Macumoto Seičo

Tuksnešainā zeme

SEIČO MACUMOTO

Tuksnešainā zeme

Asimura Secuko izkāpa no elektriskā vilciena Ņisinokjo stacija.

Cik sen nebija būts šajās vielās! Kāds prieks alkal likties ar Jākusidzi tempļa trīsstāvu torni, kas redzams jau no stacijas perona. Mīlīga rudens saulīte apstaroja priežu silu, kas ieskāva templi. No stacijas uz templi veda taisns ceļš. Ceļmalā snauda tējnīca, kurā varēja nopirkt ari dažādas senlietas. Plauktos rindojās se.r.o laiku dakstiņi. Viss tāpat kā pirms astoņiem gadiem.

Debesis satumsa, uzpūta asa vēja brāzma, bel Secuko jutās viegli un mierīgi. Viņa sen nebija gājusi pa šo ceļu, sen nebija apmeklejusi šo templi.

Līdz Kiolo viņa bija braukusi kopā ar vīru Rjoiči, kam tur vajadzēja piedalīties zinātniskā konferencē. Viņi jau vairākus gadus nebija devušies kopējos ceļojumos, bet šoreiz jau pirms izbraukšanas no Tokijas Secuko bija nolēmusi: kamēr vīrs bus aizņemts konferencē, viņa viena pati aizbrauks uz Naru.

Izgājusi pa vārtiem, Secuko apstājās torņa priekšā. Viņa atcerējās savu sarūgtinājumu iepriekšējā braucienā, kad tornis izrādījās izjaukts restaurācijas darbu dēļ. Tagad celtne atkal slējās varena un krāšņa. Apmeklētāju tikpat kā nebija. Tūristi, kas parasti apmeklēja Naru, līdz šejienei neatnāca.

Kad Secuko, aplūkojusi Zelta paviljona kokgrebumus, izgāja dārzā, bija jau pēcpusdiena.

Ceļš no Jākusidzi tempļa līdz Tosjodaidzi templim bija Secuko iemīļotākais maršruts. Pirms astoņiem jfadiem viņa bija ieradusies šeit vēla pavasarī, kad pāri kleķa iežogojumam abpus ceļam nokarājās balto magnoliju ziedi. Ari šodien uz ceļa nebija gājēju, bet pussagruvušo mūri apvija efeju stīgas.

Tuvojoties Tosjodaidzi templim, Secuko pamanīja, ka tā vārti pilnīgi atjaunoti. Pagājušajā reizē acis dūrās ieplaisājušie vārlu stabi ar satrunējušu apakšdaļu un vecais, sūnām apaugušais dakstiņu jumts, kas balstījās uz šiem stabiem, bija sasvēries uz vienu pusi.

Toties toreiz blakus vārtiem ziedēja sakūra, kuras ziedu krāsa brīnišķīgi saskanēja ar vārtu stabu vēl galīgi nenolupušo cinobra krāsu, izraisot dīvaini senatnīgu noskaņu.

Garš, no abām pusēm lieliem kokiem iežogots, ceļš aizveda līdz pašam templim. Viņa ielūkojās nelielajā sarga būdiņā ar pārdošanai izliktam atklātnēm un dažādiem talismaniem. Vārtsarga vietā sēdēja tas pats večuks, kas pirms astoņiem gadiem.

Secuko apstājās tempļa priekša un ilgi baudīja tā savdabīgās arhitektūras skaistumu. Izprast un novērtēt seno tempļu skaistumu viņai iemācīja inātes jaunākais brālis Nogami Keničiro, kas bija diplomāts un kara laikā ieņēma vēstniecības pirmā sekretāra posteni kadā no neitrālajām Eiropas valstīm, bet pirms pašām kara beigām pēkšņi bija tur saslimis un nomiris.

Secuko nespēja aizmirst mātes skumjas un neizpratni — kā tas varējis notikt, ka aizgājis nebūtībā tik spēcīgs vīrietis? Un, tiklīdz Secuko atcerējās tēvoci, viņas atmiņā pavīdēja arī šie mātes teiktie vārdi.

Nogami tiešām bija ļoti stiprs cilvēks, gan vidusskolā, gan universitātē viņš nodarbojās ar džudo cīņu un ieguva šajā sporta veids trešo kategoriju. Viņš izbrauca no Japānas uz jauno darbavietu, kad visapkārt vēl plosījās karš. Secuko ar māti pavadīja viņu līdz Tokijas stacijai, kas maskēšanās nolūkā bija tik tikko apgaismota.

Tajā laikā nokļūt Eiropā varēja tikai caur Sibīriju. Japāna jau stipri cieta no amerikāņu manevrējošo vienību triecieniem, bet Eiropā turpinājās Vācijas un Itālijas karaspēku atkāpšanās. Secuko bija pārliecināta, ka par tēvoci nav ko raizēties, lai tik viņš nokļūst savā darbavietā tajā ncilralajā valstī. Bet gluži negaidot tieši tur viņam bija uzglūnējis slimības rēgs.

Japānas, Vācijas un Itālijas stāvoklis ar katru dienu kļuvis smagāks, tēvocis esot pārpūlējies atbildīgajā darba un ļauna plaušu slimība iedzinusi viņu kapā. Secuko līdz pat šim laikam atcerējās laikraksta ziņojumu par viņa nāvi: «Neitrālā Eiropas valsti ārkārtīgi sarežģītos politiskos apstākļos Nogami Keničiro, ziedojis visus spēkus Japānas karalaika diplomātijas īstenošanai, miris savā postenī.»

Tieši viņš bija iemācījis Secuko izprast seno tempļu skaistumu. Jau studiju gados tēvocis bieži bija apstaigājis Naras senlaicīgās celtnes. Viņš aizrāvās ar Japānas seno arhitektūru pat pēc iestāšanās darbā Ārlietu ministrijā. Atgriezies mājās gan no Tjaņcziņas, kur viņš pirmo reizi tika iecelts par vicekonsulu, gan no dažādam Eiropas valstīm, kurās viņš dienēja vēlakajos gados, Nogami vispirms bija devies aplūkot senās Japānas pieminekļus.

Tēvocis vairākkārt bija solījies Secuko paņemt līdzi šajos braucienos, bet viņam ne reizi neizdevās solījumu izpildīt.

Sūtot Secuko no ārzemēm krāšņas atklātnes, viņš nekad neveltīja ne rindiņas to zemju skaistumam, kurās strādāja, bet allaž interesējas, vai Secuko bijusi Nara, un atgādināja, ka viņai kaira ziņā jaapskata Asukas templis. Izteicis kārtējo reizi nožēlu, ka viņiem neizdodas kopā apmeklēt šo templi, viņš visādi centas izraisīt Secuko mīlestību pret dzimtās zemes senatni.

Apskatījusi templi, Secuko devās uz izeju. Viņa ielūkojas kioskā, lai nopirktu kādu dāvanu māsīcai, tēvoča meitai Kumiko. Kamēr vecais vārtsargs saiņoja pirkumu, Secuko uzmeta skatienu viesu grāmatai, kurā parakstījās tempļa apmeklētāji. Aši pārskatījusi biezā folianta atšķirtas lappuses, viņa ieraudzīja vairāku ievērojamu mākslas kritiķu un augstskolu profesoru parakstus. Acīmredzot lieši šādi cilvēki, bet ne parastie tūristi bija šī tempļa apmekletaji. Viņa atšķīra iepriekšējo lappusi. Tā bija izraibināta ar dažādiem grūti salasāmiem hieroglifiem. Jā, pēdējā laikā arvien mazāk paliek cilvēku, kas prot skaisti rakstīt ar otu un tušu.

Bet viens paraksts — Tanaka Koiči — šajā zīmju mudžeklī neviļus pievērsa sev Secuko uzmanību. Uzvārds viņai neko neizteica, toties rokraksts šķita bezgala pazīstams. Kur viņa bija redzējusi šādus hieroglifus?

— Paldjes par pirkumu!— Vecis klanīdamies pasniedza Secuko iesaiņoto paciņu un, pamanījis, ka viņa cītīgi peta viesu grāmatu, ieteicās:— Vai kundze arī nevēlas ierakstīt savu vardu?

Secuko paņēma otiņu, parakstījās un atkal atgriezās pie iepriekšējas lappuses. Viņu interesēja nevis šis uzvārds, bet rokraksts.

Jā, las bija ļoti līdzīgs nelaiķa tēvoča rokrakstam. Tēvocis jau no agras jaunības bija pievērsis uzmanību glītrakstīšanai. Un savā varda viņš hieroglifu «iči» rakstīja ļoti līdzīgi tam «iči», kas ietilpa šī nezināmā cilvēka vārdā. Horizontālā svītra mazliet parauta pa labi uz augšu, un arī sabiezinājums, otai apstajoties, bija ļoti līdzīgs. Tēvocis bija mācījies no Mi Feja — Ķīnas Ziemeļu Sunu dinastijas kaligrāfa — paraugiem.

Secuko nodomāja, ka tās ir halucinācijas, ko uzjundījušas atmiņas par tēvoci. Pasaulē atradīsies ne mazums cilvēku ar līdzīgu rokrakstu, un tomēr viņa bija priecīga, ka apmeklējusi templi, kas tik ļoti bija paticis tēvocim, un ieraudzījusi rokrakstu tēvoča iecienītajā stilā. Interesanti, kas un no kurienes ir tas cilvēks, kurš parakstījies tempļa viesu grāmatā.

Secuko katram gadījumam pajautāja vārtsargam:

—  Šis kungs laikam bija atbraucis 110 tālienes?

Vecītis vienaldzīgi paskatījas uz parakstu.

—  Nezinu gan,— viņš atbildēja.

—  Kad bija ieradušies tie cilvēki, kas parakstījušies šaja lappusē?— Secuko turpināja taujāt.

—  M-jā, — večuks, acis mirkšķinādams, ielūkojās parakstos. — Kādas desmit dienas būs jau pagājušas.

Tāda gadījuma vārtsargam vajadzētu vēl atcerēties apmeklētājus. Tūristu šeit nav daudz, im viņš nevarēja but pārāk aizņemts.

Bet vecīša atbilde bija gluži pretēja:

— Tieši pēdējās dienās bija daudz ļaužu, vai tad visus var atcerēties. ..

Secuko pateicās vārtsargam un devās atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnākusi. Nez kāpēc tieši šodien viņai nedeva mieru atmiņas par tēvoci. Diez vai vēl vajadzētu atkārtot, ka tieši viņš bija iemācījis viņai izprast senlaiku tempļu skaistumu, tādēļ domas par viņu šajā vietā bija gluži dabiskas, bet varbūt skumjās atmiņas bija uzjundījušas rudens ainavas?

Bija norunāts, ka Secuko satiksies ar vīru Naras viesnīcā. Viņam vajadzēja pēc kongresa Kioto atgriezties Narā ap pulksten astoņiem vakarā. Secuko ienāca stacijā un jau gribēja braukt uz Nāru, bet pēkšņi mainīja iepriekšējo nodomu iet kājām pa seno Sahodzi ceļu no Akisinoderas tempļa apkārt Hokedzi templim. Viņa vēl joprojām domāja par Tanakas Koiči parakstu. Cilvēks, protams, nav pazīstams, bet rokraksts, tik līdzīgais rokraksts. ..

Iegrimusi dziļās pārdomās, Secuko stāvēja uz perona. Pienāca elektriskais vilciens uz Naru, bet viņa palaida to garām. Tad viņa apņēmīgi pārgāja uz citu peronu un iesēdās vilcienā, kas devās pretējā virzienā. Viņa izkāpa pie Kasivaras tempļa un iesēdas taksometrā. . .

Ceļa abās pusēs pletās plašs līdzenums ar it kā izbārstītiem zemnieku ciematiņiem. Drīz kļuva redzams Tačibanadcras tempļa baltais mūris. Secuko lūdza šoferi pagaidīt un devās augšup pa augstajiem akmens pakāpieniem.

Secuko palika šī nelielā tempļa nosaukums. Viņa tūlīt piegāja pie vārtsarga būdas, kur pārdošanā bija arī vietējie suvenīri. Nopirkusi atklātnes, viņa ar skatienu meklēja viesu grāmatu, bet tā nekur nebija redzama.

— Ja šeit ir viesu grāmata, es labprāt parakstītos lajā,— Secuko uzdrošinājās traucēt vārtsargu mūku, kas bija iegrimis glītrakstīšanā pēc seniem paraugiem. Mūks uzmeta viešņai skatienu un izvilka no galda atvilktnes grāmatu. Secuko ātri pāršķirstīja pēdējās aprakstītās lappuses, bet Tanakas Koiči uzvārds tur nebija atrodams.

—  Paldies,— viņa teica un aizsteidzās pie mašīnas.

—  Lūdzu, aizvediet mani uz Angoin templi.

Ceļš vijās caur nopļautiem rīsa laukiem. Pēc brīža viņi iebrauca mežiņā un apstājās pie vārtiem, kurus greznoja uzraksts «Angoin». Šis templis bija slavens ar Asukas būdas teļu, kuru'veidojis it kā pats meistars Tori. Jebkurā mākslas vēstures grāmatā varēja ieraudzīt šīs statujas attēlu, bet šoreiz Secuko nebija noskaņota sastingt lūgsnā pie šī svētā tēla, kura seju rotāja arhaiskas vientiesības smaids. Sievieti vairāk interesēja viesu grāmata. Vārtsarga būdiņā neviena nebija, bet viņa laikam bija pamanīta, jo pēc brīža ieradās baltās drānās tērpts mūks pusmūža gados.

—  Vai vēlaties apskatīt templi?—viņš laipni vaicāja.

Secuko noraidoši pakratīja galvu. Viņa bija ieraudzījusi vēlamo grāmatu, bet vispirms nopirka dažus nieciņus un tikai tad uzsāka sarunu.

— Zināt, es esmu atbraukusi no Tokijas, tādēļ gribētu atstāt savu parakstu viesu grāmatā.

—  Lūdzu, lūdzu,— mūks pasniedza grāmatu un sāka berzt tušu. Pa to laiku Secuko ātri pārlapoja grāmatu un gandrīz vai iekliedzās. Pirmspēdējā lappusē viņa ieraudzīja parakstu «Tanaka Koiči». Hieroglifi bija kā ar spiedogu iespiesti — tik ļoti līdzīgi tiem, ko viņa pirmīt bija redzējusi cita templi. Noradot uz šo uzvārdu, Secuko jautāja it kā par savu paziņu:

—  Vai neatceraties, kad šis kungs apmeklēja jūsu templi?

Mūks uzmanīgi ieskatījās parakstā, tad, domīgi pieliecis galvu,

atbildēja:

—  Kas to lai zina. Pēdējā laikā apmeklētāju ļoti daudz. Kad gan tas varēja būt? Nu, ja šajā lapā, tad pirms nedēļas, varbūt pat pirms desmit dienām.

—  Vai jūs neatceraties, kā viņš izskatījās?

—  Nē, neatceros-. Jūs viņu pazīstat?

— Jā,— Secuko neviļus pateica.— Ieraudzīju šo parakstu un atcerējos cilvēku, ar kuru sen neesmu likusies.

—  Ļoti žēl. bet nekādi nevaru jums palīdzēt. . .

289

Secuko vēlreiz ielūkojās parakstā. Neticami, bet šis rokraksts ir gluži tāds pats kā tēvocim. Mājās viņa glabāja vairākus glītrakstīšanas paraugus, kurus tēvocis bija uzdāvinājis viņai jau bērnībā. Žēl, ka nebija nevienas 110 šīm lapiņām. Varētu uz vietas salīdzināt rokrakstus.

Secuko atgriezās Narā uz vakara pusi, kad pilsētas ielās jau bija iedegušās ugunis. Viņas vīrs Rjoiči gaidīja viņu viesnīcas istabā. Ievīstījis savu padrukno augumu garā, vatētā kimono, viņš pēc karstās vannas lasīja avīzi.

10-1272

—  Atvaino, ka aizkavējos,— Secuko teica.

—  Tīrais nieks. Vai neiesi vannā?

—  Mazliet vēlāk.

—      Nu, tad pie galda. Esinu ļoti izsalcis.— Rjoiči kā mazs bērns uzsila pa vēderu.

Secuko pasūtīja vakariņas turpat istabā.

—      Tu pabeidzi visas darīšanas ātrāk, nekā bija paredzēts?— viņa jautāja.

—      Jā. Pēc sēdes draugi ierosināja saliklies šaurākā lokā, bet tu jau pati zini, ka es nedzeru, turklāt negribēju likt tev gaidīt. Tādēļ atteicos piedalīties un braucu uz Naru.

Secuko jutās vainīga.

—  Vēlreiz atvainojos, ka es liku tev gaidīt.

—      Nekas jau nav noticis. Labāk pastāsti, kā tev gāja svētceļojumā.— Rjoiči izturējās pret sievas aizraušanos mazliet ironiski. ,

Istabene atnesa pasūtītās vakariņas. Atturībnieku Rjoiči nevajadzēja divreiz lugt pie galda, jo viņš steigā citu pēc cita notiesāja visus ēdienus.

—  Tu tiešām esi šausmīgi izsalcis.— Secuko uzsmaidīja vīram.

—      Dienā jutos ļoti noguris. Un vēl vienu stundu bija jāpavada vilcienā. Tāpēc biju galīgā badā.— Secuko virs bija patoloģijas katedras docents T. universitātē.

—      Saki — vai iecerētais ceļojums tev izdevās?— viņš atkārtoti jautāja. •

—      Laikam gan,— Secuko nenoteikti atbildēja, jo viņa tomēr nebija apmeklējusi tās vietas, kuras vēlējās.

—      Nu, un kā izskatās Sahodzi?—Rjoiči jautāja tieši par Sa- hodzi, lādēļ ka viņam ļoti patika šis vietvārds — sena ceļa nosaukums. Pie tam viņš bija lepns, ka atceras no galvas vārsmas 110 «Manjosjū», kas veltītas šim ceļam:

Ai, kā man gribētos pieskarties Saliodzi vītolu zaļajiem zariem, Par kuriem tu sajūsmā raksti . ..

Varēja manīt, ka»jaunība Rjoiči bija aizrāvies ar seno daiļdarbu lasīšanu.

—  Es līdz tai vietai nemaz netiku,— Secuko atbildēja.

—      Kāpēc?—Rjoiči pārsteigts jautāja.— Tu taču ļoti gribēji pabūt tieši tur.

—      Jā, gribēju gan. Bet nodomi mainījās. Toties apmeklēju Tačibanaderu 1111 Angoin templi.

—  Cik savādu maršrutu tu esi izvēlējusies!

Secuko nolēma izstāstīt vīram visu, neko neslēpjot.

—      Zini, Tosjodaidzi tempļa viesu grāmata es ieraudzīju uzvārdu, kas bija uzrakstīts tādā pašā stilā, kadā rakstīja mans tēvocis. Un

kāda nezināma vara lika man pārbaudīt, vai arī citos tempļos nav tada paraksta.

—  Tēvoča rokrakstā?— Rjoiči izbrīnījies sarauca uzacis.

—      Tas paraksts tiešām ļoti atgādināja tēvoča rokrakstu, un varbūt tādēļ mani pārņēma skumjas.

—      Man tavs noskaņojums labi saprotams. Tēvocis taču bija tavs audzinātājs svētceļojumos pa tempļiem.— Rjoiči pasmaidīja.— Tātad tu nolēmi pārbaudīt viesu grāmatas arī citos tempļos, liet kāpēc tu devies tieši uz Asukas apkārtnes tempļiem?

—      Tie ļoti patika tējvocim. Dzīvodams ārzemes, viņš bieži pieminēja tos savās vēstulēs.

—      Interesanti! — Rjoiči iesaucās. — Bet es ceru, ka tu apbraukāji šos tempļus, ne jau tēvoci meklējot?

—      Protams, nē. Tēvocis nomira jau pirms septiņpadsmit gadiem. Bet Angoin templī es atkal ieraudzīju šo uzvārdu, kas bija uzrakstīts tajā pašā rokrakstā.

—      Jocīgi.— Rjoiči pavīpsnāja.— Sievietes nojauta ir briesmīga lieta. Un kā sauc to cilvēku, kas piesavinājies nelaiķa tēvoča rokrakstu?

\

—      Tanaka Koiči. Jā, rokraksts tiešām ir apbrīnojami līdzīgs. Bet tēvocis mācījās no senās Ķīnas slavenā kaligrāfa paraugiem, tādēļ viņa rokraksts bija ļoti īpatnējs.

—      Ja šis Tanaka Koiči kungs arī gājis tā paša glītrakstītāja pēdās, tad, jāsaka atklāti, viņš stipri nogrēkojies tavā priekšā, jo licis tev mainīt savus nodomus un novirzīties no mērķa.— Rjoiči atkal pasmējās.— Bel ceru, ka tu ar savu centību esi iepriecinājusi tēvoci, kas atdusas zem zemes. Paldies par pūlēm!

Iestājās klusa nakts. Pa nojumi virs loga sāka bungot lietus lāses.

Lai gan vīrs bija pavīpsnājis par Secuko stāstu, viņas acu priekšā vēl arvien rēgojās Tanakas Koiči paraksts. Un atmiņas par tēvoci, kas bija miris Eiropā pirms daudziem gadiem, nekad nebija bijušas tik uzmācīgas kā šodien …

2

Nākamajā dienā pēc atgriešanās Tokijā Secuko devās pie tantes, tēvoča Nogami atraitnes.

Radinieces māja atradās Suginami rajona nomalē, kur no slavenā Musasino līdzenuma vēl bija saglabājusies ozolu birzs, bet tuvumā esošo senas, dižciltīgas dzimtas savrupmāju ieskāva pat vesels ozolu mežs. Secuko patika iet pa šo ceļu.

Pēdējā laikā te parādījies daudz jaunu namu, bet aristokrātu mājas apkārtnē vēl arvien pret debesīm slējās vareni ozoli, dižegles un k|avas. Rudens dienās šeit bija sevišķi skaisti. Ceļš, pareizāk sakot — taciņa vijās starp bambusa dzīvžogiem. Secuko apstājās pie neliela namiņa durvīm un piezvanīja. Tante Takako tūdaļ atvēra durvis.

—  Nac tik iekšā! Priecājos tevi redzēt,— viņa teica.— Paldies par atklātni no Naras.

Secuko pēkšņi atcerējās tantes un tēvoča kāzu dienu. Tas laikam bija dažas dienas pirms viņu izbraukšanas uz tēvoča darbavietu Japānas konsulātā Tjaņcziņa. Bet pēc gada Secuko māte saņēma no viņiem pirmo vēstuli. Arī pašai Secuko dažreiz lika adresētas skaistas atklatnes ar Ķīnas dabasskatiem, un tikpat skaisti ar tantes roku bija uzrakstīta adrese un teksts.

Tēvocis, jau no jaunības dienām aizrāvies ar kaligrāfiju, vairākkārt bija teicis Secuko mātei: «Es nicinu sievietes, kas neprot glīti rakstīt, un, ja precēšos, tad izraudzīšos tikai sievu, kurai būs labs rokraksts.» Tā ari notika.

—  Cik dienas tu pavadīji Narā?

—  Patiesībā tikai vienu pēcpusdienu,— Secuko atbildēja, sniedzot tantei no Naras atvestās dāvanas.

—  Žēl. Vajadzēja pabūt ilgāk.

—  Asimuram darbs universitātē, tādēļ nevarējām.

—  Ak lā …

—  Ierados Narā agri no rīta. Es gribēju apmeklēt tempļus gar Sahodzi ceļu, bet dīvainā kārtā devos pavisam pretējā virzienā — uz Asuku.

—  Kādēļ?— tante izbrīnījusies jautāja.

Secuko šaubījas, vai stāstīt par redzēto tēvoča parakstu. Citā reizē viņa ar smaidu uz lūpām pastāstītu tantei savus novērojumus, bet šobrīd, kad atkal acu priekšā vīdēja paraksts «Tanaka Koiči», viņa pati izbijās par savām iedomām. Nedrīkst dzīt jokus ar Takako, kas pēdējos gados jau bija nomierinājusies, glabājot atmiņā svešatnē sen mirušā vīra tēlu. Un Secuko sāka pavisam nopietni atstāstīt notikušo:—Tosjodaidzi tempļa viesu grāmatā es ieraudzīju parakstu, kas ļoti atgādiii&ja tēvoča rakstīšanas manieri.

— Tiešām?—Takako balsī neskanēja pārsteigums, tikai acīs pazibēja ziņkārības uguntiņa.— Savādi! Es biju domājusi, ka tāda rokraksta nav nevienam cilam.

— Jā, tieši tāds kā tēvocim. Es ļoti labi atceros tēvoča rokrakstu. Un, kaut gan uzvārds bija pavisam cits, es gandrīz iekliedzos aiz pārsteiguma.

Takako mierīgi smāidīja.

— Un tad es nolēmu doties uz Asuku, cerot ieraudzīt vēl kaut vai vienu šī Tanakas parakstu. Tēvocis mēdza man stāstīt, ka viņam ļoti patīkot tie tempļi, kas atrodas pie Asukas ceļa.

—  Nu un tad?—Takako ieinteresēja meitenes stāstījums.

—      Tad es atradu vēl vienu viņa parakstu. Tas bija Angoin tempļa viesu grāmatā.

—      Hml—Takako iesmējās.— Tu laikam pārāk daudz dontaji par tēvoci, tādēļ rokraksts tev šķila tik ļoti pazīstams.

—      Iespējams,— Secuko neiebilda.— Bet, kad es raudzījos tajās rakstu zīmēs, man ļoti gribējās salīdzināt rokrakstus.

—  Jā, tev jau sen palik visu salīdzināt.

—      Tante, ja tie tempļi būtu tuvāk, es noteikti dotos uz turieni kopā ar jums.

—      Tas nav iespējams. Un es ari neietu. Mans vīrs sen miris. Ja viņš vēl bīītu dzīvs, tad cita lieta … Man šķiet, ka tu vienkārši biji padevusies rokraksta gara varai.

—      Asimura saka to pašu. Kad mēs likāmies ar viņu Naras viesnīcā, viņš man teica: «Redzu, ka šodien tev par ceļvedi bijis nelaiķa tēvoča gars ar savu otu.»

—      Viņam pilnīga taisnība, un, lūdzu, nerunāsim vairs par šīm lietām.

—      Kā klājas Kumiko?—Secuko mainīja sarunas tēmu.— Vai vesela? Kā viņai sokas darbā?

—  Viss kārtībā.— Takako smaidīja.

—      Jus viņas dēļ esat ļoti daudz pulējusies. Bet nu jau varēsiet vieglāk uzelpot. Drīz laikam saks nākt arī precinieki. Cik viņai lagad gadu?

—  Jau divdesmit trīs apritējuši.

—  Vai ir kāds piemērots precinieks?

—      Tieši par to gribēju ar tevi aprunaties. Kumiko ir jauns paziņa, pāris reižu bijis pat pie viņas ciemos.

—  Lūk, kā? Kas viņš par cilvēku?

—      Strādā avīzē. Manuprāt, viņš ir kārtīgs jauneklis. Nebūtu slikti, ja arī tu uzmestu viņam acis.

—      Labi. Nākamreiz, kad viņš būs jūsu mājā, uzaiciniet arī mani. Bet ko jūs pali domājāt?

—      Pat nezinu, ko teikt,— Takako atbildēja, bet viņas acis pauda, ka viņa jau sen ir piekritusi abu jauniešu likteņu savienošanai.

—      Vai, kā skrien laiks!—Secuko domīgi teica.— Cik gadiņu bija Kumiko, kad nomira tēvocis?

—  Seši.

—      Kā viņš priecātos, ja butu nodzīvojis līdz viņas kāzu dienai!— Secuko satraucās. Lūk, Kumiko jau ir pieaugusi un drīz izies pie vira. Bet vēl pavisam nesen .. . Secuko labi atcerējās savas jaunākās māsīcas Ijērnlbu.

Kumiko bija tikai Četri gadiņi, kad viņi visi kopā bija aizbraukuši uz Enosimas jūrmalu. Meitenīte tā aizrāvās ar rotaļām smiltīs, ka neparko negribēja atgriezties mājās. Un, it kā tas bulu noticis vēl tikai vakar, Secuko acu priekšā redzēja sarkanā kleitiņā un baltā priekšautiņā terplo meitenīti, notupušos smiltis pie pašas ūdens malas.

— Vīrs ļoti mīlēja meitu,— Takako klusi teica,— un vēstulēs no ārzemem viņš rakstīja tikai par viņu. Ari pēdējā vēstulē. Es laikam esmu tev radījusi, vai ne?

— Jā, bet esmu aizmirsusi, ko viņš toreiz rakstīja. Gribētu vēlreiz ielūkoties tajā vēstulē,— Secuko sacīja.

Viņai, protams, bija patīkami vēlreiz pārlasīt tēvoča rakstītas rindiņas, bet galvenais — bija radusies iespēja vērīgāk ielūkoties viņa rokrakstā.

Takako naski iegāja blakusistabā. Atmiņas par vīru allaž uzbudināja viņu. Dnz viņa atgriezās, piespiedusi vēstuli pie krūtīm.

—  Lūk, te tā ir!

Uz aploksnes bija uzlīmēta 'ārzemju pastmarka. Zīmogā varēja saskatīt datumu: <1944. gada 3. jūnijs». Laikam vēstule bija lasīta un pārlasīta ueskaitamas reizes, jo pabiezā aploksne izskatījās krietni nobružātā. Secuko izvilka vēstuļu papīra lapiņu ar daudzkārtējam locījumu rievām.

Vēstule bija nosūtīta no Šveices slimnīcas, kurā gulēja saslimušais tēvocis.

«Būdams talu prom no dzimtās zemes, es sevišķi asi jūtu, kādas tai draud briesmas. Cilvēks mēdz jūtigāk uztvert īstenību, kad ir atšķirts no dzimtenes, nevis ierauts pašā notikumu virpuli. Tāpat pašnāvības aculiecinieks pārdzīvo vairāk baiļu nekā cilvēks, kas nolēmis noslēgt rēķinus ar dzīvi. Es patlaban atrodos slimnīcā Šveicē ua visu laiku raizējos par jums. Nekad neesmu jutis tādu nemieru par jūsu likteni kā pašreiz. Šejienes laikraksti katru dienu ziņo par postošiem uzlidojumiem Japanai. Ik reizi, lasot šādas ziņas, es nevi|us atkal un atkal uztraucos par Kumiko, lai gan šāda laikā varbūt ir nepareizi domāt tikai par savu ģimeni . . .

Kaut kas ir jādara, lai Japānā atkal būtu mierīga dzīve. Ar šausmām es domāju, ka ik bridi, kamēr es guļu te slimības gultā, simtiem un tūkstošiem cilvēku zaudē dzīvību. Palātas logā spīd maiga sauiīte. Tur, pie jums, šādi mierpilni saules stari laikam jau sen vairs nav redzami. Jus droši vien slēpjaties pretgaisa patvertnēs, ar šausmām gaidot kārtējo amerikāņu bumbvedēju uzbrukumu . ..

Es apzinos, ka Tev vienai uzvelta smaga nasta — rūpes par mūsu Kumiko. Bet turies dūšīgi, un lai mana mīlestība sargā jūs abas.

Lūdzu dievus, lai pēc iespējas ātrāk Japānā iestātos miers un mūsu Kumiko nekas nenotiktu.»

Ņemot vērā kara laika vēstuļu stingro cenzūru, augstu jānovērtē drosme, ar kādu tēvocis rakstījis šo vēstuli. Secuko nodomāja, ka šādu uzdrošināšanos viņam devusi mīlestība uz sievu un meitu un raizes par viņu likteņiem. Secuko uzmanīgi ielūkojās rakstu zīmju stilā. Pat ar pildspalvu rakstītajiem hieroglifiem piemita neatkarlo- jamas īpatnības, kādas bija raksturīgas vienīgi tēvoča Noganii rokrakstam.

—  Kad lasa šādu vēstuli, gribas aizdedzināt piemiņas svecīti,— Secuko leica, atdodot aploksni Takako.

—  Paldies,— Takako pateicās un ieveda Secuko blakus istabā, kur atradās mājas altāris. Uz tā bija novietots Nogami fotoattēls vēl no tiem laikiem, kad viņu iecēla pirmā sekretārā amatā. Lūpās vīdēja viegls smaids, zem plakstiņiem lūkojās šauras, dzīvas acis.

—  Kas atveda uz Japānu tēvoča pīšļus?— Secuko jautaja.

—  Murao Josio kungs. Toreiz viņš strādāja taja pašā vēstniecībā kur tēvocis, bet tagad ir nodaļas vadītājs Eiropas un Āzijas valstu departamenta.

—  Vai jūs vēlāk arī esat tikusies ar viņu?

—  Sākumā viņš divas trīs reizes bija iegriezies pie mums, uzlika papam svecītes. •

Acīmredzot šis Murao apmeklējis sava darbabiedra ģimeni galvenokārt pienākuma pēc, bet pēc tam droši vien iegrimis darbos un aizmirsis nelaiķa atraitni un meitu.

Pasniedzot Takako urnu ar mirušā pelniem, Murao bija pavēstījis arī par tēvoča pēdējam dzīves dienām. Secuko jau agrāk bija dzirdējusi tantes stāstījumu par to.

Arvien skaidrāk redzēdams, ka Japānas sagrāve ir neizbēgama, Nogami ncitralajā valstī bija izvērsis plašu diplomātisku darbību. Viena no ass valstīm — Itālija—rjau bija kapitulējusi sabiedroto armijai. Vācu karaspēks no padomju armijas triecieniem turpināja atkāpties. Nebija nekādu cerību, ka Japāna varētu gūt uzvaru. Nogami uzdevumos ietilpa, mieru noslēdzot, panākt Japanai pēc iespējas labvēlīgākus noteikumus. Lai šo mērķi sasniegtu, bija paredzēts sabiedroto lielvalstu ietekmēšanai izmantot neitrālas zemes. Bel toreiz neitrālo valstu valdošās aprindās gandrīz neviens nesimpatizēja Japanai, tieši otrādi, atbalstīja tās pretiniekus. Var saprasl, cik grūtos apslākļos tēvocim vajadzēja veikt savu darbu. Viņš nebija izturējis milzīgo slodzi un saslima ar plaušām. Kad viņu -nosūtīja uz Sveici ārstēties slimnīcā, no vēl nesen spēkpilnā cilvēka bija palikuši vairs tikai kauli un āda.

Par viņa nāvi no slimnīcas caur Šveices Ārlietu ministriju tika paziņots Japānas vēstniecībai. Murao bija devies uz Šveici, lai saņemtu Nogami pīšļus, bet kara apslākļos ceļā pagaja ilgs laiks, un, kad viņš ieradās slimnīcā, mirušais jau bija kremēts. No slimnīcas personāla Murao uzzināja, ka Nogami nomiris mierīgi un pēdējās dienās ļoti uztraucies tikai par Japānas likteni.

Kopā ar mirstīgajām atliekām Murao bija saņēmis nelaiķa testamentu, kas bija adresēts viņa atraitnei. Tajā bija rakstīts galvenokārt par Kumiko audzināšanu, bet sievai tika dots padoms apprecēties otrreiz. Pati Secuko šo testamentu nebija lasījusi. Ta saturu viņai bija izstāstījusi māte, kurai tas tika parādīts.

Dažas dienas pēc tantes apciemošanas Secuko dzīvokli atskanēja Kumiko telefona zvans. Viņa pateicās par dāvanām un jautāja, vai tā esot taisnība, ka Secuko redzējusi tempļu viesu grāmatas uzvārdu, kas bijis uzrakstīts tēva rokrakstā.

—   Tiesa,— Secuko atbildēja smiedamās. Lūk, kādēļ Kumiko piezvanījuši viņai.

—  Pastāsti man sīkāk par to,— Kumiko lūdza.

—   Diemžēl es nezinu nekā vairāk kā to, ko jau izstāstīju tavai mātei,— Secuko runāja ļoti maigi, lai neliktu vilties meitenei, kas ļoti ilgojās pēc tēva.

—   Nu tad atļauj man rit vai parīt apciemot tevi, ja tikai es netraucēšu tavu vīru.

—  Rīt viņam ir nodarbības universitātē, viņš nebūs mājās.

—   Lieliski. Tas ir ļoti labi, ka viņš būs prom. Ir tāda lieta, par kuru butu neērti runāt viņa klātbūtnē.

—  Vai kas noticis?

—   Nē, nekas. Es gribu aiziet pie tevis kopā ar savu draugu. Viņš strādā laikraksta redakcijā, un viņam liela interese par to, ko tu redzēji Nārā.

—  Viņš strādā avīzē?

—   Netēlo nezinīti, mamma taču tev visu izstāstīja,— Kumiko kautrīgi atbildēja. *

Nolikusi klausuli, Secuko satraucās. Kāpēc avīzes korespondentam ir tāda interese par tēvoča rokrakstu?

Kad vakarā viņa pastāstīja vīram par savām bažām, tas, atraisīdams kaklasaiti, saviebās.

—   Tāpēc, ka tu mels muļķības. Tagadējie avīžnieki no katra nieka cenšas izpūst sensāciju.

Bet Secuko nemaz nebija tādās domās, ka viņas novērojumi būtu sensācijas vērti.

—   Tatad arī Kumiko jau ir savs iemīļotais?—vīrs nekavējās mainīt sarunas tematu.

— Šodien laikam atnāks Kumiko ar savu avīžnieku,— Rjoiči atcerčjas, gatavodamies iet uz universitāti.

—  Pacenties atgriezties agrak,— Secuko lūdza.

—  Ļoti žēl, bet tieši šodien man būs jāaizkavējas. Pasveicini viņus manā vārdā,— Rjoiči teica un, paņēmis nobružātu portfeli, izgāja 110 mājas.

Soeda nemaz nebija tāds korespondents, kādu viņu bija iztēlojusies Secuko. No pirmā acu uzmetiena viņš ne ar ko neatšķīrās no parasta firmas kalpotāja. Tikai mati bija pinkaināki un nesakārtoti. Viņš izturējās savaldīgi, nebija pļāpīgs.

No vizītkartes Secuko uzzināja, ka viņa vārds ir Sjoiči un viņš slrāda ļoti cienījamā redakcijā. Apģērbs bija pieticīgs, bet gaumīgs. Garš augums. Sejas panti atstāja iespaidu, ka viņš ir cilvēks, uz kuru var paļauties. Itin nekas neliecināja, ka viņš būtu gatavs dzīties pakaļ jebkurai avīžu pilei.

Kad visi trīs bija parunājuši par laiku un pēdējiem jaunumiem, Kumiko paziņoja viņu vizītes īsto nolūku.

—  Māsiņ, es jau teicu tev, ka Soedas kungam ir liela interese par visu, ko tu redzēji Narā. Vai tu nevarētu pastāstīt to vēlreiz?

— Vai šis atklājums jums neliekas visai savāds?—Secuko jautāja Soedam.

—  Nē, bet interesants gan,— jauneklis nopietni atbildēja.

Secuko paraudzījās Socdaiti acis, kurās atspoguļojās pati labsirdība.

—  Man jau izdevies šo lo uzzināt par Nogami kunga likteni,— ko- rcspondenis turpināja.— Esmu atradis ari oficiālo paziņojumu par viņa nāvi un domāju, ka par to nevar būt nekādu šaubu. Un tomēr Kumiko stāstījums par to, ko jiis ievērojat Naras tempļos, izraisīja mani zināmu nemieru.

—  Kāpēc nemieru?— Secuko savaldīgi jautāja.

—  Nekāda īpaša cēloņa tam tiešām nav,— Soeda atbildēja tikpat mierīgi,— mani pārsteidza vienīgi sakritība, ka Nogami kunga rokrakstā rakstītais uzvārds parādījies tieši tajās vietās, kur viņam, vēl dzīvam esot, patika pavadīt laiku. Tādēļ man gribētos visos sīkumos dzirdēt jūsu stāstu par braucienu uz Naru.

Secuko prātoja, kāpēc šo jauno korespondentu ieinteresējis Nogami. Varbūt vienkārši tādēļ, lai ko vairāk uzzinātu par savas līgavas tēvu? Bet kāpēc viņš vēlējās dzirdēt par Narā redzēlo? Vai nepietiktu, ja izprašņātu Kumiko un viņas māti?

— Kāpēc jiuns ir tāda interese par šo lielu?—Secuko jautāja.

Man svarīgs liekas viss, kas skar cilvēku likteņus. Soeda paskaidroja.

Atbilde nelikās pārspīlēta. Varbūt tādē|, ka jauneklis izturējās tik kautrīgi, bet iespējams arī tādēļ, ka šie vārdi skanēja nopietni un* izjusti.*

Avīzes līdzstrādnieka pienākums patiešām ir pelīt cilvēku likteņus. Secuko šķita, ka šo jauno cilvēku pārņēmusi la pati savādā jutoņa, kādu viņa bija pārdzīvojusi, ieraugot lik pazīstamo rokrakstu. Bet viņai ta radusies laikam cita iemesla dēļ. Viņam tā bija l'aklu aukstasinīga analīze. Un, lai gan Secuko nebija nekāda pamata šadi domāt, viņa tomēr instinktīvi licēja tam, un šo pārliecību viņā nostiprināja Soedas novērošana.

Kumiko jau bija paguvusi īsumā izstāstīt Soedain par Secuko braucienu, lādēļ viņa pali sīki jo sīki atainoja savu ceļojumu. Soeda klausījās ļoti uzmanīgi, paretam kaut ko ierakstot piezīmju grāmatiņā.

—  Mani, kā jau teicu, visvairāk pārsteidz las. ka uzvārds, kas uzrakstīts Nogami kunga rokraksta, redzēts tieši lajos tempļos, kurus visbiežāk apmeklēja nelaiķis. Es, protams, nedomāju, ka Kumiko tēvs ir dzīvs, bet man ļoti gribas sīkāk uzzināt par viņa pēdējam dzīves dienām,— teica Soeda, noklausījies Secuko stāstījumu.—- Es jau sen pētu Japānas kara gadu diplomātijas problēmas, un jūsu atklajums izraisīja manī korespondentiem piemītošu profesionālu ziņkārību.

Šie vārdi ļāva Secuko saprast, ka Soedu interesē ne tik daudz pals Nogami, kā tā laika ārpolitikas jautājumi.

—  Līdz šai dienai vēl nekas nav publicēts par japāņu diplomātu darbību neitrālajās valstīs,— Soeda tuipināja skaidrot.— Jau ir aizritējuši sešpadsmit pēckara gadi, un būtu vērts ieklausīties lajos cilvēkos, kas vēl ir dzīvi, un apkopot viņu atmiņas.

—  Lieliska domā,— Secuko piekrita.— Esmu pārliecināta, ka jums izdosies uzrakstīt tikpat lielisku darbu.

—  Tas nav viegli ifedarāms.— Soeda pakratīja galvu.

—  Nē, tā būs vienreizeja grāmata,— Secuko neatlaidās.

—  Esmu nolēmis apmeklēt Murao kungu no Ārlietu ministrijas.— Soeda nobaudīja piedāvāto tēju.— Kumiko māte teica, ka tieši viņš vislabāk varēšot pastāstīt par Nogami kungu. Viņi taču strādājuši kopā, un Murao pat atgadājis uz Japānu nelaiķa pīšļus. Var likai nožēlot, ka Nogami kungam nebija lemts šķirties 110 dzīves dzimtajā zemē un ka tas noticis lik iālu svešumā.

Arī Secuko jau sen tā domāja. Kumiko neiejaucās sarunā, bet klusi sēdeja, galvu noduroši.

Pulk U nis bija jau Iris, kad jaunieši atvadījās no Secuko. Aiz

rudens saules apstarotiem kokiem stiepās garas ēnas. Namamāte ar skatienu pavadīja jauniešus, līdz viņu stāvi nozuda aiz žoga, pār kuru kvēloja koši sarkani amaranli. . .

