šī meitene ir istā. Visu vēl vajadzēs pārbaudīt, bet tā tiešām ir Dova Takera fotogrāfija. Vioas teiktais par to, kāpēc tēvs sev izvēlējies Dova vārdu, izklausās loģiski. Atnes man albumu, kas atrodas uz galda manā guļamistabā.

Gou Lungs vērās apmeklētājos pilnīgi neizdibināmi. Viņš slēpās aiz klusēšanas aizsega. Ķīnieša sejā likās sastingusi neko neizteicoša izteiksme — tā maskēja viņa būtību un personību. Džonss Bleins aizsteidzās uz guļamistabu.

— Vai jūs vienmēr turat fotoalbumu savā guļamistabā?— Meisons šķietami nevērīgi pavaicāja.

—Jā, tikai fotogrāfijas, — Kerrs atbildēja. — Negatīvi atrodas drošā vietā. Tos negatīvus es neatdotu pat par miljonu dolāru! Ķīnā esmu piedzīvojis tādas lietas, ka jums mati slietos stāvus, ja es sāktu stāstīt. Esmu redzējis tādas lietas, ko baltie cilvēki parasti nedabū redzēt — un nekad neredzēs. Esmu bijis Būdas templī Aizliegtajā pilsētā, redzēju no kapa augšāmcēlušos mirušo, kurš paklausīja priesteru aicinājumam. Jūs varat domāt, ka tā bija hipnoze, aizspriedumi, triki vai fantāzijas, bet esmu redzējis daudz ko tādu, kas nav izskaidrojams, kas nav izprotams — tādas norises, par kurām cilvēki pat runāt nemēdz. Džons, pašķirsti to albumu! Izņem no turienes tās fotogrāfijas, kas uzņemtas Šanhajā divdesmitā gada beigās un divdesmit pirmā gada pavasarī.

Bleins pašķirstīja albuma lappuses. — Te ir, — viņš sacīja. — Uzņēmums, kurā jūs esat redzami, ar džonku braucam pa Vangpū upi. Takers tajā ir ļoti labi redzams.

— Parādi to Meisonam! — Kerrs pavēlēja. — Es gribu, lai viņš to apskata.

Meisons apskatīja uzņēmumu. Tajā bija redzami trīs viri, kuri sēdēja uz augstā džonkas klāja. Sejas bija pavērstas tieši pret objektīvu. Aiz viņiem vīdēja dūmakainie ūdeņi, neskaidra krasta līnija ar pagodu, kas asi iezīmējās pret debesīm. Vīri nogaidoši smaidīja objektīvam — tik saspringti, kā cilvēki mēdz smaidīt pēc fotogrāfa uzsauciena. Uz galdiņa viru priekšā atradās milzīga tējas kanna. Nekustīgos turekļos bija iestiprinātas trīs porcelāna tases. Turpat līdzās trijotnei — pagriezies mazliet iesānis — gādīgi lūkodamies uz cilvēku, kurš sēdēja starp abiem pārējiem, stāvēja ķīnietis, kurš neapšaubāmi bija Gou Lungs. Vīrs, kas sēdēja vidū, bija Elstons A. Kerrs. Tikai stalts, divdesmit gadus jaunāks, tomēr ar tikpat saltu skatienu un apņēmības izteiksmi sejā. Šo divdesmit gadu laikā bija notikušas postošas pārmaiņas. Viņš bija zaudējis svaru. Šā vīra āda bija cieši nostiepusies pāri vaigu kauliem, zem acim parādījušies maisiņi, taču nenācās šaubīties par to, ka tas ir tas pats Elstons Kerrs.

Vīrietis pa labi no viņa noteikti bija tas pats — Dorisas Vikfordes atnestajā uzņēmumā redzamais. Arī par to nenācās šaubīties. Jādomā, ka abas fotogrāfijas bija uzņemtas vienā laikā. Tikpat kā plikpaurainā galva, strupais deguns, pagarā apakšlūpa, dziļās rievas no nāsīm uz leju līdz mutes kaktiņiem, zods ar bedrīti, spurainās uzacis un atkarenās ausis kā sikspārnim — viss bija tas pats.

Meisona skatienu pievilka trešais uzņēmumā redzamais vīrs. Tas bija drukns, ar platiem pleciem un īsu kaklu, viņa biezās lūpas smaidīja, tomēr pat fotogrāfijā varēja manīt, ka acis nesmaidīja. Tās drūmi raudzījās objektīvā — it kā šis vīrs tik ilgi būtu apcerējis kādu nelāgu plānu, ka domas līdzīgi zīmogam neizdzēšami palikušas viņa sejā.

— Un kas ir tas cilvēks? — Meisons pajautāja.

— Jūdass, netīrs nodevējs, kurš mūs pārdeva par dažiem sudraba gabaliem, — Kerrs atteica. — Es viņa dēļ gandrīz dabūju galu. — Uzlūkojis Dorisu Vikfordi, vecais vīrs piebilda: — Viņš vainojams jūsu tēva nāvē. Es nespēju šo cilvēku aizmirst — nemūžam.

Pēdējos vārdos sirmgalvis ielika tādus kā draudus, lai gan viņš runāja tikpat kā čukstus, tie izskanēja griezīgi — it kā pret metālu būtu nočirkstējis nazis.

Meisons salīdzināja no albuma izņemto fotogrāfiju ar Dorisas Vikfordes atnesto. Lēnām palocījis galvu, viņš vaicāja: — Vai jums nav vēl kādas citas Takera fotogrāfijas?

Kerrs pamāja Džonsam Bleinam, bet Bleins, pašķirstījis albumu, parādīja Meisonam vēl četrus uzņēmumus. Visos bija redzami tie paši četri vīri — Kerrs, viņa partneris Takers, Gou Lungs un smagnējais, drūmais vīrs, kurš tika nosaukts par nodevēju.

Kerrs pēkšņi uzrunāja mis Vikfordi. — Es gribētu visu pārbaudīt. Kur jūs dzīvojāt, ko darījāt, ko pazināt.

— Protams. Jūs taču saprotat — kad tēvs aizbrauca, es vēl biju bērns, tomēr ir lietas, kuras es atceros pilnīgi skaidri. Varu pastāstīt par tām mājām, kurās mēs dzīvojām, vismaz par dažām no tām. Vai jums nebūtu nekas pretī atbildēt, vai mans tēvs ir atstājis kādu īpašumu? Vai tas ir liels?

— Mēs bijām tikai partneri, piedzīvojumu meklētāji, — Kerrs atbildēja. — Es nezināju, ka jūsu tēvam ir mantinieki. Starp mums bija biedriskas attiecības, ne vairāk. Kaut ko mēs nopelnījām. Viņš tika nogalināts. Es nevarēju parastajā kārtībā aprēķināt un izmaksāt viņa daļu. Mūsu darījumi nebija no tiem, ko varētu pārbaudīt tiesu vai kādās citās iestādēs. Tas bija bīstamākais, bet aizraujošākais bizness pasaulē. Mani nodeva tas sasodītais Jūdass. Tomēr es ar visu naudu izglābos. Šo naudu es ieguldīju, un izrādījās, ka gluži sekmīgi. Bet nesen Gou Lungs atgādināja, ka vienvakar Dovs Takers, stāvot pie džonkas klāja margām, pamanījis kāda ķīniešu ciema piestātnē rotaļājamies dažas mazas meitenītes. Viņš ar roku norādījis uz vienu no tām, septiņus vai astoņus gadus vecu ķīniešu bērnu, un ieminējies, ka viņam esot meita tās meitenes vecumā. Man viņš nekad to netika stāstījis. Tas bija ļoti noslēgts cilvēks, kurš nemēdza runāt par savām darīšanām un ģimeni. Gou Lungs nesaprata, cik šī piezīme ir svariga, un iedomājās par to tikai pēc gadiem, kad mēs atcerējāmies tos laikus un nakti, kad Takeru sagūstīja un nogalināja. Tagad esmu noguris. Es to visu apdomāšu. Sekošu Gou Lunga padomam un likšos gultā. Pastāstiet misteram Bleinam visu, ko atceraties par to, kur dzīvojāt, ar ko nodarbojāties, kur gājāt skolā un tā tālāk. Atbildiet uz visiem jautājumiem, kurus jums uzdos misters Meisons.

Viņa pamāja.

— Un vēl, — Kerrs piemetināja, — jūs teicāt, ka dzīvojāt pie krustmātes?

— Jā.

— Varbūt krustmātes mantās ir vēl kādas jūsu tēva vēstules?

— Netiku par to iedomājusies.

— Vai jūs zināt, kur tās varētu būt?

— Nē.

— Mēģiniet tās sameklēt. Varbūt jūsu tēvs ir viņai rakstījis. Un pēc tam atnāciet atkal. Nē, tomēr nenāciet vis. Sazinieties ar misteru Meisonu. Viņš ir mans advokāts. Neliecieties zinis par Rodnija Venstona noraidošo izturēšanos. Viņam šajā lietā nekas nav sakāms. Es pats liku viņam būt bargam un visu pārbaudīt. Ja jūs esat mana partnera meita, tad es gribu visu nokārtot pa godam. Ja esat blēde, tad gādāšu, lai jūs nokļūstat cietumā. Bet šobrīd negribu zaudēt laiku, mēģinot uzminēt, kā patiesībā ir.

Meisons dzirdēja Gou Lungu ātri ievelkam elpu, it kā viņš gribētu kaut ko sacīt. Tomēr Ķerra palīgs pārdomāja un neteica neko. Kad Meisons atkal uzlūkoja viņu, Gou Lungs stāvēja tajā pašā nekustīgajā pozā. Likās, ka viņš pat neklausās sarunā.

— Vai tu gribēji kaut ko sacīt, Gou Lung? — Kerrs vaicāja.

— Maskē, — ķīnietis atteica.

Jaunā sieviete jautājoši uzlūkoja Ķerru. — Vai tas ir ķīniešu valodā? — viņa nevainīgi apprasījās.

Ķerra saltās acis iemirdzējās tādā kā pussmaidā.

— Gandrīz vai ķīniski, — viņš nomurmināja. — Tā teica ostās, kurās mēs mēdzām piestāt. Ļautiņi, kuri aināja kroplīgā angļu mēlē. Tas ir viens lielisks vārds, ar ko var daudz ko nomaskēt Tas nozīmē — “nekā būtiska nav". Un tagad, mana dārgā, varat doties savās gaitās. Man šķiet, ka es drīz vien varēšu jums ko svarīgu paziņot, bet ļaujiet misteram Meisonam visu pārlūkot un...

Viņa runu pārtrauca spalgs durvju zvans. Kerrs aši pavērās uz Gou Lunga pusi.

— Ej un paskaties, kas tur ir! — sirmgalvis izrīkoja.

— Es negribu nevienu redzēt!

Taču noskaidrojās, ka Gou Lungam nekādi neizdosies aizraidīt nelūgto apmeklētāju projām. Klātesošie dzirdēja, kā ķīnietis nokāpa pa kāpnēm un atvēra durvis, kā atskanēja skaļa un pavēloša balss, bet pēc tam kāpnes nokrak-stēja zem divu nācēju soļiem.

Leitnants Tregs kāpa augšā pirmais, ķīnietis sekoja viņam. — Labdien! — leitnants sveicināja. — Labdien, Meison! Jūs atkal esat klāt! Un vēl jauna dāma! Ceru, ka es jūs neiztraucēju? Jūsu kalpotājs, mister Kerr, sacīja man, ka jūs esot aizņemts, bet ziniet, man darbs ir pirmajā vietā, un tas nevar gaidīt. Droši vien jūs man piedosiet. — Tregs apklusa un vaicājoši uzlūkoja Dorisu Vikfordi.

— Mis Vikforde, — Meisons iepazīstināja. — Un šis ir leitnants Tregs no slepkavību izmeklēšanas brigādes.

— Slepkavību izmeklēšana! — mis Vikforde pārsteigti izdvesa.

— Tā gan, — Tregs apstiprināja. —Jums laikam nepatīk slepkavības, mis Vikforde, bet... ja jūs lasāt avīzes, tad droši vien zināt, ka vīrietis un viņa saimniecības vadītāja...

— Tātad jūs izmeklējat to lieai? — jaunā dāma pārjautāja.

Tregs viņu vērīgi nopētīja. — Jā gan, jaunkundz, —

leit-nants atbildēja, un viņa balss skanēja gluži nesatraucami.

— Šie cilvēki dzīvoja stāvu zemāk.

— Viņi dzīvoja te leja? — jaunā dāma pārjautāja, un viņas plati ieplestās acis likās pēkšņi satumstam.

— Apakšējā dzīvoklī — tajā, kas ir zem šī te, — Tregs apstiprināja. — Vai tad jūs to nezinājāt?

Viņas skatienā vairs nebija redzams nekas, acis atkal k|uva vienaldzīgas. — Nē, — jaunā sieviete atteica.

— Tādā gadījumā atvainojiet, — Tregs nopūtās, — bet man nāksies uzdot uzdot dažus jautājumus. Atgriezīsimies pie tās nakts, kad notika noziegums, džentlmeņi. Sāksim ar jums, Gou Lung — kur jūs tajā laikā bijāt?

— Biju aizgājis uz ķīniešu kvaltālu. Apciemoju savus blālēnus.

— Cik jums to brālēnu ir? — Tregs pavaicāja.

Tajā brīdī ķīnieša acis pazibēja tāda kā triumfa izteiksme. — Divdesmit viens!

Misis Vikforde pārtrauca klusumu, klusi iespurgdamās. — Divdesmit viens brālēns! — viņa iesaucās.

Kerrs uzaināja leitnantu Tregu. — Ķīnā radniecību nosaka citādi nekā šeit, — viņš sacīja. —Tur, ja labi padomā, ir tikai kādi simt uzvārdi. Un visi, kuriem ir vienādi uzvārdi, skaitās radinieki. Tā ir tāda aptuvena radniecība. Nepavisam ne tāda kā pie mums. Tāpēc viens ķīnietis bieži vien saka par otru: “Tas jau ari ir mans brālēns!”

— Skaidrs! — Tregs attrauca. — Ļoti interesanti. Un jūsu uzvārds ir Lungs?

— Tas patiesībā nav viņa istais uzvārds, — Kerrs atkal iestarpināja. — Par Gou Lungu viņš nosaucis sevi pats. Burtiski tulkojot, šis vārds nozīmē: “Deviņi pūķi”. Viņš ir no Kantonas. Tāpēc nemeklējiet nekādās mandarīnu vārdnīcās. Kantonā ir savs dialekts. Tas pat nav vārds, bet gan iesauka. Un tas nozīmē, ka šim cilvēkam ir gan spēks, gan gudrība, gan drosme, gan uzņēmība kā deviņiem pūķiem. Un katram no tiem ir sava nozīme: uzticība, bezbailība, gaišredzība, izturība, neatlaidība, apsviedība naudas lietās, apķērība mācībās... paga, paga? Cik tad jau ir? Septiņas īpašības! Vēl divas piemirsu. Kā šķiet, tās bija tikumība un čiepa pret vecākiem cilvēkiem. Tas nav būtiski. Es gribēju tikai pateikt svarīgāko. Tā vai citādi, viņam ir divdesmit viens liecinieks, ka viņš nebija šeit. Ari es zinu, ka viņa te nebija. Ja vēlaties pārbaudīt, tas būs vieglāk par vieglu. Ko vēl jūs gribat uzzināt?

Tregs pagriezās pret Bleinu.

— Cik atminos, arī es jums jau teicu, ka tajā laikā, kad šeit notika tā slepkavība, es kopā misteru Venstonu lidoju šurp no Sanfrancisko. Mēs izlidojām no Sanfrancisko pulksten vienpadsmitos. Uz lidostu mani pavadīt bija atnākuši daži draugi...

— Cik labi, ka tā gadījās! — Vestons iejaucās. —Citādi man pašam rastos grūtības ar alibi.

Tregs piepeši apsviedās un pievērsās Kerram. — Un jūs?— viņš apprasījās.

Kerrs uzņēma izmeklētāja skatienu pilnīgā vienaldzībā. — Biju šeit. Viens pats.

— Cik neparasti, vai ne?

— Jā.

— Vai jūs sēdējāt riteņkrēslā?

— Nē. Gulēju gultā. Domāju, ka es jums to visu jau izstāstīju, leitnant.

—Jūs neizstāstījāt, —Tregs zīmīgi noteica. — Meisons izstāstīja.

— Kā jūs to domājat? — Kerrs vaicāja.

Kerrs uzlūkoja detektīvu ar tik salai savaldību kā cilvēks, kurš pilnīgi pārvalda savas izjūtas un necieš nekādu familiaritāti. — Vai jums ir kādi iebildumi pret mistera Meisona atbildēm? — viņš noprasīja.

— Tā varētu būt, — Tregs novilka.

— Tādā gadījumā, — Kerrs auksti paziņoja, — baidos, ka man nāksies lūgt misteru Meisonu, lai viņš sniedz paskaidrojumus. Es nejūtos labi, leitnant, šī samna mani nogurdinājusi.

— Nevajag visu tā sarežģīt, mister Kerr, — Tregs atcirta. — Es tikai cenšos jums aiztaupīt tālākas nepatikšanas nākotnē.

— Paldies par padomu. Taču jums nav jācenšas man neko aiztaupīt. Es pats spēju par sevi parūpēties!

— Ar visu to, ka jūs nespējat staigāt? — Tregs apjautājās.

— Ar visu to, ka nespēju staigāt.

— Es gribētu par to pārliecināties, — Tregs piebilda.

— Jums nav iemesla par to šaubīties, — Kerrs sacīja.

— Es nevaru staigāt.

— Un jūs gulējāt dzīvoklī viens pats? — Tregs turpināja. — Cik noprotu, tad visā namā bija tikai trīs cilvēki — jūs, saimniecības vadītāja un Hokslijs.

— Hokslijs!? — misis Vikforde iesaucās.

Tregs, protams, tūlīt pievērsās viņai. — Hokslijs, kā tad, — viņš atkārtoja.

— Bet kā...!?

— Vai šis uzvārds jums kaut ko izsaka? — Tregs apvaicājās.

Jaunā dāma pasmaidīja un papurināja galvu, taču diezgan nepārliecinoši.

Tregs lūkojās viņai acīs, skatienu nenovērsdams.

— Bet, — leitnants bilda, it kā nepiespiesti tērzējot,

— jūs esat kaut kur dzirdējusi Hokslija uzvārdu, vai ne, mis Vikforde?

— Nē, — viņa attrauca.

— Taču tas uzvārds jums kaut ko atgādina? Esiet atklāta, nevelciet garumā!

— Mans tēvs, — Dorisa izstomīja, — pieminēja kādu Hoksliju vienā no savām vēstulēm.

— Cik sen tas bija?

— Ak, laikam pagājuši jau divdesmit gadi!

— Diez vai šis varētu būt tas pats Hokslijs, — Kerrs iesmējās, taču viņa balsi nebija jautrības.

Tregs neatrāva acis no Dorisas sejas. — Bet jūs tajā laikā vēl bijāt bērns?

— Jā.

— Cik veca tad jūs bijāt?

— Man bija septiņi gadi.

— Kur tad atradās jūsu tēvs?

— Ķinā.

— Un ko tad viņš rakstīja par Hoksliju?

Dorisa palūkojās uz Ķerra pusi, it kā gaidītu kādu norādi. Tregs uzstājīgi turpināja: — Tas paliks starp mums, mis Vikforde. Ko jūsu tēvs rakstīja par Hoksliju?

— Mans tēvs Ķīnā darbojās kopā ar diviem partneriem. Cik atminos, tad Hokslijs bija viens no viņiem.

Tregs kādu mirkli apdomāja dzirdēto. Pēc tam ātri vaicāja: — Kad jūs satikāties ar misteru Meisonu?

— Apmēram pirms pusotras stundas.

— Un ar Ķerru?

— Aptuveni pirms četrdesmit minūtēm.

— Vai jūs nevienu no šiem cilvēkiem nepazināt agrāk?

— Biju mazliet agrāk satikusi misteru Venstonu.

— Kad — agrāk?

— Dažas minūtes agrāk par citiem.

— Tad ko jūs šeit darāt?

Venstons steigšus iejaucās: — Viņa piezvanīja, lai nokārtotu darīšanas. Tās ir personīgas lietas. Es negribētu, lai par tām kļūtu zināms...

Tregs sašķobīja lūpas. — Labi, labi! — viņš noteica.

— Bet mazliet padomāsim. Vai šorīt avīzē nebija lasāms sludinājums par to, ka vecs vīrs meklē sava minišā partnera meitu?

Istabā nedzirdēja nevienu skaņu — tikai Elstona A. Ķerra gārdzošo elpu. Visi kā sarunājuši pagrieza galvu un nogaidoši vērās leitnantā.

— Un jūsu tēva uzvārds bija Vikfords? — Tregs vaicāja Dorisai, atkal pievērsies viņai.

— Ķīnā viņš saucās Dovs Takers.

— Un viņš rakstīja jums par saviem partneriem?

— jā.

— Kad tieši? Kad ši vēstule rakstīta?

— 1920. gada beigās.

— Kas notika pēc tam?

— Es jums vani to pateikt, — Kerrs iestarpināja. — Viņš...

— Cietiet klusu, Kerr! — Tregs viņu pārtrauca, neatraudams skatienu no meitenes sejas.

— Pēc tam, kad mēs saņēmām vēstuli, kas bija rakstīta 1921. gada sākumā, es par viņu nekad vairs netiku neko dzirdējusi. Vēlāk dzirdēju, ka viņš esot miris.

— Kā viņš mira?

— Cik noprotu, tad viņš tika noslepkavots.

— liet droši jūs to nezināt?

— Kad nomira jūsu māte?

— Apmēram astoņpadsmit mēnešus pirms tam, kad tēvs devās uz Ķīnu.

— Pie kā tad jūs dzīvojāt pēc tēva aizbraukšanas?

— Pie krustmātes.

— Mātes vai tēva māsas?

— Mātes.

— Kur viņa ir tagad?

— Mirusi.

— Cik sen?

— Jau tris gadus.

— Un jūsu tēvs rakstīja par kādu partneri, kura uzvārds bija Hokslijs

— Jā.

— Bet vārdu viņš netika minējis?

— Vai atceraties arī viņa vārdu?

Tā kā jaunā sieviete kādu brītiņu cieta klusu, Tregs atkārtoja: — Es jautāju, vai jūs zināt viņa vārdu?

— Es pūlos to atcerēties.

— Labi, tad domājiet ātri.

Dorisa pievērsās Kerram. —Jūsu vārds ir Elstoas, vai ne?

— Jā.

Jaunā dāma izstomīja: — Man šķiet, ka arī tā Ķerra vārds bija Elstons. Taču nespēju atcerēties. Varbūt, ka maldos, jo šajā pēcpusdienā iepazinos ar mistem Elstonu Ķerru... Es... varu kaut ko arī sajaukt.

— Ko jūs varētu sajaukt?

— Sava tēva partnera vārdu ar kādu citu...

— Vai tad jūs pazīstat vēl citus Kerrus?

— Laikam gan nevienu, kura uzvārdu rakstītu šādā veidā.

Tregs uzlūkoja Ķerru. — Kā tad ir? — viņš vaicāja.

— Divdesmitā gada beigās un divdesmit pirmā gada sākumā es biju Šanhajā un tajā laikā sadarbojos ar diviem partneriem. Vienu no viņiem sauca Dovs Takers. Iespējams, ka tas bija šīs meitenes tēvs. To otru vīni sauca Hokslijs.

— Tā, tā! — leitnants Tregs iesaucās, taču viņa balsī varēja saklausīt tikai pieklājīgu interesi. — IJn vai jūs atceraties tā Hokslija vārdu?

Rūpīgi izvēlēdamies vārdus, Kerrs atteica: — Hokslijs pazuda. Viņš pazuda visai aizdomīgos apstākļos. Viņam līdzi bija liela naudas summa no kopējās naudas. Laimīgā kārtā mazāk, nekā mums bija, tomēr liela summa.

— Tātad, — Tregs bilda, — nenākas šaubīties, ka Hokslijs jūs sarūgtināja.

Ķerra skatienā uzplaiksnīja acumirklīgs spožums — draudīga dzirksts, lai gan viņš pūlējās savaldīties. Sirmgalvis atteica: — Tas cilvēks nebija san'igtinājuma vērts.

— Bet viņš paķēra līdzi lielu summu no kopējās naudas?

— Un, protams, mēģinājāt dabūt viņu rokā.

— Kā nu ne.

— īsāk sakot, Kerr, jūsu pūles beigās vainagojās panākumiem. Jūs atklājāt, ka Hokslijs slēpjas šajā mājā, stāvu zemāk. Jūs noīrējāt šo dzīvokli stāvu augstāk un...

— Neko tamlīdzīgu es nedarīju, — Kerrs novilka. — Noīrēju šo dzīvokli tāpēc, ka ilgojos pēc miera. Protams, jūs varat pārbaudīt — tas vīrs, kuru arī sauca Hokslijs, ievācās apakšējā dzīvoklī nedē|u pēc manis. Bez šaubām, tad es nemaz nezināju viņa uzvārdu — tas atklājās tikai pēc šī notikuma. Es neizeju no sava dzīvokļa. Nekur netieku un...

— Bet jūsu ķīnietis tiek ārā, vai ne?

— Viņš dodas iepirkties.

Tregs savilka lūpas urskulī un pievērsās Gou Lungam. Tomēr pēc tam atkal pagriezās pret Ķerru. — Labi, pašreiz beigsim runāt par šo tēmu. Vai jūs atceraties sava Ķinas darījumu partnera vārdu?

Kerrs sastomījās.

— Sakiet vien, — Tregs uzstāja — izrunāsim visu. Izvairība jums neko nepalīdzēs.

— Mēs viņu saucām par Redu, — Kerrs sacīja. — Bet es neesmu pārliecināts par to, vai tas bija viņa īstais vārds. Nekad netiku par to jautājis... Pat ja būtu zinājis, pa šo laiku sen jau būtu aizmirsis.

— Varbūt es jums varēšu palīdzei, leitnant, — Dorisa ierunājās. — Viņa vārds bija Robindeils E. Hokslijs. Atminos, ka tēvs tika par viņu rakstījis. Es tajā laikā vēl biju bērns, taču šis vārds iestrēdzis manā atmiņā. Es jau agrāk gribēju jums to pateikt, bet jūs mani pārtraucāt, uzdodot kādu citu jautājumu.

Pat nepalūkojies uz to pusi, Tregs attrauca: —Jūs man neko nepalīdzējāt, mis Vikforde. Es zinu, kā viņu sauca. Zināju visu par šo partneai būšanu, pirms biju te kāju spēris. Neuzdevu šos jautājumus tāpēc, ka man būtu vajadzīga šī informācija, bet tāpēc, lai noskaidrotu, kurš sadarbosies, bet kurš mēģinās kaut ko noslēpt. Kerr, kāpēc jūs man nepateicāt, ka jūsu partneri sauca tieši tāpat kā to vīni, kurš laikam ir noslepkavots?

— Es to uzzināju tikai pēc slepkavības. Arī tad man likās, ka tā ir tikai sagadīšanās — gluži vienkārši vienādi vārdi. Es pat nezināju, ka Reda Hokslija īstais vārds bija Robindeils.

— Un kā ar jums? — Tregs uznināja Gou Lungu.

— Kā tad vālētu būt al mani? — Gou Lungs pārprasīja, sašutumā šļupstēdams vēl jūtamāk.

— Cik ilgi jūs jau esat kopā ar misteru Ķerru?

— Jau ļoti ilgu laiku.

— Kopš Ķīnas laikiem?

— Plotams, kopš Ķīnas.

— Jūs taču atceraties tos trīs vīrus — jūsu saimnieka partnems, par kuriem ir runa?

— Leds Hokslijs — sūdablālis, — Gou Lungs noteica.

— Ļauns cilvēks. Nemaz nav labs. Es teiks, ka tam neval neko uzticēt.

— Vai esat redzējis to vīru, kurš dzīvoja apakšstāvā?

Gou Lungs pakratīja galvu. — Nav ledzējs.

— Vai izlasījāt vārdu uz plāksnītes pie durvīm?

— Nav lasījs.

Tregs pagriezās pret Bleinu. — Un kā ar jums?

— Es kalpoju pie mistera Ķerra tikai gadu, — Bleins atgādināja.

— Kādi ir jūsu pienākumi?

— Esmu tāds kā slimniekkopējs. Jūs taču saprotat — misters Kerrs ir...

— Vai arī agrāk jūs bijāt slimnieku kopējs?

— Es...

— Vai jums ir atļauja nēsāt to ieroci, kas jums azotē? — Tregs noprasīja.

Bleina roka neviļus nozuda krūškabatā. — Skaidrs, ka man ir atļauja. Es... — Vīrs sastomījās, jo bija pamanījis leitnanta skatienā uzvaras prieku.

Tregs iesmējās. — Ko jūs darījāt pirms tam, kad kļuvāt par Ķerra miesassargu?