Jau nākamajā dienā Soeda mēģināja pieteikties vizītē pie Murao kunga. Telefona klausuli pacēla sekretārs un noprasīja, kas un kādā lielā zvana. Soeda atbildēja, ka gribētu tikties ar Murao personiska jautājumā.

— Nodaļas vadītājs ir ļoti aizņemts. Pasakiet, kas tā par lietu, tad es noskaidrošu, kad viņš varēs jlīs pieņemt.

Bet Soeda neatlaidīgi pieprasīja, iai viņam atļauj tikties ar Murao kungu vaigu vaigā.

Telefons tika pārslēgts, un klausulē atskanēja cita balss:

—  Murao klausās. Kadā lietā jūs vēlaties runāt ar mani?

—  Gribētu saņemt no jums informāciju dažos jautājumos,— Soeda teica, nosaucis savu uzvārdu un laikraksta redakciju.

—  Šaubos, vai būšu jums noderīgs. Sarežģītajos ārpolitikas jautājumos labak griezties pie augstākās priekšniecības.

—  Tikai jūs varat atbildēt uz maniem jautājumiem,— Soeda nepiekāpās.

—  Kadi tie bīilu?— Murao balss neskaneja visai sirsnīgi. Pieklājīgi, bet atturīgi, kā mēdz runāt valsts ierēdņi.

— Es vācu materiālus grāmatai «Stāsti par kara gadu diplomātiem». Jūs, Murao kungs, ari toreiz strādājat neitrālā valstī, vai ne?

—  Jā gan.

—  Gribētu parunāt ar jums tieši par šīm lietām.

— Ak tā? — Murao brīdi klusēja, laikam ai>domādams atbildi. — Neesmu pārliecināts, ka spēšu jums palīdzēt. Bet, ja tik ļoti vēlaties, tad, lūdzu, gaidīšu jūs pulksten trijos. Taču diemžēl varēšu veltīt jums tikai desmit minūtes,— viņš teica pēc garākas atstarpes, kas laikam bija vajadzīga, lai ieskatītos kalendāra lapiņā, kurā bija sarakstīti uzdevumi visai dienai.

— Esmu jums ļoti pateicīgs, — Soeda atbildēja un nolika klausuli.

Noteiktajā laikā viņš iegāja Ārlietu ministrijas ēkā. Gan liftā, gan ceturtā stāva gaitenī, pa kuru viņam bija jāiet, drūzmējās daudz apmeklētāju ar mapēm rokās. Laikam atnākuši iesniegt petīcijas. Arī citos koridoros nīka vairakas cilvēku grupiņas. Kancelejas darbiniece pavadīja viņu uz pieņemamo istabu un lūdza pagaidīt. Soeda piegāja pie loga un paskatījās lejup. Pa ielu nebeidzamā plūsmā joņoja automašīnas. Bet Socdas uzmanību pievērsa kastaņu robotas lapas, kas tik skaisti izcēlās rudens saules staros.

Atskaņoja soļu troksnis, un istabā ienāca padrukns vīrietis lieliski piegulošā uzvalkā. Viņam bija labi kopta seja un ne visai biezi mati.

—      Murao, — viņš stādījās priekšā, paņēmis Soedas vizītkarti. — Lūdzu, sēdieties.

—      Piedodiet par traucējumu,— Soeda atvainojās, apsēdies pretim Murao.

Meitene atnesa tēju un tūdaļ nozuda.

—  Nu ko tad jūs vēlaties man jautāt?

—  Jūs laikam uzturējāties neitrāla valstī līdz pat kara beigām?

—  Ja,— Murao. apliecināja.

—      L'n lajā laikā, kad vēstnieks atgriezās Japānā, viņa pienākumus pildīja pirmais sekretārs Nogami Keničiro?

—  Tieši lā.

—  Vai Nogami kungs nomira ārzemēs?

—  Jā, diemžēl,— Murao klusi atbildēja.

—  Viņš laikam daudz stradāja?

—      Ļoti.— Murao aizsmēķēja.— Tieši šis pārmērīgais darbs laupīja viņam dzīvību. Es toreiz strādāju viņa vadībā, un mums abiem bija daudz jāpūlas, lai īstenotu kara laika diplomātijas mērķus.

—      Laikam jūs bijāt las, kas atveda uz dzimteni Nogami kunga pīšļus?

—  Jūs esat labi informēts.— Murao vērīgāk ielūkojās Soedā.

—  To es uzzināju no veciem laikrakstiem.

—  Jā, kaut kas par to bija rakstīts,— Murao piekrita.

—      Nogami kungs jau studiju gados sācis nodarboties ar sportu, īpaši aizrāvies ar džudo cīņu . . .

—  Jā, viņam lika piešķirta trešā kategorija.

—  Esmu dzirdējis, ka viņam bijusi lieliska veselība.

—      Ja, bet pārāk liela aizraušanās ar sportu jaunības gados vēlāk nelabvēlīgi atsaucas uz plaušām.

—  Tatad Nogami kunga nāves cēlonis bija tuberkuloze?

—      Jā. Ta laikam sākās četrdesmit ceturtajā gadā. Ārsti ieteica mainīt dzīvesvietu. Ar tādu slimību viņš vairs nedrīkstēja turpināt darbu, kas prasīja tik*milzīgu piepūli. Tā apdraudēja viņa dzīvību. Bet Nogami nepiekrita ārstu ieteikumam. Tad mēs, vēstniecības darbinieki, gandrīz vai ar varu piespiedām viņu aizbraukt uz Šveici.

Murao runāja lēni, acis pievēris, it kā atsaukdams atmiņā seno dienu notikumus.

—  Un tur, Šveicē, Nogami nomira?

—      Jā. Kad mums paziņoja par viņa nāvi, es devos pēc viņa pīšļiem. Toreiz tikt uz Ženēvu ari nebija tik viegli.

—      Vai jums izdevās tikties ar slimnīcas ārstiem un aprunāties par Nogami kunga pēdējām dzīves dienām?

No Murao sejas nozuda smaids, un tā vietā pēkšņi parādījās

atturīga, noraidoša izteiksme. Bet viņš centās savaldīties, jo itin labi saprata, ka Soeda uzmanīgi vēro viņu.

—  Protams, ka vajadzēja aprunaties,— Murao teica pēc diezgan ilgas klusēšanas.— Nogaiiii nogulēja slimnīcā trīs mēnešus. Tā viņš tur arī nomira. Atvest slimnieku uz Japānu nebija iespējams. Pie tam — atšķirībā no mūsu zemes — toreiz Šveicē visādu zāļu bija atliku likām,— Murao piebilda, acis nodūris.

—  Jūs ieradātics slimnīcā jau pēc kremācijas?

—  Jā. Nogami bija nomiris divas nedēļas pirms manas atbraukšanas. Urnu ar viņa pīšļiem man izsniedza slimnīcas galvenais ārsts. Viņa uzvārdu gan neatceros.

Iestājās klusums. Soeda brīdi pētīja pie sienas piekārto Fudzi kalna gleznu.

—  Kā Nogami juties pēdējās dienās?—viņš jautāja, novērsies no gleznas, cieši vērodams Murao.

—  Man stāstīja, ka viņš bijis ļoti mierīgs, tikai nožēlojis, ka jāiziet no ierindas lik atbildīgā brīdī. Bet tas ir pilnīgi saprotams, jo Japāna jau bija nonākusi sabrukuma priekšvakarā.

—  Toreiz avīzēs tika ziņots, ka Nogami kungs, aizvietojot vēstnieku, veltījis milzīgas pūles un ziedojis visus speķus, lai Eiropas kontinenta sarežģītajos politiskajos apstākļos īstenotu Japānas kara laika diplomātijas mērķus. Bet ko tas īsti nozīmē?

—  Kā lo lai pasaka,— Murao stomījās, un viņa sejā ievilkās smaids, kāds parādās brīdī, kad cilvēks nevēlas atbildēt uz kutelīgu jautājumu.— Par viņa konkrēto darbību man nekas nav zināms.

—  Bet jūs taču strādājāt kopā?

—  Tiesa gan. Taču Nogami rīkojās patstāvīgi. Tā nebija miera laika diplomātija. Sakari ar Japānu bija neregulāri, jo tos traucēja pretinieks. Saņemt instrukcijas katrā jautājumā bija neiespējami. Tādēļ Nogami vajadzēja darboties, paļaujoties tikai uz savu prātu un pieredzi. Arī mēs pārējie ne vienmēr varējām konsultēties visos jautājumos.

—  Un tomēr,— Soeda uzstāja,— jūs strādājāt Nogami tiešā vadībā, tādēļ vismaz aptuveni zinājāt, kas ietilpst viņa diplomāta pienākumos. Es netaujāju par visādiem sīkumiem, pastāstiet kaut vai īsumā.

—  Tas nav tik vienkārši, — šoreiz nodaļas vadītājs runāja atklāti.— Vēl nav pienācis brīdis, kad var to darīt zināmu.

—  Jau ir pagājuši sešpadsmit gadi.

—  Un tomēr tas brīdis vēl nav pienācis. Vēl ir dzīvi tā laika notikumu dalībnieki, un mēs varam nostādīt viņus ļoti neērtā situācijā.— Murao pēkšņi aprāvās. Smaids nozuda no viņa lūpām. Viņš apjauta, ka izpļāpājis ko lieku.

—        Nostādīt viņus neērtā situācijā?— Soeda pievērsa uzmanību šiem vārdiem. Bija izveidojies kaut kas līdzīgs tam, kad viens cenšas pēc iespējas ātrāk aizcirst durvis, bet otrs, iebāzis spraugā kāju, neļauj to izdarīt.— Kas tie ir par cilvēkiem? Viņi taču jau sen var dzīvot mierīgi. Jeb vai iīdz pat mūsu dienām vēl arvien pastāv diplomātiskie noslēpumi?

Nelikās, ka Murao būtu sadusmojies. Viņš lēni piecēlās no krēsla, kas nozīmēja, ka saruna beigusies. Tieši šajā bridi parādījās kāds ierēdnis. •

—      Mūsu sarunas laiks ir beidzies. Atļausiet atvadīties.— Murao - demonstratīvi izvilka pulksteni.

—      Murao kungs,— Soeda aizkavēja viņu.— Kas tieši tiktu nostādīts neērta situācijā, ja atklātībā kļutu zināmi materiāli par Nogami diplomātisko darbību tajos grūtajos gados?

—      Ja es nosaukšu kāda cilvēka vārdu, jūs tūlīt dosities pie viņa. Vai ne tā?— Murao smīnot jautāja.

—  Protams, ja radīsies labvēlīgi apstākļi.

—      Tādā gadījumā es nosaukšu šo cilvēku, bet jūs pats lūdziet no viņa interviju, ja vien viņš būs ar mieru pieņemt jūs.

—  Ludzu, nosauciet!

—  Tas ir Vinstons Čērčils.

Soeda apstulbis noskatījās pakaļ Murao, līdz viņa slāvs nozuda aiz durvīm. Korespondenta acu priekšā vēl arvien rēgojās ciniskais smīniņš uz nodaļas vadītāja lūpām.

4

Soeda saniknots atstāja Ārlietu ministrijas ēku.

«Pajautājiet Vinstonam Čērčilain!» Vai viņš tiešām tur mani par muļķi? L'n vēl tas birokrāta smīniņš.

Viņš soļoja šurpu turpu pa ietvi gar ministriju, līdz piebrauca automašīna ar redakcijas karodziņu.

—  Uz kurieni brauķsim?— šoferis jautāja.

—  Varbūt uz Ueno parku,— Soeda atbildēja ne visai noteikti.

Braukt atpakaļ uz redakciju negribējās. Bija vēlēšanās pastaigāties vienatnē kādā klusākā vietā.

—  Uzgaidiet mani pie Bibliotēkas ielas,— Soeda beidzot izlēma.

Viņš domīgi apstājās pie bibliotēkas akmens kāpnēm. Nekas

darāms lasītavās viņam nebija. Vienkārši gribējās paiet kādu gabaliņu pa šo kluso ieliņu, kas viņam bija tik mīļa jau no studiju gadiem, lai atbrivotos 110 apvainojuma sajūtas, kāda radās pēc sarunas ar Murao. Paspēris dažus soļus, viņš pēkšņi apstājās un gluži negaidītas domas varā griezās atpakaļ un iegāja bibliotēkā.

Saņēmis reģistratūrā caurlaidi, viņš devās uz katalogu zāli un ar konsultanta palīdzību pasūtīja «1941. gada valsts darbinieku sarakstu". Tad apsēdās lasītava un gaidīja. Drīz vien vajadzīga grāmata lika pienesta klat. Pašķirstījis biezo foliantu, viņš sameklēja lappusi, kur bija rakstīts par to Japānas vēstniecību, kurā dienēja Nogami Keničiro.

Tajos gados Japānas vēstniecības atradās tikai piecās liiropas valstīs. Vēstniecība, kas bija ieinteresējusi Soedu, strādājuši tikai pieci cilvēki. Soeda ierakstīja piezīmju grāmatiņā visus piecus uzvārdus.

Vēstnieks: Tcradzima Jasumasa

Pirmais sekretārs: Nogami Keničiro

Sekretāra palīgs: Murao Josio

Slažieris: Kadota Gcničiro

Militārais atašejs, apakšpulkvedis: llo Tadasuke

No minētajām personām Teradzima un Nogami ir miruši, Murao jau satikts, tatad tikai Kadota un Ito vēl varēja sniegt kādu informāciju.

«Pajautājiet Čērčilamt»—Šie Murao izsmiekla piinie vārdi ne tikai sakaitināja Soedu, bet kļuva spēcīgs stimuls, lai viņš censtos izdibināt visus sīkumus par šo laiku.

Iznācis no patumšas bibliotēkas ēkas, Soeda neviļus piemiedza acis, kaut gan rudens saule nemaz nebija tik spilgta. Brītiņu pastāvējis, viņš devās uz priekšu gar vietumis apdrupušo mūri un pārdomāja, kas būtu darāms turpmāk. Kadotu varēs sameklēt Ārlietu ministrijā, bet sadzīt pēdas bijušajam militārajam atašejam Ito nebūs tik viegli.

Jau nākamajā dienā Soedam izdevās noskaidrot, ka bijušā stažiera Kadotas vairs nav starp dzīvajiem.

— Kadota miris. Karam beidzoties, viņš atgriezās Japānā un pēc neilga laika šķirās no dzīves savā dzimtajā Sagas pilsēta,— Soedam paziņoja Ārlietu ministrijas darbinieks.

Palika militārais atašejs Ito, bet nekas noteikts par viņu nebija zināms. Neviens nespēja atbildēt pat uz jautājumu, vai viņš ir dzīvs vai miris. Izrādījās', ka nemaz nav tik vienkārši iegūt ziņas par bijušajiem armijas vīriem. Soeda noskaidroja tikai to, ka Ito dzimis nelielā Fuses pilsētiņā Osakas tuvumā. Viņš piezvanīja uz savas redakcijas Osakas nodaļu un lūdza dabūt izziņu par llo Fuses pilsētas pārvaldē. Bel tur atbildēja, ka nekādu ziņu par Ito viņiem nav un viņa tagadējā atrašanās vieta ari nav zināma. Soeda savos meklējumos bija nonācis strupceļā. Murao nevēlējās nekā stāstīt par Nogami nāves apstākļiem, bet militārais atašejs Ito, uz kuru viņš bija licis pēdējās cerības, pazudis bez vēsts. Tikpat nesekmīgs bija mēģinājums kaul ko uzzināt no pazīstama korespondenta, kuram bija plaši sakari bijušo militāro personu aprindās.

Kādu dienu Soedas draugs pievērsa uzmanību tam, ka pēdējā laikā viņš izskatoties ļoti noraizējies.

—  Kas tev kaiš? Kādas domas tev nedod mieru?

Tas bija uzticams draugs, un Soeda viņam izstāstīja visu, neminēdams vienīgi Nogami uzvārdu.

—      Man ir labs priekšlikums. Tu visu laiku meklē tikai vēstniecības darbiniekus, bet kāpēc nepamēģināt atrast vienkāršu japāni, kas toreiz dzīvojis neitrālā valstī?

Bet Soeda noraidīja šo priekšlikumu, jo diezin vai kads tolaik būtu iepazīstinājis ierindas japāņus ar to, kas notika tik svarīgā valsts iestādē ka vēstniecība. L'n vai citiem japāņiem vispār bija zināms tāds Nogami Keničiro.

—      Ja nu vēl izdotos sameklēt kādu ar vēstniecību saistītu cilvēku,— Soeda ieminējās.

-r- Ir tāds cilvēks,— draugs piedāvāja.

—  Kas?

—      Laikraksta korespondents. Un, lai gan avīžnieks nav diplomāts, viņa pienākumos ietilpst bieži apmeklēt vēstniecību un iegūt informāciju. Tādēļ viņam noteikti šis tas būs zināms.

—      Vai tad četrdesmit ceturtaja gadā mūsu laikrakstiem bija speciālkorespondenti Eiropas valstīs?— Soeda šaubījās.

—  Bija viens tāds. Un pie tam diezgan ievērojama persona.

—  Uzvārds? Vārds?

—  Taki kungs. Taki Kjosejs.

—  Tiešām?— Soeda bija ļoti pārsteigts.

Taki kādreiz bija galvenais redaktors tajā laikrakstā, kura redakcija tagad strādāja Soeda. Pirms pieciem gadiem viņš aizgāja no redakcijas, lai ieņemtu Asociācijas kultūras sakariem ar arvalstun paslavīgā valdes locekļa posteni.

—      Domāju, ka Taki atradīsies tev vajadzīgā informācija un viņš tevi nenoraidīs. Jūs tomēr esat it kā bijušie darbabiedri.

—      Tu esi piespēlējis man lielisku variantu, — Soeda pateicās. — Pacentīšos tikties ar viņu pēc iespējas ātrāk.

Soeda nebija pazīstams ar Taki. Pie tam Soeda bija parasts korespondents, bet Taki — pieredzes bagāts komentētājs un agrāk pat galvenais redaktors. Tādēļ Soeda vispirms nolēma dabūt pienācīgu rekomendāciju un griezās pēc tās pie izziņu nodaļas vadītāja, kurš kādreiz bija strādājis tieši kopā ar Taki. Vadītājs tūlīt uzrakstīja rekomendāciju savas vizītkartes otrā pusē un ieteica sastapties ar Taki Pasaules kultūras namā, kura direktors viņš bija.

Pasaules kultūras nams atradās klusā Tokijas nostūri, ārzemju vēstniecību un konsulātu kvartāla tuvumā. Ar akmeņiem bruģēta iela, virzoties lejup un tad atkal augšup līdz ar pakalna aprisēm, pamazām aizvijās arvien augstāk. Plašus zemes gabalus ieskāva vīteņiem apauguši žogi, aiz kuriem caur koku zariem vidēja eiropiešu stila būvēti nami un virs tiem lepni plīvojoši ārvalstu karogi. Tas tiešām bija eksotisks nostūris.

Pasaules kultūras nams ari bija iekārtots eiropiešu stilā. Šeit galvenokart ieradās ārzemnieki, pie tam prominentas personas. Agrāk tā bijusi kāda liela koncerna savrupmāja.

Soeda pagrūda virpuļdurvis un iegāja halle. Bija jāgaida, līdz kāds no trijiem darbiniekiem beigs sarunu ar ārzemju viesiem un griezīsies pie viņa.

—  Ar ko varu jums pakalpot?

—  Es gribētu tikties ar Taki kungu,— Soeda paskaidroja, sniedzot divas vizītkartes — savu un laikraksta redakcijas izziņu noda|as vadītāja.

—  Lūdzu, otrā stāva hallē,— darbinieks ar pirkstu parādīja augšup.

Soeda uzkāpa otrajā stāvā. Lejā pletās labi kopts japāņu dārzs ar milzīgiem, apbrīnojami skaistiem akmeņiem. Varēja iedomāties, kādus līdzck|us tajos bija ieguldījuši bijušie īpašnieki. Ari hallē bija tikai ārzemnieki.

Taki lika gaidīt gandrīz pusstundu. Viņš parādījās tajā brīdī, kad Soedam aiz gara laika radās savāda vēlēšanās paslidinālies pa gludo marmora grīdu.

Taki bija pārsteidzoši spēcīgs gara auguma vīrietis. Seja bija izvagota dziļām grumbām, iesirmie mati labi kopti un rūpīgi sasukāti. Pēc arējā izskata Taki kungs vairāk algādināja ārzemnieku, un arī viņa stāja bija pietiekami iespaidīga, lai samulsinātu Soedu. «Viņš izturas ar tādu pašcieņu, ka nekādā ziņā nebūs zaudētājs ārzemnieku vidē, kurā apgrozās,» nodomāja Soeda.

—  Taki,— viņš stādījās priekšā, turot pirkstos Soedas vizītkartes.— Lūdzu, sēdieties!— Viņš norādīja uz krēslu. Arī šis žests bija cēls.— Jūs — kādā lietā?— viņš jautāja tieši, bez kādam ievidru- nām. Arī lā bija ārzemniekiem raksturīga īpašība.

—  Es vēlētos pajautāt par dažiem notikumiem, kuru aculiecinieks jūs varējāt būt, atrodoties Ženēvā,— Soeda paskaidroja, lūkojoties Taki tieši acīs.

—  Vai jūs patiešām interesē tik seni notikumi?— Ap Taki acīm aiz bezrāmju briļļu stikliem savilkās vesela virkne piemīlīgu krunciņu.

—  Jā, mani interesē vēstniecības pirmais sekretārs Nogami

Keničiro, kas, ka visiem labi zināms, četrdesmit ceturtajā gada nomira Zcnēvas slimnīcā.

Soedam šķita, ka aiz brillēm paslēptajās acis iezalgojas saltas uguntiņas, kas liecināja par piesardzīgumu.

Direktors nesteidzās atbildēt. Viņa roka lēni pastiepās līdz kabatai, no kuras viņš izvilka cigāru.

—  Jus taču toreiz bijāt tur un pazināt Nogami kungu?

Taki mazliet pielieca galvu un, noklakšķinājis šķiltavas, aizsmēķēja.

—  Šo uzvārdu esmu dzirdējis, bet personiski pazīstams neesmu bijis,- viņš beidzot teica, izpūtis dūmu mutuli.

—  Bet jums taču ir zināms, ka Nogami kungs nomira Šveices slimnīcā?

—  Jā, esmu dzirdējis.

—  Ko jūs varat pastāstīt par Nogami pēdējām dzīves dienām. Viņam acīmredzot bijusi ļoti liela slodze, viņš esot daudz strādājis un saslimis no pārpūles?

—  Laikam gan.

—  Kā speciālkorespondents jūs taču bijāt pietiekami labi informēts par lālaika Japānas ārpolitiku. Vēstnieks esot saslimis un atgriezies Japanā, bet Nogami, kas aizvietoja viņu, klājies visai grūti. Viņš bijis spiests īstenot Japanas sarežģīto ārpolitiku, atrodoties starp divām nometnēm — sabiedrotajiem un ass valstīm.

— Jums taisnība. Viņš nomira visgrūtākajā laikā, tas ir, gadu pirms kara beigām.— Taki balsī jautās liekuļota vienaldzība.

—  Ar ko Nogami kungs nodarbojās savas dzīves pēdēja posmā?

— Man tas nav zināms,— Taki steidzīgi atbildēja,— un nav arī bijusi vajadzība to uzzināt. Es biju korespondents, inans pienākums bija ievākt informāciju par kara norisi, un visu, ko man izdevās uzzināt, es caur neitrālajām valstīm nosūtīju uz redakciju. Mani itin nemaz neinteresēja kāda diplomāta pēdējās dzīves dienas, turķlat vēstniecībā man neviens arī nesniedza tādu informāciju.

Soeda saprata, ka arī šoreiz atdūries kā pret sienu. Visi viņa jautājumi atlēca no tās kā pupas. Taki, atgāzies atzveltnes krēslā un pārlicis vienu kāju par otru, lukojās Soeda, it ka aplaimodams viņu ar savu klātbūtni.

Jau no pirmajiem tikšanās brīžiem Soedam kļuva skaidrs, ka viņa cerības izkūp kā rīta rasa vēja. Bet viņš bija domājis, ka bijušais darbabiedrs, kurš pie tam ieņēmis augstāku amatu, līdzjūtīgi un saprotoši izturēsies pret korespondentu, kas atnācis no avīzes, kurā viņš pats kādreiz strādājis.

Bet 'l aki attieksme bija pat pārāk vienaldzīga. Viņš neizrādīja ne mazāko vēlēšanos kaut cik palīdzēt savam amatabrālim. Soeda nožēloja, ka atnacis pie šī cilvēka, un iebāza kabatā pirms brīža izvilkto piezīmju grāmatiņu.

—   Piedodiet par traucējumu,— viņš teica tonī, kadā parasti korespondents mēdz pateikties par tikšanos.

—   Paklau!— Taki pieceļoties pēkšņi griezās pie viņa. — Kam tev tas vajadzīgs? Gribi sacerēt rakstu? — Tagad Taki balss skanēja maigi un patīkami.

Pirmajā brīdī Soeda grasījās atcirst, ka lā ir viņa personiskā darīšana, bet tad nolēma izturēties tāpat kā Taki — pēc ierēdņu paraduma — pieklājīgi, bet atturīgi.

—   Gribu savākt un izpētīt dažādus materialus, un, ja tie izrādīsies interesanti, varbūt publicēšu.

—  Par kādu tematu?— Taki raudzījās Soedain acīs.

—  Kaut ko līdzīgu atskatam par Japānas ārpolitiku kara gados . ..

Taki, koš|ājot cigāru, pievēra acis. Soedam šķita, ka šajā brīdī viņš

saskata Taki laikraksta bijušo galveno redaktoru.

—  Veltīgas pūles.

—  Kāpēc?

—   Nav interesants temats. Mūsdienās tam nav nekādas nozīmes. Iznāks tāds sapelējis stāstiņš ar vecuma smaku.

Sdfeda kvēloja dusmās. Ja viņa priekšā būtu kāds cits, nevis gados vecāks amatabrālis, viņš droši vien mestos viņam virsū ar dūrēm.

—  Jūsu viedoklis tiks ņemts vērā.— Soeda strauji piecēlās.

Uzmanīgi ejot pa nospodrināto grīdu, Soeda izkļuva ārā un

iesēdās automašīnā. Viņš (oli centās savaldīt dusmas, kas pirmīt bija uzliesmojušas viņa sirdī. Taki bija izturējies pieklājīgi, bet uzkrītoši atturīgi. Tieši tāda pali pieklājība un saltums dvesa no ārzemju vēstniecību savrupmājām, kurāpi garam pašreiz brauca Soeda. Pat negribējās ticēt, ka Taki reiz bijis viņu laikraksta galvenais redaklors. Ja Soeda būtu jau iepriekš zinājis, ka tiksies ar saltu, augstprātīgu ierēdni, viņš pārdzīvotu savu neveiksmi daudz mierīgāk. Jā, viņš bija cerējis uz izpratni, bet piedzīvojis tādu vilšanos!

Braucot Soedam pēkšņi ienāca prātā doma, ka Murao un Taki it kā būtu savā starpā norunājuši nekā nestāstīt par Nogami nāvi. Murao noraidīja viņu ar ironisku izsmieklu, bet Taki atteicās 110 sarunas ar tādu saltumu, kāds piemīt rūpīgi noslīpētam grīdas marmoram.

Kāpēc abi tik cīlīgi izvairās no sarunas par Nogami nāvi? Soeda pēkšņi stiprāk nekā jebkad juta pienākumu līdz pēdējam sīkumam izdibināt visu, kas saistīts ar Nogami Keničiro nāvi.

Soeda piezvanīja Kuiniko. Klausuli pacēla viņas māte.

—      Prieks dzirdēt jūs, Soedas kungs. Kāpēc tik ilgi neesat rādījfes? Vai kas atgadījies?

—  Daudz darba. Vai Kumiko mājās?

—      Nē, nav. Aizgājusi apciemot draudzeni. Domāju, ka atgriezīsies ne pārāk vēlu. Jums kaut kas steidzams?

—  Nē, nekas sevišķs.

—      Tādā gadījumā, lūdzu, atnāciet pie mums pievakarē. Ap to laiku arī Kumiko jau bus mājās.

—      Paldies,— Soeda pateicas. Viņš tiešām būtu priecīgs tikties ar Kumiko. Nolēmis izdibināt visu, kas saistīts ar viņas tēva nāvi, viņš juta vēlēšanos biežāk sastapt meiteni, lai gan itin labi apzinājās, ka nekā jauna viņa nepastastīs.

Kā bija norunāts, Soeda ieradās Kumiko mājās krēslas stundā. Durvīs viņu sagaidīja Takako.

—  Laipni lūdzu. Es jau sen gaidu jus, nāciet iekšā.

Soeda novilka kurpes un iegāja viesistabā.

—      Kumiko vēl kaut kur kavējas,— Takako teica, klājot tējas galdu.

Soedam jau bija gadījies apmeklēt šo māju, bet pievakarē viņš šeit ieradās pirmo reizi un Kumiko prombūtnē jutās ne visai ērti.

—      Lūdzu, nekautrējieties! Domāju, ka viņa drīz būs mājās,— Takako mierināja ciemiņu, labi saprotot viņa noskaņojumu.

—      Atklāti sakot, šovakar es traucēju jūsu mieru ne tikai Kumiko dēļ. Es gribētu aprunāties arī ar jums,— Soeda teica.

—      Par ko?—Takako jautāja, nolikusi atpaka| uz galdiņa tējas tasīti.

—      Mans lūgums varbūt liksies savāds, bet es ļoti vēlētos iepazīties ar jūsu vīra rokrakstu. Kopš esmu uzzinājis par Asimuras kundzes atklajumu Narā, man tas nedod miera.

—      Lūdzu. Viram'patika glītrakstīšana ar otu. Viņš mēdza izklāt sarkanu paklājiņu, nolika uz tā papīra lapu un tad rakstīja, bet es saberzu tušu. Tie bija prieka pilni brīži.

Takako izgāja no viesistabas un drīz atgriezās, nesot sarullētu papīru.

—      Šie nav viņa labākie paraugi, bet es tomēr iepazīstināšu jūs ar tiem,— viņa paskaidroja, uzmanīgi izklājot Soedas priekšā papīra lapas. Bijīgums, ar kādu viņa izdarīja katru kustību, liecinaja par sievietes godbijības jūtām, ko viņa vēl arvien juta pret savu nelaiķi vīru. Viņa bija priecīga, ka radusies iespēja pieskarties lietām, kas glabāja daļu atmiņu par viņai mīļu cilvēku.

Soeda uzmeta skatienu aprakstītajām lapiņām. Tik tiešām — savāda rakstības maniere. To nevar sajaukt ne ar vienu citu stilu!

—  Kaligrāfija bija vīra aizraušanās. Bet jums viņa darbi laikam nepatīk?

—  Kāpēc? Tikai rakstu zīmju forma nav visai parasta. Man tā šķiet pārāk precīza, tādēļ it kā neliekas pievilcīga.

—  Ta nav vīra vaina. Viņš atdarināja senās Ķīnas meistaru paraugus. Nelaiķis ne vienu reizi vien atgādināja, ka viņam patīk šis kaligrāfs, jo viņa rakstītajos hieroglifos izpaužoties dzenbudisma gars. Bet es, lai cik tajos tiku raudzījušies, tā arī nekā nesapratu. Tādēļ viņš bieži pārmeta man, ka esmu kā bez acīm . . . Bet sakiet man, Soedas kungs,— kāpēc jūs ņemat tik tuvu pie sirds visu, kas saistīts ar manu vīru?

—  Pirms kara beigām viņš bijis diplomāts neitrālā valstī. Jūs varat iedomāties, cik daudz interesanta viņš varētu pastāstīt, ja viņam izdotos laimīgi atgriezties dzimtajā zemē!

—  Tas liesa. Un vēl viņam ļoti patika apmeklēt senos tempļus. Varbūt tādēļ viņš tiecās arī pēc literatūras. Viņš stāstīja, ka studiju gados piedalījies studentu žurnāla izdošanā. Kā redzat, viņam patika dažādi rakstības veidi, un es domāju, ka, atgriezies Japānā, viņš noteikti bulu aprakstījis savu dzīvi ārzemēs.

—  Esmu pārliecināts, ka tie būtu ļoti interesanti memuāri. Un pie tam ļoti vajadzīgi,— Soeda piekrita. Tik tiešām līdz pat šai dienai par japāņu diplomātu darbību sagrāves priekšvakarā nebija publicēta neviena grāmata, ko būtu sarakstījis aculiecinieks, kurš pals toreiz atradies neitrālā valstī, Soeda nodomāja un tādēļ lurpinaja:

—  Jūsu vīra liktenis izraisīja manī vēlēšanos izpētīt japaņu diplomātu darbību kara beigās. Man šķiet, ka tā ir pelnījusi ievērību.

Bet kāpēc Murao un Taki visādi cenlās izvairīties 110 sarunas par šo jautājumu? Kādēļ viņi apklusa, liklīdz tika pieminēta Nogami darbība? Kas lika pārakmeņolies viņu sejām? Tagad manā priekšā sēž nelaiķa atraitne. Mēs runājamies par viņas viru, un viņas sejā jaušama liela apgaroUba. Viņu sejas laikam ir tik atšķirīgas tādēļ, ka tie abi zina taisnību par Nogami nāvi, bet Takako vēl arvien dzīvo neziņā.

—  Savādi, ka meita vēl nav mājās,— namamate sāka uztraukties, lūkodamās pulkstenī.— Ludzu, atvainojiet, jūs taču atbraucāt, lai sastaptu viņu.

—  Ko jūs!—Soeda mazliet piesarka.— Ar Kumiko es satikšos arī citreiz, bet šovakar esmu ļoti pateicīgs par lo, ka man bija iespējams iepazīties ar jūsu vīra kaligrāfijas darbiem.

«Gan jau kādreiz es izdibināšu Nogami nāves apstākļus,» Soeda nodomāja, «bet tagad par to nekas nav jāsaka Takako. Kaut kas par Nogami nāvi tiek slēpts. Kaut kas tur nav skaidrs …»

—      Protams, protams. Sakiet, Soedas kungs,— vai jums patīk teātris?

—  Kāds?

—      Kabuki. Mums atsūtītas divas biļetes. Varbūt aiziesiet kopā ar Kumiko parit vakara?

Soeda nodomāja, ka māte, dabiski, rūpējas par meitas nākotni. Un tiešām — Takako bija ļoti apmierināta ar tādu meitas līgavaini, kāds bija Soeda.

—      Pirms paris dienām šis biļetes man tika atsūtītas no Ārlietu ministrijas. Līdz šim nekas tamlīdzīgs nav atgadījies. Tādēļ biju ļoti pārsteigta. Bet Kumiko priecājās par ielūgumu un grib, lai es noskatītos izrādi. Jāsaka atklāti, ka es neesmu Kabuki cienītajā, tādēļ gribētu, lai jus aizietu manā vietā ar Kumiko.

—      Pateicos, — Soeda atbildēja un, brīdi vilcinājies, jaulaja, — jūs teicat, ka teātra biļetes atsūtītas jums pirmo reizi?

—  Ja, pirmo reizi.

—  Vai jās nevarētu pateikt, kas ir sūtītājs?

—      Uzvārds uzrādīts uz aploksnes, bet man šis cilvēks nav pazīstams. Laikam būs kāds vira bijušais padotais. Mums šad tad tiek izrādīta šāda uzmanība. Bet, kad es sāku skaidrot, kas ir tie sirsnīgie cilvēki, man parasti atbild, ka savulaik mans virs esot par viņiem rūpējies. Tādēļ domāju, ka viņi visi ir nelaiķa bijušie darbabiedri.

—      Piedodiet par netaktisku jautājumu. Kā sauc to cilvēku, kas atsūtījis jums biļetes?

Takako iegāja blakus istabā un atgriezās ar aploksni rokā.

—  Lūk, te tā ir.

Soeda apskatīja aploksnes otru pusi. Uz tas ar spalvu bija skaisti uzrakstīts:»Ārlietu ministrija. Inoue Saburo.»

—  Vai klāt bija ari vēstule?—Soeda pajautāja.

—  Nē, aploksnē bija tikai biļetes.

—  Savadi. Tādos gadījumos parasti mĢdz uzrakstīt dažus vārdus.

—      Bet reizēm atsilta arī vērtīgu dāvanu un pat atpakaļadresi neuzrāda. Laikam negrib apgrutiuat mani ar pateicības vēstuļu rakstīšanu.

«Tas gan ir savads davanu pasniegšanas veids,» Soeda nodomaja. Pilnīgi iespējams, ka tā rīkojas Nogami bijušie padotie, kuriem viņš kādreiz sniedzis lielu atbalstu, tomēr negribas uzskatīt par kautrību nevēlēšanos pievienot kaut vai dažas rindiņas. Kaut gan pasaulē visādi gadās.

Un tomēr šīs divas teātra biļetes pievērsa Soedas uzmanību.

—  Pateicos par piedāvājumu, bet atļausit šoreiz no tā atteikties.

—  Kāpēc?— Takako ar izbrīnu paraudzījas uz Soedu.

—  Man šķiet —- cilvēks, kas atsūtījis jums biļetes, cer, ka tieši jīis kopā ar Kumiko apmeklēsiet teātra izrādi, un viņš to uzskatīs kā pateicību par jums veltīto uzmanību.

—  Varbūt jums taisnība,— Takako piekrita pēc neilgām pārdomām.— Būs jāaiziet uz teātri kopā ar Kumiko.

—  Lieliski. Bet es jebkurā laikā varu dabūt sev biļeti, lai jūs abas pavadītu. Atļausiet uzmest acis. Skaidrs, trešais sektors, piektā rinda, divdesmit ceturta un divdesmit piektā vieta. Labas vietas, pašā centrā.

—  Nez kas noticis ar Kumiko, ka līdz šim laikam vēl nav mājās,— Takako atkal satraucās.

Tieši lajā brīdi atskanēja telefona zvans. Tā bija Kumiko.

—  No kurienes tu zvani?—māte jautāja.— No Secuko? Varēji jau agrāk piezvanīt. Pie mums ciemojas Soedas kungs. Viņš gaida tevi visu vakaru . .. Labi, labi, tūlīt iedošu viņam klausuli.

—  Te Kumiko. Piedodiet, tā gadījās. Esmu pie savas māsīcas. Viņas virs uzaicināja mūs vakariņās. Vai jūs ari nepiedalītos?

—  Paldies par ielūgumu. Bet tas ir pārāk negaidīti. Jau vēls, laiks iet mājās. Lūdzu, nododiet vissirsnīgākos sveicienus Asimuras kundzei.

—  Noteikti. Piedodiet, uz redzēšanos!

Tajā vakarā Soeda, ātrāk pabeidzis visas darbus redakcijā, devās uz teātri. Ar grūtībām viņam, izdevās nopirkt biļeti pēdēja riudā pie sānu izejas. Toties no turienes varēja labi redzēt Takako un Kumiko vietas. Kumiko bija tērpusies elegantā, sarkanā kostīmā, kas viņai ļoti piestāvēja, bet mātei mugurā bija tumšs liaori'. Soeda nožēloja, ka šovakar nevarēs pieiet klāt savām paziņām, bet, tieši otrādi, vajadzēs izvairīties no tikšanās ar viņām.

No savas vietas Soeda varēja pārredzet visus partera skatītajus. Aizkaram atveroties, visi, protams, pievērsās skatuvei. No sava novērošanas punkta Soeda cereja ieraudzīt skatītāju, kas pievērsīs uzmanību Takako un Kumiko, nevis skatuvei.

Iepriekšējā diena viņš visu laiku bija veltījis Ārlietu ministrijas darbinieku sarakstu pētīšanai, bel neatrada tajos cilvēku ar uzvārdu Inoue. Viņš iztaujāja pazīstamus korespondentus, kuriem bija sakari ar ministriju, bet ari tie nebija dzirdējuši par tādas personas esamību. Bet Soedu tas nemaz nepārsteidza, jo viņš kaul ko tamlīdzīgu jau bija gaidījis. Viņš vairāk cerēja, ka teātrī ieradīsies cilvēks, kas katrā ziņā novēros Kumiko un Takako vai pat mēģinās viņas uzrunāt. Tādēļ viņš raudzijas uz viņam, acis nenovērsis.

Bet neviens uz sieviešu pusi neskatījās. Jāsaka gan, ka Soeda, apsēdies savā vietā partera pēdējā rindā, nevarēja redzēt, kas noliek pirinaja un otrajā balkonā.

Pirmais cēliens beidzās bez starpgadījumiem. Māte ar meilH dzīvi sekoja notikumiem uz skatuves. Abas bieži ieskatījās programmā un sačukstējās. Likās, ka luga viņām patīk.

Sākās desmit minūšu starpbrīdis. Daudz skatītāju atstāja savas vietas un izgaja gaiteņos. Arī Takako un Kumiko devās uz sanu izeju, kur sēdēja Soeda. Viņš steidzīgi ierāvās pretējās puses kaktā.

Takako un Kumiko visu starpbrīdi nosēdēja foajē uz dīvāna. Soeda no tālienes novēroja viņas, bet neviens no garāmejošajiem neapstā-' jās un neuzrunāja viņas. Soeda vienaldzīgi vēroja publiku. Kabuki teātra apmeklētāji veido savdabīgu, greznu atmosfēru. Gan veselas ģimenes, gan geišu pavadīti augsti viesi … Bariņš jaunu meiteņu gleznainos kimono ar garām piedurknēm … Ar skaistām lentēm pie krūtīm cēli soļo vairāki cilvēki — acīmredzot las ir kolektīvs teātra apmeklējums, ko par labu darbu viņiem izgādājusi firma.

Atskanēja zvans, starpbrīdis beidzās, un visi atkal ieņēma savas vietas skatītāju zālē. Tuvojās otrā cēliena beigas. Soeda joprojām nenovērsa acis no sarkanā kostīma un tumšā haori, bet neviens cits uz to pusi tā arī nepaskatījās. Par to Soeda bija pilnīgi pārliecināts, jo viņa skatiens vairāk šaudijas par skatītāju rindām nekā sekoja tam, kas notiek uz skatuves. Soeda ļoti nožēloja, ka no viņa vietas nav pārskatāmi balkoni. Iespējams, ka viņa iedomātā persona sēž lieši viņam virs galvas, bet ka to ieraudzīt no tik neizdevīga novērošanas punkta? Viņš jau gribēja lēkt kājās un skriet augšā, bet atjēdzās, ka izrādes laikā tas nav atļauts.

Beidzās otrais cēliens, bet Soeda joprojām nebija vēl nekā pamanījis. Viņam atkal bija jāpaslēpjas, lai Takako un Kumiko viņu nepamanītu. Šoreiz abas devās uz bufeti iedzert lēju. Soeda labprāt sekotu viņām, bet savaldījās un, nostājies pie bufetes durvīm, vēroja viņas no attāluma. Gaiteņus atkal pildīja grezni tērptas sievietes, uzpūtīgi vīrieši, geišas, kalpotāji — gan kolektīvie apmeklētāji, gan daudzi citi skatīlaji. Soeda aizsmēķēja un apsēdās uz dīvāna, no kura varēja novērot bufetes durvis. Pēc piecām minūtēm tajās parādījās Kumiko, un Soeda tik tikko paguva nozust.

— Re, kur mēs satiekamies)— aiz muguras atskanēja balss. Soeda atskatījās. Tas bija paziņa no redakcijas, tādēļ vajadzēja atņemt sveicienu. Kā par nelaimi, darbabiedrs izrādījās ļoti pļāpīgs un ar savu runāšanu aizkavēja Soedu, bet pēc tam viņš nekur vairs nevarēja ieraudzīt sarkano kostīmu un tumšo haori. Steigā atvadījies no paziņas, Soeda metās meklēt sievietes, taču sarkanais kostīms nekur nebija saskatāms. Soeda, galīgi apjucis, atgriezās zālē, bet abu sieviešu vielas bija tukšas. Viņas nebija ari starp skatītājiem, kas vēl uzturējās foajē.

Soeda izgāja gaitenī un pēkšņi apstājās kā sastindzis, (iaiteņa galā stāvēja Kumiko, viņai blakus Takako, bet tur bija vēl arī trešais, ar kuru abas aizrautīgi tērzēja. Soeda ieskatījās vērīgāk un pazina M urao.

Soeda izvēlējās drošu pozīciju aiz lielas cinobra krāsas kolonnas. Murao izskatījās priecīgs un acīmredzot stāstīja savām sarunu biedrenēm kaut ko asprātīgu. Kur gan bija nozudis tas augstprātīgais smīniņš, kas rotājās viņa lūpās, sarunājoties ar Soedu? Bet ta viņš, protams, nevarēja izturēties pret Nogami radiniekiem, jo bija taču laiks, kad Murao bija Nogami padotais, un pats viņš bija atvedis uz Japānu Nogami pīšļus. Šķiet, Murao atnacis uz teātri viens. Bet iespējams, ka viņam kāds bija līdzi.

Takako bija teikusi Soedam, ka sen nav tikusies ar Murao. Interesanti, cik gadi pagājuši, kopš viņi redzējušies pēdējo reizi. Soedam likās, ka Takako priecājas par šo negaidīto tikšanos. Kumiko kautrīgi stāvēja blakus un, laipni smaidot, klausijas Murao.

Zvanam atskanot, Murao pieklājīgi paklanījās sievietēm. Gaitenis ātri kļuva tukšs, un Soeda pasteidzās nozust, bet sievietes, atvadījušās no Murao, devās uz Soedas pusi. Viņu sejas vēl arvien staroja priekā par patīkamo tikšanos ar vira un tēva seno draugu

Sākās pēdējais cēliens. Soeda turpināja vērot Kumiko un bieži pārlaida skatienu skatītaju rindām, bet visas cerības izrādījās veltīgas, jo nekas negaidīts nenotika.

«Vai Murao atnācis uz teātri nejauši, vai arī viņš atsūtījis biļetes, parakstījies ar citu uzvārdu?» Soeda domāja. Diezin vai. Murao gan nepalaistu garām izdevību, lai palepotos ar savu cēlo amatu un uzvārdu. Un pavisam aplam ir saistīt tās biļetes ar viņa parādīšanos teātrī. Pie tam viņš zālē nekur nebija redzams. Laikam viņa vieta bija kaut kur balkonā.

Soeda, klusi piecēlies, par spīti aizliegumam staigāt apkārt izrādes laikā, izgāja no zāles, uzkāpa otrajā stāvā un lēni pavēra vidējās durvis. No tām varēja labi pārredzēt visu balkonu. Atspiedies pret stenderi, Soeda aplūkoja balkonā sēdošos skatītājus. Arī šeit visi aizrautīgi sekoja tikai darbībai uz skatuves.

Beidzot balkona pirmajā rindā viņš ieraudzīja Murao. Vienā pusē viņam sēdēja jauna sieviete, kas brīžiem sačukstējās ar otru blakussēdētāju, laikam vīru. Bet otrā pusē bija redzama skaisti tērpta sieviete, kura, vērojot attieksmi pret viņas pavadoni, varēja būt geiša. Visi šie cilvēki nelikās saistīti ar Murao. Tātad viņš bija ieradies teātrī viens.

Soedam pienāca klāt meitene formas tērpā un lūdza viņu atgriezties savā vietā.

— Es meklēju kādu cilvēku, atļaujiet vēl mazliet pastāvēt šeit,— Soeda atvainojās.

Meitene ar kabatas laternu rokā vēlreiz aizrādīja:

Piedodiet, bet izrādes laikā nedrīkst atstāt savu vietu.

Soēdam vajadzēja pamest novērošanas punktu. Viņam negribējās atgriezties savā vielā, tādēļ viņš devās uz foajē. Izrāde beigsies pēc desmit, piecpadsmit minūtēm. Tad atkal vajadzēs pavērot Kumiko un viņas mati, bel pašreiz var mazliet atpūsties. Soeda aizsmēķēja un saka aplūkot ievērojamu skatuves mākslinieku fotoattēlus un gleznotus portretus.

6

Lai gan Tokijas iedzīvotāju skaits strauji pieauga un pilsēta vērsās plašuma, tomēr Setagajas rajonā vēl bija saglabājušies dārzi un nelieli aramzemes pleķīši, bet vienā vietā rēgojās pat bieza birzs, gar kuru vijās lielceļš, kas savienoja divu dzelzceļa līniju stacijas — Rokakoenas un Sosigajaokuras.

Trīspadsmitajā oktobrī ap astoņiem 110 rīta vietējais zemnieks atrada šeit vīrieša līķi, kas gulēja ar seju pret zemi uz taciņas apmēram piecsimt metru attālumā 110 lielceļa. Mugurā vīrietim bija lēts mētelis, iesirmi, taisni apgriezti mali. Nāves cēlonis — nožņaugšana. Acīmredzot viņš nožņaugts ar kaņepāju auklu, 110 kuras uz upura kakla vel bija palikusi diezgan dziļa rieva.

Policijas pārvaldes izmeklēšanas nodaļas darbinieki, apsekojuši līķi, konstatēja, ka nāve iestājusies pirms desmit stundām, tātad divpadsmitajā oktobrī starp deviņiem un desmitiem vakarā. Vecums — pari piecdesmit, augums — garāks par vidējo. Uzvalks pavecs, krekls sen nemazgāts, kaklasaite savalkata līdz spīdumam. Pēc visa spriežot, šis cilvēks nevarēja būt pārticis.

Žaketes iekškabatā atradās maks ar trispadsmittūkstoš jenām. ■Tādēļ jau pašā sākumā tika noraidīta versija par slepkavību aplaupīšanas nolūkā, un policija uzskatīja, ka runa var but tikai par atriebību.

Izmeklētāji sīki aplūkoja uzvalku un mēteli, cerot atrast šūšanas fabrikas zīmes, kas varētu noderēt par pavedienu izmeklēšanā, bet neatrada itin nekā. Acīmredzot apģērba gabali bija pirkti lētu mantu veikalā, un pēc piegriezuma šķita, ka pirkums izdarīts vismaz pirms desmit gadiem. Nogalinātajam nebija klāt nedz vizītkartes, nedz kada cita dokumenta.

Sekcijā apstiprinājās iepriekšējās izmeklēšanas pieņēmumi —- slepkavība notikusi desmit vienpadsmit stundu pirms līķa atrašanās.

Policijas pārvaldē lika izveidota izmeklēšanas gmpa, kas nekavējoties sāka darbu. ,

Kluso vielu, kur zemnieks bija atradis līķi, ieskāva mazi rīsa lauciņi un sīki mežiņi. Jādomā, ka vēlās vakara stundas te nevarēja sastapt gandrīz nevienu gājēju.

Pa lielceļu, protams, plūda automašīnu straume, bet eža, uz kuras gulēja noslepkavotais, atradās patālu no tā, pie tam skatienu aizsedza sīkmežu joslas. Tādēļ varēja secināt, ka aculiecinieki šim noziegumam nav bijuši.

Izmeklēšanas grupa vispirms ķērās pie līķa identificēšanas. Šajā nolūkā policijas parvalde meklēja palīdzību pie informācijas lidzek ļiem. Gadījās, ka laikraksti, dzīdamies pēc sensācijas, kļuva izmeklēšanai tikai par traucēkli, bet reizēm, kā tas notika arī šajā gadījumā, sniedza ievērojamu palīdzību.

Par slepkavību tika ziņots laikrakstu vakara izlaidumos, un rezultāti nebija ilgi jāgaida. Jau nākamajā rītā policijas iecirknī pieteicās Cucui Gendzaburo, nelielas viesnīcas īpašnieks Sinagavas stacijas tuvumā, un paziņoja, ka avīzēs aprakstītais upuris ir ļoti līdzīgs cilvēkam, kas bija apmeties viņa viesnīcā. Cucui parādīja līķi, un viņš pārliecināti apgalvoja, ka'nogalinātais īrējis viesnīcā istabu divas dienas pirms slepkavības atklāšanas, tātad vienpadsmitajā oktobrī, un pavadījis tajā vienu nakti.

Tūlīt pārbaudīja viesu reģistrācijas grāmatu, kur ar paša viesa roku bija ierakstīts: «Naras prefektūra, Jamatokorijamas pilsēta, galantērijas veikala īpašnieks Ito Tadasuke, piecdesmit vienu gadu vecs.»

Upura personība bija noskaidrota. Izmeklētāji, priecīgi par šādu panākumu, safzinājas ar policijas iecirkni Ito dzīvesvietā. Jau pēc stundas no turienes ziņoja, ka viņu pilsētā tiešām dzīvo piecdesmit vienu gadu vecs atraitnis Ito Tadasuke, kuram pieder neliels galantērijas veikaliņš. Pie viņa dzīvo audžudēls ar sievu, bet abi paskaidrojuši, ka Ito desmitā oktobra vakarā pēkšņi aizbraucis uz Tokiju un atvadoties teicis, ka viņam noteikti jāsatiekas ar kādu cilvēku.

Izmeklēšanas grupa lūdza vēl noskaidrot arī visu par audžudēlu un viņa sievu, nelaiķa dzīves apstākļus un iztaujāt viņa draugus un paziņas, ja tādi viņam vispār ir bijuši. Rīta avīzēs policija ziņoja, ka upura personība pilnīgi noskaidrota.

Tajā dienā Soeda, pamodies vēlāk nekā parasti, vēl gultā gulēdams, pāršķirstīja rīta laikrakstus. Iepriekšējā vakarā viņš bija bijis teātrī, un pēc šī apmeklējuma viņš jutās gan vīlies, gan nomierinājies. Un tomēr viņam palicis ari zināms rūgtums — bija ļoti neglīti, ka viņš slēpās no Kumiko un viņas mātes. Jau turpat uz vietas gribējās atzīties, ar kādu nolūku ieradies teātrī, tomēr viņš nespēja sadūšoties un tā arī bija atgriezies mājās.

Avīzes slejās viņš vispirms pievērsa uzmanību politiskajiem rakstiem. Tad pārlaida acis citam slejām un uzdūrās virsrakstam: «Noskaidrota Setagajā nogalinātā personība».

īso ziņojumu par slepkavību viņš bija izlasījis jau iepriekšējā vakarā, bet nepievērsa uzmanību šai informācijai un arī tagad tikai nodomaja: «Ak tad tomēr noskaidrojuši, kas nogalināts.» Jau gatavodamies izkāpt no gultas, viņš pēkšņi atcerējās, ka jau agrāk kaut kur redzējis nogalinātā vārdu.— Ito Tadasuke,— viņš atkārtoja vairākas reizes.

Darba Soedam bija jāsatiekas ar daudziem cilvēkiem, un viņš neuzskatīja, ka noteikti vajadzētu atcerēties visus uzvārdus. Bet šis uzvārds kaut kur bija redzēts. «Laikam uz kādas vizītkartes,» Soeda nodomāja un devas uz vannas istabu. Nezin kāpēc uzvārds tomēr vēl arvien neizgāja no prata, un tas jau sāka viņu kaitināt.

Soeda nomazgājas un, slaukot dvielī seju, pēkšņi atcerējās. Nu, protams, Ito Tadasuke — apakšpulkvedis un bijušais militārais atašejs tajā valstī, kur vēstniecības pirmais sekretārs bija Nogami! Jaunais cilvēks gandrīz iekliedzās aiz prieka par savu atklājumu.

Uz nozieguma vietu Soeda brauca ar mašīnu. Bija skaista rudens diena. Lielceļa baltā lente aizvijās gar rīsa lauciņiem un starp tiem it kā izbārstītam zemnieku mājiņām.

Soedam tūlīt paradīja, kur notikusi slepkavība. Apmēram piecsimt metru attālumā no lielceļa, Rokas parka tuvumā. Tur it īpaši bija manāma zelta rudens iestāšanās, jo visas apkartējās kļavu birzis kvēloja sarkanos un zeltītos toņos.

Soedam bija par ko padomāt. No kurienes Ito Tadasuke bija ieradies? Viņš varēja izkāpt 110 vilciena Rokakoenas stacijā un iesēsties autobusa vai arī atnākt kājām no pretējās puses — no Sosigajaokuras staaijas. Protams, tādā gadījumā, ja viņš atbraucis ar elektrisko vilcienu. Bet tikpat labi viņš varēja atbraukt ari ar mašīnu.

Un vēl viens jautājtuns — kāpēc Ito nogalināts tieši šajā vietā? Vai noziegums bija jau iepriekš labi pārdomāts, vai ari tas notika šajā klusajā vietā gluži nejauši?

Ja upuris braucis tieši uz šejieni, tātad viņš gribējis kādu apciemot. Iespējams, ka slepkava dzīvo kaut kur tuvumā. Noziegums pastrādāts vakarā. Soeda apstājās un centās iedomāties, kā šī nozieguma vieta izskatījusies vēla vakarā, kad apkārt vienīgi tumsa un nevienas dzīvas dvēseles … Diezin vai Ito pats labprāt būtu piekritis iet kopā ar kādu lik drūmā vielā. Maz ticams arī, ka viņš ar varu atvilināts šurp. Paliek tikai viena versija — gan slepkavu, gan viņa upuri šurp atvedušas kādas kopējas saites. Un nav jāaizmirst vēl viens variants, ka Ito nogalināts citur un viņa līķis atvests šurp mašīnā, bel no lielceļa lidz šai vietai atstiepts uz rokām, jo pa šauro lauku taciņu nav iespējams iebraukt. Soeda deva priekšroku otrai versijai, jo naklī te mierīgi varēja nomest līķi, nevienam nemanot. Soeda atgriezās uz lielceļa pie mašīnas.

—  Uz kurieni tagad?—šoferis vaicāja.

—      Uz Sinagavu,— Soeda atbildēja un, raugoties pa logu uz šoseju, neviļus iedomājās, ka, iespējams, tieši pa šo ceļu braucis arī Ito Tadasuke.

«Cucuija» bija neliela, lēta viesnīca klusā, maz ievērojamā šķērsielā stacijas tuvumā.

Viesnīcas īpašnieks, kalsns vīrielis pusmūža gados, apvalkātā džemperi, laipni sasveicinājās ar Soedu. Kā par brīnumu, šajā Ietajā viesnīciņā bija paprāva halle, kurā saimnieks ieaicināja Soedu. Apaļīga sartvaidze atnesa tēju.

—      Sakarā ar bojā gājušo viesi mani jau vairākas reizes izjautāja cilvēki no policijas.— Saimnieks pavīpsnaja.

—  Cik dienas Ito nodzīvoja pie jums?— Soeda jautāja.

—  Tikai divas.

—  Vai jūs nemanījāt viņa rīcībā ko savadu?

—      Nē. Bet viņš vairākkārt atkārtoja, ka viņam Tokijā jāsatiekas ar kādu cilvēku. Tādēļ arī esot ieradies šeit. Pirmajā dienā viņš aizgāja no rīta un atgriezās tikai vakarā.

—  Vai nav zināms, ar ko viņš gribēja satikties?

—      Nē, mēs nemēdzam iztaujāt viesus. Viņš tikpat kā nebija šeit sastopams. Pirmajā vakarā atgriezās ap desmitiem un izskatījās ļoli noguris.

—  Uz kurieni viņš brauca?

—  Teica, ka bijis Aojamā.

—      Aojamā?— Soeda pierakstīja bloknotā.— Un likai tur? Viņš taču bija prom līdz vēlam vakaram.

—      Pirmajā vakarā viņš atgriezās satraukts un teica, ka nākamajā rīlā dosies ceļā agrāk, jo cilādi viņam vajadzīgais cilvēks aizies uz darbu un nebūs sastopams.

Tas bija kaut kas jauns. Tātad cilvēks, kuru meklēja Ito, acīmredzot strādā kādā uzņēmumā.

—  Vai jūs nepajautajāl, kur tas cilvēks dzīvo?

—      Nē. Bet llo kungs esot prašņājis istabeni, kur ir tuvākais ceļš uz Denenčofu, taču diezin vai tas cilvēks dzīvo lieši tur.

Aojama un Denenčofu!

Kas dzīvo tajos rajonos? Un kas ir šis kalpotājs?

Soeda uzrakstīja iesniegumu, lai viņam piešķir divu dienu alvaļi- najumu.

Ekspresis «Suisci» («Komēta») atgāja no Tokijas uz Osaku pulksten divdesmit divos. Pirms izbraukšanas Soeda vēlreiz apmeklēja slepkavības vietu Selagajā. Bija septiņi vakarā. .

Viņš ar noluku aizbrauca turp vakarpusē, lai pavērotu, kā izskatās šī vieta tajā laikā, kad tika pastrādāts noziegums. Soeda lika šoferim novietot mašīnu cc|mala, bet pats kājām devās pa šauru taciņu uz birzs pusi.

Kā jau varēja iedomāties, šeit viss izskatījās citādi nekā dienā. Virs līdzenuma kā melna svītra rēgojās meža josla, apkārtējie rīsa lauciņi likās saplūduši vienā vienīgā plašā laukā, aiz kura tālumā mirgoja zemniekn māju ugunis. Tumsā attālums līdz tuvākajām mājām šķita daudz lielāks.

Nezin vai kāds uzdrošinātos viens vēlu vakarā iet pa šo kluso taciņu. Un būtu pavisam neticami, ka Ito, iebraucis svešā pilsētā, pats ierastos šādā vietā tik vēlā stundā. Neviena dzīva cilvēka, bet zemnieku mājās, kur agri mēdz aizvērt slēģus, neviens pat nedzirdētu, ja kāds ska|ā balsī sauktu palīgā. Jā, bez sevišķas vajadzības Ito pats nekad nenāktu šurp — tāds bija Socdas secinājums.

Ieradies Osakā pirms deviņiem, Soeda tūlīt pārsēdās vilcienā, kas brauca uz Naru. Viņš sen nebija bijis Japānas rietumu daļā. Prieks bija atkal ieraudzīt Kavači līdzenumu, kas ņo vienas malas līdz otrai bija ka nosēts ar nopļauta rīsa kū|iem. Aiz Ikomas tuneļa visi īrisu ezeri ieskauti sārtojošu koku gredzenos. Sadaidzi stacijā Soeda vēlreiz pārsēdās un drīz vien sasniedza Korijamu. No stacijas viņš tūlīt devās uz tirdzniecības centru. Viņam garām Naras virzienā aizjoņoja vairāki ekskursiju autobusi. Cik jauki būtu tagad doties šādā ceļojumā!

Galantērijas veikals, kuru rotāja izkārtne «Ito tirdzniecības uzņēmums», atradās klusā ieliņā un, kā varēja spriest, bija nc visai iecienīts, jo pircējus tur neredzēja. Aiz letes sēdēja pajauna sieviete ar bālu, neveselīgi? seju un vienaldzīgi noskatījās garāmgājējos. Soeda jau no pirmā acu uzmetiena saprata, ka tā ir Ito audžudēla sieva.

Pasniedzis savu vizītkarti un izstāstījis ierašanās nolūku, viņš manīja, ka sieviete aiz pārsteiguma galīgi apmulst.

—  Jūs tiešām atbraucāt no Tokijas?

Viņa nekādi nespeja ticēt, ka avīzes korespondents ieradies no galvaspilsētas šajā klusajā miestiņā tikai tādēļ, lai aprunātos ar viņu.

— Šaubos, ka varēšu pastāstīt jums ko prātīgu. Jums būtu labāk aprunāties ar manu viru, bet viņš aizbrauca uz Tokiju, tiklīdz viņam paziņoja par tēva nāvi. Es jau stāstīju cilvēkiem no policijas, ka tēvs todien bija ļoti satraukts un steidzās. Teica tikai, ka viņam jābrauc uz Tokiju, lai satiktos ar kādu cilvēku. Mēs jautājām, kas tas ir par cilvēku, bet viņš atbildēja, ka tas ir viņa paziņa, un vel piebilda: «Pašreiz nevaru neko vairāk teikt. Kad atgriezīšos, tad visu uzzināsiet.» Mūsu tēvs bija ļoti labsirdīgs, bet, kā jau visi bijušie armijas cilvēki, arī bezgala spītīgs.

—  Vai viņš pēkšņi sadomāja braukt uz Tokiju?

—  Jā, pavisam negaidīti piecēlās un aizlidoja kā putns.

—  Vai jūs nevarat iedomāties, kas lika viņam tāda steigā doties uz Tokiju?

—  Pat nezinu, ko teikt .. . Divas dienas pirms izbraukšanas viņš apstaigaja apkārtējos tempļus.

—  JUs sakāt, ka viņš bijis tempļos?

—  Jā. Tēvam patika apmeklēt tempļus Narā un tās apkaimē. Pēdējā laikā viņš grozījās tur ļoti bieži. Izbraukšanas dienas priekšvakarā viņš atgriezās no Naras vēlu vakarā, ieslēdzās savā istabā un ilgi nerādījās. Pēc tam iznāca āra un paziņoja, ka braukšot uz Tokiju.

—  Kādus tempļus viņš mēdza apmeklēt?

—  Dažādus. It sevišķi viņam patika senlaiku tempļi, bet, tieši kādi, to gan es nezinu.

—  Jūs teicāt, ka Ito kungs bijis armijas cilvēks, bet vai jums ir zināms, ka viņš dienējis ārzemēs?

—  Esmu dzirdējusi, bet tēvam nepatika stāstīt par savu pagātni. Mēs taču neesam asinsradinieki. Vīrs ir viņa audžudēls, bet es vispār neesmu viņam nekas. Viņš laikam uzskatīja, ka mēs nepavisam neesam tie, kam jāstasta par savām dienesta gaitām, bet mums pašiem bija tā kā neērti uzbāzties ar izprašņāšanu.

—  Skaidrs.— Soeda pārdomāja sievietes teikto.

Uz pasniegtās tējas tases malām atspoguļojās rudens saules rēnie stari.

—  Vai jūs paši nenojaušat, kas varētu būt Ito kunga slepkava?

—  Cilvēki no policijas jau vairākas reizes izprašņaja mani par šo lietu, bet es nekā nevaru paskaidrot. Zinu tikai, ka mūsu tēvs bija ļoti labsirdīgs cilvēks, un pat negribas ticēt, ka kāds varētu uz viņu turēt ļaunu prātu. Tik tiešam viss notikušais šķiet kā ļauns sapnis.

Soeda taksometrā aizbrauca uz Tosjodnidzi templi. Ceļš, kā allaž, bija tukšs. Tikpat klusas bija ari taciņas, kas ievijās meža biezoknī. Soeda izkāpa no mašīnas. Pie tempļa vārtiem atradās veikaliņš, kur pārdeva skatu kartes un amul< tus. Soeda ieskatījās veikaliņā, bet tur neviena nebija. Svētceļotāji laikam naca tik maz, ka vārtsargs kādu bridi varēja aiziet ari prom.

Viņu meklējot, Soeda devās uz tempļa galveno celtni. Koku ieskautajā iekšējā pagalmā valdīja dziļš klusums. Bungu torņa un sprediķu paviljona cinobra krāsas kolonnas atstaroja maigās rudens saules starus. Uz akmens kāpnēm bija apmeties jaunietis, laikam gleznotājs iesācējs, kas aizrautīgi kaut ko skicēja.

Soeda, iegrimis dziļās pārdomās, apstaigāja visu iekšējo pagalmu, kura klusumu reizēm pārtrauca tikai garām braucošie elektriskie vilcieni. Korespondenta domas atkal atgriezās pie Ito Tadasukes. Pie kā viņš brauca uz Tokiju? Kur strādā cilvēks, kura dzīvesvietas rajonu nosauca viesnīcas īpašnieks Sinagavā?

Ito nebija minējis iemeslu, kura dēļ viņam jābrauc uz galvaspilsētu. Sieviete teica, ka viņš aizbraucis uz Tokiju divas dienas pēc tempļu apmeklēšanas. Vai šiem braucieniem varētu būt kāds savstarpējs sakars? Soedam šķita, ka noteikti jābūt. Varbūt Ito saticis Narā kādu cilvēku? Iespējams, ka viņš gribējis vēlreiz tikties ar šo personu un tādēļ devies uz Tokiju. Kas varētu būt šī persona, ja tāda tiešām eksistē?

Soeda atkal iegāja veikaliņā. Vārtsargs jau bija atgriezies, un Soeda, lai iesāktu sarunu, nopirka dažas atklātnes.

—  Piedodiet manu uzbāzību, bet, ja jau esmu šeit ieradies, ļoti vēlētos parakstīties viesu grāmatā.

—  Laipni lūdzu.— Vecis no kaut kurienes izvilka biezu grāmatu un pasniedza to Soedam.

Pašķirstījis vairākas lappuses, Soeda ieraudzīja Asimuras Secuko parakstu, un viņam likās, it ka būtu saticies ar viņu pašu. Tik tikko valdol uztraukumu, Soeda alkal sāka šķirstīt grāmatu, cerēdams ieraudzīt Tanakas Koiči parakstu, par ko bija stāstījusi Secuko. Bet tads uzvārds nekur nebija manāms. Tad, nepievēršot uzmanību vārtsarga izbrīnā ieplestām acīm, Soeda saka ļoti uzmanīgi šķirt lapu pēc lapas.

Pēkšņi viņš aiz pārsteiguma gandrīz iekliedzās. Viena lapa no grāmatas bija rūpīgi izgriezta. Bet griezums liecināja, ka te izmantota žilete. Nevarēja būt nckādū šaubu, ka izņemta tieši tā lappuse, kurā bija »Tanakas Koiči paraksts.

Soeda novērsās no grāmatas un uzmeta skatienu vārtsargam. Nē, veci nav vērts izprašņāt. Liekas, viņam par šo lietu tiešām nekas nav zināms, un lieka iztaujāšana varētu tikai satraukt sirmgalvi.

Parakstījies viesu grāmatā, Soeda pateicās vārtsargam un atgriezās pie taksometra.

—  Uz kurieni tagad brauksim?— šoferis jautāja.

Soeda brīdi domāja, tad noteikti paziņoja:

—  Uz Angoin templi.

Automašīna aizjoņoja pa šoseju dienvidu virzienā paralēli dzelzceļa līnijai, pabrauca garām Horjūdzi templim paša priežu sila vidu

un pēc neilga laika, nogriezušies no šosejas, pa šauru lauku ceļu iebrauca ciematā, kuru šķērsoja neliela upīte. Pie ciemata pārvaldes ēkas bija redzama izkārtne «Asukas ciemats». Vēl gabalu aiz šī ciemata ceļš atdūrās pret templi. Apdrupis mūris ar veciem vārtiem, kuru jumtā starp dakstiņiem lauzās cauri nezāles. Tas bija Angoin templis.

Atgriezies Osaka, Soeda ar nakts ekspresi devās uz Tokiju. Apsēdies pirmās klases vagonā, viņš domīgi raudzījās aizmugurē paliekošās Osakas ugunis.

Angoin tempļa viesu grāmatas izpētes rezultāti viņu nepārsteidza. Kā jau varēja paredzēt, lappuse ar Tanakas Koiči parakstu arī tur bija izgriezta tikpat rūpīgi kā Tosjodaidzi templī.

«Kas to izdarījis?» Soeda prātoja. Laikam taču cilvēks, ko atrada nogalinatu Sctagajas nomalē. Tātad bijušais militārais atašejs, galantērijas veikala īpašnieks Ito Tadasuke, pirms dažam dienām apmeklējot tempļus, viesu grāmatās būs nejauši ieraudzījis Tanakas Koiči vārdu rokraksta, kas ļoti līdzīgs Nogami rokrakstam. Iespējams, ka pirms brauciena uz Tokiju, viņš pat kaut kur ticies ar cilvēku, kas bija parakstījies tempļu viesu grāmatās. Bet laikam kāda iemesla dēļ viņi nebūs paguvuši aprunāties. Katrā ziņā skaidrs, ka Ito ir saticis to cilvēku. Un tad Ito radusies vēlēšanās vēlreiz tikties ar viņu, turklāt šī tikšanās bijusi tik nepieciešama, ka viņš pat pārvarējis slinkumu un devies uz Tokiju. Ieradies galvaspilsētā, viņš uzreiz gājis uz iespējamo šā cilvēka dzīvesvietu. Kā teica viesnīcas īpašnieks, Ito minējis divus rajonus — Aojainu un Denenčofu. Ko viņš tur gribēja sameklēt?

Un kādēļ Ito vajadzēja izgriezt no tempļu viesu grāmalām tieši tās lappuses, kurās bija Tanakas Koiči paraksts? Droši vien viņš iebāzis tās sev kabatā. Bet kādam nolūkam?

Vilciens pabrauca garām Kioto. Aiz logiem pavīdēja Ocu ugunis. Soeda aizsnaudās un atmodās tikai tad, kad ekspresis jau tuvojās Numadzu. Bija pari septiņiem. Jūra, pa kuras krastu stiepās dzelzceļa līnija, tinās rīta miglā.

Soeda nesteidzoties nomazgājās un aizsmēķēja. Līdz Tokijai vēl divas stundas. Pusastoņos vilciens apstajās Atami stacijā. No perona varēja labi pārredzēt pilsētiņas māju jumtus, kas zaigoja rīta saules stabos. Vagonā ienāca vairāki pasažieri ar golfa spēles piederumiem. Soeda pievērsās logam, un tajā brīdi kāds apsēdās viņam pretī. Soeda palūkojās atnācējā.

— Ko es redzu!— viņš iesaucās. Tas bija viņa laikraksta bijušais redaktors Taki.

—  Labrīt! Es arī necerēju sastapt jūs šajā vietā,— Taki nomurmināja, laikam nejuzdamies visai ērti tās atturības dē|, kādu viņš bija izrādījis, tiekoties ar Soedu. Bet jau pēc brīža viņa dzi|ām krunkām izvagotajā sejā atkal iegula ironisks smīniņš.— Piedodiet par traucējumu,— viņš atvainojās un sāka lūkoties pa logu.

—      Jums šorīt bija agri jāceļas,— Soeda teica, raugoties uz Taki seju profilā.

—  Ta gadījās.

—      Vai bijāt Kavanā?— Soeda mēģināja ievirzīt sarunu ar Taki tā, iai rastos iespēja vēlreiz atgriezties pie seniem notikumiem.

—  Jā,— Taki īsi atcirta un izvilka no kabatas cigāru.

Soeda pasteidzās noklakšķināt šķiltavas.

—  Pateicos,— Taki negribīgi pieņēma Soedas pakalpojumu.

—      Pēc golfa nemaz nevar tā īsti atpūsties, ja atceļā jādodas tik agrā rīta stundā. Bet ko lai dara, jūs taču esat lik aizņemts cilvēks,— Soeda līdzjūtīgi sacīja.

—      Jums taisnība,— Taki piekrita. Viņš raudzījās apkārt, meklējot brīvu vietu. Viņa izskats liecināja, ka tālāka saruna viņam būtu nepatīkama. Bet brīvu vietu nebija, un viņš, kūpinādams cigāru, tēloja, ka iegrimis ārzemju grāmatas lasīšanā. Bet Soedas sabiedrībā viņš laikam nejutās visai omulīgi, jo pēc dažām minūtēm aizcirta grāmatu, atvainojās un devās pie savas kompānijas, kur, apsēdies uz malējā krēsla elkoņu balsla, saka brīvi tērzēt ar ceļabiedriem.

Atgriezies Tokijā, Soeda nolēma laja pašā pēcpusdienā apciemot Kumiko.

—  Laipni lūdzu,— meitene sagaidīja viņu ar mīļu smaidu.

Kamēr Soeda vilka nost apavus, priekštelpā ienāca Takako. Viņa

saņēma ciemiņu un pavadīja viņu uz viesistabu, bet Kumiko saka rosīties pa virtuvi.

—  Vai Kumiko šodien nav bijusi darbā?—-Soeda jautāja.

—      Viņai brīvdiena par strādāšanu svētdienā,— Takako paskaidroja.

Soedam bija velēšanās pastāstīt par savu braucienu uz Naru, bet tad viņš nolēma, ka las būtu priekšlaicīgi.

Kumiko ienesa kafiju.

—      Bet mēs ar meitu toreiz aizgājām uz teātri. Luga mums ļoti patika, arī vietas bija labas.

—      Māt,— Kumiko ierunājās,— laikam joprojām nav skaidrs, kas atsūtīja tās biļetes?

—  Tiešām nezinu,— Takako atbildēja.

—      Nesaprotu, kādēļ jāslēpj savs vārds, it sevišķi tāda gadījumā, ja sūtītājs tiešām ir tēva sens draugs,— Kumiko brīnījās.

—  Laikam kāds viņa paziņa. Un tomēr ir patīkami, ka cilvēki neaizmirst labo.

—  Bet man netik saņemt dāvanas bez paraksta. Tas liekas it kā slepens pabalsts,— Kumiko uzstāja.

Soeda saprata meitenes neapmierinaUbu. Bet viņu vairāk nodarbināja cita doma. Vai viņām ir zināms par Ito Tadasukes nāvi? Taču šis uzvārds viņām neko neizteiktu, pat ja viņas būtu lasījušas laikrakstos par šā cilvēka noslepkavošanu.

—  Vai jūs pazīstat Ito Tadasuki?—Soeda jautāja.

—  Ito Tadasuki?—Takako atkārtoja.

—  Jā, šis cilvēks bija militārais atašejs vēstniecībā, kurā strādāja jūsu vīrs.

—  Nē, šāds uzvārds man ir pilnīgi svešs. Vīrs savās vēstulēs nekad nerakstīja ne par savu darbu, ne par darbabiedriem. Bet kāpēc jūs to jautājāt?

—  Tāpat vien,— Soeda pārtrauca sarunu.

7

Nākamajā dienā no vispārējās nodaļas at.iesa redakcijas līdzstrādnieku sarakstu par pirmo oktobri. Katrs, saņēmis jauno sarakstu, ar neslēptu interesi to izpētīja. Bija arī tādi, kas tajā centās sameklēt vispirms savu uzvārdu. Šis saraksts deva iespēju R. laikraksta līdzstrādniekiem uzzināt par darbabiedru pārcelšanu, paaugstināšanu, atbrīvošanu no darba vai aiziešanu pensijā.

Soeda ātri pārskatīja sarakstu. Beigās bija minēti redakcijas goda līdzstrādnieki. Tās bija personas, kas aizgajušas pelnīta atpūtā, bet darba gados ieņēmušas vismaz nodaļu vadītāju amatus. Šajā pielikumā bija iekļauts ari Taki vārds. «Taki Rjosejs. Asociācijā kultūras sakariem ar ārvalstīm, pastāvīgais valdes loceklis. Tokija, Odas rajons, Denenčofu, 3 — 571.»

Tātad viņš dzivo Denenčofu. Soeda saspringa, tikko nepielēcis kājās. Tā taču ir vieta, par kuru interesējies Ito Tadasuke! Viesnīcas īpašnieks bija teicis: «Ito kungs jautāja, kā var aizbraukt uz Denenčofu un Aojamu.»

Būtu, protams, pārāk agri šādas sagadīšanās deļ saistīt Taki vārdu ar Ito, bet Soedam jau visu laiku nedeva mieru doma, ka Ito, ieradies Tokijā, vispirms devies tieši pie Taki. Tādai domai bija noteikts pamats. Viņi abi—gan speciālkorespondents, gan militārais atašejs — kara beigās bija strādājuši vienā neitrālā valsti un, protams, bija ne tikai pazīstami vien.

Tādēļ Soeda bija pārliecināts, ka Ito, ieradies Tokijā, jau nākamajā dienā tūlīt devies tieši pie Taki. Ja Denenčofu dzīvotu Ito radi vai draugi, viņš pirms aizbraukšanas bīitu pateicis par to audžudēlam un neapmestos viesnīcā. Soedam radās vēl viens secinājums. Cilvēks, kuru Ito apmeklējis Denenčofu, nav bijis viņam tik labi pazīstams, lai varētu pārnakšņot viņa dzīvoklī, bet lieta bijusi tik svarīga un steidzama, ka jau nākamajā dienā Ito tīīllt gājis meklēt viņam vajadzīgo personu.

Ieraudzījis temp|u viesu grāmatās Tanakas Koiči parakstu, kura rokraksts bija tik līdzīgs Nogami rokrakstam, un varbūt pat nejauši sastapies ar šo Tanaku, Ito, iespējams, bija nolēmis vēlreiz likties ar viņu Tokijā. Bet Ito varēja nezināt, kur dzīvo šis cilvēks, tādē| nolēma to uzzināt pie viņa un Nogami kopējā paziņas Taki Rjoseja. Tāda varbūtība likās pilnīgi iespējama, un Soedu tas dziļi satrauca. «Pamēģināšu sameklēt tai vēl vienu pierādījumu,» viņš nodomāja un aizgāja uz izziņu kabinetu.

— Parādiet man, lūdzu, jaunāko valsis darbinieku sarakstus, — viņš pieprasīja.

Apsēdies klusā stūrī, Soeda sāka šķirstīt biezo sējumu, kuru viņam bija atnesis kabineta darbinieks. Atšķīris nodaļu «Japānas valdības Ārlietu ministrijas Eiropas un Āzijas valstu departaments», viņš drīz vien ieraudzīja aili —«Murao Josio, nodaļas vadītājs. Mājas adrese— Minatoku, Akasaka, Aojamas kvartāls, 6 — 741.» Minējums apstiprinājās — tā bija otra adrese, kuru meklējis Ito. Tālad pēc Taki apmeklējuma viņš devies pie Murao.

Murao savā laikā bija vēstniecības sekretārajialīgs. Pēc vēstnieka aizbraukšanas visi trīs — Murao, Taki un Ito — bija strādājuši Nogami vadībā. Tātad iespējams, ka Ito, nesaņēmis 110 Taki vajadzīgās ziņas, bija devies pie Murao.

Dziļi satrauktais Soeda izgāja no izziņu kabineta. Viņam ļoti gribējās nekavējoties likties ar Taki un Murao un uzdot viņiem tikai vienu jautājumu: «Kā beidzās jūsu nesenā tikšanas ar bijušo militāro atašeju llo TadasukiV»

Viņš spilgti iztēlojās viņu sejas pēc šāda jautājuma, bet vienlaikus labi apzinājās, ka vajadzīgo atbildi nesaņems un tikšanās ar Taki un Murao būs priekšlaicīga, jo tā tikai liks abiem būl piesardzīgākiem. Jānogaida piemērotāks brīdis. Droši vien gan viens, gan otrs ir lasījuši avīzēs par Ito noslepkavošanu, bet acīmredzot apzināti nevēlas palīdzēt izmeklēšanas grupai noskaidrot nozieguma motīvus.

Tātad Ito tikšanos ar Taki un Murao var uzskatīt par pierādītu faktu. Protams, ir grūti visos sīkumos iedomāties, ko viņi runājuši, bet tieši pēc šīm vizītēm Setagajas apkaimē tika atrasts Ito līķis. Vēl nav arī noskaidrots, vai šie apmeklējumi ir tieši saistīti ar šo slepkavību, kaut gan nevar noliegt, ka tāda varbūtība liešām pastāv. Lai ka tas būtu, tomēr ir skaidrs, ka Ito ierašanas Tokijā novedusi viņu līdz traģiskai bojāejai. ,

Soeda ielūkojas sociālo problēmu nodaļa.

—  Mani interesē viesnīcas, kurās mēdz apmesties ārzemnieki.

—      Tokijā tādu ir vairāk nekā desmit. Ko jūs gribat iesākt?— Soe dam jautāja labi pazīstams noda|as darbinieks.

—      Jāsameklē kada iebraucēja uzvārds, bet, lai to izdarītu, jāizskata viesnīcu reģistrācijas kartītes par piecām dienām — no desmitā līdz piecpadsmitajam oktobrim.

—      Tas ir grūts uzdevums. Viesnīcu īpašnieki, lai slēptu komerciālos noslēpumus, nerāda šīs kartotēkas pat laikrakstu korespondentiem.

—      Man tas ir ļoti nepieciešams. Iesakiet kādu citu paņēmienu,— Soeda lūdza.

—      Iegājis vienkārši no ielas, jūs nekā nepanāksiet. Jāaicina talkā policija.

—  Neder.— Soeda sarauca uzacis.

—      Tad griezieties Viesnīcu apvienības kancelejā. Ja dabūsiet rekomendāciju no kāda valdes locekļa, viss kārtībā. Vai jums ir paziņas tajās aprindās?

—  Diemžēl nav.— Soeda pakratīja galvu.

—      Tādā gadījumā jums vajadzētu griezties pie A. Ārzemju informācijas nodaļā. Viņš intervē ikvienu ievērojamu ārzemnieku, kas ierodas Japānā. Un viņu. protams, pazīst to viesnīcu īpašnieki, kurās apmetas ārzemnieki.

Soeda tūlīt devās uz Ārzemju informācijas nodaļu ceturtajā stāvā un pateica A. savu lūgumu.

— Vai ārzemnieka uzvārds jums ir zināms?— tas jautāja.

—      Nē. Zinu tikai to, ka meklējamais ir japānis, kas iebraucis no ārzemēm,

—      Bet kā jūs kartotēkās sameklēsiet uzvārdu, kas jums nav zināms?—A. brīnījās.

—      Grūti pateikt, tomēr es ceru sameklēt,— Soeda atbildēja, bet pats klusībā nodomāja, ka cilvēks, kurš viņu interesē, ieradies Japāna ar svešu uzvārdu.

—      Katra gadījumā no sirds iesaku vispirms aprunaties ar K. viesnīcas direktoru Jamakavas kungu.— A. pasniedza Soedam savu vizītkarti, uz kuras uzrakstīja dažus vārdus.

Švītīgais Jamakava nelika sevi ilgi gaidīt — laikam bija iedarbojusies Ārzemju informācijas nodaļas darbinieka vizītkarte.

—      Mēs parasti nerādām svešām personām reģistrācijas kartītes,— Jamakava sāka skaidrot,— jo mums vispirms jāievēro viesu intereses un otrkārt tas ir mūsu komerciālais noslēpums. Ja jus varētu nosaukt uzvārdu, tad gan . . . Bet atdot izskatīšanai visu kartotēku? lini .. .

Soeda pats saprata, cik bezcerīgs ir viņa pasākums, tomēr cerēja uz viesnīcas direktora labvēlību.

— Diemžēl man nav zināms tā japāņa uzvārds, kas ieradies no ārzemēm. Zinu tikai to, ka viņam ir apmēram gadu sešdesmit.

—  Viņš ieradies no Amerikas?

—  Nezinu. Varbūt no Anglijas, bet iespējams, ka no Beļģijas . . .

— Tā, ta . . . Japanis ap gadiem sešdesmit, ieradies no ārzemēm,— Jamakava atkārtoja, ar pirkstgaliem bungojot pa galda virsu.— Vai viņš atbraucis ar ģimeni?

—  Labi nezinu, bet domāju, ka viens pals.

—  Man šķiet, ka kartotēkas izskatīšana jums nekā nedos. Pamēģināsim vispirms aprunāties ar dežurējošiem administratoriem.

Bet arī šī aptauja bija veltīga.

Soeda apbraukāja visas augstākās kategorijas viesnīcas, kurās mēdza apmesties iebraucēji no ārzemēm, bet viņam vajadzīgais cilvēks nekur neatradās, kaut gan beidzot viņš tomēr nosauca abus uzvārdus — Tanaku Koiči un Nogami Keničiro.