— Man bija detektīvaģentūra. Denverā, Kolorādo, — Bleins nomurmināja, pietvīcis gluži sarkans. —Tur neko daudz nevarēja nopelnīt, un man gadījās šī izdevība saņemt pastāvīgu algu... labu algu... Skaidrs, ka es to izmantoju.

— Tas jau skan labāk, — Tregs norūca. — Ja gribat paturēt ieroču nēsāšanas atļauju un kādreiz atgriezties detektīva darbā, tad esiet prātīgs un sadarbojieties. Kas jums zināms par šo Hoksliju?

— Pilnīgi nekas.

— Vai jūs nekad neesat viņu redzējis?

— Manuprāt, leitnant, būs labāk, ja būšu pret jums pilnīgi vaļsirdīgs, — Bleins bilda. —Tiku nolīgts, lai sargātu misteru Ķerru. Cik es noprotu, kopš Ķīnas laikiem šim vīram ir kādi nenokārtoti rēķini, tāpēc viņa dzīvībai var draudēt briesmas. Nekad neesmu dzirdējis viņu pieminam šo Hoksliju un tikai šodien uzzināju par tādu Šanhajas laiku partneri. Kerrs nekad netika man stāstījis, kādas ir tās briesmas, kas viņam draud. Man likās, ka viņš joprojām ir nedaudz iesaistīts ieroču biznesā. Varbūt gatavojas sadarboties ar japāņiem. Sīkāk nezinu, !>et pieļauju, ka Kerrs varētu būt šis tirdzniecības smadzeņu centrs.

Man šķiet, ka tas ir viens velnišķīgi izdevīgs bizness — ne tikai Kerram, bet daudziem citiem, kuri tāpat spekulē ar kontrabandas ieročiem. Varētu izcelties pamatīgs tracis, ja nāktu gaismā, kādā kārtā ieroči nokļūst Ķīnā. Nezinu, ko par to teiktu valdība, bet man liekas, ka vismaz neoficiāli tā nekādu skandālu nevēlas. Tas arī ir iemesls, kāpēc es cietu klusu. Neko daudz nevaru pastāstīt par darbības metodēm, bet to gan zinu, ka tur iesaistīta vesela ķīniešu zvejas laivu flotile no piekrastes ciematiem. Tiem ļautiņiem no kaut kā jāpārtiek, tāpēc jāzvejo. Japāņi to saprot. Šad un tad viņi tās laivas pārķer. Gadās, ka pārmeklē. Dažas no tām tiek turētas aizdomās. Dažas netiek. Viņi taču nevar vienmēr pārmeklēt visas. Tāpēc pats varat iedomāties, Kerram ir tik svarīgi palikt ēnā. Un man jārūpējas par viņa drošību.

Tregs dziļi ievilka elpu un uzlūkoja Ķerru. Kerrs nicīgi noteica: — Varēji gan paturēt tos savus dumjos minējumus pie sevis. Tās idejas izklausās gluži smieklīgi!

Bleins paraustīja plecus. —Jūs mani nolīgāt, — viņš sacīja. — Es strādāju labi. Un gribētu tā turpināt, bet pietiekami labi zinu, kas ir kas. Man ne prātā nenāk ķīvēties ar policiju.

— Un kur, vai drīkstu jautāt, tu šo informāciju uzodi? — Kerrs auksti noprasīja. — Okšķerēji?

— Neesmu okšķerējis, — Bleins sašutis attrauca. — Ko zinu, to zinu no jums.

— Ko tu gribi teikt?

— Uzminēju, spriežot pēc dažādām niansēm, šādas un tādas rīcības, dažiem mājieniem un jūsu sejas izteiksmēm, — Bleins nepacietīgi nomurmināja. — Galu galā es taču biju privātdetektīvs un pirms tam arī policists. Ko, pie velna, jūs domājāt? Ka es gadu noņemšos ar jums un netikšu skaidrībā par to, kāpēc esmu nolīgts un kas jums draud? Muļķības!

Tregs piecēlās, piegāja pie loga un nostājās tur, vērdamies ārā, rokas kabatās sabāzis. Pēc tam viņš uzlūkoja Periju Meisonu. — Es gan, Meison, domāju, ka mēs te visu laiku esam runājuši riņķī un apkārt. Es neko nesaku — vēl ne. Notiek tā, ka tikko mēs sākam izmeklēt kādu lietu un uz skatuves parādāties jūs, pēdas šķietami pagaist un izzūd pavisam. Mēs atgriežamies sākumpunktā vai apļojam uz vietas. Protams, tā ir tikai sagadīšanās, bet — velnišķīgi likumsakarīga sagadīšanās!

—Ja runājam par grozīšanos uz vietas, — Meisons ieni-nājās, — vai jūs ieradāties tāpēc, ka cerējāt uz kādu jaunu informāciju no mis Vikfordes? Par mistera Ķerra pagātni?

— Tas ir muļķīgi! — mis Vikforde iesaucās. — Es nedomāju, ka leitnants Tregs vispār zināja par manu klātbūtni šeit, jo es pati nezināju, ka nākšu šurp. Līdz tam brīdim, kad paņēmu avīzi un...

— Es nācu šurp uzdot jautājumus, — Tregs viņu pārtrauca.

— Tieši tā, — Meisons bilda, — kā rādās, tie bija ļoti svarīgi jautājumi. Tagad jūs ieguvāt interesantu informāciju par mistera Ķerra agrāko partneri, turklāt gluži nejauši. Bet es prātoju, kas īsti jūs atveda šurp. Vai mis Vikforde nav jūsu slepenā palīdze?

Tregs sacīja: — Kā šķiet, man nāksies apmierināt jūsu ziņkārību, Meison. Nācu šurp, lai uzzinātu šo to par telefonu.

— Kādu telefonu? — Meisons apvaicājās.

— To pašu, kurš ir bijis ne tikai telefons. Manuprāt, misteram Kerram būs zināms šis tas interesants, ko par to pastāstīt.

— Es neinteresējos par telefoniem, — Kerrs vārgā balsī norūca. — Esmu slims cilvēks, un šīs pēcpusdienas saninas man nav nākušas par labu.

— Saimniekam jau sen vajadzēja būt gultā, — Gou Lungs ieminējās. — Valbūt viš tagad vālētu iet?

— Iesim, iesim, Gou Lung, — Kerrs noteica.

— Vienu mirklīti! — Tregs pavēlēja. — Man vēl jāuzdod daži jautājumi.

— Saimnieks slims, — Gou Lungs uzstāja. — Nav lunājams!

— Tātad par to telefonu, — Tregs turpināja, uzlicis roku uz Ķerra riteņkrēsla turekļa.

— Kas tad ir ar telefonu? — Kens vaicāja, un viņa balss tiešām izklausījās neizteiksmīga aiz noguruma.

— Mums ir iemesls domāt, —Tregs pavēstīja, — ka tai personai, kura izdarīja slepkavību, bija nopietns iemesls noņemt telefona klausuli.

Meisons izvairījās no Trega skatiena.

—Jādomā, ka viņš gribēja kādam piezvanīt, — Kerrs novilka. — Lai to izdarītu, taču jāpacel klausule.

— Kad mēs pinnoreiz pārbaudījām to telefonu,—Tregs runāja tālāk, nelikdamies ne zinis par vecā vīra sarkasmu,

— mēs domājām, ka tas ir visparastākais aparāts ar diviem pirkstu nospiedumiem, turklāt šo pirksti bija nosmērēti ar svaigu krāsu. Pēc tam mēs aparātu pārbaudījām pamatīgāk, un man jāteic, ka tas ir ļoti īpašs aparāts.

— Nerunājiet riņķī un apkārt, — Kerrs noteica. —Ja jūs cenšaties mani par kaut ko apsūdzēt, tad tā arī sakiet!

— Leitnants tikai cenšas jūs apmulsināt, mister Kerr, — Meisons iestarpināja. — Lai jūs neviļus kaut ko pasakāt. Tā ir policijas darba metode. Un tā nemainās ari tad, ja iznāk strādāt ar slimu cilvēku.

— Es negrasos jums.izteikt nekādas apsūdzības, — Tregs mierīgi atbildēja, nelikdamies manām Meisona dzēlienu. — Labāk pastāstīšu, ko mēs izdibinājām.

— Jā, un ko tad jūs izdibinājāt?

— Telefona aparātam apakšā bija neliela atvere, kuru paviršas apskates laikā tik tikko varēja pamanīt. Un tas bija pieskrūvēts pie galda, kas mums likās visai dīvaini. Tālāk mēs atklājām, ka arī galds pieskrūvēts pie grīdas, lai to nevarētu izkustināt 110 vietas. Mums modās zināmas aizdomas. Pārbaudot pamatīgāk, mēs atklājām, ka telefonā iebūvēta ļoti smalka signalizācijas ierīce. Pa durvīm iekšā spīdēja nemanāms gaismas stars. Šo ierīci izslēgt varēja divējādi — vai nu nospiežot neredzamu slēdzi, kas atradās aiz gaismas avota, vai arī noceļot klausuli, jo tad gaismas stars automātiski apdzisa.

—To es nesaprotu, — Kerrs atteica. — Nesaprotu, kāpēc jūs to man stāstāt.

— Tāpēc, — Tregs pacietīgi turpināja, — ka tā darbojās šādi — ja kāda persona ienāca un aizsedza šo gaismas stam ar savu augumu, vispirms nenoceļot telefona klausuli, fotoelements iedarbināja zvanu. Un šis zvans, mister Kerr, novietots tieši zem jūsu guļamistabas loga!

Kerrs, uzlicis izdilušo, kaulaino roku uz riteņkrēsla parocena, saspieda to tik cieši, ka zem ādas manāmi izspiedās cīpslas. — Zvans... zem mana loga. Tādā gadījumā man beidzot ir skaidrs!

— Kas ir skaidrs?

— Kas mani pamodināja vispirms — tad, kad vēl nebija atskanējis šāviens. Dzirdēju kādu neaprimstošu, uzmācīgu skaņu, it kā sīktu vesels moskītu koris. Tā bija augsta, spiedzīga skaņa, ļoti uztraucoša tik nervozam cilvēkam kā man. Es gulēju un klausījos, vispirms domādams, ka istabā ielidojis moskīts, pēc tam sapratu, ka skaņa nāk no ārpuses.

— Cik ilgi tā turpinājās? — Tregs noprasīja.

— Diezgan neilgu laiku. Nezinu, cik ilgi tā jau bija skanējusi pirms manas pamošanās.

— Un vai drīz pēc tam atskanēja šāvieni?

— Es dzirdēju tikai vienu šāvienu, — Kerrs pārliecināti noteica.

Tregs nopūtās. — Tātad, — viņš sacīja, — par otro mums jāpateicas mistera Meisona izdomai?

— Es pats teicu misteram Meisonam par otru šāvienu, — sirmgalvis steidzīgi piemetināja. — Tajā laikā man likās, ka

dzirdēju divus šāvienus. Tomēr pēc tam es visu kārtīgi apdomāju un nolēmu, ka bija tikai viens šāviens vai varbūt atbalss no pretējās mājas.

— Un kā ar to zvanu? — Tregs vaicāja.

— Sīcooa, — Kerrs sacīja, —turpinājās vēl dažas minūtes pēc šāviena, bet pēc tam aprima.

— Padomājiet labi. Vai jūs to dzirdējāt arī vēlāk?

— Nē! — Kerrs pārliecināti noteica. — Pēc tam tā vairāk neatkārtojās.

Tregs kādu brīdi vēroja veco vīru. Pēc tam piebilda:

— Viss būtu daudz vienkāršāk, ja jūs būtu to pastāstījis jau agrāk. Tad, kad es jūs iztaujāju pirmoreiz.

Kerrs mierīgi lūkojās leitnantam tieši acīs. — Arī man viss būtu bijis vienkāršāk, — viņš sacīja, — ja jūs uzreiz pastāstītu par to telefona aparātu.

— Tad es vēl nezināju par šo signalizācijas ierīci.

— Un man vēl nenāca ne prātā, ka tā moskīta sīkšana ir tik svarīga.

— Tātad bija tikai viens šāviens?

— Nē, galvot par to es gan neņemos. Tas notika pēc pusnakts, pirms vieniem naktī. Un tagad, ja jūs atjaujat, leitnant, es gribētu atlaisties. Negrasos novest sevi līdz sabrukumam nekādu iemeslu dēļ.

Neko vairāk neteicis, Kerrs saķēra ar rokām stumjam-krēsla.gumijotos riteņus. Taču, lai cik veikli viņš to izdarīja, Gou Lungs bija ātrāks un izstūma krēslu no istabas.

— Kā šķiet, man nāksies ierīkoties jūsu biroja uzgaidāmajā istabā un nogaidīt, kamēr tas viss nokārtosies, — Dorisa Vikforcle uzrunāja Meisonu.

Rodnijs Venstons papurināja galvu. — Nē, es ļoti labi pazīstu guvernantu, — viņš sacīja. — Neieteicu jums viņu steidzināt. Ja jūs viņu traucēsiet, viņš vispār neko neuzsāks.

Leitnants Tregs tuvojās Meisonam un bilda tik vienaldzīgā balsī, it kā apspriestu gaidāmo laiku: —Tik tiešām, šajā lietā sagadīšanās nāk pēc sagadīšanās. Un ikreiz es uzduros jums.

Meisons iesmējās. — Manuprāt, derētu uz to paraudzīties arī no otras puses. Patiesi gan — ikreiz, kad es ierodos, lai parunātos ar savu klientu, mani iztraucējat jūs. Varētu domāt, ka tieku izsekots.

— Iespējams, ka tā nebūt nav sliktākā ideja.

Tregs devās uz kāpņu pusi, bet pie pirmā pakāpiena

apstājās un pagriezās pret Meisonu.

— Neko citu nespēju darīt — man nāksies aizturēt jauno Artūm Džentriju, uzrādot viņam apsūdzību slepkavībā.

— Kurš tad ir noslepkavots? — Meisons lietišķi apjautājās.

Tregs draudzīgi pasmaidīja. — Gribējāt mani pieķert, vai ne? Labi, lai jums būtu viela pārdomām, pateikšu jums vēl kaut ko. Atraduši misis Pērlinas līķi, mēs pamatīgi pārmeklējām to māju. Izkratījām visu, pat pelnus pavardā. Un tajos atradām daudz ko interesantu. Drēbju atliekas, pogas, kurpju sastāvdaļas. Uz tiem drānas gabaliem, kurus uguns nebija pilnīgi iznīcinājusi, uzgājām tumšus traipus. Analīzes parādīja, ka tās ir cilvēka asinis. Apdomājiet to visu, Meison. Un tagad atvainojiet mani, man jāsteidzas. Gribu izrunāties ar jauno Džentriju, tikko viņš pārradīsies no saimniecības preču veikala.

14. nodaļa

Piezvanījis, kad pulkstenis rādīja dažas minūtes pāri pieciem, Meisons vēl atrada Dellu Strītu pie telefona.

— Vai tu negrasies mest mieru? — advokāts vaicāja.

— Gaidīju tevi. Kā iet?

— Ak, šā un tā. Vai gribi paceļot?

— Uz kurieni?

— Uz Sanfrancisko.

— Kā?

— Ar lidmašīnu pulksten sešos, biļetes jau pasūtītas. Gaidīšu tevi lidostā.

— Tūlīt, tikai nopūderēšu degunu! — Della Strīta atsaucās. — Un skriešu uz liftu!

— Labs ir, — Meisons noteica, — bet dari to ātri. Es jau būšu lidmašīnā. Tavu biļeti atstāšu kasē. Tikai paķer to un kāp iekšā.

— Pēc brītiņa tiksimies! — Della apsolīja un nolika klausuli.

Pievakarē, kā allaž, lidostā valdīja rosība. Ik pa laikam piebrauca taksometri, skaļi bremzēdami pie durvīm. Visur pulcējās sagaidītāji un pavadītāji. Auroja skaļrunis, paziņodams par lidmašīnas izlidošanu uz Sanfrancisko. Tika izziņota pasažieru reģistrācija un iekāpšana. Meisons, vēl pēdējoreiz palūkojies apkārt, devās uz ejas pusi, kad parādījās Della Strīta. Sekretāre viņam draudzīgi pamāja ar roku, bet pēc tam metās pēc biļetes pie lodziņa. Della pievienojās advokātam, kad viņš jau kāpa augšup pa trapu.

— Skrēju pa galvu pa kaklu, — Della nobēra. — Visur bija “korķi”! Vai tu ilgi gaidīji?

— Desmit vai piecpadsmit minūtes. Vai birojā nekā jauna nebija?

— Nē. Dreiks izsūtīja visus savus puišus noskaidrot kaut kādas būšanas. Droši vien tur vainīgs tas apšaubāmais dzeramais. Kad es ieskrēju atvadīties un brīdināt par to, ka dodos projām, viņš jau tukšoja otro sodas ūdens pudeli.

— Vai tu viņam teici, kurp dodies?

— Nē.

Abi atlaidās ērtajos lidmašīnas zviļņos. Pēc mirkļa iedegās uzraksts, lūdzot pasažierus nesmēķēt un piesprādzēties. Visubeidzot sparīgi iedūcās līdz tam dīki klusējošie motori. Lidmašīna aizdrāzās pa skrejceļu un pagriezās pret vēju. Lidotājs pārbaudīja bremzes, sazinājās ar lidostu, pēc tam atkal iedarbināja motoru. Lidmašīna devās ceļā pa gludo skrejceļu, bet pēc tam atrāvās no zemes.

— Man vienmēr ļoti patīk šis atraušanās bridis, — Mei-sons noteica, vērdamies ārā pa logu uz ātri attālinošos zemi.

— Tagad lidotāji paceļ lidmašīnu gaisā tik nemanāmi, ka cilvēks nemaz nejūt, kurā brīdi tā atraujas no zemes, — Della atbildēja.

Meisons neko neatbildēja. Advokāts lūkojās lejup uz skrejceļu, kas pēkšpi palika tālu lejā. Lidmašīna jau bija gaisā, tā slaidi pārlidoja māju jumtus, dzelzceļa sliedes, ļaužu pilnās ielas ar mašīnu tūkstošiem, tām skrienot citcitai garām, jo šī joprojām bija sastrēgumstunda.

Saule jau rietēja, tikai daži staru kūļi vēl lauzās cauri mākoņiem rietu pusē, caurdurdami tos kā gari, rūsgani zelta stieņi. Tur lejā pamazām iedegās mašīnu ugunis. Sāka iekvēloties ari neona gaismas. Un tad pēkšņi šī civilizācija pazuda skatienam. Lidmašīna slīdēja pāri klinšainiem kalniem, kurus sedza bieza krūmāju un dzeloņaugu sega. Ielejās un kanjonos klājās biezas ēnas, asi kontrastējot ar saulē mirdzošajām kalnu galotnēm.

Tālu lejā izvijās ceļš, kas veda augšup kalnos. Tad pēkšņi tas nozuda. Parādījās salvijām apaugusi plakankalne, pēc tam augstāki kalni ar garākām priedēm. Krēsla lēnām pārsedza savu autu pāri šai ainavai, un lidmašīnas salonā iedegās gaismas. Tagad laukā vairs nekas nebija saskatāms.

Meisons atslīga atpakaļ sēdekli un sacīja Dellai: — Man aizvien ir paticis tā ceļot.

— Kāds tad ir mūsu ceļojuma iemesls? — noprasija Della Strīta.

— Pēc tam, kad izgāju no biroja, — Meisons sacīja,

— es saskrējos ar Tregu. Mēs aprunājāmies, un pēc tam es nopirku dažas Sanfrancisko avīzes.

— Kas nolika pie Ķerra? — Della Strīta apvaicājās.

— Vai tā jaunā dāma atstāja uz viņu labu iespaidu?

— Tā šķiet gan. Laikam jau uz visiem, tikai ne uz ķiniešu kalpotāju.

— Kas tad viņam nepatika?

— Els nezinu, — Meisons atteica. — Ar tiem taču nekad neko nevar saprast. Ķīnieši ir ļoti neizprotami ļautiņi.

— IJn vai tu noskaidroji kaut ko tādu, kas attiecas uz Ķerra pagātni?

— Tas vīrs, kas saucies par Dovu Takeru, 1920. un 1921. gadā bijis Elstona A. Ķerra partneris. Divdesmitā gada beigās tiem piebiedrojies ari trešais partneris. Tas esot abus pārējos nodevis. Takers esot sagūstīts — sodīts ar nāvi vai noslepkavots. Kerram izdevies izbēgt un paķert līdzi atlikušo kopējo naudu.

— Kas bija tas trešais partneris? — meitene vaicāja.

— Vai tas ir svarīgi?

— Robindeils E. i Iokslijs.

Della Strīta izbrīnījusies uzlūkoja Meisonu. — Un Kerrs to zināja, ko?

— Protams.

— Bet, augstā debess, ja tā, tad Kerrs ir ķezā! Tagad viņš būs aizdomās turamais numur viens!

— Neaizmirsti tos pirkstu nospiedumus uz telefona klausules, — Meisons atgādināja. —- Un tie ir jaunā Džentrija pirkstu nospiedumi, neko nevar darīt. Leitnants Tregs nezina, ko iesākt.

— Un mēs devāmies ceļojumā, lai liktu viņam nosvērties vajadzīgajā virzienā? — Della apjautājās.

— Ne gluži, — Meisons pasmaidīja.

— Par ko tad īsti ir runa?

— Grūti pateikt... sacīsim, izklaidēties, — Meisons noteica.

— Vai tas nozīmē, ka tu man neko vairāk negrasies uzticēt?

— Neuzstāj! — advokāts, joprojām smaidīdams, novilka. —Ja vien es nekļūdos, tad mūs gaida diezgan neparasti atklājumi. Ja kļūdos, man negribētos zaudēt savu reputāciju.

— Un kā tur ieklīda leitnants Tregs?

— Tas vīrs itin kā seko man pa pēdām. Ja tikai es nekļūdos, tad leitnants jau rīt no rīta būs mani apdzinis, ja vien es neizvēlēšos īsāko ceļu.

— Un šis te būtu īsākais ceļš?

— Jā.

Meisons atspieda galvu pret sēdekļa atzveltni un aizvēra acis. Della Strīta kādu mirkli pētīja advokāta profilu. Pēc tam ari viņa ērtāk atlaidās krēslā.

Meisons papliķēja ar roku sekretāres delnu. — Laba meitene! — viņš nomurmināja. Un iegrima snaudā.

Lidmašīna jau apmeta loku un nosēdās Sanfrancisko lidostā, pārslīdēdama pāri krūmājiem un zālājam, un pēc tam piezemēdamās uz skrejceļa. Kad lidmašīna apstājās, pasažieri devās uz izeju. Tumšzilā uniformā tērpts šoferis formas cepurē pieskārās ar diviem pirkstiem cepures nagam un uzrunāja advokātu: — Mister Meison?

Meisons pamāja.

— Jūs gaida mašīna.

— Mēs iekāpsim un gaidīsim, — Meisons izrīkoja.

— Esiet gatavs jebkurā brīdī doties ceļā.

Šoferis atvēra abiem atbraucējiem mašīnas durvis, lai tie varētu iekāpt.

— Pacietību! — Meisons sacija Dellai Strītai. — Mums nāksies pagaidīt!

— Cik ilgi?

— Varbūt stundu, varbūt ilgāk.

— Man sāk likties, — Della atbildēja, — ka tam visam ir kāds sakars ar mūsu svepstošo lidotāju — Rodniju Venstonu.

Meisons pamāja.

— Vai tev ari likās, ka viņš uztraucās, kad tā meitene rādīja dokumentus un citus pierādījumus faktam, ka viņa ir Ķerra partnera meita?

— Sacīsim, jaunekļa sejas izteiksme neliecināja, ka viņam tas viss ietu pie sirds, — Meisons pasmīnēdams sacīja.

— Es viņu uzmanīgi vēroju. Laikam jau Venstonam nepatīk, ka patēvs grasās viņai izmaksāt kādu mantojuma daļu?

— Patiesi, līdz ar šo naudiņu var zust laba daļa vioa paša mantojuma. Ja ir tāds mantojums, kurn viņam ir cerība saņemt, — Meisons smaidīdams piemetināja. — Zini, Della, man šķiet, ka būs labāk, ja mēs pabrauksim gabaliņu tālāk — uz otru lidostas malu. Paga, paga! Tepat, šoferīt! Vispār esmu pārliecināts, ka būs labi tepat. Kā būtu, ja mēs piebrauktu mašīnu tur, tajā vietā, kur nav pārāk gaišs, lai mēs varētu mierīgi pasēdēt un pagaidīt?

— Lai notiek, — šoferis atsaucās. — Varam piebraukt tur, aiz tā dzīvžoga.

— Lai notiek, braucam. Vai jums mašīnā ir radio?

— Jā, ser. Es vam to ieslēgt — kuru staciju vēlaties paklausīties?

— Varbūt kaut kur raida ērģeļmūziku — ja varat tādu atrast.

Šoferis piebrauca mašīnu dzīvžoga galā. Meisons atgāzās sēdekli un aizdedzināja cigareti. Šoferis kādu mirkli grozīja radioaparāta kloķi, līdz atrada staciju, kur spēlēja ērģeles kopā ar elektroģitāru. Meisona pierē grumbas izlīdzinājās, viņš atlaidās sēdeklī vēl ērtāk un pilnībā nodevās mūzikai.

Tā pagāja pusstunda. Pārraide beidzās. Šoferis palūkojās uz Meisonu, gaidīdams rīkojumus. — Pamēģiniet atrast vēl kādu staciju, kur spēlē ērģeles vai havajiešu mūziku. Lai gan... nē, pagaidiet!

Advokāta seja pēkšņi mainījās. Viņš noliecās uz priekšu, noslīdēdams uz viena ceļa, lai varētu saskatīt lidmašīnu, kura parādījās no dienvidu puses. Tā bija neliela lidmašīna ar izlaižamiem riteņiem.

— Iedarbiniet motoru! — Meisons pavēlēja šoferim, kad atlidojusī lidmašīna izlaida riteņus un tie pieskārās cementētajam skrejceļam.

Šoferis paklausīgi nospieda starteri. Motors ierūcās.

— Izslēdziet radio! — Meisons izrīkoja.

Della Strīta pagriezās un uzlūkoja Meisonu, pēc tam lidmašīnu. No Meisona sejas bija pazudusi garlaikotā izteiksme. Tagad advokāts likās tik saspringts kā sprinteris, gaidot starta šāvienu.

— Meistarīgi nosēdās, — šoferis noteica, uzslavēdams lidotāju, jo bija pamanījis Meisona interesi par šo lidmašīnu.

Taču Meisons šo piezīmi pat nedzirdēja.

Lidmašīna apstājās pavisam netālu no dzīvžoga tieši pretī vietai, kur stāvēja auto. Žogā atvērās vārtiņi. Pa tiem uz laukuma uzbrauca garš, pelēks limuzīns ar sarkanu grozāmo lukturi uz jumta.

— Ātrā palīdzība, — Della Strīta nomurmināja.

Meisons, neatraudams skatienu no ātrās palīdzības auto,

ar žestu lūdza Dellu apklust.

Sanitārā mašīna pagriezās un tuvojās lidmašīnai. Šoferis izlēca no tās un atvēra aizmugures durvis. Auto aizsedza lidmašinu skatienam, un Meisons sapīcis sarauca pieri.

— Sagatavojieties braukt! — advokāts pavēlēja šoferim. — Un gatavojieties braukt ātri. Varbūt pat pārkāpt satiksmes noteikumus. Es par visu samaksāšu.

— Vai tad man būs jādzenas pakal “ātrajiem”? — šoferis šaubīgi noprasīja.

— Jā.

— Šie tūlīt ieslēgs sirēnu, iedegs sarkano gaismu un brauks uz velna paraušanu.

— Sekojiet cieši aiz “ātrajiem”! — Meisons norādīja.

— Policisti mani notvers.

— Nē, ja sekosiet tūlīt aiz tās mašīnas. Policisti domās, ka tur brauc kāds ģimenes loceklis, steigdamies pie mirstošā radagabala gultas.

— Un ko domās ātrās palīdzības šoferis?

— Man ir pilnīgi vienalga, ko viņš domās. Mums tikai jānoskaidro, kurp viņš dosies. Diemžēl mums jau jābrauc!

Sanitārās mašīnas durvis aizcirtās. Šoferis apskrēja tai apkārt, sēdās pie stūres, vārtiņi atkal atvērās, un auto sāka braukt.

Meisona mašīnas šoferis lēnām iedarbināja motoni, pagriezās un pār plecu norūca: — Es baidos, ka būs slikti. Ja nu viņi...

— Lūdzu, brauciet! — Meisons pieprasīja. — Vai laidiet mani pie stūres!

— Es to nevam, piedodiet! Es...

— Paklausieties! — Meisons iesaucās. —Ja nu es jums piedraudētu ar šaujamo, tad jūs brauktu, vai ne?

— Es... par to es neko nezinu...