Lai apmeklētu septiņas viesnīcas, vajadzēja vairak nekā četras stundas. Kad galīgi nomocītais Soeda iesēdās mašīnā un devas atpaka| uz redakciju, bija jau krēsla un veikalos iedegās spilgtas spuldzes. Sākās maksimumstunda, un mašīna tik tikko vilkās uz priekšu. Krustojumā bija ilgi jāgaida, līdz iedegās zaļā gaisma. Soeda, neko nedomādams, raudzījās cilvēku plūsmā, kas šķērsoja ielu. Pēkšņi viņš ieraudzīja pazīstamu seju. Tā taču ir Asimura Secuko! Sieviete devās tajā pašā virziena, kur bija jābrauc arī viņam. Soeda jau gribēja izlēkt no mašīnas, bet, atcerējies satiksmes noteikumus, atmeta savu nodomu. Mašīnai lēni turpinot virzīties uz priekšu, Soeda ar skatienu sekoja Asimurai, lai jaunā sieviete nepazustu no viņa redzes loka.

—  Pagaidiet šeit, — Soeda teica šoferim, kad Secuko bija apdzīta. Viņš izkāpa 110 mašīnas un devās pretī Secuko, vērīgi ielūkojoties garāmgājējos, bet viņa nekur nebija redzama. Soeda satraukts skatījās apkārt — viņa taču nupat vēl te bija!

Jauno sievieti viņš ieraudzīja, k^d jau bija zaudējis cerību viņu sastapt un gribēja iet atpakaļ pie mašīnas. Secuko iznāca no veikala, kur pārdeva augļus un porcelāna traukus. Laikam bija iegājusi tur tieši tajā brīdī, kad Soeda kāpa ārā no mašīnas.

—  Kada sagadīšanās!—viņa iesaucās, ieraudzījusi Soedu.— Nekad nebulu domājusi, ka varētu sastapt jūs šaja vietā.

—  Piedodiet, vai jūs nebutu ar mieru veltīt man kādu pusslun- diņu?— Soeda lūdza.

—  Lūdzu! Bel vai nebūtu labāk, ja mēs aprunālos kāda tējnīcā?

Nogājuši kājām nelielu gabalu, viņi iegriezās mājīgā kafejnīciņā.

Sarkano ķieģeļu plauktu greznoja skaistas vāzes ar krizantēmām, kuru ziedu košie plankumi sevišķi spilgti izdalījās telpas pustumsā. Tā vien šķita, ka klusinātās mūzikas liegās skaņas glāsta trauslās ziedlapiņas.

—  Tātad jūs sakāt, ka temp|u viesu grāmatās .. .— Secuko cieši lūkojās uz Soedu plaši ieplestām acīm.

—  …bija izgrieztas tieši tās lappuses, kurās parakstījies Tana- ka Koiči. Gan Angoin templi, gan Tosjodaidzi. Un abos lempjos vārtsargi nekā nebija manījuši. Vai gan viņiem varēja ienākt prātā, ka ieradīsies tāds grāmatu graizitājs. Bet ko jūs domājat par šo lietu?

—  Itin neko. Man viss liekas tik noslēpumains un aizdomīgs.

—  Pat pilnīgi neticams. To varētu uzskatīt par nejaušību, ja lapa viesu grāmatā butu izgriezta tikai viena templī vai divas dažādas lapas divos tempļos. Taču abos tempļos viesu gramatā trūkst lappuses tieši ar Tanakas Koiči parakstu. Tātad tā nav nejaušība. Kāds ir gājis šā uzvārda medībās,— Soeda pārliecinoši runāja.

Secuko satraukti raudzījās uz sarunu biedru.

—  Soedas kungs, vai jūs pats ieradāties Narā tikai tādēļ, lai aplukotu šīs viesu grāmatas?

—  Taisnību sakot— jā. Uzzinājis no Kumiko par jūsu atklājumu, es nolēmu par to pārliecināties pats, bet, kas no tā iznaca, jūs tikko dzirdējāt.

—  Bet kāpēc jums radās interese par šo lietu?

Soeda bridi klusēja, tad atbildēja:

—  Mani pārsteidza Tanakas Koiči un Nogami kunga rokrakstu ārkārtīgā līdzība. Bet nu esmu pārliecinājies, ka bez manis ir vēl kāds, kas arī pievērsies rokrakstu pētīšanai. Un šis cilvēks apsteidzis mani, izgriežot no divām viesu grāmatām tieši tās lappuses, kas bija svarīgas mums abiem. Jums tas neliekas savādi?

Tagad bija Secuko karla iegrimt domās. Viņas skatiens, kas visu laiku bija pieversts Soedam, novirzījās sāņus, kur glīta, jauniņa oficiante iznēsāja apmeklētājiem kafiju.

—  Soedas kungs,— viņa klusi teica, nenovēršot skatienu no meitenes,— vai jūs domājat, ka mans tēvabrālis ir dzīvs?

—  Jā gan,— Soeda tūlīt atbildēja.— Vai atceraties, jūsu vīrs teica, ka Nogami kunga gars pavadījis jūs ceļojumā pa senajiem tempļiem. Bet es esmu pārliecināts, ka nav runa par kaut kādiem gariem, jo Nogami kungs pats atrodas Japānā.

—  Bet bija taču oficiāls paziņojums par tēvabrāļa nāvi! Ja būtu ziņots par karavīru, kas kritis kaujas laukā, vēl varētu šaubīties. Bet tēvabrālis taču bija mūsu vēstniecības pirmais sekretārs neitrālā valstī. Pirms tam tika ziņots, ka viņš saslimis un ievietots slimnīcā. Negribas ticēt, ka šādi ziņojumi varētu būt melīgi. Ziņoja taču par ievērojamu diplomātu. Vai tiešām tādos apstākļos telegramma varētu būt kļūdaina?

—  Tur jau ir tā lieta.— Soeda vairākas reizes piekrītoši pamāja.

—  Man ari grūti ticēt, ka oficiāls paziņojums var neatbilst patiesībai. Jūs pilnīgi pamatoti uzsvērāt, ka Nogami kungs nav bijis karavīrs un nav gājis bojā frontē. Un šis arī nav no tiem gadījumiem, kad dzimtajā pusē atgriežas tas, kas tika uzskatīts par varoņa nāvē kritušu. Bet tomēr mani neliek mierā doma, ka Nogami kungs ir dzivs un pašreiz atrodas Japānā.

— Tas nevar būt, Soedas kungs,— Secuko atbildēja, un, lai gan viņas sejā atplaiksnīja smaids, acis palika nopietnas.— Mēs nedrīkstam apšaubīt valdības oficiālos ziņojumus. Tēvabrālis bija diplomāts, viņš pārstāvēja Japānu un nomira neitrālā zemē. Jebkura doma par kļūdu vai tīšiem meliem ir pilnīgi nepieļaujama. Es jūs ļoti lūdzu — metiet pie malas visas šaubas!

—  Es jau pats vairākkārt gribēju to darīt, — Soeda atbildēja.— Grūti iedomāties, ka brīdī, kad kara darbība jau bija iegājusi izšķirošā fāzē, šai neitrālajai valstij un mūsu valdībai būtu kāds iemesls publicēt nepatiesu ziņojumu par Nogami kunga nāvi.

—  Nu un tad?—Secuko sejas izteiksme krasi mainījās.

—  Man arī gribas ticēt šiem paziņojumiem, lādēļ es ļoti centos atmest savus pieņēmumus. Un tomēr paliek pārāk daudz neskaidrību. Naras tempļos redzēti paraksti Nogami kunga rokrakstā, bet, kā zināms, viņam ļoti paticis apmeklēt tieši šos tempļus. Pēc tam kāds izgriež no viesu grāmatām tieši tās lappuses, kurās bijuši šie paraksti. Pilnīgi iespējams, ka Tanaka bijis ne tikai Angoin un Tosjodaidzi tempļos. Es pat pieļauju, ka viņš apmeklējis arī citus tempļus un arī tajos parakstījies, bet lappuses ar viņa parakstiem pazudušas ari no turienes.

— Vai tad pasaulf nevar būt vēl kāds cilvēks ar tādu pašu rokrakstu kā manam tēvabrālim? — Secuko pārtrauca Soedu.

—  Lūdzu, piedodiet, bet man šķiet, ka šo faktu saistība ar versiju, ka mans tēvabrālis vēl dzīvs, radusies tikai Soedas kunga fantazijā.

— Var jau būt, ka tās tiešām ir tikai manas iedomas. Tomēr mani prātojumi nebūt nav tik neticami, kā var likties. Cienījamā kundze, atļaujiet piebilst, ka pirms dažām dienām klusā Setagajas nomalē nolikusi slepkavība. Un nogalināts cilvēks, kas kara gados bijis militārais atašejs tajā pašā vēstniecībā, kurā toreiz strādāja Nogami kungs.

Secuko nobāla līdz nepazīšanai.

—  Būt par modeli?— Kumiko jautaja, ar izbrīnu raugoties mātē.

Meiteni nepatīkami pārsteidza steiga, kādā tika izteikts šis

priekšlikums, bet galvenais — šāda rīcība likās tik neierasta mātei, kas allaž izcēlās ar prālīgumu un apdomību.

Reiz tikko pārnākusi no darba, viņa no mātes uzzināja, ka kāds mākslinieks aicinot Kumiko būt par modeli viņa gleznai.

—      Neuztraucies,— māte viņu mierināja.— Meistars lūdz tevi pasēdēt tikai dažas reizes ierastajā tērpā.

Šo priekšlikumu izteica diezgan ievērojams mākslinieks Sasa- dziina Kjodzo. Viņa vārds meitenei nebija svešs.

—  Kāpēc viņš izvēlējās tieši mani?— Kumiko jautāja.

—  Viņš esot teicis, ka tevi kaut kur redzējis.

—  Man tas nemaz nepatīk.

—      Mākslinieks sadomājis radīt lielu gleznu, kurā viņain esot nepieciešams jaunas meitenes tēls. Viņš ilgi meklējis attiecīgu modeli, bet nesekmīgi. Reiz ieraudzījis tevi un tūdaļ sapratis, ka tu esi meklētā, jo pilnīgi atbilstot viņa iecerei. Tā man paskaidroja Taki kungs.

—  Taki kungs?

—      Jā. Senāk viņš bija laikraksta speciālkorespondents tajā valstī, kurā strādāja tavs tēvs. Sen nebiju tikusies ar viņu. Šodien gluži negaidīti viņš ieradās pie mums un pastāstīja par tā mākslinieka priekšlikumu. Mani šis apmeklējums ļoti pārsteidza, jo mēs tiešām nebijām sastapušies septiņus vai pat astoņus gadus.

—      Un jūs, māt, tūlīt devāt piekrišanu?— Kumiko jautāja, izbrīnījusies par mātes vieglprātību.

—      Ko es varēju darīt? Viņš tik ilgi strādājis kopā ar tavu tēvu. Man nebija drosmes viņu noraidīt. Bet, ja tev šis priekšlikums nav pa prātam, tad aizmirsti to. Es jau brīdināju Taki kungu, ka vispirms vajadzīga tava piekrišana. Taču runa ir tikai par trim seansiem. Pie tam Taki kungs lūdza ļoti neatlaidīgi.

—  Kāds sakars Taki kungam ar mākslinieku Sasadzimu?

—      Viņi esot seni draugi. Sasadzima esot ievērojis tevi elektriskajā vilcienā. Viņš reizē ar tevi izkāpis no tā, nemanīti pavadījis tevi līdz mājām un pēc tam uzzinājis, kam māja pieder.

—      Man tas viss ļoti nepatīk. Kas tā par izsekošanu?— Kumiko dusmīgi sarauca pieri.

—      Tāda jau ir mākslinieku daba. Ja ierauga piemērotu modeli, gluži prātu zaudē. Bet atnācis lūgt sava drauga vārdā bija pats Taki kungs. Kā es drīkstēju viņam atteikt, jo vairāk tādēļ, ka tev japasēž pie molberta tikai trīs reizes.

—  Vai ar triin reizēm pieliks?— Kumiko šaubījās.

—      Mākslinieks esot teicis, ka ar to pilnīgi pietiek. Vigam tikai jāieskicējot tavi sejas panti.

—  Ak tā?— Kumiko vairs nekā nejautāja.

Meitene saprata, kāpēc māte devusi savu piekrišanu. Viņai bija dārgs viss, kas saistīts ar nelaiķi vīru, un, protams, viņa nespēja atteikt senam vīra draugam.

—      Es vēl padomāšu,— Kumiko teica jau daudz piekapīgāk. Citā reizē viņa dusmotos uz māti un kategoriski atteiktos no šāda priekšlikuma, bet šoreiz nevēlējās krasi nostāties pret māti.— Kad man vajadzēs iet pie viņa, vai vakaros?— meitene jautaja.

Dienā Kumiko strādāja, bet vakaros iet pie nepazīstama vīrieša nav pieklājīgi. Šādi viņa cerēja pārliecināt māti, ka gleznotājā priekšlikums nav viņai pieņemams.

Bet Takako jau iepriekš bija visu smalki izdomājusi.

—  Šogad tu vēl ne reizi neesi bijusi atvaļinājuma,— viņa teica.

—      Jā, bet es biju nodomājusi izmantot aiva|inājumu ziema slēpošanai.

—      Tu vari pieprasīt tagad tikai divas dienas. Pievieno vēl svētdienu, un būs trīs. Vajag ņemt vēra mākslinieka, nē — Taki kunga lūgumu.

—  Vai, kā jūs cenšaties mani pierunāt!

—  Taki kungs bija tava tēva draugs.

—      Labi,— Kumiko piekrita,— ceru, ka pozēt nevajadzēs visu dienu.

—  Taki, kungs teica, ka ne vairāk par divām stundām.

Saņēmusi Kumiko piekrišanu, Takako nomierinājās. Viņai likās,

ka izpildījusi pienākumu pret mirušo vīru.

—  Vai tu pazīsti šo mākslinieku Sasadzimu?—viņa jautāja.

—  Nē, esmu tikai dzirdējusi par viņu,— meita atbildēja.

—      .Stāsta, ka viņš esot ļoti talantīgs, 1111 lietpratēji augsti vērtējot viņa gleznas.— Māte smaidīja, laikam atkārtojot Taki kunga teikto.

Kumiko tiešām bija lasījusi presē labvēlīgas atsauksmes par Sasadzimas daiļradi. Tika atzītas viņa spējas un aizraušanās ar tumšiem toņiem. Sevišķi iecienījuši viņu esot amerikāņi, kas labprāt iegādājoties viņa gleznas.

Pēkšņi Kumiko atcerējās rakstu, kurā bija teikts, ka Sasadzima nav precējies.

—      Mat,— meitenes seja atkal pavīdēja neapmierinātība,— šis Sasadzima nav ģimenes cilvēks.

—      Jā, Taki kungs man to teica,— Takako nesamulsa,— un apliecināja, ka mākslinieks esot bezgala godīgs, tādēļ nevajagot bažīties. Un pie tam darbs taču paredzēts tikai trim dienām.

— Nu, ja jūs tā domājāt, es esmu ar mieru. Tomēr doma, ka man būs jāpozē, ir ļoti nepatīkama,— Kumiko beidza sarunu.

Sasadzimas māja atradās ne visai tālu — Suginami rajonā, Mita- kadai stacijas apkaimē. Ceļš līdz viņa dzīvesvietai pamazām veda kalnup. Lielākā daļa šejienes savrupmāju bija izvietotas plašos zemes gabalos, kuros vēl 110 seniem laikiem saglabājušas dabīgas birzis.

No stacijas līdz Sasadzimas mājai vajadzēja iet kājām apmēram piecas minūtes. Viņa zemes gabals bija tik neparasti liels, ka varbūt tādēļ pati māja neatstāja nekādu iespaidu. Aiz mājas bija redzama vēl viena ēka — laikam mākslinieka darbnīca, kas izskatījās lielāka par pašu savrupmāju.

Bija sestdiena, tādēļ Kumiko varēja ierasties pie Sasadzimas jau pēcpusdienā. Iepriekšējā vakara viņas māte pa telefonu bija paziņojusi Taki kungam par meitas piekrišanu un pirmās vizītes vēlamo laiku, lai mākslinieks būtu lietas kursā.

Iegājusi pa vārtiem, viņa nokļuva uz ceļa, kas gar abām malām bija apstādīts ar bambuskokiem. Ceļš izbeidzās pie paveca lieveņa. Meitenes uzmanību piesaistīja tas, ka zemes gabala lielāko daļu aizņēma labi kopts dārzs ar dažādām puķēm, galvenokart rozēm. Varēja skaidri redzēt, ka šim gleznotajam patīk ziedi.

Kumiko piezvanīja. Durvis atvēra pats namatēvs. Viņš sirsnīgi sveica viešņu un atvainojās par savu nevīžīgo tērpu.

— Laipni lūdzu, Nogami jaunkundze.— Mākslinieks smaidīja, piemiedzis acis, zem kurām bija redzamas daudzas sīkas krunciņas. Garie mati krita uz pieres un aizsedza iekritušos vaigus. Viņš laikam bija kaismīgs smēķētājs, jo zobi bija nomelnējuši, tomēr neizraisīja nepatīkamu sajūtu.

Kumiko nepaguva pat sasveicināties, kad jau tika ievesta viesistabā.

—  Pie mums ciemiņš,— Sasadzima skaļi paziņoja kaut kam majas dziļumā. Kad pēc dažām minūtēm pavecāka sieviete, acīmredzot kalpone, atnesa tēju, Kumiko saprata, ka namatēvs bija uzrunājis tieši viņu.

Viesistaba, mākslinieka darbu izrotāta, atgādināja gleznu galeriju. Pēc dažiem sīkumiem varēja nojaust nekārtību, kas pieinit tikai vecpuišiem. Bet varbūt Kumiko tikai ta likās, jo viņai bija zināms, ka Sasadzima nav precējies.

— Lūdzu, piedodiet, ka piespiedu jūs apmeklet manu māju,— Sasadzima teica. — Domāju, ka Taki kungs jau visu ir paskaidrojis.

— Ja,— Kumiko īsi atbildēja, mazliet nosarkstot zem mākslinieka caururbjošā skatiena.

— Atļaujiet no visas sirds pateikties par piekrišanu pozēt. Es gribu uzskicēt tikai dažus jūsu sejas uzmetumus. Ludzu, jūtieties pavisam, brīvi, varat apsēsties šeit, paņemiet grāmatu un sāciet lasīt,— Sasadzima mierinoši teica.

Kumiko tiešām nomierinājās. Šo miera sajūtu viņai deva cieņa un vēl īsti neapjausta uzticība pret mākslinieku.

—  Kad mēs saksim? — Sasadzima jautāja.

Kumiko teica, ka būtu labi sākt rītdien, tātad svētdienā.

— Atklāti sakot, nebiju pārliecināts, ka jūs būsiet ar mieru man pozēt,— mākslinieks piebilda.

Istabā ienāca gara auguma kalpone, salēja tasītēs tēju, paklanījās Kumiko un izgāja.

—  Man nav sievas.— Namatēvs mulsi pasmaidīja. —Tādēļ māja tadā nekārtībā. Jums tas būs jāpacieš, jo vairak tādēļ, ka 110 rītdienas kādu laiku nebūs arī kalpones.

Kumiko bailīgi paraudzījās Sasadzimā. Viņa vārdi atkal lika satraukties — trīs dienas pēc kārtas viņai būs jāpaliek divatā ar mākslinieku šajā milzīgajā darbnīcā zem stikla jumta.

— Es neciešu, ja darba laikā pa māju staigā apkārt sveši cilvēki,— gleznotājs paskaidroja.— Nebūs, protams, neviena, kas mani apkalpotu, bet es jau esmu pie tā pieradis. Kafiju uzvārīšu pats.

Nebija iemesla iebilst. Ja reiz dota piekrišana, jāpaciešas. Tagad viņas atteikšanos mākslinieks uzskatītu par apvainojumu. Gan jau tās pāris stundas kaut kā izturēs. Bel galvenais — Kumiko nevēlējās tik vienkārši zaudēt uzticēšanos māksliniekam, kas viņu pārņēma arvien vairāk.

—  Kādā laikā jums ērtāk ierasties?— Sasadzima jautāja.

—  Es gribētu dienas pirmajā pusē . . .

— Lieliski. Tajā laikā ir vislabakais apgaismojums. Gaidu jūs rīt pulksten vienpadsmitos,— mākslinieks teica, nenovērsdams acis no Kumiko.

Meistaram laikam nepatika tukšas runas. Norunājis tikšanos, viņš apklusa, it kā dodot mājienu, ka viešņai pienācis laiks iet prom. Iespējams, ka tas izklausīsies savādi, bet šāda pieklājība vēl vairāk nomierināja Kumiko.

Sasadzima pavadīja meiteni līdz priekštelpai un aizbāza abas rokas aiz jostas, kas laikam bija jāsaprot ka atvadīšanās.

Pa to pašu ceļu, kur šurp nākot, Kumiko devās atpakaļ uz staciju. Viņa vel arvien nespēja īsti izprast savus iespaidus. Gaidot vilcienu, viņa atskatījās uz to vietu, kur pati tikko bijusi. Tur uz pakalna starp kokiem varēja redzet saules staros zaigojošo Sasadzimas darbnīcas stikla jumtu.

Kumiko pārņēma savāda sajūta. Viņai šķita, ka nevis viņa pati, bet gan kāds cits rītdien pozēs šaja darbnīcā.

Kumiko bija domājusi, ka mākslinieks gleznos viņu darbnīcā, bet Sasadzima ieveda viņu terasē un apsēdināja pītā krēslā.

—  Sāksim ar etīdēm.

Viņš gribēja ieskicēt vairākas sejas izteiksmes un dabiskas pozas, un šeit, uz terases, to varēja labāk izdarīt nekā darbnīcā, kur valdīja pārāk oficiālā atmosfēra. Tādas vismaz bija Sasadzimas domas. Un tiešām — Kumiko terasē jutās daudz brīvāk.

No terases bija labi pārskatāms plašais, labi koptais dārzs ar daudzām ķieģeļiem apmalolām puķu dobēm. Katrā dobē plauka citādi ziedi. Kumiko visvairāk patika dobes ar krizantemam un kosmejām, kas izskatījās īpaši graciozas. «Cilvēkam, kurš tā mīl puķes, jābūt |oti labsirdīgam,» nodomāja Kumiko.

Šodien Sasadzimam mugurā bija moderns, rūtains džemperis. Kumiko likās, ka tas viņam kā māksliniekam labāk piestāv. Viņš apsēdās iepretim Kumiko arī pītā krēslā, atvēra uz ceļiem novietoto etīžu albumu un paņēma roka zīmuli. Viņa sejā, tāpat kā vakar, rotājās liegs smaids.

Mākslinieka sejas vienu pusi un plecu liegi apgaismoja rīta saules stari. «Tie paši stari apgaismo arī mani,» Kumiko nodomāja, un viņai bija skaidrs, kāpēc Sasadzima vakar ar tādu sajūsmu teica, ka šajā laikā ir sevišķi labs apgaismojums.

Sākumā Kumiko jutās nebrīvi, jo pozēja pirmo reizi, pie tam ievērojamam māksliniekam. Sasadzima to nojauta jau pirmajā mirklī un, turot rokā zīmuli un sūkājot pīpi. sāka nepiespiesti tērzēt.

Mākslinieks bija cilvēks ar plašām zināšanām. Pirmajā mirklī Kumiko bija uzskatījusi viņu par klusētāju, bet drīz vien pārliecinājās, ka viņš ir ļoti interesants sarunu biedrs. Viņš runaja klusi un izjusti, tadeļ teiktais iespiedās dziļi atmiņā. Viņa maigā balss apbrīnojami saskanēja ar apkārtējo klusumu un dzidro gaisu.

Sarunājoties mākslinieka acis neatlaidīgi vēroja Kumiko sejas izteiksmi.

— Vai jums patīk jūsu darbs?— Sasadzima jautāja, sācis zīmēt. Viņš ķērās pie zīmuļa tikai tad, kad Kumiko sejas izteiksme bija pilnīgi dabiska.

—  Ne īpaši. Darbs kā jau darbs. Ik dienas no rīta uz darbu, vakarā — mājās.

—  Un tomēr labak nekā visu dienu ieslēgties četras sienās, vai ne?

Šāda ikdienišķa saruna nomierinoši ietekmēja Kumiko, atbrīvojot meiteni 110 saspringuma, un tieši tas bija |uli nepieciešams māksliniekam.

Kumiko bija- domājusi, ka viņai pēc mākslinieka norādījumiem biis jāsēž dažādās pozās, bet Sasadzima vienkārši sarunājās ar viņu un, uztvēris tādu meitenes sejas izteiksmi, kas viņam patika, acumirkli uzvilka uz papīra dažas svītras.

—  Sakiet, lūdzu, — kāpēc jūs neesat precējies? — Kumiko uzdrošinājās pajautāt, jau pieradusi pie apkārtnes. Šādas ziņkārības netaktiskumu mīkstināja meitenīgais dabiskums, ar kadu viņa izturējās namatēva klātbūtnē.

Mākslinieks pasmaidīja.

—  Jaunībā biju aizrāvies likai ar mākslu. īsto laiku palaidu garām. Bet tagad jau ir par vēlu. Turklāt esmu pieradis pie vientulības. Domāju, ka tagad sieva tikai apgrūtinātu mani.

Šorīt mākslinieka seja izstaroja sevišķu labestibu. Kad viņš, nekārtīgi tērpies, vakar bija nostājies Kuniko priekšā, viņa nodomāja: «Kāds nevīžīgs vecpuisis!» Bet šodien, it sevišķi darbā iegrimis, Sasadzima likās viņai jauneklīgs un ekspresīvs, lai gan matos zaigoja sirmums. Var jau būt — tas ir gluži dabiski, ka viņš nav precējies. Tāds liktenis laikam piemeklē daudzus, kas nododas mākslai. Bet varbūt jaunībā viņam bijusi nelaimīga mīlestība un tādē| viņš nolēmis nekad neprecēties? Šādu jautājumu Kumiko neuzdrošinājās uzdot. Bet šādas domas vien nepārprotami liecināja, ka meitene jau iedzīvojusies un nejūtas bikla viņai prcliin sēdošā mākslinieka klātbūtnē.

Tad Kumiko pēkšņi ieraudzīja cilvēku, kas grozījās starp puķu dobēm. Tas laikam bija dārznieks. Lai netraucētu mākslinieku, viņš neskatījās uz terases pusi, bel klusi gāja no vienas dobes pie otras, ar lielām šķērēm kaut ko griezdams. Galva viņam bija veca, netīra alpīnista cepure, bel mugurā haki krāsas krekls.

Jā, mākslinieks tiešām mīl puķes, ja pat algo cilvēku dārza kopšanai,— Kumiko vēlreiz pārliecinājās.

Sasadzima strādāja veikli. Pabeidzis vienu skici, viņš tūdaļ ķērās pie nākošās. Kuniik» ļoti gribējās redzēt, kāda viņa izskatās zīmējumos, bet viņa neuzdrošinājās ielūkoties albumā, jo cerēja, ka vēlāk Sasadzima pats parādīs viņai savus darbus.

Stundas laikā viņš uzmeta četras piecas skices.

— Gribu uzskicēt pēc iespējas vairāk,— Sasadzima teica,— lai pēc tam izvēlētos no tām vispiemērotāko.

Paskatījies pulksteni, viņš nolika zīmuli.

—  Klāt pusdienu laiks. Lūdzu, pagaidiet, es. kaut ko pagatavošu.

—  Paldies, bet manis dēļ gan nevajadzētu .. .

—  Lūdzu, nesakiet nekā! Vienā mirklī pagādāšu jums garšīgu cienastu.— Mākslinieks piecēlās no krēsla.

—  Varbūt es varu jums palīdzēt?

—  Nekādā gadījumā. Jūs esat ciemiņš. Esmu pieradis visu darīt pats. Bet jūs mazliet pasēdiet, atpūtieties.

Sasadzima aizgāja uz virtuvi, bel Kumiko palika uz terases. Uz krēsla atradās mākslinieka albums. Kumiko bikli piegāja pie krēsla, atšķīra albumu un sāka aplūkot etīdes. Ar zīmuli ieskicētie uzmetumi spilgti liecināja par gleznotājā talantu. Kumiko pārsteidza ļoti precīzi uztvertās viņas sejas pantu īpatnības. Dažos zīmējumos viņa izskalijas ļoti līdzīga sev, bet citos seja šķita pasveša. Acīmredzot tajos mākslinieks centies atspoguļot savu personisko uztveri. Bija ari daudz atsevišķu fragmentu: piere, uzacis, deguns, acis, lupas . . .

Kamēr Kumiko aplūkoja zīmējumus, dārzā nepārtraukti bija dzirdama dārznieka šķēru šņirkstēšana. Starp dobēm vēl arvien rosījās vecis alpīnista cepurē. Saules stari, pārslīdējuši pāri ziedlapiņām, jau kā ēnas krita uz dārznieka muguras.

Bet Kuiniko domāja — labi, ka esmu atnakusi uz šejieni. Viņai gan vēl joprojām nebija visai patīkami apzinaties, ka viņas seja bus redzama kadā gleznā,-tomēr laiks, ko viņa pavadīja sēžot šajā miera un klusuma valstībā, meitenei likās visskaistākais viņas dzīvē.

—  Esmu |oti priecīga, — teica māte, noklausījusies Kumiko. — Nu redzi, cik viņš ir slavens mākslinieks!

—  Sākumā domāju, ka viņš ir smaga rakstura cilvēks, bet izrādījās gluži pretēji. Un tad vēl pacienaja mani ar sendvičiem. Bija tik garšīgi. Viņš tos gatavo ka īsts kulinārs.

—  Talad prot daudz ko.

—  Viņš taču visu laiku dzīvo vientulībā, tādē| apguvis visādas mākas.

—  Tev taisnība. Ne velti saka, ka vīrieši ēdiena gatavošanā tālu pārspējot sievietes. Saki — vai tev nebija pārāk grūti tik ilgi pozēt?

—  Nemaz. Sasadzima bija |oti uzmanīgs un kavēja man laiku ar interesantu sarunu. Bet es Vēl arvien nespēju saprast, kādēļ tik labs cilvēks līdz šai dienai nav apprecējies. Es pat sadūšojos viņam to pajautat. un viņš atbildēja, ka nevēloties lieki sevi apgrūtināt.

—  Mākslinieku aprindās mēdz būt šādi cilvēki. Bet kā tu varēji uzdot tik nepieklājīgu jautājumu?

—  Viņš nemaz neapvainojās. Un vispār viņš ir ļoti atklāts, sirsnīgs cilvēks.

—  Esmu ļoti priecīga, ka viņš tev iepaticies. Sākumā, kad devu piekrišanu Taki kungam, es ļoti bažījos, ka tu uzņemsi šo priekšlikumu. Tātad rit atkal iesi?

—  Iešu gan.

Takako sejā parādījās apmierināts smaids. Un ne jau tādēļ, ka

Kumiko bija piekritusi viņai, bet tāpēc, ka bija i/pildīts viņas tēva drauga — Taki kunga lūgums.

Nākamajā dienā — tā bija pirmdiena— kā jau norunāts, Kumiko ieradās pie Sasadzimas pulksten vienpadsmitos. Un nu jau viņa nemaz nenožēloja, ka zaudējusi divas dienas no atvaļinājuma. Tāpat kā iepriekšējā dienā, durvis atvēra pats namatēvs.

—      Lūdzu, nāciet iekšā,— viņš teica, labvēlīgi smaidot,— es jau gaidu jūs.

Šodien bija paredzēts strādāt mākslinieka darbnīcā, bet Sasadzima laikam bija mainījis savus nodomus, jo atkal pieveda viņu pie pīta krēsla uz terases.

—      Man liekas, ka šeit mums bus labāk nekā darbnīcā. Tā ir plašāka, bet nemīlīga. Pozēšana terasē nebūs tik nogurdinoša. Var palūkoties gan uz puķu dobēm, gan attālo birzi.

Kumiko labprāt piekrita.

Pieturējās labs laiks. Rudens saule spilgti apgaismoja puķu dobes. Tāpat kā iepriekšējā reizē, dārzā rosījās vecis alpīnista cepurē ar lielām dārznieka šķērēm rokās.

—      Jūsu māte vakar laikam bija ļoti uztraukusies?—mākslinieks smaidot jautāja.

—      Nebūt ne. Un, kad es viņai pastāstīju, ka es pie jums pavadīju laiku, viņa pavisam nomierinājās.

—  Ak tā! Ļoti patīkami dzirdēt. Tagad arī es varu būt mierīgs.

Mākslinieks atvēra albumu, paņēma zīmuli, bet kādu laiku vēl

neko nezīmēja.

—      Man teica, ka jus esot ieraudzījis mani gluži nejauši. Kur mēs varējām likties?— Kumiko atcerējās mātes stāstu.

—      Taki kungs tomēr izpļāpājies.— Mākslinieks savilka skābu ģīmi.— Es jūs ieraudzīju elektriskajā vilcienā. Kur tas varēja būt? Labi neatceros.— Sasadzima palūkojās griestos, it kā cerēdams tur rast atbildi.

—      Laikam uz centrālās līnijas. Es parasti kāpju ārā Ogikubo stacijā.

—      Nu jā, nu ja. I?s jūs pamanīju Jojogi pieturā,— mākslinieks paskaidroja.

«Savādi,» Kumiko nodomāja, «tieši tur viņš nekādi nevarēja mani satikt, jo es ar metro braucu no Kasumigaseki līdz Sindzjuku, bet tur pārsēžos centrālās līnijas elektriskajā vilcienā. Kā tad es varēju atrasties Jojogi? Viņš laikam bus kaut ko sajaucis,» Kumiko nolēma, bet neka neiebilda.

—      Vai jums divatā ar māti nav skumji?—Sasadzima beidzot ciešāk satvēra zīmuli.

—  Reizēm pat ļoti. ..

—  Esmu dzirdējis, ka jūsu tēvs nomiris ārzemēs.

—      Jā, gadu pirms kara beigām viņš tur saslima un nomira. Šurp atveda likai viņa pīšļus.

—      Man trūkst vārdu, lai izteiktu līdzjūtību. Bet jūsu māte var būt pilnīgi apmierināta, jo viņai ir tik lieliska meita.

—      Diemžēl es esmu viņai vienīgā. Ja man butu brāļi, viņas dzīve būtu priecīgāka. Bet tagad mēs allaž esam tikai divatā. Skumji . . .

Sarunādamies mākslinieks cieši vēroja Kumiko, veikli uzskicēja vairākus uzmetumus, atkal paraudzījās viešņā un atkal ķērās pie zīmuļa. Meitene jau bija pieradusi pie viņa vērīgajiem skatieniem, un tie vairs nesatrauca viņu.

Kad Kumiko atgriezās mājās, māte atkal jautāja:

—  iNu, kā šodien gāja?

—  Lieliski,— meita atbildēja.

—  Un ka sokas darbs?

—      Nezinu, ko lai saku. Viņš nez kāpēc visu laiku tikai zīmē mani no dažādām pusēm.

—  Interesanti, kas no tā visa iznāks. Man arī gribētos uzmest acis.

—      Pašreiz vēl nevar. Reiz, kad Sasadzimas kungs uz brīdi izgāja ārā, es ieskatījos skiču albumā un biju ļoti pārsteigtā — kā gan viņš, nepārtraukti tērzējot, var tik daudz sazīmēt. Dažās skicēs, manuprāt, es esmu ļoti līdzīga sev.

—      Tādēļ jau viņš ir mākslinieks, pie tam vēl ievērojams. Vai vēlāk nevarēs izlūgties no viņa dažus uzmetumus?

—  Ko jūs, māt, nekādā gadījumā!

—      Kas tur slikts? Es domāju, ka viņa gleznai tik un tā visi uzmetumi nederēs. Pie tam es gribu ierasties pie Sasadzimas kunga pieklājības vizītē, kaut gan ar lūgumu pie manis griezās nevis viņš pals, bet Taki kungs. Viņš apgalvoja, ka Sasadzimas kungs esot sajūsma par iespeju gleznot tevi un domājot par tevi visu lo labako.

«Ja visiem šis darbs sagādā lik lielu prieku,» Kumiko nodomāja, «esmu ar mieru iet pie mākslinieka ne likai trīs dienas vien, bet vēl daudz vairāk.»

—      Sasadzimas kungs ir lielisks cilvēks un patiess kā bērns,— meitene teica.

—  Ar ko viņš šodien tevi cienāja?

—      Ar rīsiem'asā mērcē. Viņš gatavo daudz garšīgāk nekā mūsu mājās.

—  Vai viņš tiešām ir tāds meistars?

—      Man ta vien liekas, ka esmu bijusi restorānā. Tādam cilvēkam sieva nemaz nav vajadzīga. Atklāti •sakot, man nevis patīk pozēt, bet gan mieloties ar viņa cienastiem. Interesanti, ko viņš pasniegs rit?— Kumiko pratoja.

Pienāca rītdiena. Kumiko izgāja no mājas pēc desmitiem. Kur palicis skaistais laiks, kāds pieturējās vairākas dienas? Sāka apmākties. Pie debesim jau peldēja smagi mākoņi, kuru deļ visa apkārtne ietinās tumšos toņos, pilnīgi nomācot rudens spilgtas krasas. Kumiko satrauca doma, vai mākslinieks spēs strādāt ari šādos laika apstākļos. Iepriekšēja dienā viņš bija brīdinājis, ka šodien sāks darbu ar akvareļkrāsām.

Pulksten vienpadsmitos Kumiko piegāja pie mākslinieka mājas un piezvanīja. Iepriekšējās reizēs namatēvs nebija licis gaidīt, bet tūlīt vēris durvis vaļā. Bet šodien viņš nesteidzās. Kumiko vēlreiz piespieda zvana pogu.

Mājā viss bija klusu.

Kumiko pagaidīja vēl desmit minūtes un tad piezvanīja. Un alkal neviens nenaca pie durvīm. Meitene atcerējās večuku, kas bija kopis puķes. Dzīvžogs bija zems un ļāva brīvi ielūkoties dārzā. Bet ari tur neviena nebija. Tad Kumiko atgriezās pie durvīm un vēlreiz ilgi zvanīja. Arī uz šiem zvaniem neviens neatsaucās. Varbūt viņš kaut kur izgājis? Bet šādu domu Kumiko tūlīt atmeta. Viņam taču bija labi zināms, ka viņa ieradīsies tieši vienpadsmitos. Varbūt viņš vakar ilgi strādājis, pārguris un vēl guļ saldā miegā? Bet zvans ir ļoti spalgs, to nevar nesadzirdēt.

Kumiko bija nesaprašanā, ko darīt tālāk — gaidīt vēl kādu brīdi vai atgriezties mājās un atnākt rīt? Zvanīt ilgāk viņa neuzdrošinājās. Bija jādodas mājup …

Sasadzimas līķis tika uziets nākamajā dienā. To atrada mājkalpo- taja, atgriezusies pēc trīs dienu atvaļinājuma. Mākslinieks gulēja zem biezas segļis gultā, kas aizņēma gandrīz visu istabu. Uz naktsgaldiņa pie pagalvja mētājās tukša miegazāļu pudelīte, bet blakus slavēja glāze, no kuras viņš acīmredzot bija dzēris ūdeni.

Policijas eksperti noteica, ka gleznotājs nomiris ai/vakarnakt, jo iedzēris pārāk lielu miegazāļu devu. Sekcijā apstiprinājās ekspertu pieņēmumi. »

Nelaiķis nebija atstājis vēstuli, tādēļ policija uzskatīja, ka viņš vai nu izdarījis pašnāvību, vai ari gluži nejauši ieņēmis pārāk daudz miegazāļu.

Sasadzima bija vientuļš cilvēks, viņam nebija pat attālu radu, tādēļ bija ļoti grūti uziet pavedienu, kas palīdzētu notikušo noskaidrot. Kalpone parasti bija ieradusies no rīta, bet vakarā gājusi prom. Tātad tajā naktī viņš bijis gluži viens. Nopratināšanā kalpone apliecināja, ka pēdējās dienās saimniekam bijis lielisks garastāvoklis. Tatad versija, ka Sasadzima devies pašnāvībā, nelikās pārliecinoša. Neatlika nekas cits kā par nāves cēloni uzskatīt pārmērīgo «izraušanos ar miegazāļu lietošanu. It sevišķi, ja ņem vērā kalpones liecību, ka saimniekam tiešām bijis ieradums pirms gulētiešanas lietot šādas zāles.

Policijas inspektora palīgs, pārmeklējot notikuma vietu, pievērsa uzmanību skiču albumam, kas atradās uz galda mākslinieka darbnīcā. Albumā bija redzama nepabeigta jaunas meitenes sejas skice. Kas tā varētu būt? Policistam neviļus radās aizdomas, ka Sasadzimas nāves cēlonis kaut kādā veidā var but saistīts ar šo sievieti, kuras seju mākslinieks attēlojis sava albumā.

9

Gleznotāja Sasadzimas bēres notika nākamas dienas vakarā. Viņš bija vientuļš cilvēks, tādēļ visas rūpes par bēru organizēšanu uzņemas viņa draugi mākslinieki. Ziņa par Sasadzimas pašnāvību tika publicēta laikrakstos, un atvadīties no nelaiķa sanāca prāvs pulciņš bērinieku, to vidū ari nepazīstami viņa talanta cienītāji.

Bērēs piedalījās ari policijas inspektora palīgs Sudzuki, kas, kā jau izmeklētājs, bija paguvis iepazīties ar pašnāvnieka māju, bet tagad neuzkrītoši novēroja klātesošos. Drīz vien viņa uzmanību piesaistīja meitene, kuras seja ļoti atgādināja uzmetumu, ko viņš bija redzējis mākslinieka albumā.

— Lūdzu, atvainojiet,— Sudzuki klusi vērsās pie viņas un parādīja savu vizītkarti.— Es gribētu uzdot jums dažus jautājumus par Sasadzimas kungu. Piedodiet, vai mēs nevarētu aliet kaut kur malā.

Meitene uzmeta acis vizītkartei un, nebilstot ne vārda, sekoja izmeklētājam uz citu istabu. Atšķirībā no plašās istabas, kur drūzmējās bērinieki, šeit neviens nenāca iekšā, tādēļ varēja mierīgi aprunāties.

— Vai jūs jau sen bijāt pazīstama ar Sasadzimas kungu?—Izmeklētājs laipni uzsmaidīja meitenei.

— Nē, es iepazinos ar viņu tikai pirms dažām dienām,— meitene atbildēja, pacēlusi augšup no raudāšanas piesarkušās acis.

—  Vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu, kā jūs saūc?

— Nogami Kumiko,— viņa paskaidroja, vēl nosaukdama savai adresi un darbavietu.

—  Tātad jūs strādājat?

— Jā, bet šodien aizgāju no darba ātrāk, lai piedalītos beru ceremonijā.

— Jūs teicāt, ka esat iepazinusies ar mākslinieku pavisam nesen. Jums laikam bija darīšanas pie viņa?

—  Jā. Viņš griezās pie manis ar lūgumu, lai es viņam pozēju.

Sudzuki bija gaidījis šādu atbildi.

—  Kāpēc viņš izvēlējās tieši jūs?

—      Kāds viņa paziņa lūdza atļauju manai mātei, un tā pirms piecām dienām es pirmo reizi ierados šeit.

—  Tātad agrak jūs nebijāt tikušies?

—  Nē, nebija gadījies.

— Vai Sasadzimas kunga piedāvājums jūs nepārsteidza?

—  Un kā vēl!— Kumiko piekrita.

—      Sasadzima nav atstājis nekādu rakstisku paziņojumu, kas varētu izskaidrot viņa nāves cēloni, bet inums par šo nolikumu ari nav sava noteikta viedokļa. Kā jau jums zināms, mākslinieks bija vientuļš cilvēks, un šis apstāklis vēl vairāk sarežģī lietas izmeklēšanu. Pie viņa nāca mājkalpotāja, bet arī viņa nezina nekā vairāk. Varbūt jūs varētu kaut ko pateikt par mākslinieka pašnāvību? Jūs taču bijāt pie viņa tieši pēdējās dienās?

—      Diemžēl ari man nekas nav zināms,— Kumiko atbildēja, un Sudzuki saprata, ka meitene runā patiesību.

—  Kādēļ viņš lūdza jūs pozēt?

—      Labi neminu, bet mākslinieks, liekas, bija sadomājis uzgleznot lielu gleznu, un, lai to izdarītu, viņam bija vajadzīgi dažādi sejas uzmetumi, un tā es nokļuvu starp viņa modeļiem.

-— To jums pateica jūsu godājamā māte?

—  Jā, māte mani pierunāja ziedot šim nolūkam dažas dienas.

—  Vai darbs raiti virzījās uz priekšu?

—  Jā, viņš katru dienu uzskicēja vairakus uzmetumus.

—  Cik to bija pavisam?

—  Lāgā neatceros, bet liekas — vismaz astoņi.

—      Astoņi? Vai viņš negribēja tos kadain pārdot vai dāvināt?— Sudzuki neatlaidīgi prašņaja.

—      Šķiet, ka ne. Viņš teica, ka lielai gleznai vajadzīgi dažādi uzmetumi.

—      Lieta tāda,— izmeklētājs sāka lēni skaidrot,— ka visi uzmetumi ir pazuduši. Albumā palicis tikai viens. Bet jūs sakat, ka to bijis vismaz astoņi. Ja mākslinieks nav tos saplēsis vai sadedzinājis, tiem tagad jābūt svešās ^rokas.

Šī ziņa ļoti pārsteidza Kumiko. Sasadzima bija zīmējis ar tādu aizrautību. Uzmetumi nekādā gadījumā nevarēja būt viņam vienaldzīgi. Kur tie varēja pazust? Būtu ļoti nepatīkami, ja tie, kā saka izmeklētājs, tiešām nokļūtu pie svešiem cilvēkiem. Ar Sasadzimu nebija runāts par to, ka viņš drīkstētu kadam atdot šos uzmetumus. Runa bija tikai par to, ka tie tiks izmantoti liela apjoma darbam. Bet, ja uzmetumi tiešam pazuduši, tad tas varēja notikt tikai neilgi pirms mākslinieka nāves. Vēlāk jau vairs neviens nedrīkstēja patvaļīgi ienākt mājā un rīkoties laja pēc sava prāta.

—  Mājkalpotāja ari nezina nekā pastāstīt,— Sudzuki turpināja.— Viņa parasti ieradusies astoņos no rīta, bet vakarpusē devusies mājup. Nostrādājusi pie mākslinieka piecus gadus, tādēļ viņai vajadzētu labi zināt visu, kas saistīts ar namatēva personību. Bet par uzmetumiem viņa nezina nekā. Nez kāpēc gleznotājs piešķīris viņai trīs brīvdienas tieši lajā laikā, kad jums vajadzēja pozēt viņa darbnīcā.

Kumiko atcerējās, ka lā tas tiešām bija. Kad viņa ieradās pirmo reizi, Sasadzima pats atvēra durvis. Pēc kāda brīža parādījās paveca sieviete, kas atnesa tēju. Un tad mākslinieks bija brīdinājis Kumiko, ka atlaižot kalponi uz trim dienām, jo neciešot, ja kāds svešs cilvēks Iraucē viņam strādāt.

—      Tātad jūs pozējat tajās dienās, kad kalpone nenāca,— Sudzuki secināja,— bet vai jus nepamanījāt šajās dienās ko savādu?

Kumiko iegrima domās. Nē, nekā savāda nebija. Pirmajā dienā viņi bija tikai iepazinušies un norunājuši darba laiku. Pēc tam viņa divreiz bija ieradusies pie Sasadzimas, bel trešajā dienā viņai neviens neatvēra durvis un viņa atgriezās mājās. Bet tad mākslinieks jau bija šķīries no dzīves. Iepriekšējā dienā viņš bija jautrs, daudz jokoja, un viņa uzvedībā nekas neliecināja par nodomu dolies pašnāvībā. Tieši otrādi, viņš strādāja možā noskaņojumā un atvadoties atgādināja, ka gaidīs modeli atkal rīt norunātajā laikā.

Uzmanīgi noklausījies Kumiko, izmeklētājs jautāja:

—  Seansu laikā jūs bijāt tikai divata?

—      Jā,— Kumiko apliecināja.— Viņš pals gatavoja ēdienu un tēju pārtraukuma brīžos.

Kumiko pēkšņi atcerējās veci, kas bija rosījies dārzā. Mājā viņi tiešām bija divata, bet, kamēr gleznotājs zīmēja, dārzā visu laiku ņirbēja dārzniekā haki krāsas krekls.

Izmeklētājs pievērsa uzmanību šiem Kumiko vārdiem.

—  Kā viņš izskatījās? Cik vecs viņš varēja būt?

—  Grūti pateikt, bet man viņš likās stipri pavecs.

—  Ārējais izskats, sejas panti?

Uz šādiem jautājumiem Kumiko nespēja atbildēt. Viņa Ņja redzējusi tikai dārznieka muguru, bet par lā gadiem sprieda pēc lēnīgajām kustībām, viņam strādājot ar dārznieka šķērēm. Pie tam viņa seju visu laiku aizsedza alpīnista cepures platās malas.

—  Vai Sasadzima sarunājās ar šo vīrieti?

—      Manā klātbūtnē nekādas sarunas nenolika. Vecis visu laiku darbojās gar puķu dobēm.

—  Tātad viņš atradās diezgan tālu no jums un mājā neienāca?

—  Liekas, ka mājā netiku redzējusi viņu ne reizi.

Izmeklētājs palūdza Kiuniko mazliet pagaidīt, izgāja no istabas

un atgriezās tikai pēc minūtēm divdesmit.

—  Es tikko aprunājos ar mājkalpotāju,— Sudzuki teica, atvainojies par ilgo prombūtni.— Viņai nekas nav zināms par lādu cilvēku. Un tāds nekad nav redzēts šaja mājā, kamēr viga tur strādā. Bet jūs viņu ieraudzljāt jau pirmajā dienā, kad atnācāt pozēt.

—  Jā, pašā pirmajā dienā.

— Tad jau laikam Sasadzima salīdzis viņu tieši uz tām trim dienām, kad kalpone atradās atvaļinājumā,— Sudzuki turpināja spriest.

Kumiko pārsteidza izmeklētāja sīkumainība. «Tātad viņš laikam apšauba pieņēmumu par mākslinieka pašnāvību,» meitene nodomāja.

— Vai atļausiet pajautāt,— Kumiko vērsās pie policista. — Jums šķiet, ka vēl ir kādas neskaidrības par Sasadzimas kunga nāvi?

— Redziet,— Sudzuki runāja ne visai pārliecinoši,— mākslinieka nāves cēlonis ir noskaidrots pietiekoši precīzi — viņš ieņēmis pārāk lielu miegazāļu devu. Tas konstatēts sekcijā. Tātad Sasadzima it kā izdarījis pašnāvību. Gan uz lielās zāļu pudeles, gan u/ tukšās glāzes, no kuras viņš laikam uzdzēris zālēm virsū ūdeni, atrasti tikai viņa pirkstu nospiedumi. To ir konstatējuši mūsu rūpīgie eksperti. Ja kāds cits būtu gribējis, lai viņš iedzer šo lielo miegazāļu devu, tad to varētu panākt tikai ar viltību, piemēram, piejaucot zāles aluin vai kādai sulai. Bet nelaiķa kuņģī atrasts tikai nedaudz ūdens, kas acīmredzot iedzerts kopā ar zālēm. Tātad dabiski rodas secinājums, ka mākslinieks iedzēris miegazāles pats pēc savas gribas.

—  Varbūt aiz pārskatīšanās ieņēmis vairāk, nekā vajadzīgs?

—  Tādi gadījumi notiek diezgan bieži. Parasti tic, kas mēdz regidāri lietot miegazales, pamazām palielina devu. Kalpone teica, ka mākslinieks mēdzis ieņemt astoņas deviņas tabletes, bet, izdarot sekciju, tika konstatēts, ka šoreiz viņš izdzēris pāri simtam. Tātad pieņēmums par nejaušību vai pārskatīšanos pilnīgi atkrīt. Neizskaidrojams paliek pats fakts — simt tablešu! Nav nemaz viegli vienā paņēmienā iedzert tik daudz zāļu.

Kumiko bija ļoti uztraukusies. Viņa taču gandrīz neka nav zinājusi par Sasadznnu. Sēdēja viņam pretim un tikai vēroja, ka viņš te uzmet viņai skatienu, te ātri velk ar zīmuli pār papīra lapu. Sudzuki, sapratis meitenes noskaņojumu, tūlīt mainīja sarunas tematu.

—  Tātad jūs neko nevarat pastāstīt par tā dārznieka izskatu?

—  Diemžēl itin neko,— Kumiko atbildēja.

—  Savādi. Kalpone apgalvo, ka saimnieks nekad nav aicinājis darbā dārznieku, bet te dārzkopis ievajadzējies tieši uz tSin trim dienām, kad viņa bija atvaļinajumā. Kāds tam varētu būt iemesls?— Izmeklētājs cieši raudzījās meitenei sejā.

Kumiko atgriezās mājās, kad pilsētā jau bija iedegtas ugunis, l/.dzirdusi, ka meita ver durvis, pretī iznāca māte un teica:

—  Pastāvi brītiņu tepat pie sliekšņa.

Meitene apstājās, bet māte pēc senas tautas ieražas apkaisīja tas plecus ar sāli. Tas tiek darīts, lai atgaiņātu (aunos garus.

—      Tagad, lūdzu, nāc iekšā,— māte teica.— Pie mums ciemojas Secuko. Es viņai biju teikusi, ka lu ej pozēt. Izlasījusi avīzē par mākslinieka nāvi, viņa tūlīt atskrēja pie mums.

Parasti, sanakušas kopā, sievietes jautri pavadīja laiku, priecādamās par iespeju likties, bet šoreiz visas trīs sēdēja noskumušas.

—  Kā tur bija?—Takako jautaja.

—      Atvadīties bija atnākuši ļoti daudz cilvēku.— Kumiko īsi pastāstīja par bēru ceremoniju.

—      Vai 110 Sasadzimas kunga draugiem neviens neko nezina par pašnāvības cēloņiem?

—  Par lo neviens nerunāja, bet policists gan mani izprašņāja.

—  Policists?

—      Laikam policijai kļuvis zināms, ka pēdējās dienās esmu ļKtzejusi māksliniekam, tādēļ izmeklētājs Sudzuki kungs ļoli vēlējās ar mani aprunaties un jautaja, vai man nav zināms, kas varējis pamudināt Sasadzimas kungu spert tik izšķirošu soli.

Takako un Secuko, elpu aizturējušas, klausījas Kumiko stāstu par viņas sarunu ar policijas inspektora palīgu.

—      Tātad policija uzskata, ka tā varbūt nemaz nav bijusi pašnāvība,— Takako izteica savu pārliecību, raugoties gan uz Secuko, gan uz meitu.

—      Jā, Sudzuki kungs ieminējās, ka pašnāvības versijā ne visi gali sanākot kopā. Aizmirsu vēl paleikt, ka visi manas sejas uzmetumi, ko ieskicēja mākslinieks, kaut kur pazuduši. Palikusi tikai viena nepabeigta skice. Policiju šis fakts samulsinājis.

—      Kur tad visi uzmetumi varēja pazusl?—Takako šāds paziņojums ļoti satrauca.

—      Nav zināms. Rūtu nepatīkami uzzināt, ka mākslinieks tos kādam atdevis, jo ta tomēr ir mana seja. Un pie tam lie ir viņa pēdējie darbi. Zel, ja uzmetumi nokļūs svešās rokas.

—      Kam tie būtu vajadzīgi?—Takako prātoja, jautājoši raugoties uz Secuko.— Bet vai tu tiešām neatceries vīrieti, kas strādāja dārzā?— Šis jautājums bija domāts meitai.

Nē. Bet man jau par to jautāja vairakkārt. Viņam galvā bija kas līdzīgs alpīnista cepurei, tās platās malas aizsedza seju, bez tam viņš visu laiku stāvēja ar muguru pret mani.

—      Tatad šis cilvēks atradās tur tieši tajās dienās, kad kalpone bija prom.

—      Kalpone apgalvojusi policistam, ka nekad nav redzējusi Sasadzimas mājā dārznieku.

Māte un Secuko saskatījās.

—      Tante,— Secuko ierunājās.— Jūs teicāt, ka ar mākslinieka lūgumu pie jums griezies Taki kungs?

—  Jā, tas bija Taki kungs.

—  Vai jūs viņam paziņojāt par mākslinieka nāvi?

—      Es nekavējoties piezvanīju viņam, bet man atbildēja, ka viņš vakar no rīta aizbraucis cc|ojuinā.

—      Tātad viņš devies ceļā, kad mākslinieka līķis jau bija atrasts, bet laikrakstos vēl nekas par to nebija ziņots.

—  Laikam gan.

—  Var būt, ka viņš nemaz nezina par notikušo?

—  Pilnīgi iespējams.

Informācija par Sasadzimas nāvi parādījās tikai vakardienas laikrakstu vakara izdevumos, tādēļ Taki, braucot prom, varēja arī nekā nezināt, ja vien kāds viņain par to speciāli nepaziņoja. Bet tagad viņš jau droši vien būs ieskatījies avīzēs. Jādomā, ka ziņojums par tik ievērojama mākslinieka nāvi pārpublicēts arī vietējos izdevumos. Tā prātoja Secuko.

—      Vai jums nepaskaidroja, tieši uz kurieni aizbraucis Taki kungs?— viņa jautāja.

—      Mēģināju uzzināt to no viņa sievas, bet tā atbildēja, ka viņai nekas neesot zināms.

—  Savadi. Vai tad viņš pat sievai nesaka, uz kurieni brauks?

—      Man likās, ka viņa zina gan, bet nez kāpēc nevēlas teikt. Negribēju uzmākties, tādēļ nolēmu neapgrūtināt viņu ar saviem jautājumiem.

—      Iespējams, ka Taki kungs aizbraucis atpūsties. Bet varbūt izbraucis kārtot Asociācijas darīšanas. To var noskaidrot itin viegli, tikai jāpiezvana valdei,— Secuko teica.

—      Piedod man, Secuko, par nepieklājīgu jautājumu, bet es nesaprotu, kāpēc tu tā interesējies par Taki braucienu?— Takako jautāja.

—      Kas tur ko nesaprast? Viņš taču iepazīstināja Kumiko ar Sasadzimu, un, ja viņam jau ir zināms par mākslinieka nāvi, pieklājība prasa, lai viņš nosūtītu telegrammu vai piezvanītu pa starppilsētu tālruni. Jābūt taču kaut kādai atbildības sajūtai pret Kumiko.

Secuko spriedumi bija pilnīgi pareizi.

—      Laikam Taki kungs vēl nekā nezina par notikušo,— Takako nočukstēja, it kā padodamās brāļameitas secinājumiem.

Bet Kuniiko likās, ka Secuko runā par Taki kungu pārāk uzbudināti. Viņa vērīgāk ielūkojās māsīcā un satraucās par Secuko sejas bālumu.

Vēslule no Taki kunga tika saņemta trīsdesmitajā oktobrī, lātad četras dienas pēc viņu sarunas. Kumiko bija darbā, un matē tūlīt piezvanīja viņai.

— Tikko saņēmu Taki kunga vēstuli,— inātc ziņoja meitai.— Sākumā domāju pagaidīt, kamēr tu atgriezīsies mājās, bet tad nolēmu tūlīt tev to paziņot.

—  Ko viņš raksta?— Kumiko nepacietīgi jautaja.

—  Klausies! Es tev nolasīšu: «Lūdzu, piedodiet par ilgstošo klusēšanu. No vietējā laikraksta uzzināju par Sasadzimas pašnāvību. Tā man bija pilnīgi negaidīta ziņa. Nespēju nomierināties, ka esmu sagādājis Kumiko tādas nepatikšanas, jo viņa piekrita pozēt māksliniekam tieši pēc mana ieteikuma. Viņa nāve, protams, nekādi neskar jūs, un es ļoti lūdzu jūs neuztraukties.» Vēslule nosūtīta no Sinsjū apgabala Asamas karstajiem avotiem,— Takako piebilda.

—  No Asamas avotiem?

— Jā. Bet ne viesnīcas nosaukums, ne kāda cita adrese nav norādīta.

—  Ak tā,— Kumiko minstinājās, nezinādama, ko teikt.— Paldies, mamm!

—  Vai tu šodien neatnāksi agrāk?

—  Pacentīšos. Bet pa ceļam man vēl kaut kas jānokārto,— Kumiko atbildēja, nolēmusi, ka viņai katrā ziņā vajadzētu tikties ar Soedu.

Pēc šīs sarunas Kumiko nespēja nomierināties. No prāta neizgāja Taki kunga vēstule un tas, ko par viņu bija teikusi Secuko. Galīgi satraukta, viņa uzgrieza Soedas telefona numuru. Korespondents tūlīt atsaucās.

Viņi nebija tikušies divas nedēļas, un Soeda neko nezināja par Kumiko pozēšanu māksliniekam.

—  Man steidzīgi jāaprunājas ar jums. Mums pusdienu pārtraukums ir no divpadsmitiem līdz vieniefti. Ja jums būtu ērti, mēs varētu pasēdēt tējnīcā manas darbavietas tuvumā.

—  Norunāts,— Soeda piekrita bez vilcināšanās.— Man arī ir darīšanas jūsu pusē. Domāju, ka vismaz pusstundiņu varēšu būt jūsu rīcībā.

Kumiko pateica tējnīcas nosaukumu un nolika klausuli. «Cik labi, ka nevajadzēs gaidīt līdz vakaram!» viņa nodomāja. Tieši divpadsmitos viņa jau vēra tējnīcas durvis. Tuvumā stāvēja Soedas redakcijas automašīna, bet viņš pats sēdēja gandriz pie pašam durvīm un dzēra sulu.

—  Kāpēc tāda steiga?— viņš jautāja, jautri smaidot, bet, ieraudzījis Kumiko satraukto seju, tūlīt kļuva nopietns.

—  Vai jus zināt par mākslinieka Sasadzimas pašnāvību?— Kumiko jautāja.

—  Šķiet, ka esmu kaut kur par to lasījis.

— Es nepaguvu jums pastāstīt, ka divas dienas pozēju šim māksliniekam tieši viņa nāves priekšvakarā.

— Ko jūs sakat?— Soeda izlaida no mutes salmiņu un izbrīna pilnām acīm raudzījās meitenē.

Kumiko sīki jo sīki pastāstīja par savu uzturēšanos pie mākslinieka. Soeda klausījās uzmanīgi, tikai reizēm pārtraucot meitenes stāstījumu ar dažiem jautājumiem. Viņas ziņojumu par Taki vēstuli korespondents uztvēra sevišķi nopietni.

— Jus apgalvojat, ka mākslinieks uzskicēja astoņus uzmetumus un visi ir pazuduši? Palicis tikai viens nepabeigts zīmējums?—viņš pārjautāja, izlaidis pirkstus caur matiem.

— Jā, par uzmetumu pazušanu man pateica policists, jo viņš netic, ka mākslinieks pats iznīcinājis savu darbu.

— Man ari tas liekas neticami. Droši vien tie nokļuvuši svešās rokās — un katrā ziņā vajadzētu noskaidrot, pie kā.

— Noskaidrot?— Kumiko brīnījās.— Man ir nepatīkami, ka attēli atrodas pie nepazīstama cilvēka, bet par citu es neuztraucos. Kāpēc vajadzētu noskaidrot, pie kā tie nokļuvuši?

—  Lūdzu, uzskatiet, ka tā ir mana darīšana. Es pats pacentīšos to uzzināt,— Soeda pārtrauca meiteni.— Sakiet, ludzu,— vai uzmetumi bija ļoti līdzīgi oriģinālam?

— Jā,— Kumiko atbildēja.— Māksliniekā uzmetumos manas sejas dažādās izteiksmes bija attēlotas tik precīzi, ka man nezin kāpēc pat neērti kļuva.

—  Lūk, kā! Pēc šādas ziņas man īpaši gribas palūkoties kaut vai uz vienu no tiem.

Atvadījies no Kumiko, Soeda devās uz Pasaules kultūras namu. Atstājis automašīnu pie lielajām durvīm, viņš icgaja vestibilā, šķērsoja plašo halli un apstājās pie izziņu biroja garas letes, aiz kuras sēdēja pavecs vīrietis ar taurenīša kaklasaiti.

— Es gribu pajautāt par Taki kungu,— Soeda teica, pasniedzis dežurantam savu vizītkarti.

Vīrietis tūlīt piecēlās un sāka cītīgi pētīt vizītkarti. Tā vien likās, ka viņš mēģina to salīdzinat ar atnacēja seju.

— Esmu dzirdējis, ka Taki kungs devies ceļojuma,— Soeda uzsaka sarunu.

—  Jā.

—  Lūk, sakarā ar viņa braucienu es gribētu pajautāt . . .

—      Ātri gan, vai <vik ātri . . .— vīrietis pārtrauca jautātāju, un viņa teiktie vārdi lika Soedam k|ūt piesardzīgam. Kā jau avīžnieks, Soeda uzreiz nojauta, ka aiz šiem nomurminātajiem vārdiem kaut kas slēpjas. Det profesionālās iemaņas palīdzēja neizrādīt aizdomas.

—  Vai es drīkstētu aprunaties ar jums?

«Taurenītis» vēlreiz uzmeta acis vizītkartei. Uz tās bija iespiests ievērojama laikraksta nosaukums. Bija skaidri redzams, ka darbinieks nok|uvis sarežģītā situācijā. To nepārprotami liecinaja viņa sejas izteiksme.

—      Piedodiet, ka es jūs traucēju, bet man tiešām ir vairāki svarīgi jautājumi,— Soeda, redzot, ka vīrietis nesteidzas atbildēt, kļuva vēl neatlaidīgāks.— Man ir zināms, ka pašreiz Taki kungs atrodas Asamas karstajos avotos, bet braukšana uz turieni prasītu pārāk daudz laika, tādēļ gribu noskaidrot dažus jautājumus tepat uz vietas.

Soedas vārdi laikam skanēja diezgan pārliecinoši, jo vīrietis piekrītoši teica:

—  Te runāties nebūs visai ērti,-paiesim maliņā.

Soeda apmierināts pamāja.

Pa halles logiem bija redzams plašs japāņu dārzs. Strautiņā, kas plūda dārza vidū, rotaļajās saules zaķīši. Halle bija tukša. Tikai pie attālākā galda sēdēja vairāki ārzemnieki.

—      Lūdzu, — vīrietis teica, norādot uz ērtu atzveltnes krēslu. — Jā, ātri gan jums tas kļuvis zināms.— Viņš izbrīnīts raudzījās Soedā.

Soeda nojauta, ka šajos vārdos slēpjas kaut kas tāds, kas saistīts ar Taki, tādēļ pārdroši jautāja:

—  Kāpēc Taki kungs atkāpies no amata?

Sarunu biedrs uzreiz uzķērās uz āķa.

—      Mes paši nezinām, ko teikt,— viņš apjucis atzinās.— Taki kungs atsūtīja atlūgumu jau sava ceļojuma laikā.

—  Ak ta. Un kāds tam iemesls?

—      Par iemeslu viņš min slikto veselības stāvokli, lādeļ esot nepieciešama ilgstoša atpūta. Vairāk mums nekas nav zināms, bet . ..

—      Atvainojiet,— Soeda pārtrauca viņu,— kādu amalu jūs šeit ieņemat?

—  Esmu kancelejas vadītājs.

—      Tātad jūs esat redzējis Taki kunga vēstuli un, jādomā, sūtījāt viņam telegrammu vai zvanījat pa telefonu, lai noskaidrotu lietas būtību un viņa turpmākos nodomus.

—      Mēģinājām sazināties, bet nesekmīgi,— kancelejas vadītājs minstinājās.— Uz aploksnes rakstīts tikai «Sinsjū. Asamas karstie avoti». Nekādas atpakaļadreses. Nav pat telegrammu kur nosūtīt.

Soeda atcerējās, ka savā vēstulē Nogami kundzei Taki ari nebija minējis viesnīcu, kurā viņš atpūšas.

—  Vai pēdējā laikā Taki kungs kaut reizi ir ieminējies par aiziešanu no dienesta?

—  Atklāti sakot, par to nekad netika runāts, un lūgums atbrīvot viņu no darba mūs visus pārsteidza.

—  Kā viņam ar veselību?

—  Pilnīgi vesels. Līdz šim laikam nevienu reizi nav slimojis, tādēļ liekas, ka atsaukšanas uz slikto veselības stāvokli ir tikai iegansts.

—  Varbūt jums ir zināms īstais cēlonis?

—  Nezinu gan itin nekā. Kopš tā laika, kad Taki kungs ieradās pie mums, Asociācijas darbs vainagojies ar labiem panākumiem, un mūsu visu kopējā vēlēšanās bija. lai Taki kungs strādātu pēc iespējas ilgāk. Tādēļ viņa atlūgums mūs visus pārsteidza kā auksta ūdens šalts.

Soeda, uzzinājis visu, kas viņam bija vajadzīgs, atvadijās.

—  Piedodiet, Soedas kungs,— kancelejas vadītājs apturēja korespondentu.— Nebūtu vēlams, ja informācija par Taki kunga demisiju parādītos presē pirms viņa atlūguma apstiprināšanas. Tādēļ lūdzu mazliet nogaidīt.

—  Es jūs ļoti labi saprotu.— Soeda pasmaidīja.— Lūdzu, esiet pavisam mierīgs. Es pašreiz netaisos neko publicēt.

Pēkšņi Soedas acu priekšā iznira Taki Rjoseja kunga salti noraidošā seja.

10

Ceļā uz redakciju Soeda galīgi nolēma neko neziņot avīzei par Taki kunga atkāpšanos no Asociācijas kultūras sakariem ar ārvalstīm pastāvīgā valdes locekļa amata, jo šai organizācijai nebija sevišķi liela ietekme sabiedriskajā dzīvē. Tiesa gan, tā kā Taki agrāk bijis laikraksta galvenais redaktors, tad ziņojums par viņu varētu būt interesants daudziem lasītajiem, tomēr Soeda nebija noskaņots sniegi informāciju par notikušo.

Vispirms vajadzēja noskaidrot, kādā Asamas viesnīcā Taki apmeties. Soeda iegriezās sakaru nodaļā un palūdza savienot viņu ar laikraksta korespondentu Macumoto pilsētā. Pēc brīža klausulē atskanēja jauneklīga balss, kas pavēstīja:— Kuroda klausās.

— Lūdzu, piedodiet, ka uzmācos jums,— Soeda teica.— Man ļoti nepieciešams sameklēt kādu cilvēku, kas uzturas Asamas karstajos avotos.

—  Saprotu. Tas jau ir ļoli vienkārši. Asarna atrodas pavisam tuvu. Mums ir labi sakari. Kadā viesnīcā viņš apmeties?

—  Viesnīcas nosaukums man nav zināms. Būšu pateicīgs, ja jūs to noskaidrosiet. Sakiet — cik tur apmēram ir'viesnīcu?

—  Šķiet, būs vismaz trīsdesmit. Bet pirmās kategorijas viesnīcu skaits nav visai liels. Droši vien tas cilvēks, kuru jūs meklējat, arī būs izvēlējies kādu no labākajām viesnīcām.

Parasti tas noteikti tā būtu, bet šoreiz Taki patiesībā bija aizbēdzis no Tokijas un, lai neviens nesadzītu viņa pēdas, viņš varētu būt paslēpies arī otrās vai pat trešās šķiras viesnīcā.

—  Uz šo jautājumu man grūti atbildēt,— Soeda teica.

—  Kāds ir viņa uzvārds?

«Taki!» Soedam gandrīz paspruka, bet viņš tomēr savlaicīgi paguva savaldīties. Pilnīgi iespējams, ka jaunais līdzstrādnieks ir dzirdējis par bijušo galveno redaktoru, tādēļ būtu neērti nosaukt viņa uzvārdu. Pie tam Soeda nešaubījās, ka Taki apmeties viesnīcā ar svešu uzvārdu.

.— Domāju, ka viņš būs pārmainījis uzvārdu. Bet, kādu viņš izvēlējies, tas nav zināms. Varbūt jums izdotos sameklēt viņu pēc ārējā apraksta?

Pretējā vada galā iestājās klusums.

—  Hallo, hallo! Zinu, ka jūs esat aizņemts, tomēr ļoli lūdzu man palīdzēt.

—  Pacentīšos sameklēt, bet būs vajadzīgs krietns laiciņš, lai atrastu cilvēku, nezinot ne viņa uzvārdu, ne apmešanās vietu.

—  Es jums tūlīt viņu aprakstīšu.— Soeda minēja Taki vecumu un sīki izstāstīja, kāds viņš izskatās.

—  Sapratu. Sakiet, lūdzu,— kas jādara, ja man izdosies sameklēt šo cilvēku,— jāpaziņo jums vai arī kaut kas jāpasaka viņam?

—  Lūdzu, nekavējoties sazinieties ar mani! Tam cilvēkam nedrīkst rasties ne mazākās aizdomas, ka viņš tiek meklēts.

—  Skaidrs. Darīšu visu, kā jūs teicāt. Par rezultātiem ziņošu bez vilcināšanās,— Kuroda atbildēja un nolika klausuli.

Soeda atgriezās pie galda un sāka gaidīt zvanu no Macuinoto. Viņš cerēja saņemt informāciju pēc divām trim stundām. Tajā pašā istabā ar kādu apmeklētāju sarunājās politiskas informācijas ncnlaļas vadītājs. Kādreiz viņš bijis Taki iecienītākais padotais. Tādēļ Soeda nolēma neko viņam nestāstīt. Uz Macumoto viņš nezvanīja 110 darba telpām, bet no sakaru nodaļas. Un ne jau tādēļ, ka no turienes būtu vieglāk piezvanīt, bet gan tādēļ, lai nodaļas vadītājs nedzirdētu Soedas lūgumu.

Pirms neilga laika nodaļas vadītājs bija viņam aizrādījis — klīstot baumas, ka Soeda vācot slepenas ziņas par kara gadu diplomātiju, 1111 viņš kā nodaļas vadītājs iesakot tādu pasākumu izbeigl. Tas notika drīz pēc Soedas tikšanās ar Taki, tādēļ Soeda pilnīgi pamatoti secināja, ka šo padomu ieteicis dot pats Taki.

Iepriekšējās tikšanās reizē Taki bija darījis visu, lai izvairītos no sarunas par Nogami Keničiro nāves apstākļiem, un pat visai atklati licis Soedam būt piesardzīgam. Bet brīdinājums viņam acīmredzot licies" ne pārāk ietekmīgs, tādēļ Taki bija sazinājies vēl ar savu bijušo padoto, lai an tas brīdina Soedu.

Pēc neilga laika istabā steidzīgi ienāca jauns līdzstrādnieks no sakaru nodaļas.

—  Zvana no Macumoto,— viņš ziņoja.

Ejot āra no istabas, Soeda juta sev aiz muguras nodaļas vadītāja caururbjošo skatienu.

Soeda paņēma klausuli, un tūlīt atskanēja Kurodas balss:

—      Esmu atradis viesnīcu, kurā, šķiet, apmeties jūsu meklētais cilvēks. Ļoti līdzīgs tam, ko jūs aprakstījāt, bet galvot nevaru. Dzīvo numurā viens pats jau sešas dienas.

Soedas sirds strauji pukstēja. Nevar būt šaubu, ka tas tiešām ir Taki.

—  Kas tā par viesnīcu?

— «Suginoju». Nav no lepnākajām, tomēr pirmās kategorijas.

—  Ar kādu uzvārdu viņš ierakstījies viesu grāmatā?

—      Jamasiro Sejiči. Piecdesmit pieci gadi. Firmas darbinieks. Adrese: Jokohamas pilsēta, Gurumi rajons, NN kvartāls.

Soeda iebrauca Macumoto pusvienos. Neicgriežoties korespondentu punktā, viņš tieši no stacijas laukuma ar taksometru devās uz Asamas karstajiem avotiem.

Kudcns skaidrajās debesis žilbinoši vizēja pirmā sniega sega, kas klāja tā sauktās Ziemeļjapānas Alpu kalnu grēdas augstākās virsotnes. Bet ieleju ābeļdārzos koku zarus lieca pie zemes sarkani, nobrieduši augļi.

Karstie avoti atradās kalnu nogāzē, bet pati pilsētiņa kā šaura lente stiepās abpus kalnu ceļam. Viesnīca «Suginoju» slēpās kūrort- pilsētiņas nomalē kalnu aizsegā.

Soeda izkāpa no mašīnas pie pašām viesnīcas durvīm. Viņu saņēma kalpone, kas domāja, ka viņš vēlas apmesties viesnīcā, bet Soeda nekavējoties devās pie administratora.

—  Vai pie jums dzīvo Jamasiro Sejiči kungs?—viņš jaulaja.

—  Jamasiro kungs? Nē, viņš šorīt aizbrauca.

«Ak tu piķis!» Soeda nodomāja. No vakardienas sarunas uzzinājis, ka Taki jau sešas dienas dzīvo šajā viesnīcā, viņš bija gribējis palūgt Kurodu pasekot Taki, ja viņš pēkšņi sadomātu aizbraukt no viesnīcas.

liet lūgums palika neizteikts, un tagad viņš varēja tikai nožēlot pie|auto paviršību.

—  Vai viņš solījās atgriezties Tokijā?

—  Jamasiro kungs neteica, uz kurieni viņš dodas.

—  Cikos viņš aizbrauca?

—  Ap pusastoņiem no rīta.

—      Tik agri? — Soeda ielūkojās vilcienu sarakstā. Astoņos trīspadsmit no Macumoto iiz Sindzjuku atiet parastais vilciens. Varbūt viņš aizbraucis ar to?— Es esmu laikraksta korespondents.— Soeda pasniedza administratoram vizītkarti.

—  Vai kas noticis?— atskanēja ziņkārīga balss.

—      Nekas sevišķs. Es meklēju šo cilvēku. Sakiet, lūdzu,— vai, dzīvojot pie jums, viņš nesūtīja kādam vēstules?

—      Protams, sūtīja. Atceros, ka reiz viņš pie manis atsūtīja kalponi pēc pastmarkām.

Jā, te nebija ko šaubīties. Cilvēks, kas uzdevies par Jamasiro Sejiči, noteikti ir bijis Taki. Bet vēstule, ko viņš nosūtīja, bija adresēta Asociācijai kultūras sakariem ar ārvalstīm, un tajā bija lūgums atbrīvot viņu no darba.

Soeda izņēma no kabatas portfeļa fotoattēlu un paradīja administratoram.

—      Paskatieties — vai tas ir viņš? Fotoattēls gan ir diezgan vecs, un tajā viņš izskatas daudz jaunāks,— Soeda paskaidroja.

Administrators paņēma uzņēmumu rokās un vēlīgi to nopētīja.

—      Tas ir viņš,— administrators beidzot apliecināja. Bet, drošs paliek drošs, pajautāsim arī kalponei, kas uzkopa viņa istabu.

—      Jā, tas ir las pats kungs. Tikai šeit viņš izskatās jaunāks,— kalpone piekrita.

—      Sakiet, lūdzu,— vai viņš no viesnīcas kādam nezvanīja pa telefonu?

—  Nē, ne viņš zvanīja, ne viņam kāds zvanīja.

—  Un kā ar apmeklētājiem?

—  Ciemiņi gan bija.

—  Ciemiņi?— Soeda ieinteresējās.

—      Jā, vakarvakarā te ieradās divi vīrieši un teica, ka vēloties redzēt šo cilvēku.

—  Pastāstiet par viņiem sīkāk.

Nojautis, ka saruna ieilgs, administrators lūdza Soedū ienākt neliela istabiņā blakus ieejai. Tā laikam bija uzgaidāmā telpa. Kaktā stāvēja televizors, sienas greznoja tūrisma plakati.

—  Piedodiet, ka sagādāju jums liekas rūpes,— Soeda atvainojās.

Kalpone, tramīgi apsēdusies uz krēsla, turpināja:

—  Tas bija vakarvakarā ta ap astoņiem. Es tieši tolaik kārtoju pie durvīm getas[1], kad atnāca šie divi vīrieši. Abiem pāri trīsdesmit, stalta auguma. Un tad viņi izstāstīja, kads izskatās cilvēks, kuru viņi grib sameklēt.

—      Vai patiesi aprakstīja viņa ārējo izskatu? Bet vai uzvārdu neminēja?

—      Nē, teica, ka viņš esot viņu draugs, bet viesnīcā laikam būšot uzradījis svešu uzvārdu. Es sākumā šaubījos, bet, ja nu cilvēki ieradušies apciemot savu draugu, man likās, ka atraidīt viņus būtu nepieklājīgi, 'tādēļ es aizgāju uz viņa istabu pieteikt viesus.

—  Ak la,— Soeda nomurmināja.

—      Kungs bija izbrīnījies un kādu laiku slavēja ļoti domīgs. Tad laikam sadūšojās ūn paziņoja, ka pats noies pie viņiem, un tūdaļ devās lejup pie viesnīcas durvīm.

—  Vai viņi satikas kā veci paziņas?

—      Nē. Mūsu ciemiņam bija tāda sejas izteiksme, it kā viņš šos vīriešus būtu ieraudzījis pirmo reizi. Bet atnācēji, gluži otrādi, izturējās kā seni draugi, pieklājīgi paklanījās un teica, ka gribētu aprunāties ar viņu istabā. Tad mūsu viesis ieveda viņus savā numurā.

—  Un kas notika tālāk?

—      Es nesu viņiem tēju, taču istabā uzreiz neiegāju, bet apstājos pie durvīm, jo pat gaitenī bija dzirdamas satrauktas balsis.

—  Jūs sakāt — satrauktas balsis?

—      Nezinu, vai ir pieklājīgi stāstīt, bet man likās, ka viņi par kaut ko strīdējās. Es bridi pastāvēju aiz durvīm, tad pieklauvēju un iegāju iekšā. Visi trīs tūlīt apklusa. Es salēju tēju, bel viņi, likās, to vien gaidīja, lai es atkal nozūdu.

—  Vai jūs nedzirdējāt, par ko viņi strīdējās?

—      Skaļak un biežāk runāja tie divi. Bet es stāvēju aiz durvīm tikai īsu bridi. Vārdu sakot, atnācēji pārmeta mūsu viesim, ka viņš palvarīgi atbēdzis pie mums.

Soeda klausījās ļoti uzmanīgi, cenšoties nepalaist garām nevienu vārdu. Savādi, kāpēc šie divi nosauca Taki aizbraukšanu par bēgšanu? Tātad tie abi ir saistīti ar Taki kādām īpašām saitēm. Bel, kā teica kalpone, Taki bijusi tāda sejas izteiksme, it kā viņš redzētu viņus pirmo reizi.

—  Kas notika pēc tam?—Soeda nepacietīgi taujāja.

—      Nezinu. Sapratu tikai to, ka man jāvācas arā, tādēļ es ari nozudu.

—  Cik ilgi tie divi uzturējās jūsu ciemiņa istabā?

—      Laikam ne vairāk kā pusstundu. Tad viņi nokāpa lejā un aizgāja.

Vai tas kungs nonāca kopā ar viņiem?

—  Jā, viņš pavadīja viņus līdz ārdurvīm.

—  Kā viņš izturējās?

—      Parasti. Kā izturas tad, kad pavada ciemiņus. Tikai viņi visu laiku klusēja. Un pat atvadoties neteica ne vārda. Bet mūsu viesim tajā brīdī tomēr bija tāda savāda seja.

—  Ko nozīmē — savāda?

—      Pavisam bala. Viņš laikam bija ļoti uztraukts un tūlīt atgriezās savā istabā.

—  Vai vēlāk jus redzējāt viņu?

—  Redzēju, kad aizgāju uzkopt istabu un uzklāt gultu.

—  Ko viņš tajā laikā darīja?

—  Sēdēja krēslā, raudzījās pa logu un kaut ko domāja.

No kalpones stāstījuma varēja secināt, ka nelūgto apmeklētāju ierašanās bija satriekusi Taki. Kas tie varēja būt? Viņi, protams, nevarēja zināt, ka Taki piereģistrējies viesnīcā ar vārdu Jamasiro Sejiči. Un tomēr bija izdibinājuši, ka Taki atrodas Asainā.

—      Pēc kāda laika kungs piezvanīja uz leju un paziņoja, ka rīt no rīta braukšot proin,— kalpone piebilda.

—  Vai pirms tam viņš kaut ko runāja par prombraukšanu?

—      Nē. Mēs domājām, ka viņš pabūs pie mums vēl dažas dienas, jo sākumā viņš teica, ka vēlas kādu laiku šeit atpūsties. Šorīt, kad es pasniedzu viņam brokastis, viņš bija iegrimis domās un ēdienu atstāja gandrīz neskartu.

—  Viņš visu laiku bija drūmā noskaņojumā?

—      Nē. Sākumā izskatījās pavisam citāds. Daudz lasīja, tiesa gan, ieslēdzies istabā. Bet, kad es iegāju, tad sarunājās ar mani, izjautāja par šejienes skaistākajām vietām un mūsu viesnīcu. Tādēļ uzreiz pamanīju, ka pēc šo divu cilvēku atnākšanas viņa garastāvoklis pēkšņi mainījies.

—      Vai pirms aizbraukšanas viņš nelūdza atnest vilcienu sarakstu?

—  Nē, varbūt viņam bija savs.

—      Iespējams. Bet, ja viņš aizbrauca no viesnīcas pusastoņos, tad viņš gribēja tikt uz vilcienu, kas atiet no Macumoto astoņos trīspadsmit. Sakiet, lūdzu,— vai tie, kas no šejienes dodas uz Tokiju, mēdz braukt ar šo vilcienu?

—      Nē, tas ir lēnais. Parasti visi brauc ar ātro, kas atiet no Macumoto deviņos trīsdesmit.

Pateicies viesnīcas darbiniekiem, Soeda devās uz staciju. Viņš gribēja biļešu kontrolierim aprakstīt Taki ārējo izskatu un pajautāt, vai viņš neatceras, kurā vilcienā tas iesēdies, bet braucēju torīt bija pārāk daudz, tādēļ Soeda atteicās no sava nodoma.

Soeda sāka pētīt vilcienu sarakstu, un pēkšņi viņam prātā ienāca doma, ka Taki varēja ari nedoties uz Tokiju, bet kaut kur pavisam citur. Desmitos un piecas minūtēs atiet vilciens uz Nagano. Tomēr, lai tiktu uz šo vilcienu, nav nekādas vajadzības aizbraukt no viesnīcas pusastoņos. Bet varbūt viņš bija nobažījies, ka tie divi var atkal uzbāziies viņam, un tādēļ nolēma doties prom no viesnīcas pēc iespējas agrāk. Pie tam ceļš Nagano tuvumā krustojas ar ceļu uz Hokuriku apgabalu, tatad iespējams, ka Taki gribēja tur pārsēsties, lai brauktu pavisam eilā virzienā. Tas ir pilnīgi ticams, jo arī 110 Tokijas viņš centās aizlavities, nevienam nemanot.

Iespējams, ka tieši šeit, stacijā, viņš prātoja, kura virzienā doties tālāk.