— Tādā gadījumā, — Meisons turpināja, — ja kaut kas notiks, lūdzu, sakiet policistiem, ka baidījāties par savu dzīvību. Jo jums likās, ka es esmu jucis. Ka es atņēmu jums mašīnu ar spēku... Kāpiet ārā!

Šoferis apstādināja mašīnu, pārsēdās pasažieru sēdeklī un norūca: — Tas man nepatīk! Un jums nemaz nav šaujamā!

Meisons pārmeta savas garās kājas pār priekšējā sēdekļa atzveltni, pārslīdēja tai pāri, laimīgā kārtā būdams tievs, sēdās pie stūres, ieslēdza ātrumu un piedeva gāzi. Meisons asi pagrieza stūri, satvēra ātruma kloķi un sāka sekot ātrajai palīdzībai.

Ceļu rādīja asinssarkanais gaismas stars no sanitārās mašīnas, kura brauca pa priekšu. Auroja sirēna. Meisons sparīgi grozīja noīrētās mašīnas stūri — tik prasmīgi kā profesionāls šoferis. Viņš brauca tikai dažu pēdu attālumā no sanitārā auto un tādējādi izkļuva cauri visiem “korķiem”, jo sarkanā gaisma un sirēna atbrīvoja ceļu.

Šoferis ar kreiso roku bija ieķēries sēdekļa atzveltnē, ar labo turējās pie durvju roktura. — Augstais Dievs! — viņš vaidēja. — Man nebija ne jausmas, ka viss notiks tā! — Vira seja bija nervozi savilkta. Vairākas reizes viņš lūkoja atsperties ar kāju pret grīdu savā priekšā, it kā spiestu bremzes pedāli.

Kādā bridi, kad šķita, ka nekādi neizdosies izvairīties no sadursmes, virs ķēra pēc aizdedzes atslēgas. Meisons atvairīja vina roku, stingrāk uzspieda uz gāzes pedāļa un veikli izvairījās no pēkšņi parādījušās mašīnas.

— Nedariet muļķības! — Meisons norūca, neatraudams skatienu no ceļa. — Apstāties mēs nedrīkstam. Vienīgā iespēja ir— piedot gāzi! Ja sāksim svārstīties, tad visam beigas!

Della Strīta, kura sēdēja aizmugures sēdeklī, ar abām rokām turējās pie priekšējo sēdekļu atzveltnēm, ar kājām atspiedusies pret grīdu. Della vērās raibajā kaleidoskopā visapkārt — ainas zibēt zibēja aiz ātri traucošās mašīnas loga. Dellas lūpas bija pavērtas, viņas acis mirdzēja. Šoferis, palūkojies atpakaļ, laikam cerēdams gūt viņas atbalstu, lūdzot samazināt ātrumu, tūlīt zaudēja šo cerību un novērsās, turpmāk rūpēdamies vairs tikai par turēšanos.

Atrās palīdzības auto brāzās tālāk, apstādamies tikai pie sarkanu ķieģeļu ēkas — tā bija slimnīca.

Kad sanitārā mašīna piebrauca pie ieejas, Meisons meta sekošanai mieru. Viņš apgrieza mašīnu turpat slimnīcas priekšā, novietoja to ielas malā un sacīja šoferim: — Te būs las ierocis, ko es turēju jums pie galvas!

To pateicis, advokāts pasniedza vīram trīs desmit-dolāru zīmes.

Šoferis, ne vārda nebildis, iebāza tās kabatā.

— Vai kārtībā? — Meisons noprasīja.

Šoferis pūlējās kaut ko pasacīt. Taču viņš bija zaudējis balsi, no rīkles izlauzās tikai pīkstoņa un tāds kā gārdziens. Vīrs noklepojās, dziļi ievilka elpu un izgrūda: — Kārtībā, bet vēlreiz es neuzņemtos kaut ko tādu pat par tūkstoti!

Meisons izkāpa no mašīnas. — Nāc, Della! — viņš uzsauca.

Sekretāre sekoja advokātam, kurš iegāja slimnīcā. Meisons uzamāja meiteni pie lodziņa: — Man ir zināmi daži svarīgi fakti par to slimnieku, kurn nupat atveda. Gribu tos pastāstīt viņa ārstam.

— Tā?

— Protams.

— Ko tad jūs gribat viņam pastāstīt?

— Kaut ko tādu, kas šim ārstam noteikti jāzina, — Meisons noteica.

Meitene pietvīka. — Ak, es nedomāju to tā... Vai tā ir kāda informācija par šo pacientu?

— Bez šaubām.

— Bet ārsts tūlīt pat nevarēs ar jums nmāt. Tas gadījums ir diezgan steidzīgs. Par viņu mums zvanīja jau no Losandže-losas un tad vēl arī no lidostas. Ārsts jau gaida šo slimnieku!

— Kā to ārstu sauc? — Meisons vaicāja. — Es neesmu pārliecināts, ka sapratu pareizi, kad man sacīja viņa uzvārdu.

— Dakteris Soudijs.

— Un iniciāļi?

— L. O.

— Es pagaidīšu vestibilā. Ak nē. Labāk iešu un apninā-šos ar māsu. Man šķiet, ka ārsts pirms operācijas gribēs dzirdēt to, kas man sakāms. Kurā palātā to pacientu ievietos?

— Vienu mirklīti! — meitene sacīja. Viņa nocēla telefona klausuli, ieskatījās numuru sarakstā un piespieda taustiņus. Pēc tam vaicāja: —Sakiet, lūdzami, kurā palātā būs Kerrs Lusmens?Tas pats, kuru nupat ieveda. Steidzīgi operējamais. Pie daktera Soudija. Jā, jā.

Reģistratore nolika klausuli un paziņoja:

— Tas pacients būs trīssimt ceturtajā istabā. Dakteris Soudijs jau gatavojas operācijai. Ejiet uz trešo stāvu, pasakiet dežūrmāsai, ka gribat satikt dakteri Soudiju un palūdziet, lai viņa piezvana operāciju māsai.

Meisons pamāja, uzsauca Dellai Strītai: — Ejam! — un devās cauri vestibilam un pa gaiteni uz priekšu — uz liftu.

— Trešo stāvu, lūdzu! — advokāts sacīja liftniekam.

Kad abi izkāpa trešajā stāvā, Meisons pamāja Dellai

Strītai, vedinot viņu uz priekšu — uz gaiteņa galu, kur atradās solārijs. Tagad tur bija tumšs, tumsā rēgaini baltoja tikai pītās mēbeles, kuras bija izvietotas kārtīgi — kā jau slimnīcā, nevis kā pagadās. Te slimniekiem nekas neatgādināja mājas, un šajā stīvajā klusumā mēbeles atgādināja bālganus spokus.

Ejot garām, Meisons pavērās uz 304. palātas pusi un noteica: — Pasēdēsim šajā solārijā un pavērosim!

Pa gaiteni, kur grīdu klāja linolejs, aizsteidzās māsiņa mīkstās kurpītēs, ietērpusies sniegbaltā, stīvinātā uzsvārcī, ar tādu pašu cepurīti galvā. Viņa nozuda aiz 304. palātas durvīm. Pēc mirkļa palātas durvis atvēra kāds vīrs, kuram varēja būt gadu piecdesmit. Vīrs bija ģērbies tumšā uzsvārcī un arī iegāja palātā. Drīz vien viņš iznāca atkal ārā.

Meisons pagaidīja, kamēr vīrietis uzsvārcī iznāca no palātas. Pēc brītiņa iznāca arī māsa. Tad Meisons pieskārās Dellas Strītas rokai. — Viss kārtībā, — advokāts noteica. — Iesim.

Abi devās atpakaļ pa gaiteni. Nāsis kutināja tikko jaušams dezinfekcijas līdzekļu smārds. Meisons apstājās pie 304. palātas durvīm. Pie tām karājās plāksnīte ar uzrakstu “Dr. Soudijs”, bet zem tās vēl otra ar uzrakstu “Netraucēt!”.

Meisons klusītēm pagrūda durvis. Slimnieka izģin-dušais augums bija ietīts segās. Palātā dega tikai neliela naktslampiņa, tāpēc uz spilvena asi iezīmējās bālā, nogurusī slimnieka seja.

Tas vīrs, kas nekustīgi gulēja gultā, acis aizvēris, protams, bija Elstons A. Kerrs.

Šajā slimnīcas palātā, ar vaskainiem plakstiem, kuri nosedza šā cilvēka hipnotiskās, allaž tik spoži degošās acis, viņš likās sabrucis, paguris, zaudējis spēku — gluži kā izdegusi spuldzīte.

Meisons kādu mirkli pastāvēja uz sliekšņa — pietiekami ilgi, lai pamanītu, ka segas cilāja vienmērīgi elpas vilcieni. Šis cilvēks bija iemidzināts narkotiskā miegā. Meisons aizvēra durvis, saņēma Dellas Strītas roku un vilka meiteni prom pa gaiteni.

— Ko tas viss nozīmē? — Della vaicāja, kad Meisons bija nospiedis pogu, lai izsauktu liftu.

— Vai tad tu nesaproti? — viņš atbildēja ar pretjautājumu.

Meitene papurināja galvu.

Meisons pasmaidīja. — Es joprojām uztraucos par savu visziņa reputāciju, — viņš noteica. — Man negribētos ar to riskēt, tāpēc es lieku priekšā vispirms apmeklēt dakteri Soudiju un parunāt ar viņu.

15. nodaļa

Meisons lika taksometra šoferim apstādināt mašīnu pie laikraksta redakcijas. Sludinājumu nodaļa atradās pirmajā stāvā, tā bija spoži apgaismota. Apmeklētāji, kuri vēlējās ievietot avīzē sludinājumus, ienāca tieši no ielas un nostājās pie garas letes. Aiz tās sēdēja divas veiklas meitenes, kuras apkalpoja apmeklētājus, pieņemdamas sludinājumus un atbildes uz jau ievietotajiem.

Meisons samaksāja taksometra šoferim un sacīja:

— Ejam iekšā, Della, tev būs man jāpalīdz.

Viena no jaunajām sievietēm aiz letes tūlīt tuvojās viņam. Nopētījusi Meisonu, viņa ierunājās: — Kā varu jums palīdzēt?

— Vai es varētu palūgt tos jūsu avīzes numurus, kuri iznākuši pagājušajā nedēļā? Es gribētu tos pārskatīt.

Meitene pasniedzās zem letes un izņēma biezu avīžu ķīpu.

— Vai jums nebūtu vēl otrs komplekts? — Meisons vaicāja. — Lai sekretāre varētu man palīdzēt.

— Ceru, ka jūs negrasāties iznest komplektus no redakcijas?

— Nē.

Meitene pagājās mazliet tālāk, izņēma no letes apakšas vēl vienu avīžu komplektu un pasniedza to Dellai Strītai.

— Ko īsti jūs meklējat? — Della Strīta apvaicājās.

— Mēs varam to arī neatrast, — Meisons atteica, — bet es domāju, ka atradīsim. Tā varētu būt īsa ziņa kaut kur avīzes vidū. Par to, kā misters Lusmens tīrījis revolveri, kas piepeši izšāvis. Šis notikums varbūt būs attēlots komiskā gaismā. Pie ievainotā droši vien ticis izsaukts dakteris L. O. Soudijs un sniedzis viņam pirmo palīdzību.

Della Strīta kādu mirkli nelūkojās avīzē, bet vērās Mei-sonā. Viņas mute aiz brīnumiem bija palikusi vaļā. — Tātad tu domā, ka...

Meisons viņu pārtrauca. — Es atkal reiz negribu apdraudēt savu visziņa reputāciju. Vispirms tomēr jānoskaidro fakti un tikai pēc tam jāizdara secinājumi.

Meisons tūlīt iedziļinājās avīžu lappusēs, taču pirmā sludinājumu atrada Della. — Te tas ir! — viņa paziņoja.

Advokāts pievirzījās tuvāk un paraudzījās pāri meitenes plecam. Rakstiņš vēstīja:

“Laupītājs" gribēja pienu, bet saimnieks ievainots kājā.

Ši bija pagalam neizdevusies diena misteram Ķerram Lusmenam, kurš dzīvo Delingtona avēnijā 1309. Ap diviem naktī misters Lusmens izdzirda aizdomīgu troksni. Tas nāca no sētas durvīm. Lusmens uzslējās gultā sēdus un ieklausījās. Klausīdamies viņš nolēma, ka mājā grib ielauzties laupītājs, kurš pūlas izgriezt sētas durvju rūti.

Lusmens, sešdesmit piecus gadus vecs vientulības mīļotājs, tomēr izrādījās visai apņēmīgs virs, viņš nolēma nesaukt policiju. Vecais kungs sadomāja pānnācit laupītāju, lai tas tik drīz neaizmirstu saņemto mācību.

Kā stāstīja pats sirmgalvis: “Es negribēju viņu nogalināt, taču vēlējos ievainot, lai iedzitu bailes.”

Šādā nolūkā misters Lusmens paņēma no rakstāmgalda atvilktnes 38. kalibra revolveri, uzvilka mīkstas čības un piezagās pie virtuves durvīm. Atvēris virtuves durvis, vecais vīrs skaidri sadzirdēja skrāpēšanos pa sētas durvju stiklu.

Lusmens uzvilka revolvera gaili.

Drosmīgais mājastēvs devās uz priekšu. Viņš paturēja prātā sava bijušā komandiera — kāda ģenerāļa padomu — nogaidīt un nešaut līdz brīdim, kad iespējams saskatīt pretinieka acu baltumus. Tā vecais virs zagās uz priekšu pa virtuvi. Ieraudzījis kādu tumšu ēnu iezimējamies aiz durvju stikla, vecais kungs mierīgi nolika pielādēto revolveri uz virtuves galda, jo “laupītājs” bija Lusmena kaķis. Lusmens bija aizmirsis pabarot dzīvnieku, vakarā pasniedzot tam bļodiņu silta piena. Kaķis mēģināja atgādināt par sevi, lēkdams logā un skrāpēdams stiklu. Kādu brīdi tur paskrāpējies, kaķis atkal nolēca uz lieveņa, lai pēc tam šo manevni atkārtotu.

Lusmens atvēra sēlas durvis, ielaida izbadējušos kaķi un devās pie ledusskapja. Viņš atvēra ledusskapja durvis un paņēma piena pudeli, kad nepacietīgi murrājošais kaķis uzlēca uz virtuves galda un apsēdās tur, uzmanīgi vērodams saimnieku. Pielādētais revolveris tagad gulēja uz pašas galda malas. Lusmens nolika piena pudeli un mēģināja saķert ieroci, kamēr tas vēl nav nokritis uz gridas. Taču viņš piesteidzās par vēlu. Revolveris izkrita viņam no rokām. Šāviens gāja vaļā. Lode trāpīja Lusmena labajā kājā, brūce sāka asiņot. Pārbiedētais kaķis pēc blīkšķa metās laukā pa sētas durvim, bet Lusmens, parspiti sāpēm, pūlējās aizrāpot līdz telefona aparātam. Tomēr sāpes un izbi-lis ņēma virsroku — vecaiš vīrs zaudēja samaņu. Viņš atjēdzās tikai ap pulksten četriem un izsauca dakteri L. O. Soudiju, kurš dzīvo turpat tuvumā.

Lusmenam nāksies pavadīt vairākas dienas slimnīcā, taču ievainojums nav bīstams, jo lode netika skānisi nevienu lielo asinsvadu, tikai apskrambājusi kaulu. “Laupītājs", cik zināms, vairs nav atgriezies. Varbūt tas nolēmis atteikties no piena diētas un doties grauzēju medībās drošākos medību laukos.

Meisons uzlūkoja Dellu Strītu, pasmaidīja, piegāja pie letes un apvaicājās: — Vai jūs nevarētu man sagādāt vienu šo te četrpadsmito numuru;* Gribu atbildēt uz dažiem no šiem sludinājumiem. — Meisons uzlika uz letes monētu, un pēc piecām minūtēm meitene atnesa viņam vajadzīgo laikraksta.

Meisons pateicās un vedināja Dellu atpakaļ uz mašīnu.

— Tagad nebūtu par ļaunu parunāties ar dakteri Soudiju. Viņš droši vien pa šo laiku jau ir atgriezies no slimnīcas, — viņš sacīja.

Meisons piezvanīja pie daktera Soudija rezidences durvīm. Pēc mirkļa durvis atvēra vīrs, kurn abi bija redzējuši slimnīcā.

— Dakteris Soudijs? — Meisons vinu uzrunāja.

Ārsts pamāja, vērīgi uzlūkodams te Meisonu, te Dellu

Strītu, liet pēc tam abus gaidošo taksometru. Viņš droši vien tūdaļ uzminēja diagnozi. — Ir vēls, — ārsts sacīja. —Ja nu vienīgi jums man paziņojams kaut kas ļoti svarīgs...

—Mēs jūs nekavēsim, dakter,—Meisons bilda, — iegrie-zāmies tikai uz mirkli. Es esmu Ķerra Lusmena draugs. Pazīstu viņu kopš darījumiem austrumos urj nolēmu apmeklēt. Man bija viņa adrese, tikko iebraucu, es devos turp, bet man sacīja...

— Jā gan, — dakteris Soudijs novilka, — ar viņu notika nelaime. Šis kungs atrodas Pārķēra slimnīcā. Nelaimīgā kārtā viņš nevar pieņemt apmeklētājus.

Meisona seja pauda rūpes. — Dzirdēju par to nelaimes gadījumu, — viņš noteica. — Man ļoti gribas satikt draugu, un nav nekādu šaubu, ka viņam tāpat gribētos satikt mani. Domāju, ka palikšu šeit vēl divdesmit četras stundas. Vai šajā laikā man būs iespēja ar viņu tikties?

— Baidos, ka nebūs. Viņš ir pārvērtējis savus spēkus. Es jau vinu brīdināju, ka tā var notikt. Viņa organisms ir pavisam novārdzis, tas zaudējis pretošanās spējas, sākušies

sarežģījumi. Viņam nāksies mazliet ilgāk palikt gultā, pilnīgā mierā.

— Es varētu kādu dienu pagaidīt, — Meisons piedāvāja, — kaut vai līdz parītam...

— Esmu pārliecināts, — dakteris stingri noteica, — ka mums nāksies paturēt viņu gultā vismaz trīs dienas.

— Tāda neveiksme! — Meisons nopūtās. — Nosūtīšu viņam kartiņu. Cik žēl, ka man neizdosies viņu satikt! Vai jūs viņu jau sen pazīstat, dakter?

— Šad un tad esmu ar viņu ticies, — dakteris Soudijs piesardzīgi atbildēja.

— Ceru, ka viņa vispārējais veselības stāvoklis nav īpaši apdraudēts, — Meisons bažīgi apvaicājās. — Kā ir ar viņa kājām, dakter? Viņš taču var staigāt?

— Viņa gados, kungs... — ārsts iesāka, taču aprāvās.

— Manuprāt, labāk būtu, ja jūs sazinātos ar pašu mislem Lusmenu. Varat rakstīt viņam uz Pārķēra slimnīcu, viņš noteikti nākamo četrdesmit astoņu stundu laikā varēs lasit. Bet tagad atvainojiet mani — man bija smaga diena, un arī rīt jāizdara vairākas operācijas.

— Atvainojiet, ka es jūs iztraucēju, dakter, — Meisons sacīja, pieklājīgi paklanīdamies. —Jutos ļoti norūpējies. Jūs taču saprotat — mēs ar misteru Lusmenu kādu laiku bijām ļoti cieši saistīti.

—Ja jūs pateiktu man savu vārdu, — ārsts ieminējās,

— es varētu...

Taču Meisons jau kāpa lejup pa kāpnēm. — Piedodiet, ka jūs iztraucēju, dakter. Es saprotu, cik jūsu laiks ir dārgs... — Un, lai dakteris nepagūtu apjēgt, ka advokāts nav pieņēmis viņa priekšlikumu, Meisons turpināja: — Cikos jūs rit operējat?

— Pusdeviņos, — dakteris Soudijs atbildēja un aizvēra durvis.

— Vai esi izsalkusi, Della? — Meisons vaicāja, kad abi devās uz taksometra pusi.

— Es labprāt kaut ko ieēstu, — sekretāre atzinās.

— Es teiktu, ka nejūtos īpaši izsalcis, — Meisons atteica,

— turklāt man gribētos paturēt acis dakteri Soudiju. Gribu redzēt, vai viņš negrasās kaut kur traukties tuvāko desmit vai piecpadsmit minūšu laikā. Della, tu varētu sēsties taksi un braukt uz “Lokāmo Grilu”. Es būšu klāt pēc minūtēm divdesmit vai pēc pusstundas.

Della lūkojās Meisonā ar tādu sejas izteiksmi, ar kādu sieviete uzlūko vīrieti, kurš viņai nav vienaldzīgs, kad tas pūlas visādā veidā no viņas atbrīvoties.

— Vai tev kaut kas nepatīk? — Meisons vaicāja.

— Dakteris Soudijs ir ārsts. Viņš var kaut kur doties arī pēc izsaukuma.

Meisons pamāja.

— Tas var būt steidzams izsaukums. Tādā gadījumā viņš brauks ar auto. Jādomā, ka tu negrasies skriet viņam pakaļ kājām?

— Nē, — Meisons atzinās. — Es tikai gribētu zināt, vai šis ārsts kaut kur dosies, nevis kurp viņš dosies.

Della Strīta uzlika roku viņam uz elkoņa. — Paklausies, Perij, mans mīļais, ko es tev teikšu. Tev ir kaut kas aiz ādas. Ja tu grasies kaut kur ielauzties, tad es gribu riskēt un būt iejaukta šajā nelikumībā tikpat dziļi, cik tu.

— Kas tev liek domāt, ka es plānoju kaut kur ielauzties?

— Netēlo muļķi!

— Bet tas taču ir sodāms noziegums! — Meisons sacīja.

— Tas ir bīstami! Ja mūs noķers, mēs neko daudz nevarēsim paskaidrot.

— Un tāpēc tev vēl jo vairāk ir vajadzīgs līdzzinātājs.

— Nē. Tas ir pārāk bīstami. Dodies uz restorānu un...

— Nekā nebūs! Es gatavojos palikt pie tevis. Kā tad būs, mēs brauksim ar taksometru vai...

— Mēs tūlīt sūtīsim taksometru projām. — Viņš tuvojās mašīnai, iedeva šoferim naudas zīmi un sacīja: — Atlikumu vari paturēt, vecīt. Mēs te paliksim minūtes desmit.

Dakterim vēl jāizraksta recepte. Bet mēs tāpat pastaigā-j simies

— Es varu pagaidīt! — taksometra šoferis noteica.

— Ja runa ir tikai par desmit minūtēm, tad...

— Nē, paldies. Mēs pēc tam apciemosim draugus, kuri^ dzīvo tepat tuvumā, tāpēc nav vērts gaidīt.

Šoferis pieskārās ar diviem pirkstiem cepures nagam j un brauca projām.

Della Strīta ierunājās: — Tā, lūk! Nostājamies uz nozie-1 dzības ce(a! Ja jau es būšu līdzzinātāja, tad man jāapgūst ļ cietumnieku žargons! Un jāsāk nmāt nodzertā balsī. Kas es j būšu — vai ķēriena uzrādītāja?

— Nē jau, — Meisons iesmējās, — tu pati esi gatavā j kramplauze un šajā piegājienā stāvēsi uz vakts.

Della iedama sāka izaicinoši šūpot gurnus un ākstīgi] nobēra: — Sūda būšana, šef, vai tu maz apsmadzeņo, cik daudz es jau esmu darījusi, lai palīdzētu krampju laušanā?! Un no cietuma nemaz nebaidos, ja kāds man maisīsies pa ļ kājām, tas nebūs dzīvotājs! Tad iesim, kur ir tas objekts, kas ļ mums jāaptira — uzmetīsim aci un...

— Tevi arestēs par līdzzināšanu pirmais policists, kas | gadīsies tuvumā! — Meisons viņu pārtrauca.

— Un tad? Vai tad tu būtu zaudējis runasspējas, ka ne-' spēsi mani izpestīt’ Iesim tik un lūkosim, ko tur var izķīzgāt. Mēs nevaram zaudēt laiku, kad mums tāds darbiņš darāms...

Viņa aprāvās pusvārdā, jo izdzirda aiz muguras kādu apslāpēti noelšamies. Pagriezusies, Della ieraudzīja plati smaidošo Meisonu un pavecāku džentlmeni, kurš bija nedzirdami pienācis pavisam klāt, tipinot gumijas apavos, un tagad izbrinīti nomērīja meiteni ar pētošu skatienu. Pēc tam šLs džentlmenis nomurmināja: — Pardon!— paspraucās garām un nozuda tādā ātrumā, ka šķita — viņa galošu zoles nemaz neskaras pie asfalta.

— Augstā debess! — Della Strita tikko dzirdami nomurmināja. — Tas cilvēks laikam visu dzirdēja!

— Kā tad, ka dzirdēja! — Meisons ieķiķinājās. — Viņš likās ļoti norūpējies!

— No kurienes šis parādījās?

— Ko nezinu, to nezinu. Kad pagriezu galvu, pamanīju viņu jožam, ko kājas nes. Ar tādu ģīmi, it kā šis nupat būtu saņēmis pavēsti, ka jāmaksā nodokļi!

— Kā tev šķiet — vai šis mūs izspiegoja?

Meisons papurināja galvu. — Ne jau nu šitas večuks.

Tas ir ļoti nekaitīgs vecītis, droši vien pensionārs. Iespējams, dzīvo kaut kur tuvumā. Tu noteikti devi viņam vielu pārdomām. Šis tādā ātrumā nozuda aiz stūra, it kā viņu kāds būtu aizrāvis saitē!

— Man liekas, ka esmu izrīkojusies nepiesardzīgi, — Della Strīta nopūtās, — jo ar manu gaitu vien pietika, lai tas vīrelis kļūtu uzmanīgs. Es gorījos kā Fatima, tā turku vēder-dejotāja no striptīzšova!

— Labi, labi, — Meisons norūca. — Tagad viņam būs, ko pastāstīt draugiem. Varēs palielīties, ka redzējis dzīvus kramplaužus. Kurā numurā tas Lusmens esot apmeties?

— Delingtonstrītā 1309-

— Tas ir nākamajā kvartālā. Paklausies, Della, es iešu iekšā mājā, bet tu nostājies uz stūra. Ja redzi kādu nākam, tad pienāc pie durvīm un vienreiz piezvani. Tikai nesteidzies. Nepārcenties un — pats galvenais — neskaties pār plecu. Tikai pieej pie durvīm un piezvani, lai tava rīcība izskatītos pēc iespējas dabiskāka.

— Piezvanīt vienu reizi? — Della pārjautāja.

— Pilnīgi pareizi. Ja nācējs tuvosies mājai, tad spied zvana pogu vēlreiz — trīs reizes. Trīs īsus, spalgus zvanus. Kad būsi piezvanījusi, vari pagriezties atpakaļ uz ielas pusi, it kā tikai nupat būtu nācēju ieraudzījusi. Vari pasmaidīt un ieminēties: “Kā rādās, tad neviena nav mājās.” Pēc tam ej pie nākamās mājas un piezvani. Ja kāds pienāks pie durvīm, tad prasi, vai viņi parakstījušies uz dienas avīzi. Ja atbild, ka nav, sāc stāstīt, ka avīze piedāvā parakstīšanos ar atvieglotiem noteikumiem. Runā skali, lai varētu dzirdēt ari pie nākamās mājas.

— Ja nu nācējs ilgi nekavēsies, bet ies iekšā?

— Par to neuztraucies, — Meisons sacīja. —Tu taču jau būsi mani brīdinājusi, trīsreiz piespiežot zvana pogu tajā brīdī, kad redzēsi kādu tuvojamies. Es tad beigšu meklējumus un pagūšu tikt laukā.

— Daudz laika tev nebūs, — Della brīdināja, — it īpaši tad, ja uzkāpsi otrajā stāvā.

— Viss būs kārtībā, — advokāts attrauca. — Nācējam vajadzēs laiku, lai tas tiktu iekšā, un ar to laiciņu būtu jāpietiek, jo es tūlīt došos ārā pa otrām durvīm. Nedomāju, ka vispār tiktāl nonāks. Mēs tikai norunājam precīzu darbošanās shēmu. Tas ari viss. Tikai pārliecinies, vai kāds nā, un piespied zvana pogu. Varbūt man nāksies iedegt lukturīti — ja kāds pamanīs logā gaismu, tam var ienākt prātā izsaukt policiju.

— Vai tas ir viss, kas man jādara? — Della apvaicājās.

— Ar to pietiks.

— Vai tikai tu nemēģini man kaut ko iestāstīt, lai es katrā ziņā paliktu ārā?

— Nē.

— Tikai esi uzmanīgs.

— Pacentīšos.

— Bet kā tu tiksi iekšā?

— Lūkošu izgriezt to sētas durvju rūti — gluži tāpat kā tas Lusmena laupītājs.