Soeda apskatījās apkart un ieraudzīja tūristu biroju, kurā sēdēja divi darbinieki, kuriem aiz muguras atradās kalnu fotoattēli.

— Vai šorīt ap astoņiem vai deviņiem pie jums nav bijis šis kungs?— Soeda griezās pie viņiem, rādot Taki fotogrāfiju.— Tagad gan viņš izskatās mazliet vecāks.

—  Kā tad, bija gan, bija!— iesaucās viens no darbiniekiem, aplūkojis fotoattēlu.

Soeda jutās apmierināts — viņa doinas bijušas pareizas.

—  Vai viņš apsprieda ar jums kādu maršrutu?

—  Jā, viņu interesēja klusi karstie avoti zemes tālākos nostūros.

—  Vai tepat Sinsjū apgabalā?

—  Jā, mēs parādījām karti un ieteicām vairākas vietas.

—  Ko viņš izvēlējās?

—  Okutatesinu.

—  Okutatesinu?— Soedas acu priekšā iznira šī kalnu kūrvieta. — Vai viņš izvēlējās arī viesnīcu?

—  Nē. Bet tur jau nav ko izvēlēties — ir tikai četras viesnīciņas.

Soeda atvadījās un izgāja ārā.

Tātad Taki tomēr aizbraucis ar vilcienu astoņos trīspadsmit. Un ap desmitiem piecpadsmit viņš jau atradās Čino stacijā. Droši vien pašreiz atpūšas kādā klusā viesnīcā. Soeda devās uz kasi un nevilcinoties pieprasīja biļeti līdz Cino. Vienos četrdesmit viņš jau brauca vilcienā.

Kas ir tie divi staltie vīri? Arī vilcienā Soeda domāja par viņiem. Kāpēc viņi strīdējās ar Taki? Viņi laikam, tāpat kā es, nezināja, kādā viesnīcā viņš apmeties un ar kādu uzvārdu piereģistrējies, un apstaigāja daudzas viesnīcas, līdz atrada viņu. Taki redzēja viņus pirmoreiz. Viņu strīda cēlonis nav zināms, bet, lai kads tas būtu, pilnīgi skaidrs, ka Taki tic bijuši nevēlami viesi, ja jau pat kalpone to pamanījusi.

Neviļus rodas secinājums, ka Taki kunga steidzīgā bēgšana uz Asamu un abu svešinieku ierašanās pie viņa ir vienas ķēdes divi posmi. Un vēl jāņem vērā, ka pēc abu vīriešu vizītes Taki tūliņ

aizbēga ari no Asamas, lāču nē uz Tokiju, bet vēl tālāk, lai paslēptos klusajā Okutalesinā.

Viņš acīmredzot nojauta, ka pār viņa galvu savelkas negaisa mākoņi. Laikam šo pašu draudu dēļ viņš nozuda ari no Tokijas. Iespējams, ka bīstamā siluācija izveidojās pēc tam, kad viņš lūdza, lai Kiuniko pozē māksliniekam Sasadzimam. Bet tad jau Sasadzimas nāve un Taki pēkšņā pazušana kaut kadā veidā ir saistītas ar Kumiko. Laikam ne tieši ar viņu, bet ar viņas Ievu. Tātad kads ir piedraudējis Taki. Bel kādēļ?Soeda beidza gudrot, jo vilciens tuvojās Kamisuvas stacijai. Tur, kā parasti, sakāpa daudz braucēju, kas atgriezās no karstajiem avotiem. Līdz Čino atlika desmit minūšu brauciens. Vilciens sakustējās un saka palēnām virzīties kalnup.

11

Čino stacijas laukumā stāvēja vairāki autobusi, bet tie visi brauca uz Kamisuvu. Pajautājis, cikos alies autobuss uz Okutatesinu, Soeda uzzināja, ka nākošais reiss būs tikai pēc stundas, un nolēma netērēt veltīgi laiku, bet braukt ar taksometru.

Automašīna izbrauca cauri Čino pilsētiņai un devās kalnu virzienā. Viņi šķērsoja vairākus ciematus. Arī šajā lauku rajonā šoseja bija lieliska. Tas laikam tādēļ, ka vasaras mēnešos, glābjoties no tveices, te meklē patvērumu lielo pilsētu iedzīvotāji.

Pēc stundas mašīna pabrauca garām alzīinei — tūkstoš divsimt metru virs jūras limeņa. Šeit bērzi un citi lapukoki jau bija nometuši lapas. Ceļa labajā pusē iezaigojās ezers. Tad taksomeirs iebrauca birzī, kura vietumis pavīdēja sarkanu un zilu dakstiņu jumti. No šejienes ieleja jau izskatījās kā rotaļlietiņa.

Tuvākie iecienītie karstie avoti atradās Takinoju, tādēļ Soeda nolēma vispirms iegriezties tieši tur. Ja Taki te neatradīsies, varēs pārnakšņot un nākošajā dienā apbraukāt citus avotus. Takinoju bija tikai viena viesnīca, augstak kalnos vīdēja vienīgi savrupmājas un firmu pansionāti.

Soeda apturēja mašīnu pie lielas trīsstāvu ēkas. Paredzējis, ka ari šeit Taki pierakstīsies ar svešu uzvārdu, Soeda tūlīt parādīja kalponei viņa fotokartīti.

— Jā, šis kungs dzīvo mūsu viesnīcā,— viņa atbildēja, izbīli raugoties Soedā. Kalpone laikam domāja, ka viņš ieradies no ļiolicijas.

— Es no avīzes,— Soeda mierināja sievieti, pasniegdams viņai savu vizītkarti.— Man vajadzētu satikties ar šo kungu.

— Diemžēl viņa pašreiz nav istaba. Izgājis pastaigāties.

Soeda palūkojās pa logu. Cik vien tālu varēja redzēt, Tatesinas plato neizskatījās apdzīvots.

—  Kurp viņš aizgāja?— Soeda jautāja.

—  Laikam vēl augstāk, tur uz savrupmājām. Pa šo te ce|u,— kalpone parādīja ar pirkstu uz augšu.

— Tad es arī došos pastaigā,— Soeda teica.— .la satikšu viņu, atgriezīsimies abi kopā.

Viņš nodeva mantu glabātavā savu koferi un izgāja no viesnīcas.

Aiz tilta, kas bija uzcelts pāri kūpošai upītei, kalnu ceļš nogriezās sāņus un sāka strauji vīlies augšup. Zāle jau bija nodzeltējusi, un kalnu puķu nokaltušie stiebri lēni līgojās vējā. Drīz Soeda sasniedza paprāvu laukumu, kur bija vairākas ēdnīcas un sporta spēļu komplekss. Bet visi šie uzņēmumi bija slēgti. Vasaras sezona bija beigusies. Tikai uz arkai līdzīgiem vārtiem vēl arvien rēgojas lepna izkārtne «Tatesinas Ginza[2]».

Ceļā Soedam pretī nāca tikai viens vīrielis, laikam kādas vasarnīcas īpašnieks, un daži tūristi ar mugursomām. Soeda šad tad apskatījās apkārt, cerēdams ieraudzīt Taki, bet velti. Tad viņš nonāca pie tējnīcas, kas atradās jau krietni augstu kalnos. Tur ceļš sadalījās divos virzienos. Soeda ielūkojās tējnīcā, kur pārdeva ne tikai saldumus, bet arī salmu čības un spieķus, taču neviena apmeklētāja tur nebija.

—  Uz kurieni ved šis celiņš?— Soeda parādīja pa labi.

—  Pāri Tatesinas kalnam līdz Takano pilsētiņai,— tējnīcas saimniece paskaidroja.

—  Līdz Takano?

— Jā, tieši līdz pašai stacijai, kur var iesēsties vilcienā uz Komoro.

—  Krietns gabaliņš, vai ne?

— Protams. Ja dosieties ceļā agrā rīta stundā, pat tad aizkulsie- ties tikai pašā vakarā. Jāiet taču pāri kalnam.

Soeda nolēma, ka diez vai Taki būs izvēlējies pastaigai šo ceļu, un aizgāja pa kreisi. Cejiņš aizveda viņu līdz savrupmājām. Tālumā rēgojās Kirigamines kalna virsotne, bet lejā vēl varēja saredzēt Čino pilsētiņas mājiņas.

Gaiss šeit bija vēss. Ceļmalas krājās nobirušo lapu kaudzes, bet zem kājām sprakšķēja koku sēklas. Soeda dziļi ieelpoja kalnu gaisu, kas bija dzidrs kā stikls.

Visapkārt ne skaņas, ne cilvēka balss. Pie visu vasarnīcu durvīm atslēgas. Ezers no šejienes izskatījās kā balts plankums. Tuvojās ziema, iekrāsojot kalnu mežus dzeltenos un brūnos toņos.

Soeda aizgāja līdz pārejai un ieraudzīja, ka viņam 110 lejas pretim nāk vīrietis. Tas laikam bija vietējais iedzīvotājs platās darba biksēs, ar lielu grozu uz muguras.

—      Apsveicu jūs ar skaisto laiciņu,— tas uzrunāja Soedu, domādams, ka viņš ir kads vasarnieks.

Soeda apstajās, pajautāja, vai garāmgājējs nav ceļā sastapis kadu vīrieti, un nosauca Taki pazīmes.

—  Viņš iet pa šo ceļu, es nupat satiku viņu.

Soeda pateicās un pielika soli. Drīz vien viņš panāca Taki, bel tas nepievērsa viņam uzmanību, līdz Soeda nepiegāja pavisam klāt. Reidzot ieraudzījis Soedu, viņš apstulba.

—  Labdien, Taki kungs,— Soeda pieklājīgi paklanījās.

Taki krietnu brīdi klusēja, jo šī tikšanās viņam bija pārāk negaidīta.

—  Nemaz nebija tik viegli jūs sameklēt,— Soeda teica.

—      Tu esi atbraucis uz šejieni, lai sameklētu mani?—sākumā Taki bija cerība, ka tikšanās ir nejauša, bet Soedas vārdi šo cerību iznīcināja.

—      Es domāju, ka jūs atrodaties Asamā, bet tur jūs nesastapti, lādēļ biju spiests braukt šurp.

Taki klusēdams gāja uz priekšu. Viņa seja bija bāla. Soeda sekoja viņam. Pēc kāda laika viņi sasniedza platāku ceļu, kur abi varēja iet blakus.

—      Kāda lietā tu esi ieradies pie manis?—Taki, jau nomierinājies, jautāja parastaja balsi, bet viņa sejā atkal pavīdēja lā pati izteiksme, kas samulsināja Soedu viņu pirmās tikšanās laikā Tokijā.

Sākot sarunu, Taki uzreiz lika manīt, ka viņu pilnīgi neinteresē, kā Soedam izdevies viņu atrast.

—      Runā. ka jūs esot atkāpies no sava amata Asociācijā?— Soeda bez liekiem vārdiem ķērās pie lietas būtības, jo labi apzinājās, ka šoreiz Taki nav kur slēpties un ar ko aizbildināties. Ne lā kā todien Tokijā, kad viņš varēja teikt: «Piedodiet, esmu ļoti aizņemts,»—un beigt sarunu.

—  Jā, esmu iesniedzis atlūgumu,— Taki atzinās.

—      Vai jus nebulu tik laipns un nepaskaidrotu iemeslu, kas jūs pamudināja pieņemt lik negaidītu lēmumu?

Taki pacēla balsi un devās pretuzbrukumā:

—      Vai tik lu netaisies no šīs lietas izpūst sensācijii? Vai mana nevēlēšanās turpināt darbu Asociācijā ir tik svarīgs notikums, ka liela laikraksta korespondents siro apkārt, mani meklējot?— Gan viņa vārdos, gan acīs jautās tā pati ironija, kas bija iespiedusies Soedas atmiņā vēl no iepriekšējās reizes.

—  Jā, ir svarīgs,— Soeda neatkāpās.

—  Hm, nu tad paklausīsimies, kā tu to motivēsi.

—  Jūs, Taki kungs, sākot strādāt Asociācijā, ar lielu degsmi ķeraties pie darba un devāt ievērojamu ieguldījumu kultūras sakaru attīstībā. Un te pēkšņi bez jebkāda brīdinājuma, pat neapspriedies ar pārējiem valdes locekļiem, iesniedzat atlīigumu. Pie lain — kādā veidāl Vienkārši uzrakstot vēstuli privātceļojuma laikā. Vai tā nav sensācija? Varu jums paskaidrot, ka laikraksta vadība ari ir nesaprašanā, jo citādi jau mani nemaz nekoinandētu uz šo nostūri.

Soedu neviens nekur nebija sūtījis. Viņš pats bija paņēmis brīvdienas. Lai šī viltība vēlāk nak gaismā. Tas nekas. Bet šajā situācija nedrīkstēja citādi rīkoties. Taki klusēdams gāja uz priekšu.

—      Nekada sevišķi svarīga iemesla manam atlugumain nav,— viņš beidzot dobji izdvesa.— Uzmācās nogurums, un nolēmu mazliet atpūsties. Tas ir viss.

—      Bet, Taki kungs,— Soeda iebilda,— šādā gadījumā jums vajadzēja apspriesties ar valdes locekļiem. Tik patvaļīga rīcība nemaz nav jūsu dabā. Un tagad domā, it kā jūs demonstratīvi būtu nosviedis savu atlūgumu Asociācijai pie kājām.

Taki seja pauda satraukumu.

i — Paklau — vai tiešām visi tā domā?— viņš vaicāja.

—      Ne jau visi, bet lielāka daļa. Paskaidrojiet vismaz man, kas jums lika tā rīkoties.

—      Uzmācās nogurums — un vairak itin nekas,— Taki tielējās.— Bet, kas attiecas uz atiuguma iesniegšanas veidu,— ja būs nepieciešams, iesniegšu Asociācijas vadībai paskaidrojumu.

—  Tātad, Taki kungs, jūs jutāt nogurumu?

—  Jā, es jau vairakkart tev to teicu.

—  Un nekāda cita iemesla nav?

—  Itin nekāda.

—  Varbūt jums bija domstarpības ar Asociācijas vadību?

—  Nav bijušas un arī nevarēja būt,— Taki cieti noskaldīja.

—  Tad ta arī ierakstīsim . . .

—  Lūdzu, esiet tik laipns.

Savādi. Taki pirmo reizi runāja tik pieklājīgi, un viņa sejā atspoguļojās vājums, gandrīz vai bezspēcība. Soedam likās, ka šeit — atšķirībā no Vokijas — viņus tuvinājusi šī kalnainā apvidus dabas harmonija.

—      Esmu jums ļoti pateicīgs, Taki kungs. Bet tagad atļausit pāriet pie cita jautājuma.

—  Kas tad vel?—Taki īgni norūca.

—      Vai jūs bijāt pazīstams ar mākslinieku Sasadzimu?— Soeda uzmeta Taki iesāņus skatienu.

Taki vaibsti saspringa.

—  Protams,— viņš negribīgi atbildēja.

—      Vai jums zināms, ka viņš ir miris? Tas notika drīz pēc jūsu aizbraukšanas.

C.cļš aizvijās līkumā, un viņi sāka iet lejup.

—      Protams. Vel Asamā izlasīju par lo avīzes, Taki klusi atbildēja.

—  Jūs esat ļoti sarūgtināts?

—  Jā. Viņš bija man vecs draugs.

—- Domā, ka viņš izdarījis pašnāvību. Kaut gan policija vēl nav devusi galīgo slēdzienu šajā lietā. Varbūt jums par to ir savs viedoklis vai pieņēmums? Jūs taču bijāt tuvās attiecībās ar Saša dzimu.

Taki pēkšņi iebāza roku kabata, lai izvilktu cigaretes. Un, kaut gan nebija ne mazākās vēja pūsmas, šķiltavas tika klakšķinātas daudzas

reizes.

—      Nav nekāda,— Taki strupi atcirta.— Ko es varu zināl? Sen neesmu ticies ar Sasadzimu.

Taki sejā parādījās salta, nepieejama izteiksme. Varēja saprast, ka Soedas jautājumi bija viņam nepatīkami.

—      Mākslinieka nāves apstākļos ir daudz kas savāds,— Soeda piebilda.

—  Savāds? Kas tieši?—Taki atkal saspringa.

—1 Sasadzima esot gribējis radīt lielu gleznu, lādēļ uzaicinājis kādu meiteni Irīs dienas pozēt viņa darbnīcā. Un savadi ir las, ka tieši uz šim trim dienām viņš atlaidis savu mājkalpotāju. Bet vai tad viņa nebūtu sevišķi vajadzīga tieši seansu dienās, lai pagatavotu pusdienas, pasniegtu lēju, uzkoptu telpu? Vai tādos gadījumos mazums darba? Kāpēc tad viņš speciāli šajā laikā lūdzis kalponi nenākt darbā?

Viņi tuvojās tējnīcai, no kurienes ceļš veda uz viesnīcu.

—      Ir viena vēl dīvaināka lieta. Mākslinieks esot uzzīmējis astoņas meitenes sejas skices. Bet pēc viņa nāves kļuva zināms, ka visi uzmetumi pazuduši. Palicis tikai viens — nepabeigts. Var jau pieņemt, ka gleznotājs tos iznīcinājis, bet man šķiet, ka viņš nekad nebūtu to darījis, jo jau no paša sākuma esot pret šo meiteni izturējies neviltoti sirsnīgi un strādājis ar lielu degsmi un aizrautību. Bel, ja mākslinieks nav iznicinājis uzmetumus, tad tos kāds ir nozadzis. Savādi, vai ne? Kam bija vajadzība zagt?

Soeda tīšām neminēja Nogami Kumiko vārdu.

—      Tā meitene pozēja pēc mana ieteikuma. Bet vai tiešām visi zīmējumi pazuduši?—Taki bija pārsteigts.

—      Jā .. . Piedodiet, jūs nupat sacījāt, ka meiteni māksliniekam esat ieteicis jūs?

—      Viņa ir no pazīstamas ģimenes. Reiz Sasadzima piezvanīja un palūdza sameklēt pozēšanai kādu modeli. Un es viņam ieteicu to meiteni,— Taki paskaidroja.

Nu jau viņi bija šķērsojuši arī lapukoku mežiņu. Pār kalna nogāzi slidēja mākoņi, izrotājot zemes virsmu ar robotām ēnām.

—  Lūk, kā tas nolika!— Soeda izlikās, ka dzird to pirmo reizi.— Piedodiet, vai ar to meiteni jūs iepazināties darbavietā?

—  NE, viņa ir mana sena paziņas meita.

—  Tātad arī Sasadzima bija pazīstams ar šo cilvēku?

—  Nē. Viņš ir sen miris, un Sasadzima viņu nepazina.

—  Ak jau sen miris?

—  Paklau, kāds tam sakars ar Sasadzimas nāvi?— Taki sašutis pacēla balsi.

—  Laikam jau nekāds. Bet man ļoti nepatīk, ka pazuduši uzmetumi. .

—  Neiesaku tev bāzt degunu šajā lietā, — Taki dusmīgi aizrādīja.— Sasadzima bija mans draugs, un es nepieļaušu, lai viņš kļūtu par tavas profesionālās ziņkāres objeklu. It sevišķi nav nekādas vajadzības rakņāties tāda cilvēka privātajā dzīvē, kas vairs nav starp dzīvajiem. Tas ir pat ļoti nepieklājīgi. Pirmo reizi šīs sarunas laikā Taki vārdos skaidri jautās protests.

—  Laikraksts allaž cenšas izdibināt patiesību. Protams, ir nepieciešams ievērot pieklājības normas, bet mūsu darba galvenais ir neatstāt neko līdz galam nenoskaidrotu. Bet, piedodiet, es laikam esmu sācis klāstīt pamācības cilvēkam, kas darbojies presē jau pirms manis.

—  Varēji iztikt arī bez šiem skaidrojumiem! Redzi,— Taki sāka runāt daudz mierīgāk,— katra cilvēka dzīvē ir tādi apstākļi, kurus viņš negribētu darīt zināmus citiem. Dzīvs cilvēks var mēģināt sevi attaisnot, bet mirušam tādas iespējas vairs nav.

—  Ko jūs gribat ar to teikt?— Soeda neatkāpās.

—  Paklausies, Soeda!— Šīs paslaigas laikā Taki pirmo reizi ielūkojās Soedam sejā.— Šajā pasaulē ir ne mazums sarežģītu situāciju, kad cilvēks izdara ko tādu, par ko nevēlas atzīties pat pirms nāves. Arī mana dzīvē bijis daudz kas tāds, ko kuram katram nevar stāstīt, vismaz ^pašreiz ne.

—  Tātad kādreiz . . .

—  Jā, gan jau kādreiz . .— Taki smagi nopūtās.— Varbūt pirms nāves .. .

—  Pirms nāves?— Soeda neviļus cieši paraudzījās Taki. Viņa ceļabiedra lūpās pavīdēja dīvains smaids.

—  Neuztraucies! Es netaisos mirt. Un vēl ko es tev teikšu.— Taki pacēla pirkstu.— Es pašreiz staigāju brīnišķīgā dabas stūrītī, dziļi izjūtu dzīves skaistumu un nemaz neesmu noskaņots pārcelties uz viņpasauli. Žēl, ka manis dēļ tu esi veltīgi zaudējis tik daudz sava brīvā laika. Nekas no mūsu sarunas nav iznācis. Un pacenties aizmirst arī to, ko es tev pateicu.

Viņi apstājās pie viesnīcas durvīm. Soeda saprata, ka Taki vairs neatbildēs ne uz vienu jautājumu, tādēļ paņēma no mantu glabātavas savu koferīti.

—  Piedodiet par traucējumu,— Soeda atvainojās.

—  Vai tagad uz Tokiju?—Taki vaicāja.

—  Jā, tūlīt braukšu atpakaļ.

—      Atvaino, ka nevarēju būt tev noderīgs.— Taki skumji uzsmaidīja Soedam.

—      Ko jūs! Man jāatvainojas par uzmākšanos. Taki kungs, vai jūs domājāt vēl ilgi šeit uzturēties?

—  Laikam jau kādu laiku padzīvošu.

—  Kurā viesnīcā?

—      Nezinu.— Taki raudzījās kaut kur tālumā.— Ja bīis vēlēšanās, varbūt parcelšos uz kādiem citiem avotiem. Vēl neesmu izlēmis.

«Ja viņš tiešām pārbrauks citur, tad droši vien vēl tālāk kalnos, kur būs vēl mazāk cilvēku,» Soeda nodomāja.

—      Es jau šodien būšu Tokijā,— viņš teica,— ja jūs vēlaties ko paziņot savai ģimenei, labprāt izpildīšu jūsu lūgumu.

—  Paldies, nevajag.— Taki noraidoši pakratīja galvu.

Bija laiks atvadīties. Taki pavadīja Soedu līdz izejai. No viesnīcas līdz autobusu pieturai bija jāiet kājām pret kalnu krietns gabals. Kad ūdenskritums jau bija aiz muguras, bel autobusu stāvvieta pavisam tuvu, Soeda atskatījās. Viesnīca tagad izskatījas kā maza rotaļu mājiņa, bet lās priekšā vēl varēja saskatīt ēnai līdzīgo Taki kunga stāvu.

Drīz, smagi elsdams, no lejas brauca aulobuss. Apsēdies savā vielā, Soeda iegrima pārdomās.

Acīmredzot Taki kaut kas ir zināms par Sasadzimas nāves cēloni. Iesākot sarunu par šo tēmu, viņa acīs bija pazibējušas bailes, bet seja it kā pauda, ka viņš jau sen paredzējis māksliniekam šādu galu. Jā, Taki noteikti kaut ko zina.

Vienu jautājumu Soeda tā ari neuzdrošinājās Taki uzdot — kāpēc viņš tādā steigā pametis Asamas karstos avotus un apmeties tālu kalnos? Varbūt tādēļ, ka iepriekšējā vakarā pie viņa bija ieradušies divi vīri un šī vizīte, kā liecināja viesnīcas kalpone, bijusi viņam nepatīkama? Liekas, viņa steidzīgā aizbraukšana kaut kādā veidā tomēr ir saistīta ar šo apmeklējumu.

Soedam ļoti gribējās pavaicāt Taki, kas bija tie divi vīrieši, un jautājums gandrīz jau bija pasprucis, tomēr pēdējā brīdī Soeda savaldījās, jo saprata, ka tāda tirdīšana būtu pārāk nežēlīga. Soedam pamazām izveidojās cits priekšstats par Taki, it sevišķi no lā brīža, kad viņš pamanīja Taki sejā vājumu un bezspēcību.

Aulobuss iebrauca ciematiņā. Ar karogiem izrotātā skolas sporta laukumā notika sacensības Daudzi skalītāji uzmundrināja skrējējus — skolēnus ar sarkaniem un baltiem galvas apsējiem. Autobusam pretim brauca liela automašīna. Ce|š bija šaurs, un, lai varētu pabraukt viena otrai garām, abas mašīnas samazināja ātrumu. Soeda vēroja automašīnu pa autobusa logu, tādē| tajā sēdošo sejas bija grūti saskatāmas. Viņš ievēroja tikai to, ka braucēji bija trīs — divi melnos uzvalkos, bet trešais — brūnā. Ja mašīna brauc vēl augstāk kalnos, tad droši vien tās ceļamērķis ir Talesina. Vai tiešām šajā gadalaikā, kad sezona jau sen beigusies, vēl ir cilvēki, kas vēlas tur atpūsties?

Palaidis mašīnu garām, autobuss uzņēma ātrumu. Bija jau vakara sestā stunda. Pēkšņi Soedu pārņēma nemiers. Tas nez kāpēc radās pēc satikšanās ar automašīnu, kas devās Tatesinas — Taki atpūtas vietas virzienā. AsamS Taki bija apmeklējuši divi, bet šajā mašīnā skaidri redzami bija trīs braucēji. Jābūt ārkārtīgi pārspīlētai iztēlei, lai iedomātos, ka viņi dodas pie Taki! Un tomēr šī doma nedeva Soedam mieru. Lielajā satraukumā viņš bija gandrīz pārliecināts, ka šie trīs vīrieši brauca tieši pie Taki. Soeda atskatījās. Mašīna jau bija izzudusi skatienam, atstājot aiz sevis baltu putck|u mākoni uz ceļa starp zīdkoku audzēm. Soedam pat radas vēlēšanās griezties atpakaļ.

Bet ja nu tā ir tikai viņa iztēle? «Varu iedomāties, ka mani saņemtu Taki. Nē, tāda atkalredzēšanās nav vajadzīga!»

Autobuss iebrauca Čino pilsētā.

«Varbūt izstāstīšu pirms nāves,» Soeda atcerējās Taki vārdus.

12

Nākamajā dienā, ieradies redakcijā, Soeda vispirms iegriezās kriminālhronikas nodaļā, lai noskaidrotu, pie kadas versijas par Sasadzimas nāvi palikusi policija.

—  Jus interesē tas mākslinieks?— nodaļas darbinieks vaicāja.— Policija nospriedusi, ka viņa nāves cēlonis ir nelaimes gadījums. »

—  Nelaimes gadījums?— Soeda bija pārsteigts.— Tātad viņš iedzēris pārak lielu zāļu devu?

—  Jā, tā laikam ir.

—  Savadi. Nāvējoša deva ir vismaz simt tablešu. Bet pudelē, kas stāvēja uz naktsgaldiņa, bijušas vairs tikai apmēram trīsdesmit. Tā vismaz apgalvoja mājkalpotāja. Ja ari mākslinieks būtu ieņēmis tās visas uzreiz, viņš tik un tā nenomirtu.

—  Šis jautājums esot apspriests arī policijā,— apliecināja notikumu hronists.— Patiešām arī sekcijā apstiprinājies, ka mākslinieks iedzēris apmēram simt tablešu. Bet, lai to apgalvotu, vispirms jāpierāda, ka viņu piespieda ar varu tās norit.

Soeda atgriezās darba vietā.

—      Kur tu vakar visu dienu biji pazudis?— pie viņa vērsās darbabiedrs.

—  Sadomaju alvilkt elpu, aizbraucu uz Sinsjīi.

—  Bet tev vakar vairākas reizes zvanīja.

—  Kas?

—      Pirmoreiz jauna meitene, bet otrreiz laikam pavecāka sieviete. Abas likās ļoti uztrauktas, ka tevis nebūs darbā visu dienu.

—  Vai viņas nosauca savus uzvārdus?

—      Ja, uzvārds abām vienāds — Nogami. Un abas lūdza, lai lu pēc atgriešanās tūlīt piezvanot viņām.

Soeda bija gribējis brīdināt Kumiko par savu braucienu uz Sinsjū, lai sameklētu Taki, bet vēlāk viņš pārdomāja. Tātad nedz meita, nedz māle nekā nezināja par viņa braucienu. Soeda satraucās, vai tik viņa prombūtnē sievietēm nav kas nolicis.

Lai nebūtu jazvana no darba telpas, Soeda nokāpa pirmajā stāvā, kur atradās telefona automāts. Te varēja runāt brīvi, bez bažām, ka sarunu noklausīsies kāds cits. Vispirms viņš piezvanīja Kumiko uz darbu.

—      Nogami paņēmusi trīs dienu atvaļinājumu,— atbildēja viņas darbabiedrene.

—  Vai viņa gatavojās kaut kur braukt?

—  Teikusi, ka mājās steidzīgas darīšanas.

Soeda nolika klausuli. Šāds paziņojums viņu satrauca ne pa jokam. Viņš piezvanīja Kumiko uz mājām, bet pie aparāta pienāca Takako.

—      Piedodiet par traucējumu, — Soeda vispirms atvainojās. — Vakar es biju izbraucis komandējumā uz Sinsjū. Man teica, ka jūs esot mani meklējusi.

—      Ja, mēs abas ar Kumiko zvanījām jums uz redakciju. Kumiko pirms aizbraukšanas gribēja tikties ar jums un ļoli nožēloja, ka jūs nebijāt pilsētā.

—  Pirms aizbraukšanas? Vai tad Kumiko aizbraukusi?

—  Viņa vakar aizbrauca uz Kioto.

—  Vai kas noticis?

—      Stāstīt visu pa telefonu nav sevišķi ērti. Būšu ļoti pateicīga, ja jūs iegriezīsieties pie mums vakarā.

—  Es braucu tūlīt,— Soeda pārtrauca sarunu.

Viņu ļoti satrauca Kumiko pēkšņā aizbraukšana, un gribējās tūlīt uzzināt, kāpēc viņa devusies uz Kioto.

Viņš izgāja no redakcijas, iesēdās taksometrā un lielā steigā traucās pie Nogami. Ceļa pavadītās četrdesmit minūtes Soedam šķila bezgalīgas. Viņš jau iztēlojās dažādas briesmu ainas. Nezināšana biedēja un pastiprināja bailes par Kumiko. Tagad viņš nožēloja, ka vakar nebija Tokijā.

Soeda pagāja garām dzīvžogam, šķērsoja rūpīgi noslaucītu dārziņu un piezvanīja pie durvīm. Tās tūlīt atvērās, un Takako aicināja viņu uz viesistabu.

—  Kumiko aizbraukusi uz Kioto?— Soeda jautāja pēc parastās sasveicināšanās.

—  Jā, viņai radās vajadzība doties uz turieni.

—  Kādā lietā?

—  Viņa gribēja aprunāties ar jums tieši par šo jaiitājumu, bet .. .

—  Lūdzu, piedodiet, ka es nepaziņoju jums par savu braucienu uz Sinsjū.

— Tas nekas. Bet žēl, ka meita nesatika jūs un mums pašām vajadzēja izlemt, vai viņai braūkt vai nebraukt uz Kioto.

—  Paskaidrojiet jel, kas noticis.,

—  Redziet, Kumiko saņēma šādu vēstuli,— Takako paskaidroja un nolika Soedam priekšā aploksni.— Lūdzu, izlasiet!

Soeda palūkojās ūz aploksni. Vēstule bija adresēta Kumiko. Nosūtītāja — Jamamoto Čijoko. Adrese rakstīta ar spalvu glītā rokrakstā. Soeda izvilka no aploksnes divas vēstu|papīra lapiņas. Teksts bija mašīnrakstā:

«Nogami Kumiko jaunkundzei

no Jamamoto Čijoko.

Rakstu Jums lielā steigā. Pie manis atrodas Jūsu sejas skices, kuras zīmējis mākslinieks Sasadzima. Tās ir pie manis dažādu apstakļu dēļ, kuru cēloņi nav minami. Toties es varu Jums droši teikt, ka zīmējumi nav nonākuši manās rokās negodīgā ceļā.

Man ļoti gribētos tikties, lai es tos varētu atdot Jums. Domāju, ka tagad, kad mākslinieka Sasadzimas vairs nav šajā saulē, būtu pilnīgi dabiski, ja šie viņa darbi tiktu atdoti Jums. Pieļauju domu, ka mana vēstule izraisīs nesaprašanu un neuzticību, bet es tomēr ļoti lūdzu Jūs atbraukt uz Kioto. Zīmējumus, protams, var nosūtīt arī pa pastu, taču, atklāti sakot, es gribētu izmantot šo gadījumu ka ieganstu, lai tiktos ar Jums. Lūdzu piedošanu, ka lieku Jums doties tik talā ceļojumā, bet man pašai jau šovakar jāizbrauc uz Kioto, tādēļ nevaru atdot Jums zīmējumus šeit, Tokijā. Lūdzu pieņemt 110 manis arī ceļanaudu, tā ielikta aploksnē. Varat būt mierīga, ka ar Jums nenotiks nekas ļauns. Kad satiksimies, es pastāstīšu, kāpēc vēlējos sastapties ar Jums.

Atļaujiet piebilst, ka mākslinieka Sasadzimas uzmetumus, kas pašreiz atrodas pie manis, es rūpīgi glabāju aiz dziļas cieņas pret Jums.

Ja Jums labpatiksies atbraukt, būšu priecīga tikties trešdien, pirmajā novembrī, no pulksten vienpadsmitiem līdz vieniem Kioto pilsētā pie Nandzendzi tempļa vārtiem. Ja jūs nebūsiet norādītajā laika, es uzskatīšu, ka Jums kāda iemesla dēļ nav bijis iespējams

izpildīt manu lūgumu. Ceru, ka Jūs ieradīsieties viena, bez pavadoņiem.

P.S. Es, protams, nedrīkstu iebilst, ja kāds brauc Jums līdzi uz Kioto, bet atļaujiet cerēt, ka uz satikšanās vietu Jūs atnaksit viena. Un vēl viens lūgums: ja šī vēstule radīs aizdomas, lūdzu, negriezieties policijā. Esmu dziļi pārliecināta, ka Jus neapšaubīsiet manu vissirsnīgāko attieksmi pret Jums.»

Šī vēstule izbiedēja Soedu.

—  Savādi, vai ne?—Takako vaicāja, raudzīdamās satrauktajā žurnālistā un ar laipnu smaidu cenzdamas viņu nomierināt— Mēs nepazīstam nevienu sievieti, kuras uzvārds būtu Jamamoto. Bet ko jūs domājat par visu šo lietu?

Soeda nesteidzās atbildēt. Viņam jau bija izveidojies savs viedoklis, bet viņš vēl neuzdrošinājās darīt to zināmu Takako.

—  Atklāti sakot, man nav nekādu noteiktu slēdzienu,— viņš atrunājās.— Bet ko jūs pati domājāt par vēstules nosūtītāju?

—  Domāju, ka Sasadzimas kunga zīmētās skices patiešām atrodas pie šīs sievietes,— Takako mierīgi teica. Soeda piekrītoši pamāja.

—  Man šķiet,—'Takako turpināja,— ka viņa tiešām nolēmusi atdot zīmējumus Kumiko tieši rokās bez kādiem starpniekiem. Tādēļ viņa nevēlas sūtīt pa pastu. Nav arī nekāda iemesla neticēt tam, ka viņai vajadzēja steidzīgi aizbraukt uz lvioto.

—  Bet kāpēc viņa vēstulē ne vārda nemin par sevi?

—  Jā, tas gan ir dīvaini. Bet laikam jau ir iemesli.

—  Kādi tie, piemēram, varētu būt?

—  Nezinu,— Takako teica.— Bet man ir tāda nojauta, ka tie saistīti ar mākslinieka nāvi. Laikam ir kādi noteikti apstākļi, kas piespieduši viņu izvēlēties tieši šo veidu, ko viņa ieteikusi savā vēstulē.

—  Šī sieviete, manuprāt, jau agrāk labi zinājusi, ka starp jūsu paziņām nav neviena, kas sauktos Jamamoto Cijoko. Kas tādā gadījumā lika viņai rakstīt vēstuli ar rakstāmmašīnu? Ja vēstule būtu oficiāla vai domāta nosūtīšanai uz ārzemēm, tā būtu cita lieta, bet ja ar rakstāmmašīnu raksta tīri personisku vēstuli … Vai jums. tas neliekas ļoti dīvaini?

—  Sākumā arī man tas likās savādi. Bet tad iedomājos, ka laikam šajā gadījumā jāņem vērā kadi īpaši apstākļi. Zināt, Soedas kungs, man ir tada nojauta, ka šī tikšanās dos Kuiniko kaut ko labu.

Soeda nesaprašanā palūkojās uz Takako.

—  Ko nozīmē jūsu vārdi «dos kaut ko labu»?—viņš uzstājīgi jautāja.

—  Pati nezinu. Šī nojauta man radās gluži neviļus. Cilvēks jau ir tāds radījums — viņš allaž uz kaut ko cer.

—      Jūs atļāvāt Kumiko braukt uz Kioto vienai?—Soeda klusi jautāja.

Šāds jautājums samulsināja Takako.

—      Ja . . . Bet tad mēs tomēr griežamies policijā un iepazīstinājām ar šo vēstuli kādu policistu. Viņš piedāvāja savus pakalpojumus — aizbraukt uz Kioto kopā ar Kumiko.

—  Policists? Tātad viņš Kumiko pavada?

—      Jā. Taisnību sakot, mēs negribējām ziņot policijai, bet Secuko vīrs — viņš ir universitātes profesors — uzstāja, jo domāja, ka tad Kumiko būs pilnīgā drošībā.

—      Nē, tas gan nebija prātīgi darīts,— Soeda stingri teica.— Kumiko nevajadzēja braukt kopā ar policijas darbinieku.

—      Jums varbūt taisnība. Bet atkartoju vēlreiz, ka tā bija Asimuras kunga iniciatīva.

—      Es domāju, ka no vēstules autores Kumiko nekādās briesmas nedraudēja, un jūsu meita varēja mierīgi doties ceļā viena pati.

- Nu jau par vēlu. Kioto viņu tagad pavada policists.

—  Kas las par cilvēku? Kā viņu sauc?

—      Policijas inspektora palīgs Sudzuki. Viņš ir las, kas vēl apšauba versiju par Sasadzimas kunga nāves cēloni.

—      Vai tad nav noskaidrots, ka nāve iestājusies nelaimes gadījuma deļ?

—      Sudzuki šajā jautājumā ir savs viedoklis. Ta kā Kumiko jau bija tikusies ar viņu, mēs nolēmām parādīt vēstuli tieši viņam. Sudzuki kungs pats pieteicas pavadīt Kumiko uz Kioto. Bija neērti viņu noraidīt. Pie tam viņš stingri apsolījās pavadīt Kumiko tikai līdz Kioto un nekādā gadījumā neiet ar viņu uz satikšanās vietu. Vēstulē taču neiebilda, ja Kumiko kāds pavadītu līdz Kioto. Tādēļ mēs devām piekrišanu.

Soeda gudroja, vai Sudzuki izpildīs savu solījumu. Droši vien viņš sekos Kumiko pa pēdām kaut vai tādēļ, lai noskaidrotu, kas ir vēstules nosūtītāja. Viņš, protams, centīsies nokļūt līdz salikšanās vietai nemanīts, bet kas var galvot, ka viņa klātbūtne netiks atklāta?

Soeda vēlreiz nožēloja, ka tik svarīgā brīdī nav bijis Tokija. Viņš palūkojās pulkstenī — bija tieši viens. Tas bija vēstulē norādītais tikšanās laiks.

Soeda atgriezās redakcijā, bel darbs neveicās. Beidzot viņš tomēr piespieda sevi uzrakstīt dažus īsus rakstiņus, taču viņa domas tajā laika bija Kioto.

—      Paklau, Soeda,— pie viņa griezās nodaļas vadītājs,— vai tu nevarētu šodien aizbraukt uz llanedas lidostu?

—  Vai kas steidzīgs?— Soeda jautāja, domādams, ka priekšnieks pamanījis viņa noskaņojuma un nolēmis piesviest viņam papildu uzdevumu.

—   Pirms četriem pienāk aviosabiedrības «SAS» lidmašīna, kas veic starptautisku reisu. Ar to no ārzemēs nolikušās konferences atgriežas mūsu valsts pārstāvis Jamaguči. Esmu pārliecināts, ka nekā prātīga viņš nepateiks, tomēr pacenties izlūgties no viņa interviju.

—  Skaidrs. Vai fotogrāfu paķert līdzi?

—   Kāpēc gan ne. Izvēlies pats kadu.— Likās, ka nodaļas vadītājs nepiešķir šai intervijai lielu nozīmi.

Soeda izsauca fotokorcspondentu, un viņi devās uz lidostu.

«SAS» lidmašīna aizkavējās vienu stundu.

—  Neko darīt. Iesim iedzersim tasi tējas,— Soeda ierosināja.

Viņi aizgāja uz starptautisko līniju zaļi. Tur valdīja rosme, bija

daudz ārzemnieku.

—   Tāds iespaids, it kā acu priekša pavērusies plašā pasaule,— teica jaunais fotokorespondents.

Bet Soeda, iegrimis domās, klusēja. .«Vai Kumiko izdevies tikties ar noslēpumaino sievieti?» viņš prātoja.

—  Jānīkst te veselu stundu,— fotogrāfs garlaikodamies pukojas.

—    Nav ko sūroties. Ja kavējas, tad kavējas,— Soeda atbildēja un pa stikla durvīm ielūkojās blakus telpā. Tur viņš pēkšņi ieraudzīja pazīstamu seju.

Labi tērptu kungu bariņā stāvēja Murao Josio no Ārlietu ministrijas Eiropas un Āzijas valstu departamenta. Izskatījās, ka ministrijas darbinieki arī ieradušies sagaidīt Jamaguči. Soeda raudzījās uz Murao, kas dzīvi tērzēja ar kādu darbabiedru, un atcerējās savu neseno vizīti pie šī diplomāta.

Beidzot lidmašīna nosēdās lidlaukā. Uz trapa, mājot ar roku sveicienu, paradījās sirms, drukns vīrietis. Senāk bijis vēstnieks, vēlāk nostumts maliņā, bet, ņemot vērā viņa agrākos nopelnus, reizēm viņu komandēja uz maznozīmīgām starptautiskām konferencēm.

Ārlietu ministrijas darbinieki ciešā barā devās viņam pretim. Murao, pieklājīgi paklanījies atbraucējam, atgāja malā.

Izskatījās, ka sagaidītāji bija ieradušies lidostā tikai aiz pieklājības, jo delegāts vairs nebija nekāda prominenta persona, un arī konferencei, kurā viņš piedalījās, netika piešķirta liela nozīme.

Soeda palūdza Jamaguči nelielu interviju, visu laiku pratodams, kā atkal uzsākt sarunu ar Murao. Tiekoties pirmo reizi, Murao bija izturējies .pret viņu ļoti noraidoši. Tomēr Soedam gribējās vēlreiz aprunāties, lai noskaidrotu Murao nostāju dažos jautājumos. Soeda bija pārliecināts, ka Murao ir viens no tiem cilvēkiem, kas zina patiesību par Nogami Keničiro nāvi.

Soedam jau bija nostiprinājušās noleiktas domas par Nogami nāvi. Tagad viņš gudroja, kādus jautājumus vajadzētu uzdot Murao. Bija skaidrs, ka Murao centisies izvairīties 110 patiesām atbildēm, tomēr uz jautājumiem viņam būs kaut ka jāreaģē, un pēc viņa reakcijas varēs izdarīt zināmus slēdzienus. Murao, protams, darīs visu, lai jauktu pēdas, un sniegs pavisam citādās atbildes — ne jau tādas, kādas Soeda vēlas dzirdēt no viņa. Bet, uzdodot Murao jautājumus un vērojot viņa sejas izteiksmi, Soeda cerēja vispārējos vilcienos izdibināt tos faktus, kurus Murao tā cenšas noklusēt. Vērojot jautri čalojošo diplomātu grupu, Soeda izdomāja takiiku savai sarunai ar Murao.

Apsveikumi bija beigušies. Sākas neliela preses konference, kura lielu interesi neradīja, jo bija ieradušies likai pieci seši korespondenti, bet izvairīties no tās arī nedriksteja. Preses konference nolika tādiem gadījumiem paredzēta speciālā telpā blakus lielajai hallei.

Soeda tikpat kā neklausījas, ko runāja Jamaguči. Viņa vienīgā vēlēšanās bija ālrāk tikties ar Murao. Bet Jamaguči, kā par spīti, sīki stāstīja par konferenci, kura viņš tikko bija piedalījies. Soeda reizēm kaut ko atzīmēja savā bloknotā, jo labi saprata, ka sīkumi nevienam nav vajadzīgi — tik 1111 la šai reportāžai laikraksta slejās tiks atvēlētas labi ja piecas sešas rindiņas.

Taču Jamaguči bija tā iekarsis, ka sāka atstāstīt dažādas tenkas par ārzemju diplomātiem. Preses konference ieilga. Soeda jau gribēja iet prom, bet tad pārdomāja. Daudzi Ārlietu ministrijas darbinieki, starp tiem arī Murao, bija palikuši lielajā hallē, tādēļ Soedas aiziešana no preses konferences un viņa saruna ar Murao visu klātbūtnē noteikti izraisītu neizpratni.

Beidzot tika paziņots, ka preses konference beigusies, un korespondenti devās pie savam automašīnām.

—  IЈs te mazliet aizkavēšos un atgriezīšos ar taksometru, bel tu brauc uz redakciju,— Soeda teica fotokorespondentam.

Sagaidītāju pulciņa ielenktais Jamaguči, pašapmierināti smaidot, kāpa lejā pa platajām kāpnēm. Soeda sāka meklēt Murao, bet tas nekur vairs nebija redzams.

— Vai jūs nezināt, kur palicis Murao?—Soeda vaicāja pazīstamam ierēdnim.

— Tik tiešām nav. Savādi. — Viņš izbrīnījies skatījās apkārt. — Vēl pirms dažām minūlēm es pats savām acīm redzēju viņu šeit.

Kad gandrīz visi bija sasēdušies mašīnās, kāds cits paskaidroja:

—  Murao kungam bija darīšanas, tādēļ viņš aizbrauca ātrāk.

Soedam neatlika nekas cits kā rūgli nožēlot aizkavēšanos preses

konferencē. Vai tiešām bija nepieciešams klausīties Jamaguči pļāpāšanu? Garam palaista tāda iespēja!

Viņš devās uz iekšzemes līniju pasažieru uzgaidāmajām telpām.

Pa skaļruni paziņoja par lidmašīnas reisu uz Osaku. Daudzi braucēji piecēlās no krēsliem un pulcējās pie izejas uz lidlauku. Sākās biļešu pārbaude. Kāds neizskaidrojams spēks lika Soedam paskatīties uz to pusi. Viņš apstulba — pasažieru pulciņā soļoja nodaļas vadītājs Murao. Soeda ilgi noraudzījās viņam pakaļ, kamēr vien viņa slāvs bija saredzams starmešu gaismas kūlī, kas ietvēra lidlaukā stāvošo lidmašīnu.

Tātad Murao neatgriezās vis pilsētā, lai kārtotu darīšanas, bet iesēdas lidmašīnā, kas devās uz Osaku. Tas, ka viņš lidoja uz turieni, nevis brauca ar vilcienu, nebija nekāds btīnums, tomēr Soedam šāda steiga likās aizdomīga, it īpaši tādēļ, ka Murao pat darbabiedriem ne ar vienu vardu nebija ieminējies par savu nodomu lidot uz Osaku.

13

Kumiko apmetās samērā klusas ieliņas viesnīcā Kodaidzi tempļa tuvuma.

Arī šai viesnīcai piemita Kioto celtnēm raksturigā īpatnība — nesamērīgi šauras durvis un sarkanas kolonnas.

No rīta Kumiko uzmodināja tempļa zvans. Pa istabas logu bija labi redzama tempļa eka. bet aiz tās —smailās kalnu virsotnes.

No vēstules varēja secināt, ka tikšanās paredzēta pusdienlaika, lai gan Kumiko bus gaidīta no vienpadsmitiem līdz vieniem. Tādēļ Kumiko nolēma ierasties noteiktā laika — tieši vienpadsmitos.

— Līdz Nandzcndzi templim ar mašīnu ir ko braukt desmit minūtes,— kaI|>ouc paskaidroja.

Cik ta vēstule tomēr savāda, Kumiko atcerējās. Šī sieviete raksta, ka zīmējumi atrodas pie viņas, bel nemin, kā viņa dabūjusi skices, lai gan uzsver, ka tās nokļuvušas pie viņas godīgā ceļa. Un kāpēc viņa vēlas nodot uzmetumus man tieši rokās?

Kumiko nekad nav pazinusi sievieti, kuru sauktu par Jamamoto Čijoko. Sākumā viņa sprieda, ka varbūt sievietei bijušas īpašas attiecības ar Sasadzimu, tādēļ zīmējumi nokļuvuši pie viņas, bet tagad, kad mākslinieka vairs nav un zīmējumi kā lielas gleznas uzmetumi ir zaudējuši savu vērtību, sieviete nolēmusi atdot tos Kumiko.

Bet pat tik vienkāršotā domu ritumā radas vairakas neskaidrības. Vēstules autores dzīvesvieta acīmredzot ir Tokija, un tikai kādas svarīgas lietas dēļ viņai vajadzējis steidzīgi braukt uz Kioto. Bet kāpēc bija jāaicina arī Kumiko uz turieni? Sasadzima nomira pēkšņa nāvē. Pa kuru laiku viņš paguva atdot zīmējumus sievietei? Grūti iedomāties, ka mākslinieks pats atdevis citam savas jaunās gleznas uzmetumus, iekams tā vēl nav pabeigta, jo sevišķi tāpēc, ka uzmetumi viņam pašam ļoti patika un viņš vēlējās turpināt šo darbu. Un galīgi nav saprotams, kādēļ šī sieviete negribēja nosūtīt zīmējumus pa pastu, ja viņa nolēmusi atdot tos Kumiko. Vel viena dīvainība — kāpēc vēstule rakstīta ar rakstāmmašīnu? Tādā veida raksta tikai iestāžu un firmu korespondenci, bet ne tīri privātu vēstuli. Varbūt viņa paradusi izmantot rakstāmmašīnu it visos gadījumos? Jā, tc ir par ko padomāt.

Bet, par spīti visām neskaidrībām, Kumiko tomēr nolēma braukt uz Kioto. Un ne jau tikai tādēļ, lai dabūtu zīmējumus. Viņai ļoti gribējās noskaidrot, kādā veidā tic no Sasadzimas mājas nokļuvuši pie šis sievietes. Kiuniko neticēja, ka Sasadzima miris nelaimes gadījuma dēļ, un zemapziņā nojauta, ka mākslinieka nāvē ir kaut kas neskaidrs un pretdabisks.

Gan māte, gan Secuko piekrita Kumiko braucienam uz Kioto, bet negribēja laist viņu vienu. Jā, vēstulē gan bija teikts, ka līdz Kioto viņa drīkst braukt kopa ar pavadoni, bet Nandzendzi templī viņai jāierodas vienai. Loģiski spriežot, arī šajā noteikumā manāms konsekvences trūkums.

Ne jau velti Secuko vīru Asimuru Rjoiči satrauca šīs sievietes vēlēšanās satikties ar Kumiko divata un viņš panāca, ka Takako griezās pēc padoma policijā. Viņš pārliecināja Secuko par šādu nepieciešamību, bet tā savukārt pierunāja Kumiko māli. Tādējādi pret Kumiko gribu taja pašā viesnīcā, kur lagad apmetusies viņa, dzīvo arī izmeklētājs Sudzuki.

Policists saprata, ka viņa klātbūtne apgrūtina meiteni, un centās nerādīties viņai acīs. Tomēr Kumiko ļoti nepatika, ka zem viena jumta atrodas cilvēks 110 policijas un uzrauga viņu. Viņa, protams, saprata, ka policists pilda savu pienākumu un sargā viņu no iespējamam briesmām, bet vienlaikus viņa uzskatīja, ka ta tiek ierobežota viņas brīvība. Ar Sudzuki viņa bija iepazinusies Sasadzimas bērēs. Tad Kumiko palika par viņu labs iespaids. Jāpiebilst, ka viņš neatlaidīgi turpināja izmeklēšanu, kaut gan mākslinieka nāves cēlonis jau bija oficiāli apstiprināts. Par spīti tuvinieku padomiem un paša Sudzuki sirsnīgi labvēlīgajai attieksmei, Kumiko jutās neomulīgi šāda «eskorta» pavadība.

Sudzuki jau no paša rīta divreiz atsūtīja pie Kumiko kalponi, lai uzzinātu, cikos viņa izbrauks no viesnīcas, un vēlreiz apliecinātu, ka nesekos viņai lidz templim, bet gaidīs viņu atgriežamies viesnīcā. Kumiko vēlējās stingri ievērot vēstulē minētos noteikumus un neatlaidīgi lūdza Sudzuki gaidīt viņu vienīgi viesnīcā.

Pusvienpadsmitos viņa izsauca taksometru. Meitene nevarēja vien sagaidīt, kad beidzot tiksies ar šo Jamamoto Čijoko un varēs pajautāt, kāpēc viņai vajadzēja braukt tieši uz Kioto.

— Taksometrs atbraucis,— kalpone paziņoja.

Kad Kumiko pirmajā stāvā gāja garām Sudzuki istabai, pavērās tās durvis un gaiteni iznāca istabas saimnieks, tērpies viesnīcas vatētajā halātā.

—  Jūs braucat prom?—Sudzuki vaicāja.

—  Jā, visu labu,— Kumiko atbildēja, viegli paklanījusies.

Kumiko nomierināja Sudzuki izskats: šāda tērpā viņš nevar ara

rādīties un laikam ari netaisās nekur iet.

—  Vēlu jums patīkamu tikšanos,— viņš smaidīdams sacī ja.

Taksometrs pabrauca garām Marujamas parkam un devās uz

priekšu Keages virzienā. Ceļš bija kluss, tam abas pusēs atradās lieli, slaveni tempļi. Pārbraukuši pāri nelielam tiltam, viņi apstājās pie Nandzendzi tempļa. Kalponei bija taisnība — brauciens no viesnīcas līdz templim ilga ne vairāk kā desmit minūtes.

— Esam klāt,— šoferis paziņoja, piebraucis mašīnu pie pašiem tempļa vārtiem. Kumiko atlaida šoferi.

Caur kokiem balsnīja augsts mūris, aiz kura atradās tempļa galvenā ēka. Pa kreisi starp priedēm snauda vecie tempļa vārti. Tā bija norunāta likšanās vieta.

Kumiko palūkojās pulkstenī. Tieši vienpadsmit. Viņa nostājās pie vārtu kolonnas.

Bi ja jau rudens, un pat pusdienas saule vairs nesildīja. Tās vēsie stari, izlauzušies caur koku galotnēm, veidoja uz zālāja un baltām smiltīm nokaisīta ceļa sarežģītus gaismēnu plankumus. Gan vārti, gan nojume virs tiem pārsteidza apmeklētājus ar savu majestātiskumu. Turpretī tempļa celtnes bija nomelnējušas un tuvuma likās pat nelīras. To koka konstrukcijas bija saplaisājušas un atskabargai- nas …

Visā apkārtnē nevienas dzīvas dvēseles, gandrīz kapa klusums. Kumiko bridi neviļus sastinga baiļpilnās gaidās.

Tieši pretī vārtiem atradās sprediķu paviljona priekšsiena. Kumiko apnika gaidīt vienā vietā kā piekaltai, un viņa devas uz galvenā tempļa pusi. Uzkāpusi pa akmens kāpnēm, viņa iegāja templī un nostājās pie apzeltīta Būdas tēla, kas noslēpumaini mirdzēja telpas puskrēslā. Milzīgajās kolonnās tēla abās pusēs bija iegrebti dzenbu- distu izteicieni. Šeit viss pauda svinīgumu un godbijību.

Kumiko izgāja atkal ārā. No priežu sila puses tuvojās sieviete. Meitene satrūkās un paraudzījās pulkstenī. Bez piecām minūtēm divpadsmit. Sieviete bija jauna, un Kumiko sastinga patīkamās likšanās gaidās. Bet izrādījās, ka ši sieviete tomēr nav Jamamoto, jo pēc brīža no sila iznāca vīrietis un, panācis sievieti, saka iet viņai blakus. Kumiko vīlusies smagi nopūtās.

Saulei kāpjot arvien augstak debesīs, arvien īsākas sarāvās priežu ēnas. Pulkstenis jau rādīja pāri divpadsmitiem.

Meitenei apnika gaidīt. Viņa atgriezās tajā vietā, kur bija izkāpusi no taksometra. Priežu ieskautie temp|a vārti 110 šejienes izskatījās apbrīnojami skaisti.

Atskanēja motora rūkoņa. Drīz pie tempļa cita pēc citas piebrauca trīs automašīnas ar ārzemju tūristiem. Pēdējā mašīna Kumiko skatiens apstajās pie sievietes ar brīnišķīgi zeltainiem matiem. Laikam Kioto iebraukušie viesi bija nolēmuši apskatīt arī Nandzendzi templi. Mašīnas apstājās pretī baltajai sienai.

Kumiko atkal paskatījās uz vārtu pusi. Tur vēl joprojām neviena nebija. Pulkstenis rādija bez divdesmit minūtēm viens. Vēstulē norādītais tikšanas laiks tuvojās beigām .

Ja Kumiko nebūtu jāgaida noteiktā vielā, viņa varētu tīksmināties gan par lielisko seno templi, gan par gleznaino ainavu, ko veidoja saules staros slīgstošas simtgadīgās priedes.

Kumiko nešaubījās, ka sieviete, kas atsūtīja viņai vēstuli, noteikti ieradīsies norādītajā vielā. Pilnīgi iespējams, ka viņa jau ir šeit, likai nezin kāpēc liek sevi gaidīt. Meitene sāka uztraukties. Pie viņas neviens nenāca . . .

Ārzemju tūristi ar Iielu'interesi aplūkoja milzīgās koka kolonnas, ūz kuram balstījās masīvs jumts. Kolonnas, kas daudzus gadu desmitus bija veju un lietu šaustītas, vietumis bija zaudējušas krāsu, skaidri atklājot koksnes rakstu.

Gide sniedza paskaidrojumus gan angļu, gan franču valoda. Lielākā daļa ārzemnieku bija pavecāki cilvēki, bet viens no viņiem, augumā krietni mazāks nekā pārējie, bija pilnīgi sirms. Grupas dalībnieki, acīmredzot sasnieguši noteiktu vecumu un zināmu pārticību, tagad baudīja pasaules ceļojuma priekus. Ap viņiem valdīja miera un klusuma atmosfēra. Klausoties gides paskaidrojumos, viņi ilgi aplūkoja tempļa vārtos un aptaustīja kolonnas, it kā vēlēdamies pārliecināties par paskaidrojumu pareizību.

Kumiko laikam bija piesaistījusi ārzemnieku uzmanību. Viņi sāka raudzīties uz viņas pusi un sačukstēties savā starpā. Meitene nosarka un atgāja nostāk. Viņa devās pie garenas ēkas. Tā kā pie ieejas drūzmējās daudz garīdznieku, tur droši vien bija meditāciju telpa. Tempļa vārti bija redzami arī no šīs vietas, un Kumiko tūlīt ieraudzītu Jamamoto Čijoko, ja tā tur parādītos.

Sākās jau dienas otrā stunda.

Nu jau viņa vairs neatnāks, Kumiko nolēma. Droši vien kaut kas viņu aizkavējis. Labi, ka vēstulē uzradīts noteikts laiks, ilgāk vairs nav vērts gaidīt. Un tomēr Kumiko negāja prom. Viņai likās, ka, tiklīdz viņa aizies, tūlīt ieradīsies Jamamoto, kuru aizkavējuši neparedzēti apstākļi. Viena un tā pati ainava, lai cik tā skaista, tomēr nogurdina cilvēku. Arī Kumiko juta nogurumu. Atcerējusies, ka Nandzendzi templis slavens visā Japānā ar savu brīnišķīgo dārzu, un sapratusi, ka ilgāka gaidīšana ir bezcerīga, viņa nopirka ieejas biļeti un devās uz dārzu. Sekojot norādes bultiņām, viņa izgāja cauri garam, patumšam gaitenim un nonāca pie šī tempļa lepnuma — saules pielieta iekšējā dārza.

Gar māla kleķa sienu, kuru sedza dakstiņi, noteiktā kārtībā bija izvietoti dižakmeņi. Atšķirībā no Rjoandzi tempļa akmens dārza šeit starp akmeņiem auga koki un zaļoja zāle. Dārzs atgādināja divās daļās sadalītu taisnstūri. Vienā pusē, kas bija nokaisīta baltam smiltīm, ar grābekļiem bija izveidots viļņveidīgs klājums.

Kumiko tūlīt pamanīja ārzemniekus, kas arī bija atnākuši apbrīnot dārzu. Viņi klakšķināja fotoaparatu slēgus un klusi sarunājās. Gide stāstīja viesiem dārza vēsturi.

Meitene, nostājusies patālāk no viņiem, lūkojās akmeņos, kas viņai atgādināja no jūras dzelmes iznirušas klintis.

No tūristu grupas atdalījās vīrietis un sieviete. Viņi piegāja pie pašām galerijas margām un, apsēdušies uz dēļu grīdas, klusēdami priecājās par dārza skaistumu.

Sievietei varēja būt gadu piecdesmit, varbūt nedaudz mazāk. Viņas zeltainie mati un pareizas formas vaibsti bija neparasti skaisti. Viņas tērps bija vienkāršs, bet ļoti gaumīgs, un viņa krasi atšķīrās no pārējām sievietēm, kuras likās tērpušās pārāk spilgtās drānās.

Vīrietis, iespējams, viņas vīrs, bija pavisam sirms un valkāja lielas, tumšas brilles. Laikam tādēļ, lai pasargātu acis no saules staru apgaismoto balto smilšu žilbinošā mirdzuma. Viņam bija austrumnieciska seja ar ne tik baltu ādu kā pārējiem ceļabiedriem. Vīrietis savādā saspringtībā baudīja dārza daiļumu, it kā cenzdamies uzsūkt un uz mūžu atcerēties šo austrumu mākslas dārgumu. Kumiko klusiem soļiem izsteidzās ārā no dārza un devās uz tempļa vārtiem. Ja nu viņas īsās prombūtnes laikā atnākusi Jamamoto kundze? Bet diemžēl tur nebija neviena, kas gaidītu Kumiko.

Pulkstenis rādīja divi. Tātad Jamamoto Čijoko nav atnākusi un diez vai atnāks. Gaidīt vēl ilgāk vairs nebija nozīmes, bet kaut kas neļāva Kumiko šķirties no šīs vietas.

Pēkšņi viņa pamanīja, ka aiz dārza gaiteņa kāpnītēm stāv abi pirmīt ievērotie ārzemnieki — vīrietis tumšajās brillēs kopā ar savu sievu — un cieši raugās uz viņas pusi. Kumiko likās, ka laulātie draugi aplūko tempļa vārtus, un viņa devās lejup pa lielām akmens kāpnēm. Birzs tuvumā Kumiko pamanīja kādu vīrieti. Ieskatījusies vērīgāk, viņa pazina Sudzuki. Tātad viņš tomēr atnācis un, slēpdamies koku ēna, vērojis viņu. Laikam jau ne tik daudz sekojis Kumiko, kā gaidījis, kad ieradīsies vēstules nosūtītāja.

Sudzuki lauzis doto solījumu. Viņš ar nolūku bija izgājis no istabas viesnīcas halātā, lai maldinātu Kumiko, bet tad ātri pārģērbies un steidzies šurp.

Policists vainīgi smaidīja, raugoties meitenē, kas lēnām tuvojās viņam. Varēja nojaust, ka viņš jutas neomulīgi. Kumiko bija ne pa jokam sašutusi. Pēc vēstulē minētajiem noteikumiem viņai vajadzēja ierasties šeit vienai. Sudzuki lo zināja, un viņš apsolīja gaidīt viesnīcā.

—'Sudzuki kungs, vai jās jau sen kvcrnat šeit? — Kumiko pārmetoši jautāja.

—      Pēc jūsu aizbraukšanas man ari sagribējās iepazīties ar šo templi. Pārsteidzoši skaista vieta.

—      Sakiet godīgi — vai jūs baidijatics par mani un tādēļ sekojāt man?

—      Arī ta ir taisnība,— Sudzuki atzinās, raugoties uz Kumiko kā nogrēkojies bērns.— Bet, no otras puses, es nodomāju, ka būtu ļoti žēl, ja, atbraucis uz Kioto, es neapskatītu tadu skaistumu.

—      Mums gan bija citāda noruna,— Kumiko asi atcirta.— Es vēlreiz jautaju, vai jūs jau sen esat šeit?

—  Nē, tikko atbraucu.

Meli, salti meli! Tu atbrauci tūlīt pēc manis un visu laiku kaul kur slēpies, lai nerādītos man acīs, kamēr es gaidīju Jamamoto.

—      Lūdzu piedošanu,— Sudzuki beidzot padevās.— Esmu lauzis solījumu. Tā ir mana vaina.

Kumiko vairs nespēja dusmoties. Jo galu galā Sudzuki tikai izpildīja Secuko vīra lūgumu. Pie tam šajā ne visai ilgajā laikā, kopš viņa iepazinusi policistu, Kumiko bija pārliecinājusies,"ka viņš ir godīgs cilvēks.

un tomēr Kumiko bija sašutusi. Laikam Jamamoto kaut kādā veidā izdevies pārliecināties, ka Kumiko nav viena, un tādēļ nebija nākusi klāt. ..

—  Vai izdevās satikties?— Sudzuki ziņkārīgi vaicāja.

Šis jautājums atkal saērcinaja Kumiko, kas jau bija gandrīz nomierinājusies.

—      Man netika dota iespēja satikties,— Kumiko noskaldīja, uzsverot katru vārdu. Iedzimtā pieklājība neļāva viņai atbildēt asāk.

—      Kāpēc? — SuSzuki brīnījās. — Man palika iespaids, ka vēstuli rakstījis nopietns cilvēks.

Kumiko nebilda ne varda un devās uz tempļa izeju. Sudzuki soļoja viņai blakus.

—      Ko jūs domājat darīt tālāk?— izmeklētājs jautāja, cieši raugoties uz Kumiko.

—      Atgriezties Tokijā,— meitene atbildēja, ne mirkli nesvārstīdamās. Viņai likās, ka vismaz šādā veidā varēs atmaksāt Sudzuki par viņa uzmācību.

—      Tā arī aizbrauksit tukšām rokām?— inspektora palīgs jautāja, žēli atskatīdamies uz brīnišķīgo Nandzendzi templi.

Jā, brauciens uz Kioto diemžēl bijis veltīgs, un visas Kumiko cerības izgaisušas kā mākonis.

Uzbudinājumam izsīkstot, viņa juta šausmīgu nogurumu tempļa teritorijā pavadītas gandrīz trīs stundas. Aizsteigusies Sudzuki priekšā, Kumiko pirmā pacēla roku un apturēja garām braucošo taksometru.

Atpakaļ viņa devās pa to pašu ceļu, pa kuru brauca šurp, tikai tagad Kumiko par to nejuta nekādu prieku.

—      Ar kādu 'vilcienu jūs brauksit uz Tokiju?— Sudzuki jautaja, atvadoties no Kumiko viesnīcas gaiteni.

—  Braukšu jau šonaktT lai rit no rīta būtu mājās.

Kumiko ar lielu nepaliku domāja, ka šis svešais cilvēks acīmredzot sekos viņai līdz pašai galvaspilsētai, un pabrīnījās par viņa nespēju vai nevēlēšanos iejusties viņas noskaņojumā.

—      Es izpētīšu sarakstu un paziņošu jums visizdevīgāko vilcienu, - Sudzuki pieklājīgi sacīja.

—  Tencinu,— Kumiko vēsi atcirta un uzkāpa otrajā stāvā.

Iegājusi savā istabā, viņa pavēra vaļā ārējo izbīdāmo sienu. Virs

tempļu jumtiem lidinājās baložu bari. No tūristu autobusu stāvvietas skaļrunī skanēja balss, kas aicināja tūristus piedalīties kārtējā ekskursijā.

Kumiko izvilka no koferīša vēstuļpapīru un veikli uzrakstīja:

«Policijas inspektora palīgam Sudzuki kungam.

Pateicos Jums par rūpēm. Turpmāk es vēlos apskalil Kiolo viena pati. Lūdzu Jūs neraizēties par mani un atvainot par to, ka rīkojos pēc saviem ieskatiem. Velreiz paldies par visu. Braukšu uz Tokiju ar rīta vilcienu.

K umiko.»

Meitene ielika lapiņu aploksnē un pasauca kalponi.

—      Kad es aizbraukšu, lūdzu, nododiet šo vēstuli Sudzuki kungam,— Kumiko teica.

—      Jūs brauksit prom viena?—kalpone vaicāja, izbrīnījusies vērodama, kādā steigā meitene kravā koferi.

14

Kumiko iztēlojās, cik skāba seja bus Sudzuki, kad viņš uzzinās par savas aizbilstamās pazušanu, un bija ļoti priecīga, ka alkal atguvusi brīvību. Turpmāk viņu neviens vairs neuzmanīs, un līdz atgriešanās brīdim Tokijā viņa varēs rīkoties pēc savas patikas. Nav iespējams pilnībā izbaudīt ceļojuma prieku, ja cilvēks nejūtas brīvs. Sis secinājums noteica Kumiko tālāko rīcību.

Sajūsmināta par gaidāmo pastaigu pa Kioto bez pavadoņa, Kumi- ko izgāja no viesnīcas. Viņa gāja gar nelieliem namiņiem ar zemiem žogiem un veciem vārtiem. Ce|ā gadījās veikaliņi, pie kuriem plīvoja uzraksti: «Saldais degvīns».

Kumiko sagādāja neizsakāmu prieku iespēja iet, kur acis rāda, bez noteikta mērķa. Citu gājēju tikpat kā nebija, tikai pie Maruja- mas parka viņa redzēja tūristu bariņu.

Meitene so]oja tālāk pa klusu ieliņu, kas savienoja Čionin un Sjorenin tempļus. Aiz akmens žoga stiepās garš, balts mūris, kas apņēma abu tempļu teritoriju, bet aiz mūra slējās priežu galotnes, pār kurām augstu debesīs vizēja koši balti padebeši.

Kumiko pamazām atbrīvojās 110 nepatīkamās sajūtas, ko bija radījusi veltīgā gaidīšana pie Nandzendzi tempļa.

Nelielā dēka, kurā meitene metās pēc tam, kad izdevās izvairīties no Sudzuki modrajām acīm, un iekarotā brīvība sagādāja viņai neviltotu prieku.

Kumiko iegribējās pavadīt Kioto vēl vienu nakti, bet viņa nevēlējās apmesties iepriekšējās viesnīcas tuvumā. Viņa bija pārliecināta, ka tagad Sudzuki, viņu meklējot, krīt vai no kājām. Viņa, protams, izturējās pret viņu ļoti neglīti, bet vēlēšanās pabūt Kioto vienai kaut vai tikai šo vakaru bija tik neatvairāma . . .

Ceļš veda lejup pa lēzenu nogāzi un atdūrās pret milzīgiem, sarkaniem sintoislu tempļa vārtiem «torii». Aiz tiem pacēlās kalns, pēc kura apveida Kumiko nojauta, ka tieši tā pakājē atrodas Nandzendzi templis, ko viņa bija apmeklējusi šorīt.

Garām aizrībēja tramvajs. Sekojot tam, Kumiko iegriezās citā ielā. Viņa gāja uz priekšu bez jebkāda mērķa, pat neapjaušot, kurp viņu aizvedīs šis ceļš. Viņu pārņēma savādu jūtu vilnis — lieliski, ka es varu iet nezin kur un tomēr atrasties Kioto, šajā brīnišķīgajā Kioto!

Gājēji te nekur nesteidzās, ne tā kā Tokijā. Arī automašīnu te bija daudz mazāk. Visur valdīja klusums, miers un savstarpēja saticība.

Kumiko tuvojās kalna nogāzē uzceltai milzīgai viesnīcai. Viņai pēkšņi iešāvās prātā doma pavadīt nakti tieši šeit. Te gan Sudzuki viņu nemeklēs. A^ķirībā no viesnīcas, kurā viņa bija pametusi Sudzuki, šī bija ļoti grezna, un tādā apmesties varēja tikai ļoti turīgi ļaudis.

Šeit istabas bija aizslēdzamas un naktī varēja mierīgi gulēt, nebaidoties 110 nelūgtiem viesiem. Kumiko nebija pārāk daudz naudas, bel viņai tomēr gribējās kaut vai vienu vakaru pavadīt tādā pasaku valstībā.

Viesnīcas ieeja pārsteidza atnācējus ar saviem milzīgajiem apmēriem. Tuvumā stāvēja vesela rinda greznu luksusa automašīnu. Tieši tajā brīdī, kad Kumiko jau gribēja ieiet viesnīcā, pagrūdis virpuļdur- vis, viņai pretī iznāca kāds ārzemnieks. Meitene devās pie administratora letes.

—   Vai jūs jau iepriekš pasūtījāt numuru?—viņai ārkārtīgi laipni un izsmalcināti vaicāja administrators.

—    Nē.

—   Ludzu, uzgaidiet brītiņu.— Administrators sāka ātri šķirsit! viesu grāmatu.— Par laimi, ir istaba, no kuras pasūtītājs šodien atteicies. Vai jūs esat viena?

—    Jā.

—   Bet man diemžēl jābrīdina jūs, ka lā istaba būs brīva tikai vienu diennakti. Vai jūs las apmierina?

—    Pilnīgi.

—   Numurs trešajā stāvā. No loga paveras brīnišķīgs skats uz apkārtni.— Administrators pasniedza Kumiko pildspalvu.

Meitene mazliet padomāja, tad ierakstīja reģistrācijas kartītē savu īsto uzvārdu un dzīvesvietu. Administrators ar acīm deva rīkojumu viesnīcas bojām. Tas veikli paķēra Kumiko koferi un aicināja viņu kāpt liftā. Sasnieguši trešo stāvu, viņi pa paklājiem noklātu gaiteni aizgāja līdz ierādītajai istabai.

Kumiko nepatika, ka gulta bija divvietīga, tomēr viņa neko neteica. «Labi, ka vispār tiku viesnīcā,» viņa nomurmināja pie sevis, klusībā pateikdamas tam cilvēkam, kas bija anulējis pasūtījumu.

No loga tiešām pavērās jauks skats uz Higasijamas kalnu. Tālumā vijās plats ce|š, kurš ieslīpi veda lejup līdz kalna pakājei, ko klāja ne visai biezs mežiņš, kurā starp kokiem bija redzami tempļa ēku stāvie jumti.

Kumiko, izpletuši rokas, dziļi ieelpoja.

Es šeit esmu viena, mani neviens, netraucē, un neviens nezina, ka esmu apmetusies šajā viesnīcā. Cik patīkami būt brīvai no policista Sudzuki aizbildniecības! Pat maniem tuviniekiem nav zināms, kur es atrodos. Kumiko likās, ka viņai pirmo reizi mūžā radusies iespēja saelpoties īstas brīvības gaisu.

Viņa atcerējās Soedu. Pašreiz viņš atrodas redakcijā un varbūt sacer kādu steidzīgu rakstu, bet iespējams, ka devies komandējumā vākt materiālus citiem rakstiem. Pacēlusi telefona klausuli, viņa jau gribēja lūgt savienojumu ar tā laikraksta redakciju Tokijā, kur strādāja Soeda, tomēr atteicās no šī nodoma. Šodien mi rīt viņa būs gluži viena. Bet ar Soedu aprunāsies pēc šī mazā ceļojuma.

Pie sienas karājās Kioto ievērojamāko vietu karte. Ārzemju viesu ērtības labad visi nosaukumi tajā bija minēti angļu valodā. Tur bija norādīts arī Nandzendzi templis, kuru viņa šorīt apmeklēja, Zelta un Sudraba paviljoni, Heiandzingu templis un daudzas citas ievērojamas vietas. Pētot karti, Kumiko nodomāja, ka būtu ļoti jauki šovakar pastaigāties kāda klusa tempļa apkārtnē un vislabāk ne pašā Kioto, bet tās nomalē.

Kartē varēja redzēt, ka uz ziemeļiem no Kioto plešas Oharas un

Jases apvidi, kas atsauca atmiņā Dzjakkoin templi—U> Kumiko zināja jau no skolas gadiem, kad vajadzēja mācīties klasiskās literatūras darbu «lleike monogatari»—«Teiksma par Tairas dzimtu». Bet viņai gribējās doties uz dienvidiem. Viņa aplūkoja kartes apakšējo daļu, un viņas uzmanību saistīja angļu vārdi «\tops Tempiet, kuriem blakus iekavās bija minēts japāņu nosaukums — «Kokedera».

Ari Kokederas tempļa vārds sen dzirdēts. Viesnīcas bojs paskaidroja, ka ar mašīnu līdz templim var nokļūt trīsdesmit minūtēs, bet tad piebilda:

—   Esmu dzirdējis, ka ieeja tur pašreiz ierobežota.

—   Kādēļ?

—   Pēdējā laikā skolnieki un citi apmeklētāji sākuši plēst sūnas, izsvaidīt košļājamās gumijas. Lai saglabātu sūnu segu, nolemts nelaist iekšā apmeklētājus.

—   Tad laikam iepriekš japiesaka un jālūdz atļauja?

—   Pilnīgi iespējams. Esmu dzirdējis, ka Sjūgakuin templi var apmeklel tikai ar speciālu atļauju. Var būt, ka šads rīkojums attiecas arī uz Kokederu. Es tūlīt noskaidrošu.

Bojs piezvanīja administratoram un tad smaidot paziņoja:

—   Viss kartība. Varat braukt.

Mašīna izbrauca no Kioto pilsētas kvartāliem. Pa ceļam šoferis piedāvāja piebraukt pie Zelta paviljona, bet Kumiko gribēja bez steigas apskalīi Sūnu templi, tādēļ noraidīja šo ierosinājumu. Togecukjo tilla tuvumā pulcējās liela grupa tūristu, kurus piesaistīja Arasijainas kalna skaistums, bet Kumiko lūdza šoferi braukt tālāk.

Gar lielceļa abam pusēm pletās plaši risa lauki. Taksometrs apsteidza kravas mašīnu, kas bija piekrauta ar laivām, šoferis paskaidroja, ka tās tiek vestas uz Hadzitgavas upes augšteci, no kurienes ūdenssporta cienītāji brauks lejup pa straumi.

Taksometrs nogriezās no lielceļa šaurā ielejā un apstājās laukumā, kur bija daudz ēdnīcu un suvenīru veikaliņu. Mašīnu stāvvietā bija stāvgrūdām pilna, un šoferis ar lielām grūtībām sameklēja brīvu vietu. Sekojot tūristu grupai, Kumiko devās uz templi. Ieeja Sūnu dārzā bija pa labi 110 galvenā tempļa.

Apmeklētāju te bija vairāk, nekā viņa bija iedomājusies, un tie bieži apsteidza lēni ejošo Kumiko. Dārzs grima puskrēslā. Gar šauru taciņu stiepās zems žogs, aiz kura pletās sūnu samtainā valstība. Tuvāk koku stumbriem sūnas bija tik biezas un mīkstas, ka radās vēlēšanās iegremdēt tajās rokas. Dārzu rotāja dižakmeņi — ne

' Sūnu templis (angl.).

apaļīgi, bel stūraini, ar asām malām. Ari akmeņi bija nosūnojuši, it ka ar mohēras apmetni pārsegti.

Taciņa, gan virzoties augšup, gan lejup, aizvijās gar dīķa malu, kas visu laiku bija pārredzams. Atkarībā no koku un krūmu biezuma dārzs vietumis kļuva tumšs kā vakara krēslā, tad atkal lapa gaišāks. Un, saules stariem izlauzoties caur mākoņiem, radās pavisam dīvaini gaismas efekti.

Sūnas likās lik mīkstas un maigas, ka gribējās tām pieglaust vaigu. Saules apstarotās vietās tās likās bāli zaļganas, toties ēnā ieguva parasto tumši zaļo toņu sulīgumu un noturīgumu.

Dārza teritorija vietvietām atradas nelielas tējniciņas ar gleznainiem nosaukumiem, kurās nogurušie apmeklētāji varēja atpūsties un nobaudīt garšīgu dzērienu, vienlaikus tīksminoties par dārza skaistajām ainavām. Ieplakā tecēja upīte, kuras krasti bija apauguši bambusiem. Tur staigāt nedrīkstēja — par to brīdināja gar bambusiem novilktā virve. Bambusu gaiši zaļā krāsa brīnišķīgi saskanēja ar sūnu samtaino paklaju. Pār upīti bija uzcelts īpatnējas formas tilts.

Ejot pa taciņu, Kumiko juta, kā visu viņas būtni pārņem kluss prieks. Viņa apstājās pie tilta un ilgāku laiku vēroja lejā tekošās upītes dzidro ūdeni.

Garām lēni pagāja tūristu grupa. Kumiko pievērsa uzmanību ārzemniecei, kuru pavadīja japānis. Viņai likās, ka kaul kur jau redzējusi šo blondīni gaumīgā, bet ārzemniecei pārak pieticīgā tērpa. Nu protams! Viņa taču atradās Nandzendzi templī tieši tobrīd, kad Kumiko tur gaidīja Jamamoto kundzi. Tikai toreiz šo sievieti pavadīja cits vīrietis. Blondīne laikam arī bija ievērojusi Kumiko, jo atskatījās un cieši palūkojas uz meiteni. Diemžēl nebija iespējams redzēt, ko pauž viņas acis, jo tas aizsedza tumšas saulesbrilles. Jā, tā ir tā pali sieviete, likai Nandzendzi templī viņa bija bez brillēm.

«Diezin vai arī viņa atceras mani?» Kumiko nodomāja. Ārzemnieces uzmanību drīzāk gan piesaistīja japāņu meitene krāšņā kimono uz gaiši zaļā bambusu fona.

Maza auguma japānis, kas gāja blakus blondīnei, laikam tulks, kaut ko stāstīja, rādot ar roku uz dārzu. Vīrietis, kas pavadīja viņu Nandzendzi templī, bija daudz garāks un, kā varēja vērot pēc izturēšanās, droši vien bija viņas vīrs.

Jauna apmeklētāju grupa nostājās starp Kumiko un ārzemnieci. Tās slaidais siluets kādu bridi vēl bija redzams uz taciņas, kas veda kalnup, bet tad pazuda aiz kokiem.

Piebiedrojusies kārtējai tūristu grupai, Kumiko sāka kāpt augšup pa slavu nokalni, kura saucās Koindzana. Taciņa bija izveidota lā, lai galvenā tempļa jumtu varētu aplūkot no augšas. No šejienes atklājas skats ari uz dažādām sūnām apaugušo dīķi.

Kādā vielā bija sapulcējies liels tūristu pūlis. Tajā dārza stūri atradās akmeņu kompozīcija, kas bija Sūnu dārza cienīgs mākslas darbs. Akmeņu asās šķautnes pauda skarbumu, kas tik raksturīgs dzenbudistu tempļiem.

Kumiko gāja tālāk un drīz nonāca pie vecas tējnīcas. Iepazinusies ar tās arhitektūru, viņa atkal ieraudzīja to pašu blondīni, kas kopā ar japāni bija apsēdusies terasē atpūsties.

Meitene viegli paklanījās, sveicinot ārzemnieci, kaut gan viņas nebija pazīstamas. Varbūt viņas rīcībā neviļus izpaudās simpātijas pret šo sievieti.

Blondīne laipni pasmaidīja, atsedzot skaistus zobus. Tad viņa kaut ko pateica japānim. Tas piecēlās un pienāca pie Kumiko.

—          I.ūdzu, piedodiet par traucējumu,— viņš teica.— Tā kundze lūdz atļauju jūs nofotografēt.

Kumiko mulsi pasmaidīja.

—          Viņa ir francūziete,— vīrietis turpināja.— Vai jūs protal runāt franciski?

Kumiko atbildēja, ka mazliet prot franču valodu, taču runā ļoti slikti. Japānis pateica to ārzemniecei. Viešņa vairākas reizes pamāja, pienāca pie Kumiko un sniedza viņai roku.

Abas sāka sarunāties franču valodā.

—    Pateicos, jaunkundz,— francūziete sacīja.

—    Labdien, kundze,— Kumiko sasveicinājās.

Sieviete cieši paspieda Kumiko roku.

—          Nezinu, vai es varēšu būt jums noderīga,— Kumiko nosarkusi izdvesa.

Sieviete noņēma tumšās brilles un uzmanīgi paraudzījās uz Kumiko ar savām debeszilajām acīm.

—          Esmu jums ļoti pateicīga, ka bijāt ar mieru izpildīt manu lūgumu. Es jau sen vēlos nofotografēt japāņu meiteni uz japāņu dārza fona.

Sieviete noņēma vāciņu no fotoaparāta objektīva un skaistiem, gariem pirkstiem saka iestādīt asumu. Tad viņa pietupās un, sirsnīgi smaidot, noknipsēja apmēram desmit reižu, vairakkārt lūdzot Kumiko mainīt pozēšanas vietu.

—          Paldies jumsi— Francūziete beidzot novērsa acis no skatu mekletāja un, smaidot kā priecīgs bērns, teica:— Droši vien uzņēmumi būs brīnišķīgi. Piedodiet par uzmācību, vai jūs dzīvojat Kioto?

—    Nē, Tokijā.

—   Ak Tokijā? Un uz Kioto esat atbraukusi ekskursijā?

—    Bija darīšanas, un pie reizes apskatu pilsētu.

—          Tas ir labi. Jūs lieliski runājat franciski. Laikam esat studējusi universitātē?

—   Jā, bet runāju ar lielām grūtībām.

—    Ko jūs, jums ir lieliska izruna,— francūziete uzslavēja Kumiko un, pamanījusi meitenes samulsumu, piebilda:— Piedodiet, ka aizkavēju jūs lik ilgi.

Viņa pasniedza roku, un Kumiko alkal jula tās spēcīgo spiedienu.

—   Uz redzēšanos!—Kumiko klanoties atvadījās.

—    Sajonara!— blondīne atbildēja.

Kumiko uztvēra, ka francūziete izrunā šo vārdu pavisam citādi, nekā to parasti dara ārzemnieki. Laikam viņa ilgi dzīvojusi Japānā, Kumiko nosprieda.

Sajutusi vieglu nogurumu, kāds parasti mēdz būt pēc skaistu gleznu aplūkošanas, Kumiko atstaja tempļa teritoriju un nokļuva laukumā, kur rindojās ēdnīcas un suvenīru veikaliņi.