Della uzlika roku advokāta elkonim. — Esi piesardzīgs, šef, — viņa klusi piekodināja.

— Būšu gan.

— Nav nekādas jēgas tev sacīt, lai tu neuzņemies lieku risku, — Della piebilda, — tu neesi tas tips, kuram būtu vērts ko tādu atgādināt. Tu nespēj nosēdēt savā birojā un gaidīt, kamēr klienti nāks pie tevis, mīlā miera labad nedauzoties apkār. Es teiktu, tas ir tāpat, kā forele nespēj dzīvot stāvošā ūdenī. Tikai turi acis vaļā.

— Labi, es tā ari darīšu. Ja notiks tā, ka mums būs lemts šķirties, tiksimies...

— “Lokāmo Grilā”, — Della pabeidza viņa iesākto teikumu, — pie lielākā un biezākā siteņa šajā pilsētā!

Meisons ātri palūkojās uz vienu, pēc tam uz otm pusi un nopētīja tumšo divstāvu mājas siluetu. — Labi, Della, man jāiet! — viņš paziņoja. —Turi acis vaļa un neaizmirsti signālus.

Meisons sāka iet uz mājas pusi, pēc tam pagriezās un nozuda starp mājām. Viņš apgaismoja cementēto celiņu ar mazu lukturīti — ne lielāku par pildspalvu, ar to pietika, lai saskatītu sētas ieeju.

Apskatījis sētas durvis, Meisons nolēma, ka iekļūt mājā nemaz nebūs tik vienkārši, kā viņš bija domājis. Tās bija dubultdurvis — lai gan pirmās izdevās atvērt diezgan viegli, nākamās koka durvis bija aizslēgtas ar pamatīgu atslēgu. Tā noteikti bija dārga patentatslēga. Aplūkojis logus, advokāts redzēja, ka tie ir pamatīgi aizbultēti, un masīvie rāmji lieci-nāja, ka iekļūt pa logu būs grūtāk, nekā varētu cerēt laupītājs.

Meisonu šī nocietinātā māja satrauca un ieinteresēja. Viņš atgriezās pie sētas durvīm. Spīdinādams mazo lukturīti, viņš vēlreiz apskatīja atslēgu. Advokāts pamēģināja ar naža asmeni, taču atslēgas mēlīte nekustējās.

Meisons paspīdināja lukturīti, lai izpētītu mazos rūšu četrstūrišus durvju augšpusē. Un tpēkšņi saprata, ka pirms viņa te kāds jau bijis.

Ķite, kas turēja biezo stikla rūti, bija aizvākta, un tādā kārtā nelielā rūts turējās vietā, balstīdamās tikai pret četrām mazām nagliņām, kas bija iedzītas rāmja stūros.

Meisonam pietika ar dažām minūtēm, lai izvilktu nagliņas. Tad viņš ar naža asmeni aizķēra rūti un rūpīgi izcēla to laukā — rūts iekrita advokāta pastieptajā delnā. Tālāk viss izrādījās vienkāršāk par vienkāršu — iebāzt roku pa caurumu, sataustīt misiņa knibuli un atvilkt atslēgas mēlīti. Pēc tam atlika tikai atvērt durvis.

Kad Meisons bija atvēris durvis, viņš piesardzīgi atlika rūti atpakaļ vietā, iebakstidams vietās arī nagliņas. To darīdams, viņš bažīgi iedomājās par to, ka tam kāds aizsteidzies priekšā.

Meisons iedomājās, ka šī persona ir paveikusi savu darbu nevainojami. Ķite bija cītigi izurbināta ar nazi. Visas drupačas bija salasītas un aizvāktas — neviena pati nebija palikusi ne sliekšņa spraugās, ne starp lieveņa grīdas dēļiem. Kad rfits bija ielikta atpakaļ un nostiprināta ar nagliņām, nevienam ne prātā nenāktu, ka ar durvīm viss nav kārtībā.

Meisons tikko bija paguvis aiztaisīt durvis, kad atskanēja griezīga skaņa — dūmakainajā nakts klusumā no-dzinkstēja zvans.

Šī skaņa likās tik asa, ka Meisons iztrūcies salēcās, izdzirdis šo brīdinājuma signālu. Viņš saspringa, ieklausīdamies ik sīkākajā troksnīti. Tā Meisons stāvēja un gaidīja. Kad vairāk nekas nenotika, viņš pagrieza atslēgas knibuli tā, lai durvis neaizcirstos pašas no sevis. Advokāts izgāja uz lieveņa, klusi aiztaisīdams durvis. Soļi nebija dzirdami, tomēr tad, kad viņš tuvojās mājas priekšpusei, kāds tumšs stāvs aši aizslīdēja pa ielu — tik ātri, ka šis cilvēks šķita skrienam, ko kājas nes. Meisons nodomāja, ka par ši cilvēka tuvošanos viņu brīdinājusi Della — viņš nojauta, ka tas bija večuks, kurš pirmīt pagāja abiem garām. Iespējams, ka tas dzīvoja kaut kur tuvumā. Advokāts mierināja sevi ar domu, ka šis kaimiņš droši vien būs devies iemest pastkastītē vēstuli vai aizskrējis uz stūra veikaliņu, lai nopirktu kādu vajadzīgu tualetes piederumu.

Meisons pārvietojās pa māju pavisam klusi. Viņš cerēja, ka Della nomierināsies. Pamanījis sekretāri stāvam pie parādes durvim tādā pozā, it kā meitene nupat, nupat grasītos piezvanīt, viņš klusi iesvilpās.

Viņa pienāca pie margām, kas norobežoja lieveni, un sacīja aizsmakušā čukstā: — Tas bija mūsu večukiņš. Iznira ap stūri un nozuda kā izšauta lode.

— Viņš droši vien dzīvo kaut kur kaimiņos, — Meisons noteicz. — Es dabūju vajā sētas durvis, Della. Došos iekšā.

— Kā tev šķiet, vai nevajadzētu mest šo domu pie malas, šef?

— Nē. Es gribu apskatīt to māju! Večuks jau būs aizmirsis, ka tevi redzējis.

— Es gan viņu tik drīz neaizmirsīšu, — sekretāre nočukstēja.

— Ļoti priecājas to dzirdēt. Stāvi mierīgi. Un neej atpakaļ līdz stūrim. Tavs draudziņš var iedomāties vēlreiz doties pastaigā. Ja tas vīrs vēl vienreiz redzēs tevi nākam pāri krustojumam uz māju, viņš var kļūt aizdomīgs. Stāvi turpat ēnā uz lieveņa. Ja kāds nāks — zvani. Atceries norunātos signālus. Man jāzina, ja uz ielas kāds parādīsies. Tikai nesatraucies. Var gadīties, ka man vajadzēs ieslēgt gaismu.

— Ko tu īsti meklē? — Della apvaicājās.

Meisons neatbildēja, tikai atmeta ar roku. Un vēlreiz

nozuda aiz mājas. Pa sētas durvīm viņš nokļuva virtuvē. Mirkli prātoja, aizslēgt durvis vai neaizslēgt. Beidzot viņš aizvēra durvis, tomēr neaizslēdza tās.

Lukturīša gaismā varēja saskatīt visparastāko virtuvi. Koka sienu paneļos bija ieēdušās agrāk šeit vārīto ēdienu smaržas. Pie izlietnes un plīts priekšā linolejs bija izdilis gandrīz vai pilnīgi caurs, jo tur noteikti bija vairāk staigāts.

Uz tumšāko virtuves mēbeļu fona gaišāk iezīmējās baltais ledusskapis. Tas likās tur novietots pavisam nesen.

Meisons atcerējās avīzē lasīto stāstu par naksnīgo piedzīvojumu ar kaķi un atvēra ledusskapja durtiņas. Tajā iedegās gaisma, apspīdēdama nevainojami balto skapja iekšpusi.

Te glabājās tādi produkti, no kuriem vientuļš vecpuisis varētu ātri pagatavot sev maltīti. Kādā bļodiņā bija palikušas konservētas pupiņas — apmēram puse kārbas. Tur stāvēja puspudele piena un vēl viena neatkorķēta. Trauciņā bija ceturtdaļmārciņa sviesta, joprojām oriģināliepakojumā, bez tam vēl viens apgraizīts sviesta gabaliņš. Vēl ledusskapi bija burciņa ar saldo krējumu, sinepju burciņa, šķēlēs sagriezts šķiņķa gabals, kas noteikti bija nopirkts delikatešu veikalā, neliela plastmasas kārbiņa ar makaronu salātiem — ari tā droši vien bija nākusi no kādas bufetes.

Ledusskapi bija vēl šis tas, bet Meisons nesāka visu pētīt. Viņš jau bija uzzinājis visu, ko šajā gadījumā vajadzēja uzzināt. Viņš pamanīja, ka piens un saldais krējums vēl nebija saskābuši. Temperatūra bija noregulēta, tā ledusskapī bija visai zema. Produkti likās svaigi, un tik lieliskā ledusskapī tie noteikti glabāsies vēl ilgi. Bija skaidrs, ka pārtika tur ievietota vakar, lai gan tā varēja šeit atrasties arī pagājušajā nedēļā.

Meisons aizvēra ledusskapja durtiņas un ātri pārlūkoja virtuvi, spīdinādams lukturīti. Pēc tam viņš devās uz ēdamistabu.

Lukturīša gaismā Meisons aplūkoja mēbeles — tās likās vecas — droši vien bija pirktas jau sen. Ēdamistabas grīdu sedza jauns, bet lēts paklājs. Galda virsma bija nesen atjaunota. Krēsli droši vien bija nesen lakoti, taču to nokrāsa nesaderējās ar paklāja toni. Uzmācās doma, ka mājas saimnieks, kas bija šeit pavadījis ilgus gadus, beidzot nolēma māju izīrēt ar visām mēbelēm, aizstājot trūkstošos un nolietotos priekšmetus ar jauniem.

Meisons virzījās cauri ēdamistabai un iegāja lielajā istabā.

Abpus kamīnam bija novietoti grāmatu plaukii, tieši pretī atradās lieli un plati logi. Aizkari izskatījās samērā jauni. Meisons pamanīja, ka tie aizvilkti tā, lai gaisma nespīdētu cauri, bet drāna nebija pietiekami bieza, lai pilnīgi aizsegtu gaismu. Meisona lukturīša stars noteikti bija saskatāms arī no ielas. Mazie, taisnstūrainie lodziņi virs grāmatu plauktiem abpus kaminam vispār bija bez aizkariem. Della Strita varēja viņu brīdināt pārgājēju tuvošanos, taču tuvējo māju iedzīvotāji varētu pamanīt staru kūli slīdam pa sienām.

Turklāt Meisona mērķis atšķīrās no tā, kāds būtu vīram, kas šeit ielauztos laupīšanas nolūkā. Zaglim pietiktu ar pavisam nelielu gaismu, lai neuzskrietu mēbelēm. Turpretī

Meisons gribēja pēc iespējas šikāk izpētīt istabu apmēbe-lējumu, lai novērtētu tos priekšmetus, kuri piederēja īrniekam.

Meisons šaubījās tikai īsu mirkli. Viņš devās uz durvju pusi, sameklēja slēdzi un nospieda to.

Istabu tūlīt piestaroja spilgta gaisma. To apgaismoja vairākas lampas, Meisons pamanīja dažas stāvlampas un iededza arī tās. Viņš paņēma no plaukta grāmatu un nolika to uz galda —gadījumam, ja kāds ziņkārīgs kaimiņš raudzītos iekšā pa aizkaru neaizsegto logu. Advokāts noņēma cepuri un sāka kustēties nesteidzīgi — gluži kā mājas saimnieks, jo steidzīgas kustības varētu likties aizdomīgas.

Viņš dzirdēja, ka ap stūri lielā ātrumā nogriezās auto. Tad apstājās tik spēji, ka riepas skaļi iekaucās. Atskanēja durvju zvans — tas nošķindēja vienu reizi. Meisons nekustīgi sastinga uz vietas.

Viņš dzirdēja aizcērtamies mašīnas durvis. Durvju zvans nošķindēja vēl trīs reizes — tie bija īsi, ātri zvani. Meisons izdzirda skrejošus soļus — kāds skrēja pa cementēto celiņu uz sētas durvju pusi. Nošķindēja vēl trīs zvani, pēc tam parādes durvīm tuvojās smagi soļi.

Meisons noprata, ka Del la notverta lamatās pie parādes durvīm. Viņš vienā acumirklī pieņēma lēmumu. Advokāts piegāja pie durvīm, pagrieza misiņa pogu, atvelkot parādes durvju atslēgas mēlīti, atvēra durvis un sacīja: — Labvakar! Sekretāre bija nobālusi, viņa nekustīgi stāvēja uz sliekšņa.

— Kā varu jums palīdzēt? — Meisons vaicāja, un tikai lad pamanīja ielas stūri policijas mašīnu. Aiz Dellas Stritas muguras stāvēja formā tērpts policists ar platiem pleciem.

— Labvakar! — Meisons laipni atkārtoja. — Vai jūs esat abi kopā?

— Nē! — Della Strīta aši iebilda. — Es nācu piedāvāt parakstīšanos uz dienas avīzi. LJz ļoti izdevīgiem noteikumiem. ..

— Vienu mirklīti, māsiņ! Mirkli pagaidiet! — policijas virsnieks ierunājās.

Della Strita naidīgi nopētīja policistu. — Paldies par kūkām! — viņa pikti nobēra. — Es tā pelnu sev iztiku, bet kas tikai viss man nav jāpiedzīvo! Ja apstaigāju mājas viena, bez pavadoņa, tas nenozīmē, ka man var piesieties.

— Nāciet iekšā! — Meisons aicināja. Un sacīja policistam: — Ar ko es varu palīdzēt jums?

Taču policijas virsnieks arī devās iekšā mājā, cieši turēdamies Dellai aizmugurē.

— Patiesību sakot, — Meisons iesaucās, tēlodams aizkaitinātu mājastēvu, — es piedāvāju ienākt tikai...

Negaidot turpinājumu, policists atpogāja formas svārkus un izvilka savu nozīmi. — Kas šeit notiek? — viņš vaicāja.

Meisona sejā parādījās patiess izbrīns. — Kā tā — kas notiek? Man pašam to gribētos zināt!

— Mums mašīnā ir radio. Un pirms kāda brītiņa saņēmām ziņojumu no kāda vīra, kas dzīvo kaimiņos, ka pie jums gatavojoties ielauzties klaidoņu pāris!

Meisons vērīgi uzlūkoja Dellu Strītu. — Klaidoņu pāris? — viņš pārvaicāja. — Vai jūs te redzējāt kādu klaidoni, mis...?

— Mis Garlenda.

— Sēdieties, mis Garlenda. Jādomā, ka jūs jau esat izstaigājusi visas šīs mājas. Vai nemanījāt kā aizdomīgu?

— Nekādu pāri gan neredzēju, — meitene sacīja. — Pamanīju tikai kādu aizdomīgu sievieti. Man likās, ka viņa grozījās ap jūsu lieveni. Es tobrīd zvanīju pie kaimiņu mājas, bet neviens nerādījās, laikam tur neviena nav mājās. Tajā brīdī viņa te pagrozījās, bet pēc tam saminstinājās un devās tālāk. Viņai piebiedrojās kāds večuks, laikam jau abi varētu būt pazīstami.

— Viņa grozījās ap šis mājas lieveni? — Meisons pajautāja.

— Man šķiet, ka jā, bet pie durvīm viņa noteikti nezvanīja. Tikai uzkāpa uz lieveņa, kādu mirkli pastāvēja, pēc tam pagriezās un devās atkal pa kāpnēm lejā. Un ātri nozuda aiz stūra.

— Uz kuru pusi tā sieviete aizgāja? — policists vaicāja.

— Uz tramvaja pieturas pusi! — Delia Strita noteica.

— Vai jūs viņu labi saskatījāt?

— Tā sieviete izskatījās... visai apbružāta, — Della Strīta sacīja, — un tā dīvaini gorījās.

Policists sarauca pieri un bilda: — Šķiet, ka man vajadzēs apspriesties ar pārinieku. Kā lai nokļūstu pie sētas durvīm?

— Šeit, lūdzu, — Meisons vedināja policistu uz ēdamistabas pusi. — Apsēdieties, mis Garlenda. Es labprāt ar jums aprunātos.

— Es pats atradīšu ceļu, — policists attrauca.

— Es iedegšu gaismu, — Meisons piedāvāja un, it kā taisnodamies, piebilda: — Es dzīvoju viens pats. Nodarbojos ar zinātniskiem pētijumiem. Man nav laika savest te visu kārtībā.

Tā kā Meisons bija iededzis gaismu, parādījās putekļu kārta uz mēbelēm — gan uz galda, gan krēsliem.

Policists sarauca uzacis. —Jums tiešām te nav nekādas kārtības! — viņš norūca. — Vai tad jūs te neēdat?

Meisons iesmējās. — Baidos, ka esmu tipisks zinātnieks, vienmēr visu aizmirstu. Patiesību sakot, es gandrīz vienmēr ēdu virtuvē. Un ar ēšanu īpaši neaizraujos.

Policists sekoja Meisonam virtuvē. Iededzis gaismu arī tur, Meisons varēja saskatīt uz sētas durvju lieveņa stāvam tumšu cilvēka siluetu.

Meisons nevērīgi turpināja, it kā nebūtu pamanījis svešo uz lieveņa: — Es lielākoties pārtieku no piena un olām, nopērku šo to delikatešu bodē. Ja vēlaties aukstu pienu, virsniek, tad ledusskapī man ir viena pudele. — Meisons saspringti pasmējās un piemetināja: — Es nezinu, ko jums ļauts un ko nav ļauts darīt. Esmu tādā pārliecībā, ka jūsu apmeklējums saistīts ar mana īpašuma pasargāšanu no zagļiem, tāpēc...

Policists, aplūkojis virtuvi, tiešām piegāja pie ledusskapja, atvēra to un ielūkojās iekšā. — Mans pārinieks ir klāt! — viņš sacīja un devās uz durvju pusi. Atvēris tās, viņš vaicāja: — Vai tu neko neredzēji, Džek?

— Nē.

— Tiesa gan — uz lieveņa pie parādes durvīm bija meiča, kura izplata avīzi. Viņa esot redzējusi kādu sievieti attālināmies no mājas un ejam uz tramvaja pieturas pusi. Lukarn tā bija tā pati, kuru redzējis tas vīrs, kas mums zvanīja.

— Vai tu vismaz noskaidroji pazīmes?

— Nē. Iešu atpaka| ar viņu apmnāties. Nāc iekšā. Sis ir mans pārinieks. Un šis cilvēks ir misters... kā jus sauc?

— Tregs, — Meisons droši atsaucās. — Džordžs Tregs. — Un vēl piebilda: — Mans brālis ir policists. Viņš dzīvo Losandželosā.

—Tā?—policists pārprasīja, un viņa seja mazliet atmaiga.

— Jā, viņš ir leitnants, no slepkavību izmeklēšanas nodaļas. Jūs varbūt esat par viņu dzirdējuši. Viņš...

— Es tiešām esmu par viņu dzirdējis, — pirmais policists sacīja. —Tātad jūs esat Trega brālis. Skat, skat! Jūs droši vien zināt, ka es pirms pāris mēnešiem tikos ar jūsu brāli. Viņš mums lasīja lekcijas par liecinieku pratināšanu nozieguma vietā. Gudrs puisis.

Meisons sparīgi pamāja. — Kā tad! Viņš pirms pāris mēnešiem te bija gan. — Un vēl bēdīgi piemetināja: — Diemžēl es viņu reti redzu. Man ir daudz darba, arī brālis ir ļoti aizņemts. To es ticu, ka policijā ari darba ir diezgan.

Abi policisti saskatījās un pavīpsnāja. — Kas ir, tas ir.

Meisons nodzēsa gaismu, un viņi devās uz istabu. Della Strīta bija ērti iekārtojusies krēslā. Kad visi trīs ienāca lielajā istabā, viņa nepacietīgi lūkojās rokas pulkstenītī.

— Kā jūs teicāt — kā jūs sauca? — pirmītējais policists noprasīja.

— Mis Garlenda, — viņa atturīgi sacīja.

— Viņa izplata dienas avīzi, — pirmais policists paskaidroja. — Mis Garlenda, pastāstiet mums par to sievišķi, kas nozuda aiz stūra.

Della Strīta vērās augšup, lūkodamās griestos. Atspiedusi cimdotās rokas pirkstu pret zodu, viņa domīgi bilda:

— Tā... ļaujiet man atcerēties... Es nevaru pateikt, kā vioa bija ģērbusies, bet kaut ko es tomēr ievēroju. Ak jā, viņas gaitu! Tādu lēnu šūpošanos... hm... gurnos... Atceros, ka viņai galvā bija liela cepure ar šaurām malām, bet mugurā... nē, es nedomāju vis, ka tas būtu bijis mētelis, drīzāk gan pusgara jaka. Svārciņi gan bija ļoti īsi, bet kājas garas.

Policists uzjautrināti iesmējās. — Garas kājas? — viņš novilka. — Tas ir labi! Sasodīts, ir gan klejojošā kaķenīte!

— Domāju, ka jūs uz ielas viņu noteikti pamanīsiet, — Della Strīta sacīja.

Policisti saskatījās. —Tātad vina nebija kopā ar vīrieti?

— Nē. Viņa bija viena.

— Cik tuvu jūs viņai pienācāt?

— Diezgan tuvu, — Della atzinās, — tepat pie lieveņa. Bet jūs taču zināt, kā tas ir, kad cilvēks strādā. Tik daudz kur jāiegriežas, un laiks ir ierobežots... Nevar ierasties pārāk agri, lai neatrautu ģimeni no vakariņu galda vai mājasmāti no trauku mazgāšanas. Ierodoties pārāk vēlu, cilvēki ir iztraucēti un īgni, pat ja vēl nav nolikušies gulēt. Zvanot pie durvīm, var pamodināt bērnus, un tad nelaipna uzņemšana nodrošināta... Tātad jāiek|aujas samērā īsā laika sprīdī.

Policists ielūkojās pulkstenī. —Jau ir vēls, vai ne? — viņš vaicāja.

Meitene pamāja, iekoda lūpā, nodūra acis un bēdīgi noteica: — Tā ir, bet ko es varu darīt? Man ir slima māsiņa — un tāpēc vajadzīga nauda. Tā es noņemos ar avīzes izplatīšanu, kā jau minēju.

— Labi, mis Garlenda, — policists atbildēja. — Ejam, Džek, aizbrauksim līdz tramvaja pieturai un apskatīsimies, vai nevaram notvert to mīļumiņu. Patiesībā gan mums pret viņu nav nekādu pierādījumu. Kungs, vai esat pārliecināts, ka šī nelūkoja ielavīties iekšā?

Della Strīta izskatījās svārstīga. — Viņa tikai kādu mirkli te uzkavējās. Taču iespējams, ka centās izvairīties no tā vīra, kurš nāca pa ielu. Tāpēc es to vīni pamanīju — noteikti pievērsu viņam vairāk uzmanības. Jūs taču zināt, kā tas ir. Meitenei, kas vakarā strādā viena pati... pienākas uzmanīties... ak, jūs paši saprotat.

—Jums droši vien piesienas vīrieši?—policists pasmaidīja.

— Kā tad, — Della nepiespiesti piekrita. —Jāpiebilst, ka es neesmu no tādām. Var jau kādreiz pavadīt laiku ar kādu pazinu, bet ne jau runāties ar nepazīstamiem tipiem uz ielām, tas var slikti beigties. Nekad nevar zināt—tāds lips, kas piesienas uz ielas, var būt īsts varmāka. Mēni vajag zināt, tas arī viss.

Al^i policisti saskatījās. — Labi, mums laiks doties projām. Ja redzēsim to sievieti, tad sapurināsim kā klājas. Mūs piešņākt viņai neizdosies, ja viņa nokļūs mūsu rokās, tad mēs tiksim ar viņu galā! Tātad jūs esat leitnanta Trega miesīgais brālis? Lieliski, lieliski! Es nemaz nezināju, ka viņam te, Sanfrancisko, ir brālis. Viņš man par tādu neko neteica.

Meisons starojoši pasmaidīja. — Es ar viņu ļoti lepojos. Manuprāt, viņš ir ļoti labs policists — cik man par to gadījies dzirdēt. Šad un tad viņš man atsūta avīžu izgriezumus.

—Jā, viņš ir lielisks cilvēks! — policists piekrita. — Labi, ardievu! Ja jums te kaut kas atgadās vai vēl kāds ložņā apkārt, tad zvaniet uz iecirkni! Varbūt tas nav nekas nopietns, bet vīrs, kas zvanīja, mums sacīja, ka te kāds pāris nolēmis iekļūt kādā mājā. Teica, ka esot gājis garām un visu lieliski dzirdējis. Laimīgi, ar labvakaru, Trega. kungs! Arlabvakaru, mis Garlenda!

— Arlabvakaru! — Della Strīta laipni atteica.

Perijs Meisons aizslēdza ārdurvis, pagriezās un paklanījās Dellai Strītai.

— Tas būtu liels prieks — parakstīties uz dienas avīzi, ja to piedāvā tāda jauna un skaista meitene!—advokāts paziņoja.

— Es vani iedomāties, cik ļoti tev vajadzīga nauda māsas ārstēšanai! Bet patiesībā, vai zini, es parakstītos tavas apķērības dēļ...

— Labāk nevajag, — Della Strita viņu pārtrauca. —Tādas runas man jau ir pazīstamas. Dzirdu tās pārāk bieži! Bet man ne prātā nenāca, ka šādā lietā sava loma būs policijas leitnanta brālim!

Abi iesmējās. Meisons izslēdza lielo griestu lampu, atstādams iedegtas tikai stāvlampas. — Par mata tiesu paglābāmies! — advokāts piezīmēja.

— Vai tu to saki man? — Della Strita noprasīja.

Meisons piecēlās no krēsla un bilda: — labi, mums vēl

vajadzētu šur tur apskatīties.

— Vai tev šķiet, ka tas nav bīstami?

— Ak, par to man nav šaubu! Tie policisti mazliet pabraukāsies līdz tramvaja pieturai, neatradīs to sievieti, paziņos iecirknim, ka viss kārtībā, un dosies uz kādu citu izsaukumu. Tikai mums nevajadzētu te kavēties ilgāk nekā nepieciešams.

— Ko īsti tu meklē?

— Man gribētos atrast kādus pierādījumus par Ķerra otro identitāti — šeit, Sanfrancisko.

— Tu domā, ka viņš te dzīvo kā Kerrs Lusmens?

— Domāju gan. Tu droši vien jau esi ievērojusi, ka šeit viņa vārds ir tāds pats kā tur uzvārds. Baidos, ka šajā mājā ilgi neviens nav dzīvojis — ja nu vienīgi ieradies uz īsu laiciņu. Laikam jau Kerram nākas uzmanīties, jo viņš joprojām ir saistīts ar tiem ķīniešu ieroču tirgotājiem, iespējams arī, ka viņam jāuzmanās tā senākā partnera dēļ, vēl kopš divdesmit pirmā gada. Ieradies Sanfrancisko, viņš negrib apmesties viesnīcā. Protams, ka tik viegli atpazīstamu cilvēku kā viņš ir viegli uzmeklēt.

— Un visas tās runas par slimajām kājām? — Della Strita ievaicājās. — Un riteņkrēslu?

— Iedomājies pati, — Meisons bilda, — ko lai viņš būtu darījis ar lodi kājā? Protams, ka viņš nevarēja doties ne pie viena Losandželosas ārsta, jo nāktos sniegt paskaidrojumus. Ja Kerrs būtu izdomājis šo izskaidrojumu Losandželosā, kur tika izmeklēta Hokslija un viņa saimniecības vadītājas pazušana...

— Saprotu, — Della Strīta viņu pārtrauca. — Patiesību sakot, viņam jau bija apmešanās vieta Sanfrancisko. Šeit neviens nebija pazudis, tāpēc viņš varēja doties šurp un izgudrot to pasaciņu par notikumu ar kaķi. Bet kurš tad viņu sašāva?

Meisons pasmīnēja. — Viņš pats. Kaķis nogāza revolveri no galda, kad viņš...

Della Strīta novaikstījās. — Pataupi tos blēņu stāstus savam brālim leitnantam, — viņa nomurmināja.

Meisons teica: — Vispirms pārlūkosim šo vietu, un tikai pēc tam sāksim prātot par pārējo. Ir daudz labākas vietas, kur parunāties.

Advokāts sāka lēnām riņķot apkārt pa lielo istabu, skaļi uzskaitīdams: — Gleznas pie sienām ir lētas reprodukcijas. Mēbeles pārņemtas kopā ar šo māju. Nekā tāda, kas norādītu uz viņa identitāti. Grāmatu skapi ir grāmatas. Ahā, te jau kaut kas jūtams: “Cīņa par Kluso okeānu”, “Āzijas augšupeja”, “Japānas ekonomiskā situācija", “Singapūras stratēģiskā nozīme”. Te ir piecpadsmit vai divdesmit grāmatas par austrumiem. Starp daudzām citām, kas stāv plauktos un stāvējušas tur vienmēr. Jā, tas tiešām ir pieturas punkts. Bet paskatīsimies vēl.

Della Strīta, kura ari aplūkoja istabu ar sievietes aci, beigu beigās paziņoja: — Izskatās, ka šeit reizi nedēļā kāds ierodas uzkopt telpas. Paskaties uz šo pelnutrauku.

— Kas tad ir ar to trauku? — Meisons apvaicājās.

— Tas ir atverams apakšpusē, — Della norādīja. — Un tur apakšā ir cigarešu gali, izsmēķēti cigāri, izdeguši sērkociņi un...

— Vai uz tiem cigarešu galiem nav lūpu krāsas? — Meisons noprasīja.

— Ir.

— Iešu un ātri apskatīšos augšstāvā, — Meisons sacīja.

— Varbūt atradīšu kaut ko vairāk guļamistabās un skapjos.

— Un ko tieši tu gribi atrast?

— īsti nezinu. 'I'ikai mēģinu kaut ko izgaismot. Kerrs varbūt nodarbojas ar visai bīstamu lietu. Kaut kādā veidā viņš vēl ir saistīts ar Ķīnu. Filantrops viņš noteikti nav. Hokslijs, kurš bija viņa partneris, droši vien zina par šo cilvēku pietiekami daudz. Pirms divdesmit gadiem Hokslijs viņu piekrāpa, otrs partneris aizgāja bojā. Un tad pēkšņi šis 1 lokslijs atkal uzrodas.

— Vai tu domā, ka viņš gribēja atriebt partnera nāvi un šo nodevību? — Della noprasīja.

— Var jau būt, ka tā, — Meisons attrauca, pieturēdams Dellas elkoni, kamēr viņi kāpa augšā pa kāpnēm, un iedegdams gaismu augšstāva gaitenī. — Divdesmit gadi — tas ir ilgs laiks, un pārāk ilgs, lai kādu neatrastu, ja vien meklē. Mums jāsecina, ka pēc šiem divdesmit pirmā gada notikumiem Kerrs netika daudz domājis par Hoksliju — lidz izmaiņas Tālajos Austrumos lika atkal atdzīvoties senajai interesei par Ķīnu. Labi, Della, tagad aplūkosim šeit visu, tad redzēsim, ko atradīsim. Sāc no tās guļamistabas, kas ir pa kreisi, Della. Ieslēdz gaismu, pārlūko atvilktnes. Izdibini visu, ko vien vari par tiem cilvēkiem, kuri te dzīvojuši. F.s pats palūkošos tajā istabā, kura ir pa labi.

Meisons atvēra durvis, ieslēdza gaismu un pēkšņi sastinga uz vietas.

Della Strīta, no otras guļamistabas sliekšņa palūkojusies atpakaļ pār plecu, uzreiz pamanīja advokāta stājā kaut ko neparastu. — Kas noticis, šef? — viņa jautāja.

Meisons pamāja, lai meitene netuvojas. — Nenāc šurp! — advokāts pavēlēja.

Taču Della jau bija piesteigusies un pavērās pār Mei-sona plecu, taču tūlīt noelsās un atkāpās.

Gultā bija novietots vīrieša līķis, tā galva nokarājās pār gultas malu. Nelaiķa seja bija zaļgani pelēka. Viņa krūtīs melnēja lodes izrauts caurums, asinis bija piesūcinājušas segu un satecējušas uz grīdas, veidojot lielu peļķi. Tas bija Džentriju īrnieka — Delmana Stīla līķis.

16. nodaļa

Della Strīta krampjaini sagrāba Meisona roku. Nervu sasprindzinājums bija tik spēcīgs, ka viss meitenes spēks likās ieplūdis pirkstos. — Nevajag... ne... — viņa šausmās nomurmināja.

Meisons ar pūlēm atlieca Dellas aukstos pirkstus. — Stāvi tepat, 1x41a! — viņš izrīkoja. — Neej tur iekšā! Neko neaiztiec!

— Šef, netuvojies mironim! Lūdzu! Lūdzu, nevajag! Es...

— Vajag gan! — advokāts noteica. —Ja reiz mēs esam šeit, tikuši tik tālu... Galvu augšā!

Meisons piesardzīgi iegāja istabā. Viņš paostīja ar asinīm piesūkušos segu, ar pirkstu pataustīja Stila rokas locītavu, mazliet pacēla nelaiķa roku, pagriezās un izgāja no istabas. Paņēmis kabatas lakatiņu, Meisons uzmanīgi notīrīja elektrības slēdzi, bet pēc tam, joprojām turēdams rokā kabatas lakatu, lai tas nosegtu pirkstu, izslēdza gaismu.

— Mēs taču nevaram te visu tā atstāt! — Della sacīja. —Tev jāzvana policijai! Tagad mums tas jādara gribot negribot.

Meisona smiekli izklausījās sardoniski. — Jā. Mēs esam tieši tādā situācijā, lai sauktu policiju! Kad es policistiem pastāstīju, ka dzīvoju šeit un leitnants Tregs no slepkavību izmeklēšanas brigādes ir mans brālis. Un tu tēloji jaunu meiteni, kura piedāvā parakstīšanos uz dienas avīzi. Ko tad mēs tagad viņiem teiksim? Ka nebijām mājās pietiekami ilgi, lai pamanītu līķi, ka mums par šo guļamistabas noslēpumu nebija ne jausmas, jo mēs ielauzāmies mājā, lai apmierinātu savu ziņkāri un veiktu izmeklēšanu kā detektīvi — amatieri? Un, atraduši līķi, nolēmām zvanīt policijai un sadarboties ar to? Mums taču nāksies to paskaidrot izmeklēšanas tiesnesim un pēc tam ari zvērinātajiem!

— Bet tas ir vienīgais, kas mums atliek. Mums tas jādara!

Meisons sparīgi pakratīja galvu. — Tādā gadījumā

viņi ātri atradīs vainīgos šajā slepkavībā. Mums nāksies

pierādīt, ka neesam to pastrādājuši ne tikai līdz tiesas prāvas beigām, bet varbūt līdz mūsu mūžu beigām.

—Ja mēs cietīsim klusu, viss beigsies gluži tāpat, — Della nomurmināja. —Tikko līķis tiks atrasts, policija uzsāks izmeklēšanu. Un iztaujās leitnantu Tregu par viņa brāli. Sīki attēlos pāri, kuni pārsteiguši mājā — un jūs jau zināt, kas notiks tālāk!

— Skaidrs, ka es zinu, kas notiks tālāk! — Meisons novilka. — Tāpēc jau rēķinos ar to.

— Es nesaprotu.

— Ir tikai viens veids, kā nenokļūt aizsargāšanās pozīcijās. Šis veids ir — uzbrukt.

— Kā tad mēs varētu uzbrukt? Mēs taču esam tmsīšu lomā, kuriem dzenas pakaļ dzinējsuņu bars...

— Tur jau tas suns aprakts, — Meisons noteica. — Vai tu vēl nesaproti? Viņi vēl nav tikuši uz mūsu pēdām. Un tiks uz tām tikai tad, kad atradīs līķi. Bet līķi viņi neatradīs, kamēr šajā mājā kāds nebūs ienācis.

— Kurš tas varētu būt?

— Varbūt, — Meisons teica, — te ienāks Rodnijs Venstons, lai gan es šaubos, vai tā notiks. Tas ir, pat ja viņš te ienāks, viņam diezin vai gribēsies saukt policiju, jo viņa stāvoklis nebūs labāks par mūsējo.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tad viņam nāksies paskaidrot, kādai vajadzībai šī māja noīrēta, un gan jau nonāks arī līdz Ķerra pasaciņai par kaķi. Kerram noteikti nepatīk darīšanas ar policiju — tāpat kā mums. Bet Rodnijs Venstons, ja viņam nav alibi, vainīgā lomai der labāk par jebkuni citu — atceries to, ka Venstons atvizināja Ķerru uz Sanfrancisko, palīdzot viņam saglabāt ievainotās kājas noslēpumu.

Della pamāja, pēc tam, pamājusi ar galvu uz guļamistabas pusi, pavaicāja:—Kā viņš te nokļuva? Un kāpēc tika nogalināts?

— Vispirms dosimies prom no šejienes, — Meisons noteica. — Parunāsimies restorānā “Lokāmo Grils ’. Šobrīd svarīgākais ir — tikt projām!

Vitļi nodzēsa gaismu ari gaiteni, nokāpa pa kāpnēm un nonāca lielajā istabā. Meisons ari tur nodzēsa visas lampas. — Te lejā varam atstāt pirkstu nospiedumus, kur tie ir, — advokāts bilda. —Ja viņi turēs aizdomās mūs, policisti mūs atpazīs ari bez tiem.

— Vai iesim ārā pa sētas vai parādes durvīm? — viņa noprasīja.

— Skaidrs, ka pa ielas durvīm. Iesim ārā rokrokā. Kā jau daždien precēts pāris, kas dodas uz kino.

— Lai dotos uz kino, ir tā kā par vēlu, — Della aizrādīja, —mans vēders atgādina, ka virs un sieva varētu doties uz restorānu.

— Lai iet, — Meisons piekrita. — Vīrs un sieva dosies uz restorānu! Pagaidi, kamēr es izslēgšu gaismu arī ēdamistabā.

— Te vairs nav ko gaidīt! — Della protestēja. — Kā tu domā, kas es esmu? Es turēšos pie tevis tik cieši kā ērce pie suņa auss — kamēr būsim pametuši šo vietu!

Meisons aplika roku meitenes viduklim. — Es zinu, kā tu jūties, Della, — advokāts līdzjūtīgi sacīja.

— Pr—rotāms, — meitene izstomīja, jo Meisona līdzjūtība gandrīz noveda viņu lidz asarām. — Mu—ums taču ir Pols Dne—eiks, kurš mūsu vajadzībām aizvien uzmeklēja lī—ķus!

— Mēs tikai iebāzām degunus citu darīšanās, — Meisons atbildēja. — Ielīdām pašā speltē, taču, ja reiz ielīdām, tad jātur galvas augšā un jālien no tās ārā!

Della Strita apsviedās un ciešāk piekļāvās šefam. Viņas augums spiedās pie Meisona auguma, rokas uzgūla advokāta pleciem. — Neiedomājies, ka esmu nokāmsi degunu. Es tikai nobijos, tas arī viss.

Meisons izslēdza visas gaismas. Ar mazo lukturīti viņš apgaismoja gaiteni lidz ārdurvīm. — Vai kārtībā? — advokāts apvaicājās.

— Kārtībā, — Della attrauca.

— Rādi bleķa ģīmi! —viņš piekodināja. — Pacel zodu! Mēs ejam savās darīšanās.

Meisons atvēra durvis.

Dūmakainais āra gaiss vēsiem pirkstiem noglāstīja abiem sejas. Iela šķita gluži tuksnesīga. Meisons pasniedza Dellai Stritai roku. — Nākamās sekundes būs visgrūtākās, — viņš sacīja. Abi nokāpa pa kāpnēm un devās uz priekšu pa celiņu. Kad abi jau bija pusceļā līdz ielai, Della Strīta bilda: — Dievs tēvs, kā man gribētos ]aut kājām vaļu! Kājas tā vien cilājas! Vai apstādināsim taksometru?

—Jā. Atceries to, ka tepat tuvumā braukā tā patruļas mašīna, meklējot divus cilvēkus, kuri atbilst aprakstam.

— Taču viņi mūs pazīst, ja apturēs.

— Tur jau tā lieta! Redzot mūs kopā, šie drīz sapratis, ka mēs pilnīgi atbilstam aprakstam, kuru viņiem deva tas pārbaidītais tips gumijas kamašās.

— Ak, ak! — Della Strīta izdvesa. — Mēs būsim aizdomīgi pat tad, ja izsauksim taksometru pa telefonu. Te kaut kur droši vien ir telefons!

Meisons pasmējās. — Jebkurā gadījumā tev jāatzīst, ka mūsu dzīve nemaz nav garlaicīga neinteresantu notikumu virkne! — viņš noteica.

— Nē, — viņa nervozi atzina, pūlēdamās savaldīties.

— Garlaicīga dzīve mums tiešām nedraud. Vai gaidīsim mašīnu tepat?

— Labāk paiesim gabaliņu tālāk, tā būs drošāk... Bet nē, re, kur tramvajs. Brauksim ar to!

Ap stūri abiem tuvojās tramvaja vagons, skaļi zvanīdams. Pēc Meisona mājiena tas samazināja ātrumu.

— Vai tev ir sīknauda? — viņš vaicāja Dellai.

— Jā, protams!

— Labs ir, tad iekāp pa otrām durvīm un apsēdies vagona vinā galā. Es palikšu šajā galā. Mēs abi neesam pazīstami un tikai gadījuma pēc braucam vienā tramvajā, iekāpjot vienā pieturā.

Tramvaja vadītājs nobremzēja. Meisons satvēra rokturi un vienā mirklī ielēca vagonā, kamēr tas vēl nebija paguvis apstāties. Della Strīta cienīgi iekāpa vagonā pa otrām durvīm. Vadītājs pagrieza kloķus, vagons sāka ripot uz priekšu. Rībēdams un grabēdams, tas traucās tālāk, līgojās un kratījās, bremzējot slīpākās nogāzēs. Meisons drīz vien ar galvas mājienu paziņoja tramvaja vadītājam, ka vēlas izkāpt. Della Strīta sekoja viņam nākamajā pieturā. Meisons pēkšņi pagriezās, pavērās atpakaļ, ieraudzīja Dellu Strītu un pacēla cepuri. — Tā, tā, tā! — viņš iesaucās. — Cik jauki jūs te satikt!

Viņas seju apgaismoja jautrs smaids. — Perij! — Della iesaucās.

Divi jūrnieki, kurus Della Strīta bija ļoti ieinteresējusi, vīlušies aizgriezās. — Es tiešām priecājos! Kā būtu, ja mēs nedaudz ieturētos?

— Vai zini, tā ir vienreizēja sagadīšanās. Es šopašbrīd domāju par došanos vakariņās.

— Tepat netālu ir jauks restorāniņš, — Meisons paziņoja, — “Lokāmo", kas slavens ar saviem bifštekiem.

— Cik kairinoši — es jūtos tā, ka man ļoti derētu pārītis kokteiļu un bifšteks! Es justos gluži kā cita sieviete.

— Vai tu jau gribi mainīt ampluā? — Meisons vaicāja.

— Esmu par to domājusi. Un ko tu ierosini?

— Paliksim pie diviem kokteiļiem un bifšteka.

— Sarunāts!

Della smiedamās pieķērās Meisona elkonim, viņi abi devās tālāk pa ielu kopā. — Mani ceļgali ir pavisam ļodzīgi, — sekretāre ierunājās, — un visu ķermeni drebina. Man tagad gribas iedzert, un es vairs nespēju izturēt, cik izsalkusi esmu.

— Jādomā, ka tu ar laiku pieradīsi ari pie līķiem, — advokāts noteica.

— Protams. Strādājot kopā ar tādu juristu, kuram nav pacietības sēdēt mierā un gaidīt, kāda būs notikumu attīstība, bet kurš ilgojas pasteidzināt šos notikumus, nekad nav garlaicīgi.

— Viens no pirmajiem labas sekretāres baušļiem ir — nemeklēt sava šefa vainas, — Meisons sacīja, — un nekādā ziņā tobrīd, kad viņš gatavojas sarūpēt maltīti.

— Es tomēr gribētu zināt, vai sekretārei pienāksies atlīdzība par virsstundām un ceļojuma izdevumiem?

—Jā gan, bet tikai tajā gadījumā, ja tā pilda tsekretāres pienākumus, nekļūstot par līdzzinātāju, jo tad viņa zaudē amatierdetektīves statusu.

— Kā tā — par līdzzinātāju? — Della apvaicājās.

Meisona mutes kaktiņā parādījās tikko jaušams smaids.

— Stāvot sardzē, kamēr notiek ielaušanās.

— Izbeidz! — Della iesaucās. — Par to mani moka ļoti lieli sirdsapziņas pārmetumi. Nosarkstu ikreiz, kad vien par to iedomājos!

Meisons ieveda Dellu restorānā. — Man jāpiezvana, — viņš bilda. — Es tevi apsēdināšu, pasūtīšu kokteiļus un uz mirklīti izskriešu.

Abiem, mīlīgi smaidīdams, tuvojās viesmīlis. — Vai vēlaties galdiņu pie...

— Kaktā, cik vien iespējams nomaļā stūri! — Meisons izrīkoja.

Viesmīļa smaids tagad atgādināja smīnu. —Jā, ser. Es saprotu. Šeit, lūdzu!

Kad viņi jau bija apsēdušies un pasūtījuši dzeramos, Meisons devās pie telefona. Vispirms viņš piezvanīja uz lidostu, lai noskaidrotu, vai vēl dabūjamas divas biļetes uz pusnakts reisu, pēc tam pasūtīja tās. Pēc tam Meisons piezvanīja uz Pola Dreika biroju. Dreika tur nebija, taču Meisons atstāja norādījumus, likdams tos pierakstīt. — Cik ātri vien iespējams, — advokāts sacīja, — vajadzētu noskaidrot, kur un kā Rodnijs Venstons pavadījis šo djenu. Un tad vēl es gribu, lai Pols mēģina sameklēt Delmanu Stīlu — Džentriju īrnieku. Vai pierakstījāt?

— Jā. Pols būs klāt pēc stundas vai pat ātrāk.

— Pasakiet Polam, lai viņš sagaida mani, — Meisons turpināja. — Būšu viņa birojā apmēram divos četrdesmit piecās. — Meisons nolika klausuli un atgriezās pie galdiņa, kur jau gaidīja pilnās kokteiļu glāzes.

Tās redzot, advokāts izbrīnā paraustīja uzacis. — Kas tā par formālu pieeju? Tu neko nenobaudīji un gaidīji mani? — viņš noprasīja.

— Negaidīju vis. Man šis jau ir otrais kokteilis. Viesmīlis nupat to atnesa. Tātad, lai dzīvo noziegumi?

— Lai dzīvo noziegumi! — Meisons pievienojās. Abi saskandināja glāzes.

17. nodaļa

Pols Dreiks sēdēja pie sava rakstāmgalda, viņam priekšā bija nolikta melnas kafijas tase. Izslēdzis vārāmo aparātu, detektīvs sacīja: — LIn kā jūs to visu dabūjat gatavu? Man acis krīt ciet, jāatspiež plaksti ar zobu bakstāmajiem, lai tie turētos vaļā!

— Daudz gulēt ir slikts paradums, Pol! — Meisons noteica. — Tev jāmācās tikt ar to galā. Jo miegam pietiek ar divām trim stundām, vairāk nemaz nevajag.

— Tā, tā, — Pols nopurpināja, — tiktāl tas vēl nav aizgājis. Stunda vai pusotra gulēšanai — tā jau ir lieka greznība. Ar divām noteikti būtu par daudz — es vairs nejaudātu pamosties! Šķiet, ka jūs abi spurdzāt apkārt pa naktsklubiem un netikāt šurp, kamēr orķestris nebija beidzis spēlēt!

— Kā tad, kā tad! — Della Strīta noteica, rokas uz priekšu pastiepusi, valsēdama pa kabinetu un klusi dungodama.

— Tas bija neatkārtojami, Pol!

Dreiks pasmīnēja un teica: — Tā nebūs! Neko tādu jūs man neiestāstīsiet! Jūs abi bijāt kaut kur aizbraukuši, dzīdami pēdas kādam slepkavam. Kurš tad šoreiz aizvadīts uz viņpasauli?

Della Strīta mitējās valsēt un novilka: —Tava nelaime ir tā, ka tu neesi romantiķis. Pūlies ievilki arī citus lietišķuma muklājā! Tieši tad, kad es sāku priecāties, tu man cel priekšā slepkavības! Tūlīt arī šefs sāks runāt par darīšanām, bet mēs tik jauki pavadījām laiku!

— Es arī labi pavadīju laiku kopā ar misis Džentriju. Viņas zēnu Tregs iespundējis tuptūzī. Viņa jūk prātā! Zvanīja man vēl ap pusnakti. Un es teicu, ka jūs abi būsiet klāt ap pustrijiem vai trijiem naktī. Misis Džentrija teica, ka gaidīšot. Es brīdināju, ka jūs diez vai gribēsiet šonakt ar viņu tikties, bet viņa palika pie sava, teikdamās gaidīt tik un tā.

— Es varētu gan ar viņu tikties, — Meisons atbildēja.

— Viņa tev neko jaunu nepateiks, Perij! Tā ir satraukta māte, kura cenšas glābt savu dēlu.

Meisons atspiedās pret Dreika rakstāmgalda malu.

— Vai tev nav vēl kāda kafijas tase, Pol?

Dreiks pavēra atvilktni, izcēla no tās divas sasprēgājušas māla krūzītes. — Varu iedot jums šīs te, — detektīvs pavēstīja. — Smalkāku man nav.

— Nerunā tik daudz! — Della Strita izdvesa. — Labāk

ielej!

Dreiks atkal ieslēdza kafijas vārītāju un drīz vien abās lielajās tasēs ielija zeltaini brūna kafija. — Ne krējumu, ne cukuru jūs nedabūsiet, — detektīvs brīdināja. — Šis ir mans darba kabinets! — To pateicis, viņš pasmīnēja.

— Kas dzirdams par Rodniju Venstonu, Pol? — Meisons apjautājās.

— Tieši tāpēc es gribēju tevi sameklēt — lai pateiktu, ka Rodnijs Venstons tūlīt pēc leitnanta Trega apmeklējuma devās uz Sanfrancisko. Šajā reizē viņi laikam manīja, ka viens no maniem vīriem šos vēro, jo Kerrs nemaz nenolaida kājas zemē. Iecēla šo mašīnā, pēc tam izcēla un ienesa lidmašīnā, it kā šis būtu mazs bērns!

— Un ar ko pirms tam nodarbojās Venstons?

— Visu dienu joņoja apkārt.

-— Vai viņš gadījumā jau nebija aizlidojis uz Sanfrancisko un pēc tam atgriezies — pirms tam, kad vakarā devās ceļā? — Meisons vaicāja.

Dreiks ieskatijās savā piezīmju grāmatiņā un atbildēja:

— Nē, ja vien viņš nebija piecēlies pavisam agri no rīta.

Visu laiku, protams, viņam neviens nesekoja. Tikai laiku pa laikam pārbaudījām, kur viņš ir. Tas zēns devās uz pilsētu ap dienas vidu. Tas ir, ta apgalvoja tas vīrs, kurš viņu uzmanīja, un apstiprināja autoapkalpes stacijas kalpotājs

— tā stacija ir ceļu krustojumā, kur šis parasti pērk degvielu. Tur teica, ka viņš pabraucis garām ap pulksten vieniem, taču neesot apstājies, lai ielietu benzīnu.

— Tātad viņš pats brauca ar mašīnu?

— Uhu. Kā tu pats zini, viņš ap trijiem ieradās tavā kabinetā, vai ne tā?

Meisons pamāja. — Tieši tā, ap trijiem.

— Viņš ienāca divos piecdesmit piecās, — Della Strīta papildināja.

Dreiks uzlūkoja Dellu. — Vai tu tiešām pieraksti, cikos ienāk katrs apmeklētājs?

— Pierakstu arī to, cikos katrs aiziet. Kā tev šķiet, vai tad es citādi varētu uzņemt laiku, lai zinātu, cik ilgi Perijs strādā?

—Tā tik ir doma! — Dreiks iesaucās. —Jāuzdod mūsu telefonistei tāpat visu pierakstīt! Tad es par virsstundām varētu prasīt papildu atalgojumu, vai ne, Perij?

— Prasīt vari, — Meisons nomurmināja, — bet tas nenozīmē, ka tu to saņemsi. Un kā ar Delmanu Stīlu?

— Tas putniņš ir aizlidojis, — Dreiks noteica. — Cik noprotu, šim būtu jāstrādā arhitektu birojā, bet es pārbaudīju un viņu tur neatradu.

Meisons un Della ātri saskatījās. — Kā tu to domā? — advokāts vaicāja Polam.

— Raugi, šis it kā tiešām tur strādājot, bet arhitekts, kurš vada to biroju, teica, ka Stīls tur neko īpašu nedara. Tikai noīrējis kabinetu ar rasējamo dēli, bet iet un nāk, kad pašam patīk.

— Cikos tad viņš vakar tajā birojā redzēts? — Meisons pajautāja.

— Esot atnācis ap deviņiem no rīta — kā parasti, bet aizgājis ap desmitiem, pēc tam vēl iegriezies ap trijiem un tikai tad aizgājis pavisam. Dīvaini gan, Perij. Tas tips noīrējis to istabu Džentriju mājā. Tai ir atsevišķa ieeja, lai šis varētu iet un nākt, kad patīk. Viņš pamanījies kļūt par ģimenes locekli un pavada ar to kopā diezgan daudz laika. Misis Džentrija domā, ka tas tips ir vientuļnieks, taču...

— To visu es zinu, — Meisons aizrādīja. — Un cikos tad viņš vakarvakarā pārradies?

— Nav ne jausmas, — Dreiks atteica. — Tu man piezvanīji pārāk vēlu, lai es ar kaut kādu aizbildinājumu varētu viņu patraucēt. Turklāt viņš tika brīdinājis, ka nedrīkstot lietot telefonu. Par to arhitektu biroju ari viss noskaidrojās tikai sagadīšanās dēļ. Mēs negribējām, lai Stīls manītu, ka mēs viņu uzmanām, tāpēc rīkojāmies ļoti uzmanīgi, lai neradītu aizdomas. Mēs izlikāmies, ka esam pārliecināti par viņa nodarbošanos. Pie tā biroja durvīm ir plāksnīte ar viņa uzvārdu — apakšā pa labi — un ari Džentrijiem šis teicis, ka esot arhitekts. Bet vakar pēc pusdienas aperitīvu stundā viens no maniem vīriem bārā nejauši iepazinās ar tā biroja galveno arhitektu un tāpat vien viņam šo to pajau-tāja. Tā viņš uzzināja visu par to Stilu. Misis Džentrija varbūt zina vēl kaut ko, bet tad tev vajadzētu viņu tā pamatīgāk izvaicāt.

—Jā gan, kā šķiet, nāksies vēl šonakt pie tā ķerties, — Meisons norūca.

— Šonakt? — Dreiks noelsās, ielūkodamies pulkstenī.

— Gaisma jau aust!

— Nakts taču vienmēr turpinās līdz rīta gaismai, — Meisons nomurmināja. —Aiziet! Izdzer savu kafiju, Della! Ejam taču!

Della Strīta iztukšoja savu kafijas tasi. — Vai iesim apciemot misis Džentriju? — viņa jautāja.

Meisons pamāja.

— Un kā jūs to spējat? — Dreiks norūca. — Man gan būs jādodas nosnausties.

Meisons devās uz durvju pusi, pēc tam pagriezās atpakaļ ar rokām kabatās, apstājās uz sliekšņa un satraukti uzlūkoja Polu.

— Pol! — advokāts bilda. — Tev nāksies vēl kaut ko izdarīt.

— Tikai tad, kad būšu izgulējies! — Dreiks attrauca.

Meisons joprojām lūkojās viņā.

— Un kas tā būtu par palīdzību?—Dreiks beidzot pajautāja.

— Tev vajadzēs piedabūt Ķerru atzīties.

— Atzīties? — Dreiks iesaucās.

Meisons pamāja.

— Es nesaprotu.

— Došu tev dažas norādes, — Meisons turpināja.

— Hokslijs netika nogalināts. Viņš tika ievainots. Un es gribētu uzzināt, kurš uz viņu šāva un kāpēc.

— Kā tu zini, ka viņš tika ievainots?

— Tāpēc, ka es viņu redzēju.

— Tu viņu redzēji? — Dreiks izbrīnījies atkārtoja.

-jā.

— Kur gan?

— Pārķēra slimnīcā Sanfrancisko.

— Vai viņš kaut ko teica?

— Viņš neko neteica. Viņam bija iedota narkoze. Viņš dzīvos, ārsti pūlas savest viņu kārtībā.

— Bet ka viņš nok|uva Sanfrancisko?

— Venstons viņu turp aizgādāja.

— Venstons? Bet tad jau viņi tur ir abi, jo arī Kerrs...

Meisons pārtrauca Dreiku. Viņš sacīja: — Nē, tā nav.

Jo Kerrs un Hokslijs ir viena un tā pati persona.

Dreiks atgrūda krēslu un uzslējās kājās. — Varbūt esmu iedzēris pārāk daudz kafijas, Perij, vai arī par daudz dzēris esi tu. Viens no mums-laikam ir pamatīgi apjucis. Hokslijs ir sarkanmatains vīrs ar klibu kāju, kurš...

— Es to attēlotu tā. To dzīvokli noīrēja Džonss Bleins sarkanīgā parūkā, viņš tīšām piekliboja. Taču viņš to noīrēja uz Hokslija vārda Ķerra uzdevumā. Tu taču nedomā, ka tāds virs kā Kerrs ierīkos sev slēptuvi mājā, kurā nevarēs kontrolēt gan augšstāvu, gan apakšstāvu.

— Tas izklausās sakarīgi, — Dreiks atzina, — bet kas tev liek domāt, ka Ķerra dzīvoklis ir slēptuve?

— Kerrs ir iesaistīts ieroču kontrabandā uz Ķīnu, par spīti blokādei. Protams, ka viņš nevēlas, lai tiklu atklāts.

— Tad jau seifs apakšstāva dzīvoklī pieder Kerram?

— Jā.

— Bet kāpēc tad viņš turēja to seifu apakšējā dzīvokli?

— Varbūt tāpēc, lai Bleiks varētu to sargāt, gulēdams apakšējā dzīvoklī.

— Un tad vēl tā saimniecības vadītāja — Sāra Pērlina — būs pārāk daudz zinājusi.

— Kā tad.

— Un Opāla Sanlija.

— Nebūt ne obligāti, — Meisons iebilda. — Viņa varēja zināt, varēja arī nezināt. Tas vairs nav būtiski. Bet saimniecības vadītāja dzīvoja tajā dzīvoklī. Opāla Sanlija nāca tikai pa dienu.

— Bet tu saki, ka Hokslijs ir ievainots. Ja Hokslijs ir Kerrs, tad Kerram jābūt lodes ievainojumam...

— Kājā, — Meisons papildināja. — Tāpēc viņš tin kājas segā — lai nebūtu redzams pārsējs.

— Tātad viņu nemaz nemoka artrīts?

— Iespējams, ka moka, bet ne tik traki, kā viņš grib mums iestāstīt.

— Vienu mirklīti, Perij, — Dreiks ieminējās. — Ārsts taču nodarbotos ar lodes ievainojumu tikai tad, ja viņš sniegtu paskaidrojumus policijai.

— Tiesa gan, — Meisons smaidīdams piekrita.

— Es nesaprotu.

— Kerrs, — Meisons smaidīdams stāstīja, — ir visai apķērīgs vīrs. Pat ļoti attapīgs. Droši vien viņam ikreiz jāapmetas zem c ita jumta un ar citu vārdu, lai noslēptos. Te, Holivuda, viņš ir Robindeils E. Hokslijs un nodarbojas ar ieroču partiju pārsūtīšanu. Tur, Sanfrancisko, viņš ir Kerrs Lusmens, kurš dzīvo Delingtona avēnijā 1309.

— Man vienalga, cik vārdu viņam ir, Perij. Bet, kā šķiet, viņš tik un tā nevarētu ārstēt lodes ievainojumu bez...

— Bez nepieciešamajiem paskaidrojumiem, kuri apmierinātu gan ārstu, gan policiju, — Meisons pabeidza detektīva iesākto teikumu. — Kā Blstons Kerrs, kura dzīvoklis atrodas virs slepkavības vietas, viņš Losandželosā noteikti nespētu neko īpaši sakarīgi paskaidrot. Bet kā Kerrs Lusmens, kurš dzīvo Sanfrancisko, kur kaimiņos nav notikusi neviena slepkavība, viņš bez grūtībām var pastāstīt policijai kādu pasaciņu.

— Un ko tu gribi, lai es dani?

— Piedabū viņu atzīties. Es esmu nostādīts tādā stāvoklī, ka nevaru piespiest viņu pie sienas. Tu vari.

— Kur tad viņš tagad ir?

— Slimnīcā.

— Vai tad ārsts nenosūtīja viņu uz slimnīcu tūlīt pēc tam, kad viņš guva to ievainojumu?

— Droši vien ne. Jo ievainojums nebija īpaši nopietns, kamēr nesākās komplikācijas. Ārsts laikam lika vecajam ievērot gultas režīmu un piekodināja izsaukt viņu, ja sāktos sarežģījumi.

— Es nesaprotu, ko tu vēlies man pateikt? — Dreiks noprasīja.

— Izroc visu iespējamo informāciju, kādu vien vari sadabūt, noskaidro viņa versiju par to, kas notika tonakt, kad sākās šaudīšanās.

— Vai mēs neiekulsimies nepatikšanās, slēpjot šo informāciju no policijas? — Dreiks pavaicāja.

— Tev taču nekādas informācijas nebija, vai ne?

— Tu man nupat piestāstīji pilnu galvu!

Meisons pasmīnēja. — Vai tu no tiesas domā, ka tev būtu jāskrien uz policiju ikreiz, kad tevi kāds jurists iepazīstina ar dullu teoriju par kārtējo lietu, ko?

Dreiks īsu mirkli svārstījās, pēc tam sacīja: — Hm... nē, nedomāju vis.

Meisons pamirkšķināja viņam un noteica: — Iespējams, ka šī mana versija ir tikai negudra teorija, bet te tev būs avīzes izgriezums. Tas ir raksts par kādu notikumu ar Kerru Lusmenu, kuram Sanfrancisko gadījies pašam sevi ievainot. Es gribētu, lai tu izmeklē šo notikumu un tā apstākļus.

— Kad man jādodas tur? — Dreiks vaicāja.

— Ar pirmo lidmašīnu. Tu taču vari pagulēt lidojuma laikā.

— Man lāgā neizdosies, — Dreiks sarkastiski protestēja.

— Tikko laidīšos miegā, jau būs jākāpj ārā! Jā, pārgulēšanās man patiesi nedraud! Vai Rodnijs Venstons to visu zina?

— Noteikti.

— Arī par ievainojumu?

— Droši vien. Ja jau Kerrs vēlējās, lai tieši viņš to šo-pēcpusdien aizvizinātu uz Sanfrancisko. Kad es Ķerru pēdējoreiz redzēju, viņam jau sākās drudzis. Viņa āda bija sausa un karsta, seja pietvīkusi.

— Un kurš vēl varētu zināt par to, kas notika tajā šaudīšanās naktī? — Dreiks jautāja. — Vai tad neviens cits neko nezina, tikai pats Kerrs?

— Jā, — Meisons piekrita. — Vismaz viens cilvēks zina gan.

— Kurš tad?

Meisons pasmīnēja. — Tas, kurš nospieda gaili.

Dreiks pasniedzās pēc telefona klausules un nogurušā balsī sacīja telefonistei: — Savieno mani ar lidostu. Es ar pirmo reisu gribu doties uz Sanfrancisko.

Meisons pamāja Dellai Strītai. — Labs ir, Della, mums vairs nav laika, dodamies tālākos meklējumos!

Braucot uz misis Džentrijas māju, Meisons npteica:

— Man sen jau vajadzēja tuvāk papētīt to Stilu.

— Kāpēc gan?

— Gluži vienkārši, — Meisons turpināja, — atceries vien — kad mēs pārrunājām šo lietu, es sacīju, ka tai personai, kura saņem ziņojumus, vajadzētu būt pieejamai vārdnīcai. Vai tādai, kura kaut kādu iemeslu dēļ netiek pie telefona. Ja atminies, misis Džentrija jau pašā sākumā ieminējās par to, ka Stilam ir sava istaba un pret viņu izturas kā pret ģimenes locekli, tomēr telefons viņam neesot pieejams. Jo pa telefonu jau tā runājot pārāk daudzi mājas iemītnieki. Viņas tris bērni, kuri visi ir tādā vecumā, kad mēdz p|āpāt un sarunāt tikšanās. Tikko telefons zvana, tie visi metas turp cits par citu ātrāk. Kad vecākiem steidzīgi jāzvana, kāds no bērniem noteikti jau tērgā pa telefonu. Atceries — tā sieviete taču mums to visu stāstīja!

Della pamāja.

— Es liku lauzījis galvu, — Meisons skaidroja, — kurš netiek pie telefona, un vispirms iedomājos par fiziskiem traucējumiem — kurlu vai sakropļotu cilvēku. Taču man neienāca prātā vienkāršākā iespēja — vīrietis, kurš dzīvo tādā mājā, kur viņam nav pieejams telefons. Un nevar ierīkot pats savu, lai nepievērstu sev uzmanību.

— Bet kāpēc tad Stilu nogalināja, ja viņš bija tas, kuram lika sūtīti ziņojumi?

— Laikam tur vainīgi kādi veci rēķini, — Meisons minēja. — Šobrid man nekāds cits izskaidrojums nenāk prātā. Protams, mums visi fakti vēl nav zināmi.

— Tad jau viņu droši vien nogalināja Kerrs.

— Kerram diezin vai pietika laika to izdarīt, — Meisons iebilda. — Un Venstons ari nevar būt vainīgais. Kad mēs tur nonācām, Stils jau bija miris vismaz divas stundas. Turklāt jāņem vērā, ka Kerrs tiešām ir loti slims. Tā šāviena brūce kājā, asins zaudējums, sasprindzinājums un visi šie uztraukumi... Viņš riav fiziski izturīgs. Bez tam viņam tiešām ir artrīts. Ir skaidrs, ka viņš var staigāt, bet tikai lēnām, un tas ir sāpīgi. Ja inna ir par Stīla nogalināšanu, tad viņam ar to nevarētu būt nekāda sakara.

— Tu domā, ka Kerrs tajā nakti, kad notika šaudīšanās, bija nokāpis lejā?

— Tas ir vienīgais loģiskais izskaidrojums, — Meisons atbildēja. —Trauksmes zvans bija novietots tur, kur Kerrs varēja to dzirdēt. Viņš atzinās, ka ir to dzirdējis. Droši vien piecēlās un lēnām nokāpa lejā. Pārsteidzis kādu pie seifa, viņš tika sašauts.

— Kā tev šķiet, vai Stils pirms tam, kad viņu nogalināja, paspēja izlasīt tavu vēstījumu?

— Nezinu, — Meisons noteica. — Viņa nāve visu sarežģī vēl vairāk.

— Kāpēc tev tā liekas?

— Vēstījumu apmaiņā tomēr iesaistīti divi cilvēki. Viens no tiem nosūtīja ziņojumus, otrs tos saņēma. Ja mēs pieņemam, ka Stils bija tā persona, kura vēstījumus saņēma, pats no sevis rodas jautājums, kurš tos sūtīja? Labi, mēs varētu pieņemt, ka tā bija Sāra Pērlina. Teiksim, Stils ierauga kārbu uz plaukta pēc Sāras Pērlinas nāves. Tādā gadījumā viņš tūlīt saprot, ka tās ir lamatas. Un neaiztiek šo kārbu. Vai, sacīsim, ja Sāra Pērlina nebija sūtījusi šos vēstījumus, Stīls — pieņemot, ka viņš tos saņēma — noteikti būtu paķēris to kārbu, tiklīdz rastos izdevība.

— Vienalga, es neko daudz nesaprotu. Biju domājusi, ka abi šie cilvēki — gan tas, kurš sūtīja ziņojumus, gan tas, kurš tos saņēma, ir slepkavas. Bet tagad izrādās, ka tie ir upuri. Un ko lai mēs tagad darām?

— Kad mēs būsim Džentriju namā, — Meisons sacīja, — man jāatrod kāds ticams iemesls, lai nokāptu pagrabā. Ja kārbu neviens nav paņēmis, tas kaut ko nozīmēs.

— Tā kārba tur būs joprojām, — Della Strīta pārliecināti atteica. — Tā būs atvērta un atkal aizvākota. Tai jābūt misis Pērlinai, kura sūtījusi vēstījumus, un Stilam — tam, kurš tos saņēma. Viņi abi ir nogalināti. Lai gan mums nav pret tiem abiem nekādu noteiktu pierādījumu, viņu nāvi var uzskatīt par pierādījumu. Tu pats redzi, kas notika. Misis Pērlina bija spiedze. Viņa ziņoja par saviem novērojumiem Stilam. Un tāpēc Kerrs iekrita lamatās, kuras bija izliktas Hokslijam.

— Kerrs saņēma lodi kāja, tādējādi uzzinādams, kas notiek. Viņš ir kā bāztin piebāzts ar austmmnieciskām gudrībām, tāpēc ātri uzminēja, kuri ir vainīgie. Un abus novāca. Lai gan nav tik vienkārši — mani dara nemierīgu vēl kaut kas. Kas tad ir noticis ar īsto Hoksliju?

— Ar to, kurš bija Ķīnā?

— Jā-

— Varbūt viņš ir miris.

— Par viņa nāvi nekas neliecina. Ir jābūt kādam iemeslam, kādēļ Kerrs noīrēja apakšējo dzīvokli tieši uz Hokslija vārda. Viņš taču varēja izmantot kādu no saviem neskaitāmajiem segvārdiem. Taču nē — viņš liek Džonsam Bleinam nomaskēties tā, lai tas atgādinātu Hoksliju un saukties Hokslija vārdā. Tas kaut ko nozīmē.

— Skaisti, šef, lx*t es netieku gudra, kur tajā visā meklēt pašu Hoksliju. Beigu beigās, ja viņš ir kaut kur tuvumā un ir pamanījis savu vārdu avīzēs... tu taču saproti, ko viņam tad vajadzētu darīt. Kens pamanījies paslēpties, noīrēdams sev dzīvokli uz Rodnija Venstona vārda, bet šī lieta tiešām kļūst diezgan skandaloza. Ja Hokslijs atrodas kaut kur tuvumā, viņš izlasīs par savu pazušanu avīzēs un — vai tu nesaproti? Ka tur kaut kas slēpjas — varbūt bija paredzēts tā izvilināt Hoksliju no slēptuves? Jo Kerrs bija paslēpies no visas pasaules, lai gan neesot slēpies no šī Hokslija, un tas tagad izlasīs laikrakstos par to, kas ar viņu noticis, bet pēc tam dosies uz to dzīvokli pārbaudīt, lai pārliecinātos... bet ko es te nemitīgi tarkšķu? Pielāda pļāpīguma uzplūda laikam vainojama Pola Dreika kafija!

Meisons domīgi rauca pieri. Viņš bilda: — Turpini, Della! Turpini! Tev labi padevās.

Bet meitene papurināja galvu. — Es atsakos risināt lietas tavā vietā! Manā darba līgumā nekas tamlīdzīgs nav paredzēts!

— Es neteiktu, ka tu risini lietas, — Meisons iebilda.

— Tu tikai pasvied man idejas.

— Kāda tev vajadzība pēc citu idejām? — viņa novilka.

— Vai varbūt tiešām ir?

Abi iesmējās.

Viņa kādu mirkli atspiedās pret advokāta plecu, piekļaudamās tam. — Man trūkst vārdu! — Della atzinās. — Lai šajā pasaulē kaut ko sasniegtu, sievietei jābūt sievišķīgai un dumjai, atstājot domāšanu vīriešu ziņā. Tiem labāk patīk, ja viss izskatās tā.

— Tu droši vien kaut kur to izlasīji, — Meisons sacija.

Della nožāvājās. —Tā bija gan. Tādā interesantā grāmatā.

‘Seksapilās sekretāres rokasgrāmata” — divos sējumos. Tur rakstīts, ka laba sekretāre nekad nestrīdas ar savu bosu.

— Bet vai boss var strīdēties ar savu sekretāri?

— Lai strīdētos, vajag divus. Labāk risini vien savus noslēpumainos sarežģījumus pats. Pēc noteikumiem man būtu tikai jāpatur tev mēteli. Bet es to aizmirsu un lūkoju mēteli arī uzvilkt... tomēr man nešķiet, ka tas būtu izdevies.

Džentriju māja slējās tumsā kā melns cietoksnis. Vienīgi ēdamistabā un virtuvē dega gaisma. Meisons piebrauca mašīnu ielas malā. Vioi abi ar sekretāri kāpa augšā pa kāpnēm, kuras no ietves veda līdz parādes durvīm.

— Ielāgo, — advokāts brīdināja Dellu Stritu, — ka mēs nedrīkstam izrādīt pārliecīgu interesi par to kārbu.

Advokāts klusi pieklauvēja pie ārdurvīm.

Abi dzirdēja mājas iekšpusē atbalsojamies ašus soļus, un misis Džentrija atvēra durvis. Viņa piespieda pirkstu pie lūpām, lūgdama ievērot klusumu. — Lūdzu, nesaceliet lieku troksni! — namamāte piekodināja. — Es negribētu, lai svaine būtu klāt. Viņa nekad nav mīlējusi bērnus.

Meisons pamāja.

— Nāciet iekšā! — misis Džentrija aicināja.

Abi iegāja mājā. Misis Džentrija veda viņus cauri lielajai istabai uz ēdamistabu. — Es labprāt ninātos ar jums lielajā istabā, — mājasmāte čukstus skaidroja. —Taču lielā istaba ir tieši zem Rebekas guļamistabas. Viņa visur bāž savu degunu, un es nešaubos, ka svaine pret junioru neizturas taisnīgi. Vēl trakāk — tas policists viņai mazlietiņ paglaimoja, parādot niecīgu uzmanību — un viņai noreiba galva. Ja viņa dzirdētu kaut ko no mūsu runātā, tad leitnants Tregs to visu zinātu jau pirms pusdienu laika. Viņš tīšām sagrozīja vecajai meitai galvu, tāpēc Rebeka domā, ka leitnants ir gluži vienkārši nepārspējams.

— Ko tad viņa teica, uzzinot par zēna arestu? — Meisons klusi vaicāja.

— Viņa to vēl nezina. Es nejūtu nekādu vēlēšanos to viņai stāstīt. Es nezināju, cikos jūs atbrauksiet, bet viņa būtu gatava te sēdēt visu laiku un bez mitas kulstīt mēli.

— Kas tad īsti notika? — Meisons noprasīja. — Pastāstiet man visu — un sīki!

— Jā, es jau gandrīz vai to gaidīju. Leitnants Tregs atnāca ap vakariņu laiku. Juniora nebija mājās. Virs sacīja, ka dēls ap trijiem esot sācis sūdzēties par sliktu pašsajūtu, tāpēc viņš licis zēnam iet mājās. Un jutās ļoti pārsteigts, kad atklāja, ka juniora te nav.

Meisons pamāja.

— Un ko Tregs par to teica?

— Man šķita, ka leitnants Tregs bija ļoti dusmīgs. Ne tikai uz mums, bet arī uz sevi. Viņam laikam likās, ka vajadzēja piespiest puiku pie sienas jau agrāk. Viņš atstāja savus vīrus sardzē un lika telefonu centrālei atvienot mūsu numuru. Tā mēs tikām te turēti visu vakaru — kā tādi cietumnieki! Protams, pārējiem bērniem nācās pateikt.

— Vai Stils bija mājās?

— Nē. Viņš katm nedēļu dažas naktis nepavada mājās. Es neņemos viņu par to nopelt. Tas nabaga vīrs liekas tik vientujš. Viņš ir diezgan izskatīgs, tomēr man nešķiet, ka viņam ir kāda iecerētā. Viņam tik ļoti patik pavadīt laiku ģimenes loka...

— Un kā ar Rebeku? — Meisons apjautājās.

— Laimīgā kārtā viņa parādījās tikai tad, kad Tregs jau bija projām. Viņa interesējas tikai par savām krustvārdu miklām un fotografēšanu. Un par operu. Viņai bija tikšanās krustvārdu mīklu minētāju klubā, bet pēc tam viņa devās uz Operteātri.

— Cikos tad juniors galu galā ieradās?

— Ap vienpadsmitiem.

— Vai Tregs viņam uzdeva kādus jautājumus?

— Nē. Aizveda viņu uz aresta telpām. Pēc tam atsauca savus vīms, kuri te uzmanīja, un drīz pēc tam sāka zvanīt arī telefons. Zvanīja no centrāles un paziņoja, ka mūsu telefons atkal pieslēgts. Es tūlīt zvanīju uz jūsu biroju. Neviens neatbildēja. Es nemaz necerēju, ka tur kāds varētu būt. Tāpēc zvanīju uz mistera Dreika biroju, un izrādījās, ka viņš tur bija, lai gan pulkstenis jau rādīja bezmaz pusnakti! Misters Dreiks man sacīja, ka sazināšoties ar jums un paziņošot, ka vēlos ar jums runāt.

— Kā šķiet — ja jau Trega viri uzmanīja māju, Stīls noteikti būtu aizturēts, ja pārrastos mājās?

—Jā, tā būtu gan — ja viņš pārnāktu pirms juniora, — misis Džentrija atbildēja.

— Man gribētos zināt, kur tieši Tregs bija izvietojis savus vīrus, — Meisons ieminējās, — un vai viņi pēc izskata pazina Stilu. Es prātoju, vai būtu vērts modināt Stilu, lai uzdotu viņam dažus jautājumus.

— Ak vai, man negribētos to darīt, — misis Džentrija iebilda. — Beigu beigās viņš taču ir tikai mūsu īrnieks.

— Vai šeit ir durvis, pa kurām var nokļūt viņa istabā?

Misis Džentrija norādīja uz durvīm, kuras atradās gaitenī

pie kāpnēm. — Viņam ir arī atsevišķa ieeja un vannas-istaba, — mājasmāte paskaidroja. — Es izīrēju viņam atsevišķo istabu tieši tāpēc, lai viņš varētu iet un nākt, kad pašam patīk. Mēs mēģinām izturēties pret šo īrnieku kā pret ģimenes locekli — vienīgi telefonu viņš neizmanto. Tie bērni visu laiku runā, un...

— Es saprotu, — Meisons sacīja. — Kā būtu, ja mēs pieklauvētu?

— Ak nē, es negribētu vis, — misis Džentrija atrunājās.

— Bet, — Meisons domīgi turpināja, — tas ir ļoti svarīgi.

— Varbūt tikai ielūkosimies tur, — misis Džentrija ierosināja. — Es nekādā gadījumā negribu pamodināt Rebeku — viņa tūlīt skries lejā ar visiem saviem jautājumiem un... ja svaine uzostu, ka juniora nebija viņa istabā, kad atskanēja šāviens, turklāt es to zināju, viņa tūdaļ izstāstītu to leitnantam Tregam. Ak, mister Meison, lūdzu, sakiet man, ka juniors nav to izdarījis! Šis jautājums mani gauži nomoka! Jūs pats varat iedomāties, kā tas ir — ar jaunu zēnu, kas ieskatījies par sevi vecākā un pieredzē-jušākā sievietē. Ja viņa nodomājusi padarīt zeņķi par grēkāzi, tad izdarīs to bez pūlēm. Šīs pieķeršanās dēļ juniors uzvedas pavisam dīvaini. Tiešām — kad leitnants Tregs zēnu aizturēja, viņš tikai izslējās pēc iespējas taisnāk un kļuva gluži bāls. Bet neteica ne vārda.

— Es gribu pārbaudīt, — Meisons teica, — vai Stīls mēdz aizslēgt savas istabas durvis. Tad varētu gūt zināmu skaidrību.

Viņš devās pa gaiteni uz kāpņu pusi, klusi pagrieza durvju rokturi. Durvis atvērās pilnīgi bez trokšņa, to eņģes bija pamatīgi ieeļļotas. Advokāts ielūkojās istabā un atgrūda durvis vēl platāk, lai gaisma, kura spīdēja no ēdamistabas, apgaismotu ari šo telpu.

— Tur neviena nav, — Meisons sacīja.

Misis Džentrija pienāca tuvāk. — Ak, brīnumu lietas! — viņa sacīja. — Augstā debess, pulkstenis jau rāda pāri trijiem! Protams, viņš palaikam mēdza nākt mājās vēlu, bet ne tik vēlu kā šoreiz!

— Taču, ja jau viņa istabai ir atsevišķa ieeja, — Meisons ierunājās, — viņš varēja iet un nākt pēc sirds patikas, un jūs nemaz nedzirdējāt, vai ne?

— Jā, — viņa sacīja, — tā varētu būt.

Meisons pavārstīja durvis. — Šīs eņģes, — viņš aizrādīja, — šķiet svaigi ieeļļotas.

— Jā, tā rādās gan, — misis Džentrija piekrita, aplūkodama eņģes. — To kāds izdarījis!

— Tātad jūs neesat to darījusi?

Vina pakratīja galvu.

— Vai tās varēja būt ieeļļotas jau labu laiciņu, tikai jūs to neievērojāt?

— Te parasti visu uzkopa un tīrīja Rebeka. Viņai noteikti vajadzēja to pamanīt — taču svaine man neko nav teikusi. Estere tīra un uzkopj visas pārējās telpas. Bet arī viņa varēja to nepamanīt. Viņa nav īpaši vērīga.

— Tātad Stils vienā mierā varēja izlavities no savas istabas, iziet cauri virtuvei, nokāpt pagrabā, šķērsot garāžu un ieiet blakus mājā?

— Ak, ak, bet kāpēc viņam...? Hm, domāju gan, ka varētu — ja gribētu.

— Jūsu pagrabā ir durvis, kuras ved uz garāžu, pēc tam vēl vienas durvis ved pagalmā, un no turienes var ieiet pa sētas durvim un uzkāpt līdz Hokslija dzīvoklim. Vai tā ir?

Misis Džentrija pamāja un izstomīja: — Bet es nesaprotu... bet, mister Meison...

— Es gribētu uz mirkli iegriezties viņa istabā, — Meisons teica. — Un mazliet apskatīties.

— Baidos, ka viņam tāda ielaušanās varētu nepatikt... ja viņš pārnāktu...

— Domāju, ka varu uzņemties visu atbildību par šo soli, — Meisons noteica. — Būtu ļoti svarīgi uzzināt, kāpēc mistera Stīla nav mājās un kāpēc durvis ir tik labi ieeļļotas.

— Vai jums šķiet, ka viņš...?

— Nē, es vēl nevani izteikt nekādas apsūdzības. Ja mēs gribam panākt, lai pret junioru atsauc apsūdzību, mums jāizdibina viss, kas īsti tajā šaudīšanās nakti notika.

Viņi iegāja Stila istabā, un Meisons sāka to vērīgi pārmeklēt.

— Man šķiet, ka dzirdēju viņu pārnākam pēcpusdienā, ap pustrijiem vai trijiem. Man šķita, ka viņš ļoti steidzās — varen naski rosījās pa istabu. Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas bija misters Stils. Tomēr viņš inums neko neteica. Parasti irnieks ielūkojas pie mums, kad viņam metas garš laiks — pēcpusdienās pārnācis mājās.

— Vai tad jūsu īrnieks bieži nāca mājās pēcpusdienās?

— Reizēm. Rītos gan reti, lx.‘t pēcpusdienās gan biežāk.

Meisons atvēra skapja durvis un ielūkojās tajā,

apskatīdams apģērbus. — Vai jūs varat pateikt, kā viņš bija ģērbies? — advokāts pavaicāja. Misis Džentrija norādīja uz gaiši pelēku, rūtotu uzvalku.

— Vai tiešām?

— Jā, viņš droši vien ienāca pārģērbties un uzvilkt tumšāku uzvalku. Es redzu, ka te nav tvīda uzvalka.

Meisons pāmieklēja visas pelēki rūtotā uzvalka žaketes un bikšu kabatas.

— Ai! — misis Džentrija izdvesa. — Es... vai jums šķiet, ka ir labi tā darīt?

— Manuprāt, mums jāizdibina par viņu pēc iespējas vairāk, — Meisons sacīja.

— Patiesi, bet... tā taču nav labi...

— Es gan domāju, ka viss būs labi! — Meisons nomurmināja. Viņš zīmīgi uzlūkoja Dellu Strītu un ieminējās: — Vai jūs neparādītu mis Dellai, kur jūsu irnieks glabā gultas ve|u?

Della, sapratusi vina ideju, piesaistīja sev misis Džentrijas uzmanību. — Šķiet, ka tā varētu būt šajā atvilktnē... — viņa iesāka un aprāvās. Pēc advokāta sejas izteiksmes Della noprata, ka Meisons kaut ko pamanījis. Viņš izvilka no žaketes kabatas telegrammu.

— Tā, tā, kas mums te ir? — Meisons ieteicās. Viņš atlocīja dzelteno papīra lapiņu.

— Man labāk patiktu, ja jūs to nelasītu! — misis Džentrija izdvesa.

Meisons tomēr jau bija atlocījis telegrammu un lasija to. — Lūk, — viņš paziņoja, — tā tiešām kaut ko nozīmē. Šo telegrammu Stils saņēmis arhitektu birojā, un tajā rakstīts: “Virs saukts Kerrs Lusmens nejauši sašāvis sevi, kaķis nogāzis revolveri no galda. Lusmena adrese Delingtonavēnijā 1309. Pārbaudiet.” Un paraksts — K. Anamata.

Misis Džentrija, manāmi apjukusi, nomurmināja: — Man gan būtu gribējies, mister Meison, lai jūs nerakņājaties pa mistera Stīla mantām!

— Vai tad jūs nesaprotat, misis Džentrija? — Meisons attrauca. — Stils šo istabu noīrēja tīšām. Viņš pa naktīm, kamēr jūs visi gulējāt, zagās ārā no istabas, klusām lavījās lejā uz pagrabu, devās ārā pa garāžas durvīm un iegāja kaimiņmājā. Netikdams iekšā Ķerra dzivoklī, viņš okšķerēja apkārt, lūkojās iekšā pa logiem un novēroja tur notiekošo...

— liet kāpēc? Kāpēc? E-’s nespēju tam noticēt!

— Un, — Meisons turpināja, atkal uzmetis zīmīgu skatienu Dellai Stritai, — varbūt viņš ari šobrīd tur ložņā.

— liet kāpēc viņam vajadzētu tos cilvēkus izspiegot?

— Šķiet, ka viņu nolīdzis kāds japānis, — Meisons paskaidroja. — Leitnants Tregs ir pārliecināts, ka blakus mājā ir cilvēki, kuri varētu šo to pastāstīt par ieroču piegādēm Ķīnai.

— Vai jūs domājat misteru I loksliju?

— Ir pierādīts, ka Hokslijs gadiem nodarbojies ar ieroču kontrabandu uz Ķīnu.

— Ak, kungs! Tas arī vēl!

— Un Stils, pēc visa spriežot, noīrēja šo istabu tāpēc, ka te viņam bija nodrošinātas lieliskas iespējas novērot kaimiņu mājas iedzīvotājus.

— Lai nu viens saki! Bet tad jau... tad viņš diuši vien... liet, mister Meison, tādā gadījumā viņš...

— Tieši tā! — Meisons atbildēja.

— liet vai tādā gadījumā mums nevajadzētu zvanīt policijai, mister Meison?

— Vēl ne, — Meisons noteica. — Mums jārikojas uzmanīgi, lai neizbiedētu noziedzniekus. Mēs vēl gribam šo to izmeklēt uz savu roku.

Meisons devās uz pagraba durvju pusi, klusi atvēra tās un devās lejup pa kāpnēm. Misis Džentrija iededza gaismu, pagrabs pielija ar spožu gaismu.

Meisons devās tālāk gar plauktu, uz kura stāvēja konservi, lūkodamies uz garāžas durvju pusi. — Cik noprotu, šīs ir tās durvis, kuras tika krāsotas. Jūsu vīrs tās krāsoja tajā liktenīgajā vakara... Starp citu, kur viņš ir?

— Teicu viņam, lai iet gulēt. Nebūtu nekāda labuma, ja vīrs sēdētu augšā. Viņam gaidāma smaga diena veikalā, apkalpojot pircējus, jo nebūs zēna, kurš vīram palīdzētu. Viņš tāds ir. Lai kas notiktu, virs spēj gulēt kā bluķis. Man šķiet, ka vīrs patiesībā neraizējas ne par ko. Pat ja viņš zinātu, ka to rīt no rīta sodīs ar nāvi, esmu pārliecināta — viņš nezaudētu nevienu mirklīti no nakts miega. Viņš tikai noteiktu: “Ja jau tā jābūt un es tur neko nevam mainīt, tad nav iemesla tāpēc ziedot naktsmiem."

Meisons it kā nejauši pagriezās un pavērās uz plaukta pusi, kur stāvēja kārba. Tā šķietami nebija aiztikta. Advokāts pamanīja, ka Della Strīta arī lūkojas turp. Meitene pagriezās, juzdama Meisona skatienu un steigšus novērsās.

— Varbūt ir iespējams, ka jūsu dēls noķēpājies ar šo krāsu kaut kur citur, nevis pie garāžas durvīm? Jūsu vīrs droši vien atnesa to krāsu, pārnākdams no veikala?

— Tā ir, bet vīrs to krāsu sajauca tikai tad, kad juniors jau bija aizgājis.

— Bet šis durvis, jādomā, nekad netiek aizslēgtas? — Meisons vaicāja.

— Nē, netiek vis. Bet garāžas durvis gan parasti ir slēgtas. Tās aizkrit, kad aizcērtas atspere, bet misteram Hokslijam bija atslēga. Es domāju, ka viņam bija arī vairākas rezerves atslēgas.

— Iesim apskatīties garāžā! — Meisons bilda. Atvēris durvis, viņš iegāja garāžā. — Vai te var iedegt gaismu?

—Jā. Tur jāhūt aukliņai — jāpavelk aiz tās. Tepat tā ir.

Viņa parāva aukliņu, un gaisma tūlīt iedegās.

— Bet garāžā nav mašīnas! — Meisons iesaucās.

— Nav gan. To, kas šeit bija, policija aizveda projām. Uz sēdekļiem bija asiņu traipi, viņi gribēja tur noņemt pirkstu nospiedumus un vēl kaut ko izpētīt. Taču mašīna nav atvesta atpakaļ.

— Skaidrs. Un šīs durvis veras uz pagalmu, no kura var nokļūt kaimiņu mājā?

—Tieši tā. Bet jūs jau agrāk to visu redzējāt, mister Meison.

— Protams, — Meisons piekrita, — bet es gribu pārliecināties, vai esmu visu sapratis pareizi. Tātad šīs durvis aizver atspere. No iekšpuses tās var atvērt ari bez atslēgas. Un man šķiet, ka jānospiež šis knibulis, lai mēlīte neaizkristu — tad durvis paliek vaļā. Gluži tāpat kā tagad.

Misis Džentrija pavērās norādītajā virzienā un novaidējās: — Bet kā tad tā? Dieva dēļ! Durvis tiešām nav aizslēgtas! Mēs vienmēr tās aizslēdzam! Atceros, ka vēl šorīt tās pārbaudīju — durvis bija ciet! Mēlite bija vietā!

— Tātad, — Meisons secināja, — kāds darbojies ap šīm durvīm. Vai nu kāds, kuram bija atslēga, atslēdza tās no ārpuses, vai arī kāds te ienāca no jūsu mājas pagraba, misis Džentrija. Pa šo laiku viens no kaimiņmājas iedzīvotājiem — misters Hokslijs — ir vai nu nogalināts, vai pazudis. Viņa saimniecības vadītāja tika nogalināta. Opāla Sanlija, kura strādāja pie viņa par sekretāri, vienīgā vēl palikusi. Vai viņa šodien te bija? Vai jūs viņu redzējāt?

— Redzēju, — misis Džentrija sacīja, — šorīt es redzēju viņu ejam uz to dzivokli — kāpēc, jrar to gan man nav ne jausmas. Tagad taču viņai tur nekāda darba nav!

— Un jūsu mājinieki? — viņš apjautājās. — Kurš no tiem būtu varējis nokāpt te lejā? Misters Stils?

— Jā, varētu būt. Viņš var brīvi staigāt pa visu māju, gluži kā ģimenes loceklis. Kad mans vīrs darbojas te lejā, misters Stils reizēm nokāpj lejā ar viņu pamnāties, bet tieši tāpat viņš palīdz Rebekai risināt tās knistvārdu mīklas vai laboratorijā — lai būtu iemesls pakavēt laiku.

— Vai bērni pēc skolas bija mājās?

—Jā gan, jaunākie bērni.

— Bet juniors pārnāca diezgan vēlu, kā jūs jau stāstījāt?

—Jā.

— Vai Rebeka bija te?

Misis Džentrija papurināja galvu. — Nē. Rebekai šopēc-pusdien bija tikšanās knistvārdu mīklu minētāju klubā! Pēc tam viņa devās uz openi.

— Ap cikiem tad viņa pārradās?

— Ap pusnakti. Viņa nemitīgi tērgāja par openi un visādām tenkām, kuras mani nemaz neinteresē.

— Un pēc tam viņa devās augšā gulēt, nevis nokāpa pagrabā?

—Jā. Viņa bija ģērbusies savā laiskajā tērpā. Ko lai viņa tādā izskatā meklētu pagrabā?

— Kurš vēl bija te lejā? Vai jūsu vīrs?

— Jā, Artūrs gan bija lejā. Vakaros viņš mēdz pavadīt diezgan daudz laika te, pagrabā. Bet es esmu pārliecināta, ka Artūrs nemūžam neatstātu durvis neaizslēgtas. Tādās lietās viņš ir |oti kārtīgs.

Meisons dažas sekundes to visu apdomāja. Pēkšņi advokāts novērsās no durvīm. — Man ir tāda nojauta, — Meisons teica,

— ka šeit mēs neko vairāk nespēsim noskaidrot. Būtu labāk, ja jūs tagad šīs durvis aizslēgtu, vai ne?

Misis Džentrija atbrīvoja atslēgas mēlīti, durvis aizkrita. —Jā, atstāsim tās aizslēgtas. Tagad neviens nevar tikt iekšā mājā bez mūsu ziņas — tā vienkārši ņemt un ienākt!

— Tieši tā! — Meisons apstiprināja. — Kāpēc jūs nepie-rīkojat aizšaujamo tām durvīm, kuras ved pagrabā? Tiem, kuri lieto garāžu, taču nav nekādas vajadzības nākt pagrabā, vai ne?

— Nav gan. Tiešām. Es jau pirms kāda laiciņa sacīju Artūram, ka vajadzētu pierīkot kādu bultu, bet pēc tam, kad izīrējām garāžu misteram Hokslijam, aizšaujamā pierīkošana izskatītos tā, it kā mēs viņam neuzticētos. Artūrs teica, ka mums vajadzēja ierīkot bultu jau pirms tam, kad izīrējām viņam garāžu — vai arī nāksies gaidīt, kamēr viņš no turienes izvāksies un mēs varēsim meklēt citu īrnieku.

—Jā, izklausās loģiski, — Meisons novilki» un nožāvājās.

— Labi, nupat mums ir laiks doties augšā.

Della Strita uzmanīgi vēroja viņu, pieri saraukusi.

Misis Džentrija arī nemēģināja slēpt savas bažas. Namamāte ierunājās: — Un ko lai es daru juniora labā? Viņa labā taču būtu kaut kas jādara? Tieši tāpēc es gribēju ar jums satikties. Vai mēs tiešām nevaram neko darīt? Un kā ar to Stilu?

— Pagaidīsim līdz pusdienlaikam, — Meisons sacīja.

— Pa šo laiku es pamēģināšu uzzināt, ko Tregs nolēmis darīt. Pilnīgi iespējams, ka viņš tādā veidā tikai gribēja piespiest puiku runāt.

— Bet vioš nerunās, vismaz par to sievišķi ne.

Meisons lūkojās uz pagraba kāpnēm. —Jā, šonakt mēs tur

vairs neko nevaram līdzēt, — viņš noteica.

— Vai rīt no rīta jūs par junioru kaut ko uzzināsiet? Meisons pamāja. — Tas būs pirmais, ko es darīšu, —

viņš apsolīja.

— Lūdzu, esiet klusi, kad iesiet ārā! — mājasmāti-piekodināja. — Es negribu, lai kāds uzzina, ka šaja stundā biju nokāpusi pagrabā un ka tik vēlu paliku nomodā.

Pie ārdurvīm Meisons nočukstēja: — Pamēģiniet mazliet pagulēt! Jūs šobrīd dēlam nevarat palīdzēt. Es ar to nodarbošos, tikko kaut kas kļūs skaidrs. Arlabunakti!

Meisons atvēra Dellas priekšā mašīnas durvis. Della iemetās mašīnā ar ātru, vijīgu kustību. Pēc tam salonā iedegās gaisma, un viņa uzmanīgi pavērās atpakaļ aizmugures sēdeklī.

Meisons iesmējās. — Kāpēc tu pēkšņi esi tik piesardzīga?

— Man nav miera, — Della paskaidroja, — kopš tu uzrīkoji tos slazdus un izsauci uguni uz sevi.

— Tu taču pamanīji, ka tā kārba joprojām ir uz plaukta? — Meisons aizrādīja.

— Uhu. Tas varētu nozīmēt, ka ziņojumus saņēma Stils.

Meisons iedarbināja motoni. — Ir ari citas iespējas.

— Piemēram?

—Džentrijs jaunākais, kuni Tregs iespundēja tuptūzī pirms tam, kad viņš būtu varējis nokāpt pagrabā.

Della apdomāja dzirdēto un sacīja: — Tā varētu būt. — Pēc tam meitene atkal apklusa. Kad Meisons iestūrēja mašīnu ielā, kurā jaunā sieviete dzīvoja, viņa ierunājās: — Kā rādās, man trūkst tā, ko tu dēvē par veselo saprātu. Jo vairāk es par to domāju, jo neomulīgāk jūtos.

— Ej gulēt un aizmirsti to! — Meisons izrīkoja.

Taču Della joprojām likās nobažījusies viņa dēļ. — Paklau, kā tev šķiet, vai mums nevajadzētu nomnāt, kā rīkoties nepieciešamības gadījumā?

— Kas tev liek tā raizēties?

— Kad policija atradīs Stila līķi, mums tūlīt tiks uz pēdām, bet tu neliecies ne zinis, it kā no tās puses nekas nevarētu draudēt!

— Nedraud jau ari, — advokāts noteica.

— Reizēm man gribētos tevi iepļaukāt!

— Te ir mans vaigs! — Meisons noteica. Un pēc: mirkļa piemetināja: — Ja tā bija pļaukā, es labprāt pagriezīšu otm vaigu!

Della jautri iesmējās un izlēca no mašīnas. — Neaizmirsti noslaucīt lūpu krāsu! — viņa uzsauca. — Arlabunakti!

— Labu nakti! — Meisons atteica un palika kādu mirkli turpat, noskatīdamies viņai pakaļ — kā meitene uzskrēja pa daudzstāvu nama kāpnēm.

18. nodaļa

Meisons jau laidās miegā, kad gultas galvgalī spalgi iezvanījās telefons.

Advokāts pacēla klausuli un miegaini atsaucās: — Hallo! Kas zvana?

Klausulē atskanēja histēriska balss, kuru ik pa brīdim pārtrauca šņuksti. — Te misis Džentrija! Cik noprotu, jūs visu zināt! Es to vairs nespēju izturēt! Dariet juniora labā, ko spējat! Es to darīju viņa dēļ! Protams, slepkavība nav attaisnojama, bet es esmu māte — un pie visa vainīga tā Opāla Sanlija! Mister Meison, es vairs nevaru! Lūdzu, neļaujiet junioram mani nosodīt! Jums ir mani pirkstu nospiedumi... Tā vēstīja ziņojums tajā kārbā! Leitnants Tregs to kārbu pārbaudīja. Man kabatā bija zīmulis, es pierakstīju to ziņojumu! Jūs izrādījāties gudrāks par mani! Zinu, ka nebija vērts jūs maldināt... Nešaubos, ka jūs mēģināsiet mani atturēt, bet jūs to vairs nevarat izdarīt! Jūs esat gudrs, mister Meison — pārāk gudrs... Ardievu! Es...

Taču Meisons viņu pārtrauca pusvārdā, noburkšķēdams aizsmakušā paģiraina, pēkšņi pamodināta vīra balsī: — Bliez tik vaļā, māsiņ! Tikai uz priekšu! Tātad jums tur arī iet jautri? Varu. derēt, ka jūs nezināt, cik lieliski man gāja! Biju kāzās! Rodnijs Venstons apprecējās! Ar mazo Dorisu Vikfordi! Cik tā ir skaista meitene! Tur šampanietis lija straumēm! Svinības notika tepat netālu, gandrīz vai kaimiņos... Mūžā neesmu izdzēris tik daudz šampanieša! Nemēģiniet tagad runāt ar mani par darīšanām! Rītu... tikai rītu... Es apsolu, ka rīt pat dabūšu junioru ārā no ķurķa! Hik, nūjā, rīt pat, rītā viss būs kārtībā! At — tā!

Meisons nolika klausuli, nometa segu, pēc tam norāva pidžamu, uzmeta plecos peldmēteli, uzmauca kājās čības un metās pa gaiteni turp, kur atradās telefona automāts. Meisons iemeta monētu, uzgrieza komuttora numuru un sacīja telefonistei: — Sazvaniet man policijas pārvaldi, cik ātri vien varat, lūdzu! Tas ir ļoti steidzīgi! Pasteidzieties!

Gandrīz vai tūlit viņš dzirdēja kādu balsi atsaucamies: —Jā, lūdzu, te policijas pārvalde!

— Te Perijs Meisons. Vai kaut kur tuvumā nav leitnants Tregs?

— Nē, leitnants Tregs ir izbraucis... Viņš... Ko, ko?... Vienu mirklīti! Jā, vai jūs vēl klausāties? Viņš nupat esot ieradies no Sanfrancisko. Vai vēlaties ar viņu runāt?

— Nekavējoties! — Meisons iesaucās. — Tas ir velnišķīgi svarīgi!

— Nenolieciet klausuli!

Pēc dažām sekundēm Meisons dzirdēja Trega dusmīgo, mazliet aizsmakušo balsi sakām: —Jā, Meison, te Tregs.

— Leitnant, nekavējieties un nesāciet mani iztaujāt! Sūtiet patruļmašīnu uz Džentriju māju! Bez sirēnām! Brauciet ļoti klusi, iekļūstiet mājā un aizturiet visus, kuastur atrodas! Neļaujiet nevienam izdarīt pašnāvību vai nogalināt kādu citu!

— Kas noticis? — Tregs noprasīja.

— Sasodīts! — Meisons pikti iesaucās. — Es taču teicu, ka nav laika skaidroties! Dariet, ko teicu, un rīt saņemsiet pateicību no savas priekšniecības! Ja neko nedarīsiet, rīt dabūsiet brāzienu! Es ari dodos turp!

Meisons vairs nekavējās, lai neļautu Tregam strīdēties pretī — viņš nometa klausuli un metās atpakaļ pa gaiteni uz savu dzīvokli Advokāts lielā steigā nometa peldmēteli un trakā ātrumā apģērbās. To izdarījis, viņš pakavējās vēl mirklīti, lai piezvanītu uz Dellas Strītas dzīvokli.

— Hallo! — advokāts dzirdēja Dellas Strītas miegaino balsi — viņas runā vēl bija jūtama miegazāļu iedarbība.

— Kas zvana?... Ko?... Ak, jā! — Della atsaucās. Viņas balsi bija jaušams noguruma piesmakums. — Kur tu esi?

— Es dodos uz Džentriju māju! Izsauc taksometru un dodies turp), cik ātri vien vari! Paķer līdzi piezīmju grāmatu! Varbūt pat pārnēsājamo rakstāmmašīnu. Tur var iznākt vesela grēksūdze! Neko nevar paredzēt. Varbūt noziedznieks atzīsies, tet tagad ir svarīga katra sekunde! Es steidzos turp! Tur tiksimies!

Meisons nometa klausuli, paķēra cepuri un izsteidzās no dzīvokļa, nepaspējis pat gaismu nodzēst.

Meisons bija vienojies ar stāvvietas sargu, ka viņa mašīna vienmēr būs novietota tā, lai varētu nekavējoties izbraukt. Tāpēc viņam vajadzēja tikai atslēgt to, iekāpt un iedarbināt motoru. Sargs nolūkojās, kādā ātrumā mašīna nozuda ap stūri, šaubīgi šūpodams galvu. Pēc tam sargs ielūkojās pulkstenī. Bija piecas minūtes pāri pieciem.

— Tas labu galu neņems! — sargs nomurmināja.

Kad Meisons piebrauca, pretī Džentriju mājai jau

stāvēja divas policijas mašīnas. Kad viņš izslēdza motoru, iznirdama ap stūri, parādījās ari mašīna, kurā brauca leitnants Tregs no slepkavību izmeklēšanas brigādes.

Meisons apstājās pie kāpnēm un jautri uzsmaidīja Tregam. Pieskrējis klāt un pievienojies viņam, Tregs bilda:

— Es ceru, ka jūs negrasāties mani izjokot, Meison?

— Es arī cem! — Meisons attrauca. — Ejam!

Tregs paraustīja ārdurvju rokturi. Tās nebija aizslēgtas. Kad vīri iegāja iekšā, viņiem atklājās visai dīvains skats. Četri atbraukušie policisti uzmanīja Džentriju ģimenes locekļus — jaunākie bērni, kā šķiet, bija izbijušies un tāpēc cieši saspiedušies kopā, Rebeka bija tērpusies biezā rītakleitā, viņas mati — uztīti uz mīlīšiem, seja bez krāšļiem, bet acis niknumā zvēroja. Misis Džentrija pūlējās uzņemt notiekošo filozofiski. Artūrs Džentrijs, ģērbies pidžamā un peldmētelī, nemitīgi žāvājās.

— Vai jūs man nepaskaidrotu, — Rebeka tūlīt pievērsās leitnantam Tregam, — ko tas viss nozīmē?

Tregs laipni paklanījās, pagriezās pret Meisonu un bilda:

— Kā tad būs, mister Meison, varbūt jūs spējat paskaidrot ari man, ko tas nozīmē?

Meisons atviegloti nopūtās, pamanījis visus mājiniekus vienuviet un policijas uzraudzībā. — Pirms dažām minūtēm iezvanijās mans telefons, — vioš sacīja,

— un misis Džentrija atzinās slepkavību izdarīšanā, bet pēc tam paziņoja, ka grasoties nogalināties.

— Kā? Es nemūžam neko tamlīdzīgu neesmu teikusi! — misis Džentrija iesaucās. — Kategoriski noliedzu! Jūs esat jucis, mister Meison!

Meisons sirdsšķīsti pasmaidīja. — Bet tā bija jūsu l>alss. Es izlikos piedzēries, lai zvanītāja domātu, ka neatcerēšos teikto — un tādā kārtā novērsu plānoto slepkavību.

— Es jums saku, ka neesmu zvanījusi, — misis Džentrija sapīkusi atkārtoja. —Ja jūs apgalvojat, ka tā bija, jūs mnājat to, kā nav!

— Protams, — Meisons turpināja, — jūsu balss skanēja satraukti, histēriski — par to tādos apstākļos nav ko brīnīties, l)et runas maniere nešaubīgi bija jūsējā.

—Jums nav visi mājās! — misis Džentrija noteikti attrauca.

— Jūs teicāt vēl kaut ko, — Meisons turpināja, — un tā bija ļoti vērtīga informācija. Ka leitnants Tregs atradis kārbu, kuru es noliku uz plaukta, izlasījis ziņojumu, atkal aizvākojis kārbu un uzlicis atpakaļ. Šī ziņa ļauj man izprast kaut ko tādu, ko es līdz šim nebiju izpratis.

Misis Džentrija iestarpināja: —Tā, par leitnantu Tregu, ir taisnība. Taču viņš man pieteica par to kārbu nevienam nestāstīt, tādēļ es to neesmu darijusi. Man nebija ne jausmas, ka to kārbu tur nolikāt jūs.

Tregs pievērsās Meisonam. —Tātad to kārbu tur nolikāt jūs? — viņš vaicāja.

Meisons pamāja. — Lai viss ātrāk noskaidrotos. Es būtu visu atklājis jau ātrāk, ja jūs neiejauktos.

— Bet es taču noliku kārbu atpakaļ,—Tregs sacīja. — Ar visu ziņojumu uz vāciņa!

Meisons pasmaidīja. — Vai tad jūs nesaprotat, ka tā persona, kurai tika sūtīts ziņojums, atradās jums blakus, kad jūs atvērāt kārbu, un tādējādi saņēma šo ziņu, kārbu neatverot, tāpēc vairs nebija vajadzības to oemt no plaukta? Tā jūs izjaucāt manu spēli, leitnant.

Tregs sarauca pieri, uzlūkoja misis Džentriju un teica:

— Misis Džentrija, man jājautā...

— Nav jēgas! — viņa iesaucās. — Ne reizi vien esmu sastapusies ar visāda veida muļķībām, tādu netrūkst arī šajā lietā! Bet nekad vēl neesmu sastapusies ar tamlīdzīgu...

Meisons pārtrauca viņu un sacīja leitnantam Tregam:

— Skaidrs, ka tagad viņa visu noliegs. Viņa gribēja izmānīt mani no mājas, lai nogalinām. Varbūt ne gluži tepat mājā, liet pēc tam, kad es būtu izgājis no sava dzīvokļa. Redziet — viņa tomēr saņēma ziņojumu un noticēja tam, kas tajā rakstīts. Ja gadījumā jūs vēl nebūtu to šifm apguvis...

—Jau esmu, — Tregs atteica.

— Tad jau jūs saprotat, ko un kāpēc es dam?—Meisons vaicāja.

— Sākumā es nesapratu, ka tie ir slazdi, — leitnants atzinās.

— Man likās, ka kaut ko slēpjat. Un gribēju kaut ko uzsākt.

Meisons nožāvājās un turpināja: — Un tā, kad viņa zvanīja, es sāku vilkt laiku. Viņa noticēja, ka esmu piedzēries. Redziet, Treg, manu telefona numuru zina tikai divas personas, jo telefona grāmatā tā nav. Šie cilvēki ir Pols Dreiks un Della Strita, bet nepieciešamības dēļ Pols iedeva šo numuru tai sievietei, kura zvanīja, izlikdamās par misis Sāru Pērlinu. Šī pati persona droši vien Sāru Pērlinu noslepkavoja. Tādējādi, kad iezvanījās mans telefons un nerunāja ne Della Strita, ne Pols Dreiks, es sapratu, ka runāju ar slepkavu. Tad es izlikos, ka man galvā sakāpis šampanietis, kuni sadzeros Rodnija Venstona kāzās.

— Venstona kāzās? — Tregs pārsteigti iesaucās. — Vai tad viņš apprecējās?

— Un jūs to nezinājāt^7 — Meisons pārvaicāja.

Tregs papurināja galvu.

— Viņš apprecēja Dorisu Vikfordi, — Meisons paziņoja. —To taču varēja gaidīt! Venstons nekādā ziņā neļautu Dorisai Vikfordei iegūt daļu no sava mantojuma, kuni Uts cer saņemt no Elstona Ķerra. Viņi dālijās laupījumā.

—Jūs gribat sacīt, ka to visu sarīkojis Venstons? — Tregs jautāja.

— Bet kā gan citādi! — Meisons uzjautrināti apstiprināja.

— Kerrs bija paturējis naudu, kura piederēja Takera mantiniekiem. Viņš nezināja, ka minušajam partnerim palikusi mantiniece, līdz gadījuma dēļ to uzzināja. Pēc tam ielika sludinājumu un atrada.

Es gribēju sacīt, ka tādu izdevību Venstons nevarēja palaist garām. Viņam taču nācās viltot tikai dažas vēstules, pieminot dažus faktus, kūms tas zināja no Ķerra stāstiem — un atrast piemērotu kandidāti. Ja viņam vēl izdotos viltot fotogrāfiju, apmainot vietām kandidātes tēvu un klaidoni Dovu Takeru — viss ietu kā smērēts.

Es domāju, ka Venstons iepazinās ar šo meiteni, kura nupat uzdevās par Takera mantinieci, jau pirms laba laiciņa. Taču Dorisas Vikfordes tēvs bija aizbraucis uz Ķīnu un atsūtījis viņai dažas vēstules. Viņa bija tās saglabājusi — droši vien mārku dē|. Iespējams, ka Venstons aplūkoja šīs meitenes pastmarku albumus un, ieraudzījis tādas aploksnes ar markām un zīmogiem, izdomāja šo plānu. Labi, leitnant, es esmu savu padarijis, tagad atstāšu šo lietu jūsu ziņā. Aizvediet misis Džentriju uz aresta telpām — es nešaubos, ka varēsiet uzstādīt viņai apsūdzību. Un es, ja atļausiet, došos atpakaļ uz mājām un likšos uz auss.

Meisons pagriezās un devās uz durvju pusi.

— Pagaidiet! — iesaucās Tregs, sekodams viņam. —Jūs taču nevarat mani tā atstāt! Es gan neesmu pārliecināts, ka misis Džentrijai varētu uzrādīt apsūdzību! Ja mnājam par to zvanu, tad saprotiet pats — jūsu vārds pret viņas...

— Es taču teicu, leitnant, — Meisons norūca, — ka devu jums pietiekami daudz vielas pārdomām. Jūsu rīcībā ir gluži skaidri fakti. Varat laist visus pārējos vaļā, aizturiet tikai misis Džentriju.

Viens no īlēmiem sāka raudāt. Misis Džentrija lēnām piecēlās. —Jūs taču nedarisiet to bērniem redzot? Jūs taču ne...

Viens no policistiem uzlika roku uz viņas pleca.

— Sēdieties! — tas izrīkoja.

Artūrs Džentrijs atgrūda savu krēslu. — Bet paklausieties taču... — vipš ierūcās.

Divi policisti nostājās viņam abās pusēs.

— Tas ir viss, leitnant. Arlabunakti! — Meisons noteica.

Viņš atvēra durvis un ātri noskrēja pa kāpnēm.

— Ei, jūs!—Tregs sauca viņam pakaļ. — Neejiet projām! — Leitnants metās pie durvīm un skrēja lejā pa kāpnēm advokātam pakaļ.

Perijs Meisons apstājās ielas stūrī. Tur Tregs viņu panāca, visādi izrādīdams sašutumu.—Kurp tad jūs?—viņš skaļi iesaucās.

— Sastāstījāt man diezin ko, bet pats...

Pieliecies tuvāk advokātam, leitnants pieklusināja balsi un pačukstēja: — Izliekam slazdus?

— Uhu, — Meisons sacīja. — Nāciet, Treg! Mums jābūt klāt, kad viss beigsies.

— Kur tad?

— Tepat.

Meisons metās ap stūri uz garāžas pusi. — Palīdziet man pārrāpties pār žogu, Treg! — viņš palūdza. — Pēc tam es pasniegšu roku jums un uzvilkšu jūs augšā!

Tregs palīdzēja advokātam uzrāpties uz augstā žoga. Ticis uz tā, Meisons pasniedza Tregam roku un uzvilka ari viņu augšā. Abi kopā viņi klusi nolēca tumšajā pagalmā starp Džentriju māju un divstāvu celtni.

— Un ko tagad? — Tregs apvaicājās.

— Gaidīsim! — Meisons atteica.

Abi gaidīja tumsā apmēram minūti. Pēc tam garāžas durvis klusītēm atvērās, un pagalmā parādījās tumšs stāvs, kas zagās uz Hokslija dzīvokļa pusi. Atslēgas caurumā tika ielikta atslēga. Durvis atvērās, cilvēka stāvs ieslīdēja iekšā.

Meisons un Tregs uzmanīgi zagās šim stāvam nopakaļ. Durvis bija palikušas pusvirus. Mājot leitnantam, lai tas uzmanītos un netrokšņotu, Meisons ieveda policistu klusajā, siltajā dzīvoklī. Abi ieklausījās un izdzirda kādu uzgriežam telefona numuru. Tad niknuma pilna sievietes balss sacīja-, — Kādu spēli tu ar mani spēlē? Ko es dzirdu — tu esot apprecējis to mazo palaistuvi, to... Jā, jā, tu esot to izdarījis! Vakarvakarā! Vai vakar pa dienu. Nemelo man! Pēc visa tā, ko esmu tavā labā darījusi, neceri, ka varēsi mani tā pamest! Jo, tikko kaut ko tādu mēģināsi, tev ir beigas! Kā tad, viņš tā teica... Misters Meisons... Nedomāju vis, ka tie bija slazdi... Nē. Neteicu neviena vārda. Vai tikai tu man nemelo? Bet, dārgais! Protams, ka sirds dzi|umos es tam neticēju, bet gribēju pārliecināties. Es... man jāiet atpaka|! Policisti vēl ir te. Meisons ticis bīstami tuvu tam, kas patiesībā noticis. Tev kaut kas jāuzsāk, un nekavējoties! Atceries, ka es tevis dē| tiku galā ar citiem, izdari to — manis dēļ! Labi, labi, mīļais.

Klausule tika nolikta. Bija dzirdama apģērba švīkoņa — stāvs tuvojās viņiem.

— Kārtībā! — Meisons nočukstēja.

Leitnanti Tnega lukturis iedegās, tumsu caursita staru kūlis un trāpīja tieši nobālušajā, izbiedētajā Rebekas Džentrijas sejā — tāda viņa palika stāvam šajā nežēlīgajā gaismā.

19. nodaļa

Kad Meisons iznira no Džentriju mājas un palīdzēja Dellai Stritai iekāpt mašīnā, augstceltņu jumtus jau zeltīja rīta saule.

—Jā gan, — viņš bilda, — šodien mēs esam pelnījuši atpūtu. Esmu tevi pavisam nomocījis, nostrādinādams dienu un nakti, l>et pēc tam vēl likdams rakstīt ar mašīnu atzīšanos nozieguma izdarīšanā. Tas bija grūts un saspringts darīja cēliens, vai ne?

— Vai nebūtu jauki, ja mēs aizlidotu uz Katalinu, uzvilktu peldkostīmus un noliktos pagulēt saulītē — sauļotos un ēstu maizītes ar karstiem cīsiņiem? — Della ieminējās.

— Kārdinātāja! — Meisons norūca.

—Ja tu būtu ar mieru doties uz jūrmalu, tad mēs varētu lidot ar pirmo lidmašīnu! — Della turpināja.

Meisons pagrieza stūri, vadīdams mašinu uz Vilming-tonas pusi. — Manuprāt, — viņš sacīja, — pa šo ielu mēs nonāksim tieši pie mūsu biroja, vai ne?

—Tā ir, brauc tikai taisni uz priekšu!—meitene apstiprināja.

— Šorit esmu kā apreibts, — advokāts atzinās, — tāpēc es paļaujos uz tevi. Ja mēs gadījumā tiešām sadomātu pazust, mums vajadzētu piezvanīt Gertijai un viņu brīdināt.

—Viņa ir apķērīga. Tev nemaz nenāksies viņai neko skaidrot Genija tiks galā ar visuzmācīgākajiem klientiem.

— Iespējams, — Meisons atbildēja. — Tu runā tā, it kā grasītos pazust uz ilgu laiku.

— Patiesi? Un tu tiešām brauksi uz biroju? Paklausies, tu taču atkal nes mani cauri!

— Nē. Goda vārds, neko tādu es nedarīju!

— Par to Rebeku...

Meisons iesmējās. — Tici vai netici, — advokāts sacīja,

— man rokās bija visi vajadzīgie fakti, lai šo lietu atrisinātu, bet es nespēju tos savienot kopā.

— Kā tu to domā — visi vajadzīgie fakti?

—Vai tad tu neatceries? — Meisons teica. — Mēs visu pārspriedām un nolēmām, ka tie divi cilvēki, kuri iejaukti šajā lietā, nedrīkst kopā rādīties cilvēkos. Tie nevar sazināties arī pa telefonu, bet abi var iekļūt pagrahā. Mēs prātojam par cilvēku, kuiš ir kurls vai akls, varbūt tik sakropļots, ka nespēj pieiet pie telefona. Lai gan es minēju visus šos faktus, tomēr nespēju tos aplūkot kopumā, tāpēc man neiešāvās prātā īstais atrisinājums.

— Un tas ir? — Della noprasīja.

— Ļoti vienkāršs. Rebeka var piekļūt telefonam, ja viņu pie tā paaicina, liet tikai pēc tam, kad bērni pieskries pie aparāta pirmie, turklāt noklausītos samnas. Tās modinātu aizdomas, jo viņa vienmēr dzīvoja ļoti noslēgti.

— Bet kāpēc Venstons gluži vienkārši nevarēja piezvanīt un palūgt... ak jā, saprotu, viņš svepst. Viņa balsi jebkurš tūlīt pazītu, un vēlāk sekotu visādas runas. Viņa izmna ir tik īpatnēja, ka to nav iespējams sajaukt, ja tā kaut reizi dzirdēta.

— Tā ir, — Meisons noteica, — man rokās bija visi pavedieni, taču es nespēju sasiet tos kopā!

— Es atminos, ka tu sacīji — tai sievietei, kura tev zvanīja, bija tik skolota balss, ka...

— Neaizmirsti, — Meisons aizrādīja, — ka Rebekai piemīt liels atdarināšanas talants. Vai atminies, kā vira atveidoja Opālas Sanlijas balsi? Un gluži tāpat vina mēģināja atveidot arī misis Džentrijas balsi — pietiekami gudri, lai zinātu, ka iespējamos ainas negiudumus var noairēt par uztraukuma pazīmi. Palasi man vipas atzīšanos, Della. Man grilx3tos pārbaudīt dažas detaļas.

— Es palasīšu no tā, ko pierakstīju, kad stenografēju.

— Dari tā!

Viņa atvēra piezīmju grāmatu un sāka lasīt: “Es, Rebeka Džentrija, labprātīgi atzīstos, lai leitnants Tregs varētu pārliecināties, cik neapķērīgs viņš bija. leitnants domāja, ka pietiks man paglaimot—un es tūlīt izkusīšu. Es visu šo laiku par viņu smējos. Atzīstos abās slepkavībās, jo es negribu, lai to izdarīšanā apsūdzētu Rodniju Venstonu. Viņam ar tām nav nekāda sakara.

Mēs ar Rodniju iepazināmies nejauši — pēc tam, kad Kerrs noīrēja dzīvokli kaimiņu mājā. Tā bija mīlestība no pirmā acu uzmetiena. Man vienmēr paticis fotografēt. Lietpratīgs fotogrāfs var nomainīt viena cilvēka seju uzņēmumā ar citu. Tiku izgatavojusi savu uzņēmumu ar Hedas Lamaras seju. Gadījās, ka šis uzņēmums kādā reizē bija man līdzi, kad iznācu pagalmā. Tur bija misters Venstons. Es parādīju viņam fotogrāfiju, un tā viņu ieinteresēja. Ievedu viņu laboratorijā, parādīju visu, kas tur atrodas, un pastāstīju, cik izveicīgi esmu iemācījusies uzņēmumos nomainīt sejas. Iedomājos, ka varbūt varētu tādā veidā kaut ko nopelnīt, jo reizēm gadās, ka cilvēkam patīk sava seja kādā fotogrāfijā, bet nepatīk poza vai novietojums.

Pēc tam Rodnijs man atzinās, ka esot iemīlējies, lai gan nekādi to neizrādīja — pateica tikai pēc trim dienām, kad es atkal viņu satiku. Tad viņš vairs nemēģināja to noslēpt.

Es vienmēr tiku ienīdusi brāļasievu. Nekad neesmu grilējusi dzīvot ar vinu kopā. Nevani ciest bērnus. Grilēju sev mašīnu. Dzīvodama brāļa ģimenē, es pat nesāku mācīties autova-dīšanu, jo man nebija nekādas cerības pavizināties ar mašīnu. Tad R<xlnijs man pastāstīja, kā mēs varētu tikt pie tādas naudas, lai apprecētos, dzīvotu pienācīgi un apceļotu pasauli, turklāt visur fotografējot. Man vajadzēja tikai pārveidot Dorisas Vikfordes ģimenes foto, nomainot viņas tēva seju ar cita vīrieša seju. Sacīju, ka es varētu to izdarīt, ja man būtu abu fotogrāfiju negatīvi. Vienu viņš man iedeva un sacīja, ka otrs glabājoties I lokslija dzīvokli — seifā. Rodnijs teica, ka Hokslija nemaz nav, jo viņa patēvs noīrējis dzīvokli uz Hokslija vārda. Vecajam nebija ne jausmas, ka Rodnijs to zina. Taču tas apakšstāva dzīvoklis tika mcx!ri apsargāts, tāpēc viņš nevarēja piekļūt seifam. Vecajam bija saimniecības vadītāja, kura zināja daudzus noslēpumus. Bija arī sekretāre, kura neko daudz nezināja. Vēl tur bija Rodnija patēva miesassargs — Džonss Bleins — un ķīnietis — Gou Lungs. Šie cilvēki staigāja pa sētas kāpnēm. Tiem itin kā bija darīšanas ar šo Hoksliju. Rodnijs noskaidroja, ka tā nav liesa. Hokslijs bija viņa patēva partneris ieroču tirdzniecības jomā, kad tie pirms divdesmit gadiem kopā darbojās Ķīnā. Tas n<xleva gan Ķerru, gan trešo partneri. Pēc tam nodeva arī savus ķiniešu partnerus, bridi-nādams japāņus par to, kur un kad ieroči tiks pārkrauti ķīniešu džonkās, tāpēc: japāņi ļāva tam darboties. Kerrs pieņēma Hokslija vārdu, lai izmantotu to savu mērķu sasniegšanai.

Reiz, kad Rodnijs kopā ar patēvu lidoja uz Sanfrancisko, Kerrs cieši aizmiga, un Rodnijs izvilka tam no kabatas piezīmju grāmatiņu. Tajā bija pierakstīta skaitļu rinda, un Rodnijs nolēma, ka tā ir cipani kombinācija seifa atvēršanai. Viņš gribēja, lai es ieeju istabā un pamēģinu to atvērt. Rodnijs pieteica, lai paņemu līdzi šaujamo — katram gadījumam. R<xlnijs parūpējās, lai mājā vairāk neviena nebūtu — tikai vecais kroplis. Ari viņam pašam nācās pamest māju. Viss bija sīki izplānots. R(xinijs bija ieplānojis, ka visam jānotiek pusnakti. Par signālu vajadzēja kalpot tai tukšajai kārbai plauktā. Ja kaut kas mainītas, tad viņš ieskrāpētu šo ziņu uz vāciņa. Ja nekāda ziņojuma nebūtu, tas nozīmētu, ka viss kārtībā un plāns īstenojams tās dienas naktī, kad kārba būs parādījusies uz plaukta.

Mums nācās sazināties tik sarežģītā veidā, jo man nebija iespējas lietot telefonu — ja Rodnijs man zvanītu, kāds varētu pazīt vina balsi.

Starp mūsu mājām bija kopējs pagalms. Rodnijs varēja iekļūt tajā, viņam bija ari garāžas durvju atslēga. Tā kā saimniecības vadītāja viņu necieta, turklāt vēl turēja aizdomās, Rodnijs uzskatīja, ka Ixus labāk, ja mūs nekad neredzēs kopā, tāpēc mēs vienojāmies par šādu signālu un šifru. Reizēm tikāmies pagalmā, paklanījāmies un pasveicinājām viens otru — gluži vienaldzīgi, lai gan mana sirds sāka dauzīties krūtīs un likās, ka reibst galva.

Tajā šaudīšanās naktī viss nogāja greizi. Vispirms jau — mana brāļasieva atrada kārbu, kuni Rodnijs bija ielicis plauktā, lai dotu man signālu. Man bija jādodas lejā. Taču es baidījos, ka viņai varbūt radušās kādas aizdomas, tāpēc nemitīgi pieminēju to kārbu, lai izdibinātu, ko viņa domā. Kad nopratu, ka viņai nav aizdomu par kādu signālu, nolēmu doties lejā, uzmeklēt kārbu un apskatīties, vai uz vāciņa ir kaut kas ieskrāpēts. Tad atklāju, ka Artūrs to izmantojis krāsas sajaukšanai. Šķita, ka nekāda ziņojuma tur nav. Paaicināju līdzi Stilu, lai apskatītos. Protams, ka Stils nezināja, kāpēc es par to interesējos. Pateicu viņam, ka gribu kārbu apskatīt, jo tā atrasta aizdomīgos apstākļas. Toreiz es vēl nezināju, ka Stils ir detektīvs. To es uzzināju vēlāk.

Tā es kļūdas dēļ nesaņēmu ziņojumu par signalizācijas ierīci un telefona klausuli, kura jānoņem, lai to atvienotu. Drīz pēc pusnakts devos turp un atvēru seifu. Izņēmu no seifa visādus dokumentus un izdzirdu soļus — kāds nāca. Soļi bija lēni, klibojoši, šļūcoši — bet pārliecināti. Paslēpos aiz seifa. Kerrs ienāca istabā un tuvojās man. Vispirms nodomāju, ka viņš nav manu klātbūtni pamanījis, taču vecais teica, lai nāku ārā no slēptuves. Es izšāvu. Kerrs nokrita, l>et es jutos pilnīgi paralizēta aiz bailēm. Baiļu pārņemta, skrēju ārā no mājas — un ierau-

dziju nākam junioru! Viņš dedzināja sērkociņus, lai redzētu ceļu. Gandrīz izšāvu uz viņu! Paiāvos malā, un viņš mani nepamanīja, jo sērkociņu gaisma necik tālu nesniedza, turklāt žilbināja acis, bet es atrados tumsā. Ieskrēju atpakaļ un atkal paslēpos aiz seifa. Puika zvanīja tai kazai ar lakotajiem nadziņiem un jautāja, vai viss esot kārtībā. Kad ši apstiprināja, ka viss esot labi, viņš devās laukā. Es paliku istabas gūstā. Kerrs gulēja uz grīdas bezsamaņā, bet es neuzdrīkstējos doties ārā tūlīt junioram pa pēdām.

Jau biju pie durvīm, kad izdzirdu noklikšķam atslēgu. Durvis atvērās, pa tām ienāca saimniecības vadītāja. Man vajadzēja nošaut viņu jau tad, lx:t es cerēju izmantot apjukuma bridi un tumsā paskriet viņai garām. Taču viņa mani sagrāba. Iezvēlu viņai pa galvu ar pistoli. Viņa pamanījās izplēst gabalu no mana apģērba, taču tiku brīvībā un aizcirtu durvis aiz sevis. Ielavījos mājā un nolikos gultā. Tad es vēl nezināju, ka no mana apģērba noplēsts gabals — to atklāju tikai nākamajā dienā. Viņa bija šo kleitu redzējusi man mugurā. Es nodomāju, ka agrāk vai vēlāk saimniecības vadītāja pazīs drānas gabalu, ko noplēsusi.

Dzirdēju, ka blakus mājas iemītnieki izbrauca no garāžas mašīnu. Nopratu, ka viņi ved veco pie ārsta. Rodnijs bija man stāstījis, ka saimniecības vadītājai esot sava māja Hilgreid-avēnijā. Nākamajā vakarā devos turp, lai ar viņu vienotos. Sāra zināja, ka jau agrāk šo audumu kaut kur redzējusi, taču nespēja atcerēties, kur īsti. Tieši viņas šaubas mani izglāba. Jo vēlāk viņa atcerējās un būtu paziņojusi policijai. Pazinusi mani, viņa pacēla pistoli. Es metos tai klāt un pūlējos ierod izraut. Tā cīnoties, šāviens gāja vaļā. Es nemaz nebiju domājusi viņu nogalināt.

Tomēr es neteiktu, ka mani būtu pārņēmusi panika. Nolēmu, ka vajadzētu piezvanit misteram Meisonam un Opālai Sanlijai, izliekoties par saimniecības vadītāju, un atzīties slq5kavības izdarīšanā, lai liktos pilnīgi iespējams, ka viņa izdarījusi pašnāvību. Man gandrīz izdevās. Biju nolēmusi novākt ari to okšķeri Stilu. Tas visur lodāja apkārt. Un pārāk daudz jau bija uzodis. Atradu viņa kabatā telegrammu, kura bija sūtīta no Sanfrancisko. Zināju, ka man jānogalina okšķeris, lai glābtu R<xlniju. Es neraizējos par sevi, taču nespēju pieļaut, ka Rodnijn kāds apdraudētu. Es mīlu Rodniju tā, kā nekad neviena sieviete nav nevienu mīlējusi — agrāk nebūtu ticējusi, ka tas vispār ir iespējams.

Vēlāk atradās vēl viena kārba ar ziņojumu, ka Perijam Mei-sonamir pirkstu nospiedumi. Un es izdomāju lielisku plānu, kā visu atrisināt. Vienmēr esmu ienīdusi brāļa sievu. Daudzreiz domāju, ka būtu spējīga viņu nogalināt. Es piezvanīju Meisonam, izlikdamās par Florensu, atzinos slepkavību izdarīšanā un teicu, ka grasos nogalināties. Man būtu vajadzējis tikai klusi iesteigties Florensas Istabā, paziņot tai, ka viņu aicina pie telefona, jo zvana Meisons un grib ar vinu apnmāties. Artūrs tik saldi guļ, ka noteikti nebūtu pamodies. Kad Florensa pienāktu pie telefona, es varētu viņu nošaut un ielikt pistoli viņai rokā.

Jūs nemūžam nebūtu neko atklājuši, ja Meisons nesastās-tītu man par Rodnija kāzām ar to vazaņķi. Nevarēju īstenot savu plānu, novācot Florensu, jo advokāts likās tik piedzēries, ka neatcerētos manis sacīto. Es neko nenožēloju. To, ko izdarīju, es dariju mīlestības dēļ...”

— Diezgan! — Meisons sacīja. — Te Tregam pilnīgi pietiks materiāla.

—Un kā ar to personu, kas ielauzās laboratorijā un uzdedza tur sērkociņu? — Della Strīta vaicāja.

Meisons iesmējās. — Tas ir tikai vēl viens mēģinājums radīt sev alibi. Tās filmas nemaz netika izgaismotas. Rebeka tikai izlikās, ka grib palīdzēt izmeklēšanai. Patiesībā viņa centās izgudrot mulsinošus sīkumus, lai jauktu pēdas!

— Tātad viņa bija aizlidojusi uz Sanfrancisko?

— Bet protams. Rebekai bija paredzēta tikšanās krustvārdu mīklu minētāju klubā. Un pēc tam operas apmeklējums — pilnīgi ticams izskaidrojums, lai nebūtu mājās.

— Es nemūžam nebūtu turējusi Rebeku aizdomās! — Della iemnājās.

Meisons likās domīgs. — Man par viņu vajadzēja iedomāties jau ātrāk. Ikviens, kas studējis kriminoloģiju, būtu pazinis šo lūstamā potenciālā noziedznieka tipu. Kompleksu mocīta būtne, dzīvē vīlusies un seksuāli izsalkusi sieviete. Izliekoties, ka viņā iemīlējies, Venstons bez grūtībām padarīja viņu par savu līdzzinātāju. Vecā meita darītu visu, ko vien viņš gribētu. Pietiktu palasīt jebkuru kriminoloģijas grāmatu, un viss tūlīt liktos saprotams. Tādas vecmeitas ir izdarījušas daudzus noziegumus.

— Vai tev bija tāda nojausma, ka fotogrāfija nav Lsta? — Della apjautājās.

—Jā, —Meisons atzinās. —Gou Lungs mani uzvedināja uz tādām domām. Viņš taču ir ķinietis, tāpēc pamana vissīkākās detaļas — arī tās, ko mēs palaižam garām. Ķiniešiem ir apbrīno jama atmiņa. Viņš pamanīja, ka Vikfordu ģimenes bildē tēva seja ne tikai neatšķiras no 'Iakera sejas Šanhajā uzņemtajā fotogrāfijā, bet ir tai pilnīgi identiska. Ik līnijā, ik gaismas un ēnas rotaļā. Gou Lungs gan nav tik zinošs fotografēšanas lietās, lai saprastu, ko tas nozīmē, lx‘t ķinieši tajos gadījumos, kurus nespēj izprast, bieži vien top aizdomīgi.

— Un kā ar Opālu Sanliju?

— Viņa ir jauka jauna sieviete, — Meisons sacīja, — kura manīja, ka notiek kādas noslēpumainas lietas. Viņa zināja, ka tai maksā par klusēšanu, tāpēc tuiēja muti ciet. Opāla bija pieņemta darbā, lai pārrakstītu diktofona lentēs ierunāto. To viņa arī darīja., neuzdodot nekādus jautājumus un nemēģinot neko izdibināt. Protams, ka juniors viņā iemīlējās. Kad zēns dzirdēja kaimiņmājā šāvienu, viņš steidzās turp apskatities, kas notiek, jo baidījās, ka Opāla varētu būt atgriezusies darba devēja dzīvoklī. Viņš taču bija iemīlējies. Man šķiet, ka jaunietes noslēpumainība, runājot par viņas darbu, lika jaunajam cilvēkam domāt, ka viņai ir sakars ar darba devēju. Zēns bija gan aizdomīgs, gan greizsirdīgs. Šajā gadījuma, neatradis Opālu dzīvoklī, viņš tai zvanīja. Viņai ir tāds telefona numurs, ko vieglāk par vieglu var uzgriezt ari tumsā. Kad Opāla atbildēja, zēns teicās zvanām no savām mājām. Pēc tam viņš devās mājās, kaunoties par savu rīcību. Puisis neparko negril)ēja, lai jaunā dāma uzzina, ka viņš turējis to aizdomās tādā mērā, ka devies uz kaimiņmāju apskatīties, vai viņa nav kopā ar darba devēju. Viņš ir jauns un romantisks. Un būtu ar mieru iet cietumā, neko neteikdams. Della, mums tiešām bCitu jāaizbrauc pie jūras!

—Jā, es tiešām uz to cerēju! — Della attrauca. —Tu taču nedomā, ka es atkāpšos no sava nodoma? Un kā bija ar tām sadegušajām drēbēm, kurn atliekas Tregs atrada misis Pērlinas mājā?

— Tas, protams, ir pavisam vienkārši! — Meisons pavēstīja. — Kerrs devās uz Sanfrancisko ārstēt savu ievainojumu. Ārstam viņš sastāstīja, ka nejauši ticis ievainots mājās, tātad bijis plāni ģērbies. Bet Losandželosā palika asiņainas drēbes, no kurām vajadzēja atbrīvoties: bikses, apakšveļa, krekls, pat svārki un kurpes. Kad Kens pārradās, viņš iedeva šos drēbju gabalus misis Pērlinai un lika tos aizvākt patālāk. Viņa tos sadedzināja savas mājas kamīnā.

— Bet kāpēc tā misis Pērlina bija jānovāc? — Della neizpratnē noprasīja.

— Iespējams, ka viņa bija pārāk runīga. Un pastāstītu policijai to, ko nevajag. Della, mēs tiešām varētu doties pie jūras.

— Atzīstos, ka sen tiku par to domājusi...

— Mums jā piezvana Gertijai, — Meisons noteica. — Būtu tik jauki ierakties karstās smiltīs un pasnaust... liet pēc tam ienirt sāļā ūdeni...

— Uhu. Tikpat jauki būtu iebaudīt šķiņķi ar olām un kafiju...

— Ar veselu kalnu griķu? — Meisons apvaicājās.

— Nē. Laba nevajag pārāk daudz. Man jārūpējas par savu augumu, tu taču zini!

Meisons pasmīnēja. — Es gribētu teikt, ka nav vis. Tu vari droši doties uz liedagu peldkostīmā, meitenīt! Tur atradīsies daudzi, kuriem patiks tavs augums, kuram nav nekādu trūkumu.

Della uzsmaidīja advokāt:un. —Tu gan š<xlien esi jauks! — viņa atbildēja. — Man nemaz nebūtu bail, izmeklējot slepkavību lietas, ja mums paliktu cerība uz ilgāku atpūtu starp visiem tiem uztraukumiem. Vai pavizināsimies ari ar motorlaivu?

—Jā! — sacīja Meisons, gluži kā atbalss. — Pavizināsimies ar motorlaivu! Priecājos, ka vam tev izpatikt! Vispirms izgulēsimies, pēc tam dosimies pie jūras, noīrēsim motorlaivu un trauksimies atklātos ūdeņos! Jo ālnims, kā tu jau būsi ievērojusi, ir mūsu kopīgā vājība!

Laikam tāpēc, lai uzsvērtu sacīto, Meisons piedeva gāzi, un spidometra adata strauji pavirzījās augšup.

Della Strita pasmaidīja. — Varu teikt, ka esmu to pamanījusi, — sekretāre atteica. Ielūkodamās spogulī un pūderēdama sev degunu, viņa tādā pašā tonī piemetināja: —Ja tevi tas interesē—mums pakaļ dzenas kāds džentlmenis uz moto cikla. Kā šķiet, tad ari viņš ir pamanījis šo tava rakstura īpašību!

Meisons samazināja ātrumu un paņēma savu kabatas portfeli, kurā atradās braukšanas tiesību licence. Motociklists apdzina mašīnu, skaļi signalizēdams. — Kurp tad misters tā steidzas? — viņš noprasīja, kad Meisons paklausīgi apstādināja auto.

Della Strita pieliecās tuvāk Meisonam. — Kāpēc jūs mūs traucējat? — viņa nikni noprasīja. — Mēs steidzamies nopratināt svarīgus lieciniekus Hokslija slepkavības lietā!

—Tātad ari jūs strādājat pie šīs lietas?—policists pavaicāja.

Della Strita sacīja: — Labi, es jums pateikšu! Tas ir leitnanta Trega brālis!

Policists pasmaidīja un pamāja, ka viņi var braukt tālāk.

— Brauciet vien, ja jūs tik ļoti steidzaties! — viņš uzsauca.

— Mēs nupat pa radio dzirdējām, ka viņš to slepkavu notvēris...

Kad Meisons iedarbināja motoru, Della Strita uzsmaidīja advokātam un klusi piebilda: — Galu galā nav nekādas vainas, ja cilvēkam ir radinieki — reizēm no tiem var gūt ari kādu labumu!

BEIGAS

Slepkavība kaimiņos

Mājsaimnieces misis Džentrijas konservu plauktā piepeši parādījusies pilnīgi jauna, tukša, bet aizvākota skārda kārba. Kamēr mājsaimniece lauza galvu par kārbas izcelsmi, kaimiņos notiek neizprotama slepkavība.

Advokātam Perijam Meisonam, kurš aizrāvies ar slepkavību izmeklēšanu, rodas aizdomas, ka šī kārba varētu slēpt sevī mīklas atminējumu. Vispirms Perijam Meisonam kopā ar savu skaisto sekretāri Dellu Strītu jānoskaidro, kurš īsti noslepkavots, jo upura līķis nekur nav atrodams...

Grāmata izdota sadarbībā ar IU -Olna» Ērls Stenlijs Gārdners •Tukšās kārbas noslēpums» reg. Nr. 40103051931 Formāts 80x100/32 Aspazijas bulv. 24-222 Rīga, LV-1050 Iespiests A/S -Preses nams»

Content

Gārdners Ērls Stenlijs Tukšās kārbas noslēpums

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13- nodaļa

14. nodaļa

15. nodaļa

16. nodaļa

17. nodaļa

18. nodaļa

19. nodaļa