Te gandrīz katram ekskursantam rodas vēlme atskatīties, lai uzmestu vēl pēdējo skatienu templim, kuru tikko apmeklējis.

Stāvvietā bija novietots daudz automašīnu, un Kumiko lēni virzījās uz priekšu, ar skatienu, incklējol savu taksometru. Pavisam negaidīti kaut kur no malas pienāca šoferis un paskaidroja:

—    Lūdzu, nāciet man līdzi! JEsmu novietojis mašīnu mazliet nostāk.

Atpakaļ viņi atkal brauca pa to pašu ceļu. Bija jau vēls, un saules slīpie stari vēl apspīdēja likai kalnu virsotnes.

Iebraukusi pilsētā, Kumiko lūdza šoferi aizvest viņu uz tirdzniecības rajonu, lai nopirktu dāvanas. Šoferis ieteica Sidzjokavaras kvartālu. Tur valdīja tāda pati drūzma kā Tokijā. Kumiko norēķinājās ar šoferi un devās iepirkties. Viņa ziedoja staigāšanai pa veikaliem gandrīz stundu, un, kad beidzot atgriezās viesnīcā, pilsētas ielās jau iedegās ugunis.

—   Ar laimīgu atgriešanos!— viņu sveica viesnīcas bojs.

Ar to pašu sveicienu un paklanišanos viņu sagaidīja arī administrators, pasniedzot istabas atslēgu. Viss bija kā parasti, tātad Sudzuki vēl nav uzošņājis viņas atrašanās vietu. Pilnīgi iespējams, ka satrauktais Sudzuki jau zvanījis uz viņas mājām Tokijā. Secuko virs taču bija lūdzis Sudzuki pavadīt Kumiko, un pilnīgi dabiski, ka policists jutās ātbildīgs par viņas drošību.

Pati Kumiko nolēma nezvanīt uz mājām. Māte tad tūlīt paziņos Sudzuki, kur viņa atrodas, un no brīvības būs jāatvadās.

Kamēr viņa gaidīja liftu, pienāca vēl citi cilvēki, un aizmugurē atskanēja pazīstama balss. Kumiko atskatījās un sastapa izbrīna pilnu skatienu. Tā bija lā pati francūziete, kas fotografēja viņu Sūnu templī. Blakus sievietei stāvēja japāņu tulks.

—    Jūs arī esat apmetusies šajā viesnīcā?— blondīne jautāja franciski.

' Uz redzēšanos! (Jap.)

—   Jā,— Kuniiko nomurmināja, pārsteigta par šādu sagadīšanos, lai gan nebija nekā savāda, ka ārzemniece apmetusies tieši šajā greznajā viesnīcā.

—   Ceturto stāvu,— japānis teica lifta zēnam.

—   Bet man, lūdzu, trešo,— Kumiko palūdza.

—   Jums uz trešo?—sieviete it ka pārbaudot vaicāja Kumiko, kaut gan skaidri redzēja, ka bojs nospieda trešā stāva pogu.

Meitene smaidot pamāja, bet, izkāpjot no lifta, viegli paklanījās ārzemniecei.

Kumiko prombūtnē bojs bija uzkopis istabu, uzklājis gultu un aizvilcis logam aizkaru. Kumiko iededza stāvlampu — istabas vienīgo gaismekli, atrāva loga aizkaru un pacēla žalūziju.

Ārā bija pavisam satumsis, tikai debesjums vēl glabāja violetu nokrāsu, uz kuras fona izdalījās kalna tumšais siluets. Piekalnē mirgoja tnāju uguntiņas, bet lejā zibsnīja garām skrejošo automašīnu starmeši un bremžu sarkanās spuldzītes.

Kumiko apsēdas uz dīvāna. Viesnīcā valdošais klusums vilktin vilka uz gultu, bet viņa nolēma, ka vēl pārāk agri iet gulēl. Paņēmusi uz galda nolikto ēdienkarti. Kumiko sāka lo pētīt. Visi gardumi, protams, bija tikai eiropiešu gaumē, tādēļ Kumiko nejuta vēlēšanos iet uz restorānu.

Ja esmu atbraukusi uz Kioto, janobauda kaut kas tāds, ko Tokijā nevar dabūt, viņa nolēma.

Kamēr Kumiko, raugoties ielas ugunīs, gudroja, kur varētu aiziet vakariņas, pie durvīm atskanēja klusi klauvējieni, un istabā boja pavadībā ienāca pirmīt redzētais japāņu tulks.

—   Ļoti lūdzu atvainot par traucējumu,— viņš pieklājīgi iesāka.— Jūs laikam esat ļoti iepatikusies kundzei, un viņa lūdz, ja jums nebūtu nekas pretī, šovakar kopā ar viņu pavakariņot. Viņa cer, ka jūs nenoraidīsit viņas ielūgumu.

Piedāvājums samulsināja Kumiko. Šī ārzemniece bija atstājusi patīkamu iespaidu, bet aicinājums kopā ieturēt vakariņas bija pārāk negaidīts.

—   Piedodiet — kas viņa ir un ar ko nodarbojas?— Kumiko jautāja, vēl arvien apmulsusi.

—   Viņas vīrs ir franču komersants.

Kumiko atcerējās sirmo vīrieti, kas kopā ar šo sievieti pastaigājās Nandzendzi tempļa iekšējā dārzā.

—   Šodien viņas vīrs bija aizņemts, tādēļ kundzei līdzi braucu es. Kundze izstāstīja vīram par jūsu tikšanos Sūnu templī. Viņi ir priecīgi, ka arī jūs esat apmetusies šajā viesnīcā, un ļoti lūdz nenoraidīt viņu ielūgumu. _

—   Nezinu, ko lai saku,— Kumiko bikli čukstēja.

—   Neuztraucieties, viņi ir ļoti smalkjūtīgi cilvēki, un viņi vēlas pēc pastaigas mazliet izklaidēties, pavadot vakaru jūsu sabiedrībā.

—    Lūdzu, atvainojiet, bet es diemžēl nevaru pieņemt šo iclugu- nui,— Kumiko beidzot izšķīrās un attcicās.

—    Kundze būs ļoti sarūgtināta par jūsu atteikšanos,— japānis vilies noteica.

Kumiko gribēja uzzināt šo ārzemnieku uzvārdus, bet neuzdrošinājās japānim vaicāt, jo arī pati nebija nosaukusi savu vārdu.

—    Ļoti žēl,— japānis atkārtoja vairākas reizes, it kā viņš pats būtu saņēmis atteikumu.— Sakiet, ludzu,—vai jūs uzturēsieties šaja viesnīcā ilgāku laiku?

—    Nē,— meitene steidzīgi atbildēja, baidīdamās, ka liks aicināta nākošaja dienā uz pusdienām.— Jau rīt no rīta braukšu uz Tokiju.

—    Tas vēl vairāk sarūgtinās kundzi,— teica tulks un atvadījās.

—    Pasakiet, lūdzu, viņiem, ka es ļoti atvainojos,— viņam nopakaļ nomurmināja Kumiko.

—    Neraizējieties, noteikti pateikšu,— japānis atbildēja, klusi aizverot durvis.

Kumiko palika viena.

Tagad, kad aicinājums bija galīgi noraidīts, viņa iztēlē iedomājās šīs kopējās vakariņas. Kādi viņai skaisti mati, Kumiko jūsmoja. Viņa atcerējās arī, cik labvēlīgs bija ārzemnieces skatiens. Laikam viņa ir no labi situētas ģimenes. Var atļauties ceļot pa pasauli, pavadot vīru viņa darījumu braucienos. Bet viņas virs, protams, ir tas pats sirmais kungs, kurš viņu pavadīja Nandzendzi templī.

Kumiko juta sirdsapziņas pārmetumus un sāka nožēlot — varbūt tiešām nevajadzēja atraidīt šos acīmredzot ļoti sirsnīgos cilvēkus. Pie tam vakariņas viesnīcā būtu interesants turpinājums viņas īsajam ceļojumam uz pasaku valstību, kuru par nožēlu pati bija pārtraukusi.

Kumiko, kaut gan bija dzimusi tāda diplomāta ģimenē, kurš bieži uzturējās ārzemēs, tika audzināta veco tradiciju garā, kas neļāva tik ātri saprasties ar nepazīstamiem cilvēkiem.

Kumiko pēkšņi ļoti gribējās nogaršot kādu japāņu ēdienu. Varbūt šo vēlmi radīja atteikšanās no vakariņām ārzemnieku sabiedrībā? Bet šajā viesnīcā viņas vēlēšanās nebija izpildāma. Kaut kad viņa bija dzirdējusi, ka Kioto pilsēta ir slavena ar īpašu ēdienu «imobo». Meitene ātri saposās un izgāja no istabas.

Nododot atslēgas, viņa pajautāja, kur var dabūt imobo, un viņai paskaidroja, ka to gatavo Marujamas parka restoraniņā.

Līdz parkam viņa ar taksometru aizbrauca piecās minūtēs. Japāņu stilā celtais restorāns atradās pašā parka vidū. Kumiko ieveda nelielā zālē, kas bija sadalīta vairākās kabīnēs. Imobo — ēdienu no žāvētas mencas un īpašas šķirnes saldajiem kartupeļiem — viņa ēda pirmo reizi. Tas bija viegls un izsalkušajai Kumiko likās ļoti garšīgs.

Apkalpotājs runāja Kioto dialektā, tāds pats akcents bija arī vīriešiem, kas šaurā sabiedrībā mielojās blakus kabīnē. Kumiko iebaudīja vietējo ēdienu, ieklausījās vietējā valodā, un šī gaisotne lika vēl dziļāk izjust, ka viņa tiešām atrodas ceļojumā.

Arī māte pašreiz laikam apsēdusies pie vakariņu galda. Kumiko jutās neērti, ka mātei vienai jāgarlaikojas mājās. Bet varbūt Secuko ir apciemojusi viņu?

Kumiko atcerējās Sudzuki. Viņš acīmredzot zaudējis cerību sameklēt viņu un patlaban ir ceļā uz Tokiju, iepriekš paziņojis uz Kumiko mājām par notikušo. Ja tur ciemojas Secuko, tā droši vien pacentīsies nomierināt māti. Kumiko taču nav vienkārši aizbēgusi. Viņa atstāja Sudzuki vēstuli, kurā paziņoja, ka izbrauks uz Tokiju ar rīta vilcienu.

Paēdusi vakariņas, Kumiko devās pastaigā pa parku. Visapkārt spoži spīdēja laternas, un nemaz nelikās, ka jau sen iestājusies tumsa. Kumiko devās Jasakadzindzjas tempļa virzienā. Ceļu apgaismoja arī tējnīcu gaišie logi. Bet tālāk parkā Kumiko neuzdrošinājās iet. Tomēr nebija visai omulīgi pastaigāties svešā vietā tik vēlā vakara stundā.

Kumiko algriezās Kavaras kvartālā, kur viņas uzmanību piesaistīja vēl neredzētas ārzemju kinofilmas reklāma. Viņa nopirka biļeti un iegāja skatītāju zālē. Meitene pirmo reizi skatījās filmu svešā pilsēta un pustukšajā telpā jutās ļoti vientuļa. Pat filmu viņa uztvēra pavisam citādi nekā Tokijā.

Bija jau gandrīz desmit, kad viņa iznāca no kinoteātra, tulil iesēdas taksometra un atgriezās viesnīcā. Pagrūdusi virpuļdurvjs, Kumiko gāja uz liftu. Tur viņa ieraudzīja cilvēku, kas stāvēja pret viņu ar muguru. Viņam blakus bojs turēja nelielu koferīti, kuram pie roktura bija piestiprināta aviosabiedrības birka. Kumrko neviļus sastinga. Cik savādi negaidīti sastapt pazīstamu cilvēku šādā vietā! Lifla durvīm atveroties, vīrietis kopā ar boju iegāja kabīnē. Lifts uzbrauca augšā.

Kumiko piegāja pie administratora.

—■ Sakiet, lūdzu,— vai tas cilvēks, kas nupat atbrauca, nav Murao kungs?

Administrators izvilka tikko kā aizpildītu kartīti.

—   Nē, viņu sauc Josioka.

—   Josioka?— Kumiko izbrīnījusies atkārtoja.— Piedodiet, es laikam būšu kļūdījusies. Šis kungs ir ļoti līdzīgs manam paziņam.

Atgājusi no administratora letes, Kumiko domīgi apstājās. Nē, viņa nevarēja kļūdīties. Viesnīcā tiešām ieradies Murao Josio no Ārlietu ministrijas Eiropas un Āzijas valstu departamenta, kurš

agrāk bija strādājis viņas tēva vadība un ar kuru pirms dažam dienām viņa satikās Kabuki teātri.

Nav nekā divaina, ka Murao kungs parādījies šaja viesnīcā, bet kāpēc viņš pierakstījās ar svešu uzvārdu «Josioka»? Domājot par to, Kumiko uzbrauca trešajā stāvā.

15

-— Labvakar, — teica bojs, ienesdams Kumiko istabā tēju. — Varbūt jūs vēl kaut ko vēlaties?

Uzzinājis, ka vairs nekas nav vajadzīgs, zēns novēlēja labu nakti un aizvēra durvis.

Gulta bija uzklāta, un rūpīgi ielocītais segas stūris it kā rādīja, cik koši balts ir palags. Stāvlampas maigā gaisma krita uz spilvenu.

Kumiko atrāva loga aizkaru un vēroja ielu. Viņa vēl arvien domaja par Murao, jo bija pārliecināta, ka satikusi tieši viņu. kaut gan redzēja viņu tikai no mugurpuses. Bet kāpēc viņš pierakstījās ar svešu uzvārdu?

Iespējams, ka noteiktos apstākļos valsts ierēdņi ncdrikst izpaust savu isto vārdu. Koferim, kuru nesa bojs. bija piestiprināta ajīaļa birka. Kumiko atcerējās, ka tadas birkas tiek izmantotas iekšzemes reisos. Tātad Murao atbraucis ar lidmašīnu.

Kumiko aizvilka aizkaru.

Kāpēc man nedod mieru šis Murao? Man taču ar viņu nav nekādu darīšanu. Un kas tur sevišķs, ka viņš atbraucis uz Kioto? Jā, kādreiz viņš strādājis mana tēva vadībā, bet tas nav nekāds iegansts, lai es ietu pie viņa un sasveicinātos. Ja rit satikšu viņu hallē, paklanīšos, un ar to pietiks.

Viņa izdzēra tēju. Visā viesnīcā nebija dzirdams ne mazākais troksnītis. Kumiko piecēlās no krēsla, piegāja pie durvīm un aizslēdza tās. Atslēga noklakšķēja, droši atdalot viņas istabu 110 gaiteņa. Miegs nenāca, bija garlaicīgi. Aizbēgšana no policista uzraudzības nekļuva par piedzīvojumu, kā viņa to bija iedomājusies. Līdz ritam viņa izgulēsies, tad aizbrauks uz staciju, dienu nokratī- sies vilcienā un uz vakara pusi jau būs mājās. Un tas arī viss. Bet viņa bija tā noilgojusies pēc šīs brīvības!

Kumiko juta sirdsapziņas pārmetumus, ka sagādājusi Sudzuki tik lielas nepatikšanas. Var iedomāties uztraukumu, viņam uzzinot, ka Kumiko izbēgusi no uzraudzības. Bet vispār viņš ir ļoti godīgs cilvēks, un pēc atgriešanas Tokijā noteikti vajadzēs viņam atvainoties …

Kumiko uzmeta skatienu telefona aparātam, kas atradās uz naktsgaldiņa, un viņai pēkšņi gribējās dzirdēt kādu pazīstamu balsi.

Piezvanīšu Soedam, viņa nolēma. Iespējams, ka viņš vēl ir redakcijā. Pēc viņa paša vārdiem, nakts dežūru laikā viņš strādā gandrīz līdz rītausmai.

Viņa nocēla klausuli un palūdza savienot ar Tokiju, nosaucot redakcijas telefona numuru.

Gaitenī atskanēja so|i. Kāds, varbūt pat divi tuvojās viņas istabai. So|i apklusa pie blakus istabas. Bija dzirdams, kā slēdzenē pagriežas atslēga. Atskanēja vīrieša balss, bet Kumiko nevarēja saprast, ko viņš saka. Tad so|i attālinājās. Tur laikam bojs bija kādam atnesis mantas.

Interesanti, kurā numurā apmeties Murao? Viesnīcā pieci stāvi. Tātad vismaz piecdesmit sešdesmit istabu. Ja viņš būtu uzrādījis savu īsto uzvārdu, varbūt varētu aiziet uz viņa istabu vai piezvanīt pa telefonu. Viņš ir atbraucis viens un arī laikam garlaikojas. Cik viņš būtu pārsteigts, pēkšņi izdzirdot manu balsi! Nē, pietiks ar vieglu galvas mājienu, ja es rīt satikšu viņu hallē.

Ictrinkšķējās telefons. Kad naklī istabā atskan zvans, tā skaņa spēj cilvēku apdullināt. Kumiko satrūkās.

—    Lūdzu, runājiet ar Tokiju . . .

Kumiko palūdza pie aparāta Soedu.

—    Diemžēl viņš ir jau aizgājis,— viņai atbildēja.

—    Ak, ļoti žēl,— Kumiko nopūtās.

—   Varbūt jūs vēlaties viņam kaut ko pateikt?

—      Nē, paldies. Atvainojiet par traucējumu,— Kumiko teica un nolika klausuli.

Tagad viņai gribējās piezvanīt mātei. «Savādi,» viņa nodomāja, «kāpēc es vispirms piezvanīju Soedam?» Un, it kā vēlēdamās izpirkt savu vainu, viņa atkal nocēla klausuli un pieteica vēl vienu sarunu ar Tokiju.

Pēkšņi pie durvīm kāds viegli pieklauvēja. Kumiko saspringa, bet tūlīt atskarta, ka klauvē pie blakus istabas durvīm.

«Cik te slikta skaņu izolācija,» meitene nodomāja, izdzirdusi kaimiņa aizsitiakušo balsi. Laikam bojs atnesis tēju — gaitenī bija dzirdama aizejošu, soļu dipoņa.

Kumiko neviļus pārlaida skatienu istabai. Viņa it labi saprata, ka aiz slēgtām durvīm atrodas pilnīgā drošībā, taču vīrieša uzturēšanās blakus istaba tomēr izraisīja viņā nemieru.

Iezvanījās telefons. Kumiko pacēla klausuli.

—      Ilallo, hallo, vai Kumiko?— atskanēja mātes satrauktā balss. Viņa laikam uzreiz bija sapratusi, ka zvana meita, jo no telefona centrāles droši vien ziņoja, ka viņu izsauc Kioto.

—    Ja, tā esmu es, Kumiko.

—      Tu vēl arvien esi Kioto? Tu patiešām esi neciešama meitene. Kāpēc aizbēgi no Sudzuki kunga?

Kumiko paraustīja plecus un parādīja klausulei mēles galiņu.

—         Sudzuki kungs jau paspējis tev nez ko sastāstīt, vai ne?— Kumiko klusi vaicāja.

—         Nekas man nav sastāstīts. Pēc tavas pazušanas viņš sacēla lielu traci. Kāpēc tu aizbēgi no viņa?

—         Man apnika būt viņa apsardzībā. Viņš man neļāva ne soli paspert vienai.

,— Tas tev bija zināms jau pašā sākumā. Es tevi atlaidu uz Kioto tikai ar šādu noteikumu, bet tu esi lauzusi solījumu.

—   Piedod, māt! Bet ko tev teica Sudzuki kungs?

—         Teica, ka Kioto ir liela pilsēta un sameklēt tevi tajā ir bezcerīgi, tādēļ viņš ar nakts vilcienu atgriezīsies Tokijā.

—   Viņš laikam bija ļoti uztraucies.

—   Protams. Vai šādā gadījumā kāds var palikt mierīgs?

Takako balss neskanēja nosodoši. Ta likās drīzāk priecīga, jo

Kumiko zvans bija izkliedējis viņas bažas.

—          Atgriezusies Tokijā, noteikti lūgšu viņam piedošanu,— Kumiko teica.

—   Pasaki man — kas lika tev tā rīkoties?

—          Gribējās vienai paklaiņot pa Kioto. Zini, nav visai patīkami visu laiku atrasties policista uzraudzībā. Ja jau esmu atbraukusi uz šejieni, tad jāizbauda ceļojuma prieks bez pavadoņiem.

—         Tu brauci uz Kioto ne jau tādēļ, lai apskatītu pilsētu, bet ar pavisam citu — noteiktu mērķi. Un tev neizdevās satikties ar vēstules nosūtītāju?

—          Gaidīju viņu trīs stundas pie Nandzendzi tempļa, bet viņa neatnāca. "

Kumiko gribēja piebilst, ka pie visa vainīgs ir Sudzuki, jo tieši viņš, kaut arī vēlēdamies darīt labu, lauzis solījumu un parādījies tempļa tuvumā. Bet meitene tomēr neuzdrošinājās pa telefonu dalīties ar māti savās domās.

—   Kāpēc viņa neatnāca?

—          Laikam radās tādi apstākļi, kas neļāva viņai ierasties,— Kumiko atbildēja, neviļus cenzdamās attaisnot viņai nepazīstamo sievieti.

—          Savādi. Viņa taču pati ierosināja šo tikšanos.— Takako neapmierināja meitas paskaidrojums. Māli varēja saprast. Tiklīdz meita bija saņēmusi vēstuli ar ierosinājumu atbraukt pēc Sasadzimas uzmetumiem, māte bija devusi savu piekrišanu. Un, kaut gan vēstule bija uzrakstīta ļoti savādi, Takako tomēr atļāva Kumiko braukt uz Kioto, jo cerēja, ka brauciens palīdzēs viņai kaut ko noskaidrot. Tādēļ jo lielāka bija vilšanās, uzzinot, ka meitai nebija izdevies satikt Jamamoto kundzi.

—          Hallo, tu dzirdi? Pie manis atnākusi Secuko, dodu viņai klausuli.

—          Kumiko, kā tev tur klājas?— atskanēja Secuko balss.— Biju ļoti uztraukusies par tevi. Žēl, ka tikšanās nenolika.

—   Man arī žēl.

—"Labi, nerunāsim vairs par to. Kā tev patīk Kioto?

—          Brīnišķīga pilsēta. Šodien apmeklēju Nandzendzi un Kokede- ras tempļus. Tie radīja ļoti spēcīgu iespaidu. Varbūt tādēļ, ka redzēju tos pirmo reizi.

—          Priecājos par tevi. Bet vai tu visur staigāji viena pati?— Secuko balsī bija jūtams pārmetums. Kumiko taču aizbēga no Sudzuki, kuram vajadzēja viņu uzraudzīt pēc Secuko vira ieteikuma.

—         PiēdodietI—Kumiko cerēja, ka viņas atvainošanos Secuko nodos arī savam vīram.

—          Nekas, nekas. Es tevi ļoti labi saprotu,— Secuko mierināja.— Es taču ari nesen biju Narā. Būtu labi mums abām aizbraukt uz turieni. Un uz Kioto arī.

—   Tas būtu lieliski. Jūs, māsiņ, tik labi zināt senos tempļus.

—         Nē, manas zināšanas ir diezgan paviršas, bet es labprāt dalītos tajās ar tevi. Brauc ātrāk atpakaļ!

—   Rītvakar būšu mājās.

—   Vai tev tur vienai nav garlaicīgi?

—         Mazliet, bet reizēm pabūt vienu vakaru vientulībā ir gluži patīkami.

—   Es gan viena pati justos neomulīgi.

Kumiko gandrīz izpļāpāja, ka viesnīcā apmeties Murao, bet pēdēja brīdī savaldījās — ne jau velti viņš pierakstījies ar svešu uzvārdu, un būtu nepieklājīgi izpaust viņa noslēpumu.

—   Arlabunakti, brauc ātrāk mājās!— Secuko atvadījās.

—   Arlabunakti!

Kumiko palūkojās pulksteni. Bija jau gandrīz vienpadsmit, bet miegs vēl arvien nenāca. Viņa izņēma no kofera grāmatu un sāka lasīt. Viņai bija ieradums pirms aizmigšanas kaut ko palasīt, bet šeit, neierastā vielā, lasīšana neveicās. Pēc pāris lappusēm hieroglifi sāka saplūst kopa, un viņa nolika grāmatu.

Viesnīcā joprojām valdīja klusums.

Interesanti, ko pašreiz dara viņas kaimiņš? Cauri sienai nav dzirdama ne mazākā skaņa. Laikam jau sen guļ, Kumiko nosprieda.

Nekādi viņa nevarēja aizmigt . . . Kumiko nožēloja, ka viņai nav līdzi miegazāles. Būtu bijis labāk pieņemt francūzietes ielūgumu un kopā pavakariņot. Būtu gan interesanta saruna, gan ēdienu dažādība. Bet nogurums pēc tikšanās ar nepazīslamiem cilvēkiem varbūt palīdzētu ātrāk aizmigt. Sēdēt ilgāk krēslā nebija nekādās jēgas.

Viņa nolēma iet gultā. Vaibūt nāks miegs. Atvērusi koferi, Kumiko izvilka pidžamu, kas uzreiz atgādināja viņas Tokijas istabas mājīgumu.

Spalgs telefona zvans lika viņai satrūkties. Viņa nesteidzās noņemt klausuli. Bija jau vels, un viņa negaidīja, ka kāds viņai varētu zvanit. Telefons nerima zvanīt, un Kumiko beidzot paņēma klausuli.

—          Hallo, hallo,— atskanēja zema, patīkama balss. Runātājs varēja būt pavecāks vīrietis.

—          Klausos,—Kumiko nedroši atbildēja, gaidot sarunas turpinājumu, bet vīrietis klusēja, kaut gan klausuli nenolika.

Zvana pa iekšejo telefonu, Kumiko aptvēra, jo visas sarunas no ārpuses taču notiek caur komutatoru.

—   Es klausos,— Kumiko atkārtoja, pārtraucot klusumu.

Par atbildi atskanēja knikšķis, jo klausule tika nolikta.

Kumiko mazliet satraucās. Var jau būt, ka šis cilvēks uzgriezis

nepareizu numuru, bet kāpēc viņš nenoskaidroja, ar ko runā? Iespējams — viņš cerēja izdzirdēt vīrieša balsi, un tas, ka pie telefona pienāca sieviete, bija tik negaidīti, ka viņš apjuka un nezināja, ko atbildēt. Lai nu kā, bet viņš uzvedies nepieklājīgi. Varēja vismaz atvainoties. Tomēr šādas domas neizkliedēja Kumiko satraukumu.

Viņa nenodzēsa stāvlampu un atkal saka lasīt. Lampa apgaismoja trkai pagalvi, istabas pārējā daļa grima tumsā. Tagad tumsa biedēja Kumiko, un viņa bailīgi lūkojās neapgaismotajos kaktos.

Atkal atskanēja telefona zvans. Nakts klusumā tas bija tik griezīgs, ka Kumiko likās, it kā drebētu klausule.

—          Es klausos,— Kumiko skaļi teica un jau gatavojās pārmest pieklājības trūkumu nepazīstamajam nakts miera traucētājam.

—          Hallo, hallo!—klausulē skanēja tā pali balss.— Vai Miharas kundze?

—          Nē. jūs esat kļūdījies.— Kumiko galīgi pārliecinājās, ka tie ir bijuši nejauši zvani, un jau gribēja nolikt klausuli, bet vīrietis pieklājīgi pajautāja:

—    Piedodiet, jūsu istaba ir trīssimt divpadsmitā?

—    Nē,— Kumiko atbildēja, bet pareizo numuru nenosauca.

Savādi, ka vīrietis nesteidzās nolikt klausuli. Kumiko nolēma to

darīt pirmā, bet, kad viņa jau atvirzīja klausuli no auss, atkal atskanēja balss:

—   Lūdzu, piedodiet.

Ilgi gan viņš gudroja šos atvainošanās vārdus, Kumiko novīpsnāja.

Viņa nodzēsa gaismu un aizvēra acis, cenzdamās pēc iespējas ātrāk aizmigt.

Kumiko redzēja sapni.

Viņa gāja pa ce|u Tokijas nomalē. Saule apgaismoja tikai vienu ceļa pusi, bet otru klāja ēna. Tālumā bija redzams mežs. Gar mājām stiepās bezgalīgi garš žogs. Visapkārt — neviena cilvēka.

Kurp un kādēļ viņa gāja, tas nebija zināms. Vienkārši soļoja pa ceļu gar žogu — un viss. No pretējās puses tuvojās automašīna. Bet tā brauca pa akmeņiem klātu ceļu. Savādi. Ceļš, pa kuru nupat gāja Kumiko, taču bija pavisam gluds. Tiklīdz viņai prāta ienāca doma, ka tā var pārplīst riepa, atskanēja spēcīgs plaukšķis.

Bet plaukšķis skanēja ne vairs sapnī, bet īstenībā. Kumiko atvēra acis. Istabā bija tumšs.

Bieži mēdz būt tā, ka cilvēks, atmodies no cieša miega, pirmajā brīdī nespēj apjēgt, kur beidzas sapņu valstība un kur sākas reālā pasaule. Tas pats notika arī ar Kumiko — viņa nevarēja saprast, vai mašīna tiešām redzēta sapnī. Un tas plaukšķis, lik līdzīgs plīstošas riepas skaņai. Vai tas arī bija sapnī?

Kumiko ieklausījās. Viņa nekādi nespēja tikt vaļā no iespaida, ka troksnis dzirdēts reālajā dzīvē. Un tomēr tas laikam būs bijis sapnī, jo apkārt valdīja pilnīgs klusums.

Kumiko izbāza roku no segas un iededza stāvlampu. Visas lietas bija savās vietās. Gan grāmata pie pagalvja, gan krēsls, ko viņa pirms gulētiešanas pastūma tālāk no gultas.

Meitene paskatījās pulkstenī. Lai gan viņai likās, ka gulējusi diezgan ilgi, pulkstenis rādīja tikai desmit minūtes pāri diviem. Viņa pastiepa roku, lai nodzēstu gaismu, un tajā brīdī izdzirda dobju skaņu, it kā zemē butu nokritis kāds smagums. Tad atkal iestājās klusums. Vēlāk viņai likās savādi, ka dzirdējusi šo skaņu, jo viņas istaba atradās trešajā stāvā, bet logs bija cieši aizvērts, turklāt aizklāts ar biezu aizkaru.

Kiuniko nolēma, ka šajā viesnīcā ir nakts dežurants un tam acīmredzot kaut kas izkritis no rokām. Viņa nomierinājās un nodzēsa gaisinu. Bet nepagāja ne minūte, kad gaiteni atskanēja steidzīgi soļi un durvju klaudzieni.

Tad bija dzirdamas satrauktas balsis. Viņa nesaprata, par ko tika runāts, bet nojauta, ka kaut kas ir noticis.

Kumiko pārņēma savāds nemiers. Viņa saritinājās zem segas kamoliņā un vērīgi icklausījas. Balsis skanēja arvien skaļāk. Pat biezie paklāji gaitenī nespēja noslāpēt soļu dipoņu.

Skaņu izolācija viesnīca tiešām bija slikta. Kumiko skaidri dzirdēja, kā blakus istabā kāds izsauca pa telefonu administratoru. Pēc kāda laika pie blakus istabas durvīm pieklauvēja.

—   Vai jums kas būtu vajadzīgs?

Kiuniko pazina viesnīcas boja balsi. Tad skaļi jautāja kaimiņš:

—   Kas tur noticis?

Atbilde nebija saprotama, jo bojs centās runāt pēc iespējas klusāk.

—   Vai ārsts izsaukts?— kaimiņš vaicāja.

Šis jautājums vēl vairāk satrauca Kumiko. Laikam kāds nopietni saslimis, viņa nodomāja un tad pēkšņi atcerējās skaļo plaukšķi un dobjo troksni, kas atskanēja, krītot kaut kam smagam.

Kaimiņš un bojs sarunādamies aizgāja pa gaiteni.

Tiešām kaut kas bija noticis. Kumiko iededza stāvlampu, piecēlās no gultas un iebāza kājas čībās. Viņa nezināja, ko iesākt tālāk. Apsēdās krēslā, bet nemiers neizsīka.

Balsis un soļu dunoņa gaitenī pamazām attālinājās kāpņu virzienā. Kumiko piegāja pie durvīm, bet viņai nepietika drosmes atvērt tās un paraudzīties gaitenī.

Nē, slimnieka dēļ tāda jezga nebūtu sacēlusies. Laikam noticis kaut kas nopietnāks, viņa gudroja. Tas, kas viņai bija licies kā plīstošas riepas plaukšķis, varēja būt pistoles šāviens. Pēc tāda minējuma Kumiko gandrīz pamira sirds.

Drīz atvērās arī pretējās istabas durvis, un kāds aizsteidzās uz kāpņu pusi. Kumiko veikli nometa pidžamu un uzvilka kostīmu.

Kad viņa vēl bija pavisam maziņa, viņu mājas tuvumā bija izcēlies ugunsgrēks. Māte izcēla viņu no gultas pavisam samiegojušos un katram gadījumam lika apģērbties. Viņa atcerējās, kā toreiz bija trīcējusi aiz bailēm. Un arī tagad ar viņu notika kaut kas tamlīdzīgs.

Iziet gaitenī bija bail, taču varēja piezvanīt un noskaidrot, kas noticis. Viņa pacēla telefona klausuli. Biežie signāli liecināja, ka komutators aizņemts — laikam bija arī citi ziņkārīgie.

Kumiko sadūšojusies pagrieza atslēgu un nedaudz pavēra durvis uz gaiteni. Atkal skaidri varēja saklausīt cilvēku balsis. Tās skanēja no lifta un kāpņu puses. Kumiko istaba bija trešā no lifta. Šāds attālums, protams, nebija šķērslis, kas spētu noslāpēt trokšņus kāpņu telpā. Kāds aši skrēja uz ceturto stāvu. Gaitenī dega visas spuldzes. Kumiko izbāza galvu pa durvīm. Vairāki viesnīcas iemītnieki, uzmetuši uz pleciem viesnīcas halātus, devās uz kāpņu pusi. Kumiko gāja viņiem līdzi.

Uzkāpusi ceturtajā stāvā, viņa piebiedrojās cilvēku bariņam, kas drūzmējās pie četrsimt piektās istabas durvīm.

Šāvienu bija dzirdējuši daudzi. Raugoties uz šīs istabas durvim, visi klusi sačukstējās.

—   Vai varat iedomāties, šāviens norībēja tik spēcīgi, ka es nobijos.

—   Bet vai jūs esat pārliecināts, ka tas bija pistoles šāviens?

—   Par to nav ne mazāko šaubu.

—   Vai tiešām nolikusi slepkavība? Kur palicis noziedznieks?

Sapulcējušos cilvēku sejas pauda gan satraukumu, gan ziņkārību.

Četrsimt piektās istabas durvis bija cieši aizvērtas. No turienes nebija dzirdama ne skaņa, un šis aizdomīgais klusums izraisīja klātesošos nomācošu jutoņu.

Gandrīz visi ceturtā stāva iedzīvotāji bija iznākuši gaitenī un sabozušies stāvēja pie savu istabu durvīm. Pa četrsimt ceturtās istabas pavērtajām durvīm bailīgi skatījās sieviete, bet četrsimt sestās istabas durvis bija cieši aizvērtas, un pa tām neviens neiznāca.

Pēkšņi atvērās četrsimt piektās istabas durvis, un gaitenī parādī- jas bojs ar mazgājamo trauku rokās. Visu acis pievērsās šim traukam, un pūlis vienbalsīgi ievaidējās.

Traukā bija asinis. Tas liecināja, ka nolicis patiešām kaut kas nopietns.

—          Paskaidrojiet taču — kas tā par jezgu? — viesnīcas iemītnieki pieprasīja, ielenkuši boju.

—    Esiet tik laipni, (aujiet iel!— lūdzās bojs.

—   Vai tika šauts uz cilvēku?

Bojs klusēdams pamāja.

—    Vai viņš nogalināts?

Ziņkārīgo ielenktais bojs nespēja paspert ne soli.

—    Lū . . . (oli lūdzu, neceliet troksni!— bojs stostīdamies lūdza.

—          Paklau, puis! Necenties mūs mierināt, bet labāk pastāsti, kas noticis. Saproti, ka jebkurš uztrauksies, ja viesnīcā, kurā viņš apmeties, nakts laikā sāks šaudīties ar pistolēm. Kur palicis noziedznieks?

—    Bet es tomēr lūdzū neuztraukties. Šāvējs nozudis.

—   Aizbēdzis?

—   Jā.

—   Tu viņu redzēji?

—    Nē.

Uzzinājuši, ka noziedznieks nav viesnīcā, visi pamazām nomierinājās.

—    Kā jūtas cietušais? Nomiris?

—    Nē, pašlaik vēl .elpo.

—    Kas ir cietušais — vīrietis vai sieviete?

—   Vīrietis.

—    No kurienes viņš atbraucis?

—          No Tokijas,— bojs nepacietīgi atbildēja un vēlreiz mēģināja izkļūt no ielenkuma.

—          Esiet lik mīļi, palaidiet mani!— viņš izmisīgi lūdzās, aizlicis sev priekšā mazgājamo trauku.

Ieraudzījuši asinis, ļaudis pašķīrās, un bojs beidzot varēja doties lejup pa kāpnēm. Viņam pretī steidzās vēl divi boji un viesnīcas darbinieks melnā uzvalkā.

—         Atļausiet, atļausiet!—viņš atkartoja, iedams uz četrsimt piekto numuru.

Visi trīs, iegājuši istabā, cieši aizvēra durvis. Pēc brīža kalpotājs iznāca ārā. Viņam bija nosvīdusi piere, bet pirms tam glīti sasukātie mati izspūruši.

—          Pasakiet, kas viņam noticis!— kalpotājam virsū metās sanākušais pūlis.

—         Lūdzu, klusāk! Ir taču vēla nakts. Esiet tik laipni un atgriezieties savās istabās,— viņš uzrunāja ziņkārīgo baru, slaukot sviedrus no nobālušās sejas.

—          Mēs prasām paskaidrojumus,— uzstājās kāds sašutis vīrietis.— Tas nav nekāds joks, ja nakts laika viesnīcā laiž darbā pistoles, un tādēļ mūsu satraukums ir pilnīgi dabisks.

—          Kāds ievainoja četrsimt pieklās istabas viesi. Šauts 110 ārpuses caur logu. Noziedznieks nozudis.

—   Un kur tad policija?

—   Drīz būs klāt. Mēs nekavējoties paziņojām pa telefonu.

—    Ka jūtas cietušais? Vai ievainojums nav nāvīgs?

—    Domāju, ka ne. Viņam jau sniegta pirmā palīdzība.

—    Kāpēc uz viņu šāva?

—    Tas vēl nav zināms.

—          Paklausieties,— pie darbinieka griezās uzstājīgais vīrietis, — kā sauc cietušo? Varbūt es viņu pazīstu?

—   Josiokas kungs. Tā viņš piereģistrējies viesu grāmatā.

Kumiko sejas izteiksme pārmainījās.

Josioka! Ar šo uzvārdu viesnīcā slēpās Murao! To viņa bija noskaidrojusi pie administratora. Viņa ļoti skaidri atkal redzēja Murao un viņam blakus viesnīcas boju, kas nesa koferi ar aviosabiedrības birku.

—          Diemžēl neko vairāk es jums pateikt nevaru. Ļoti lūdzu visus ievērot klusumu. Blakus numurā dzīvo viesi 110 Francijas. Nav ērti traucēt viņu mieru,— kalpotājs teica.

Kumiko tikko neiekliedzās aiz pārsteiguma: tātad četrsimt sestā numura istabā, kuras durvis visu laiku palika cieši aizvērtas, apmetusies tā pati daina, ar kuru viņa iepazinās Sūnu templī.

Beidzot visi sāka izklīst. Kumiko, galīgi apmulsusi, gāja atpakaļ uz savu istabu. Šajā brīdi atskanēja sirēnas — bija atbraukusi policija un ātrās palīdzības mašīna.

Tātad šāva uz Murao. Kāpēc? Kumiko juta, ka viņai trīc ceļi.

Pidžamā tērpies gara auguma vīrietis, kas gāja viņai pa priekšu, apstājās pie istabas, kas atradās līdzās viņējai, un atslēdza durvis. Kumiko uzmeta viņam skatienu un sastinga. Gaiteņa blāvajā gaismā viņa pazina jau agrāk redzēto Taki kunga profilu.

Cietušais bija novietots gultā. Jauns ārsts, ieradies ar ālras palīdzības mašīnu un rūpīgi apskatījis brūci, pagriezās pret policijas inspektoru, kas stāvēja viņam aiz muguras, un īsi ziņoja:

—   Cauršaula lodes brūce virs labās lāpstiņās.

Inspektors pamāja un jautāja:

—   Vai dzīvība apdraudēta?

—    Domāju, ka viss būs kārtībā.

Cietušais gulēja aizvērtām acīm un klusi vaidēja. Tekošās asinis bija nokrāsojušas palagu tumši sarkanā krasā. Inspektors pamanīja asinis arī vēl citā vietā — tās bija pilējušas uz krēsla, kas stāvēja gandrīz paša istabas vidu.

Viens no policistiem pētīja lodes caururbto loga stiklu.

—         Ārsts saka, ka brūce nav nāvējoša. Turieties!— inspektors uzmundrināja cietušo, raugoties viņa bālaja sejā.— Jūsu uzvārds?

—          Josioka,— alvēris acis un uzmetis skatienu inspektoram, cietušais atbildēja vārga balsī.

—    Vārds?

—    Masao.

Policists pasniedza inspektoram lapiņu ar izrakstu no viesu reģistrācijas gramatas.

—         Tātad Josioka Masao. Dzīvesvieta — Tokija, Minato rajons, Sibas kvartāls, Nihonenoki 2 — 4. Vai pareizi?

Sašautais piekrītoši pamāja.

—   Sīkāk aprunāsimies vēlāk slimnīcā.

—   Vai tad obligāti jābrauc uz slimnīcu?— ievainotais vaicāja.

Policijas inspektors pasmīnēja. Cik vieglprātīgi cilvēks izturas

pret savu veselību! «Laikam nevajadzēja viņam teikt, ka brūce nav nāvējoša,» viņš nodomāja.

—          Brūce nav bīstama, tomēr nopietna, un, kamēr tā nebūs sadzijusi, nav ko doināt par atgriešanos mājās.

—          Pirmā palīdzība man jau sniegta.Vai tad nevar ievietot mani Tokijas slimnīcā? Ar lidmašīnu tikai trīs stundu lidojums,— pārvārot sāpes, sašautais iebilda.

—   Tas nav iespējams.

Cietušais mēģinaja atkal iebilst, bet tad cieši sakoda zobus un klusēja.

—          Kur jūs atradātics, kad jums trāpīja lode?— inspektors prašņaja.

Ievainotais ar zodu norādīja uz krēslu.

—    Jūs sēdējai ar muguru pret logu?

—    Jā.

—          Šāva ar pistoli caur logu. Jums blakus bijusi stāvlampa. Jūs kaut ko lasījāt?

—   Jā, avīzi.

—    Vai pirms šāviena nedzirdējāt kādu skaņu?

Vīrietis noraidoši pakratīja galvu.

—    Vai jums ir kādas aizdomas, kas varētu būt noziedznieks?

Cietušais labu brīdi klusi gulēja aizvērtām acīm.

—    Nē,— viņš beidzot izdvesa, atvēris acis.

—          Uzbrukums nav izdarīts laupīšanas nolūkā. Noziedznieks acīmredzot gribējis jūs nogalināt. Lūdzu neko no manis neslēpt. Vai jūs turat kādu aizdomās?

—    Nē, itin nevienu.

Pie inspektora piegāja policists, kas pārmeklēja istabu, un pasniedza lodi.

—          Iestrēgusi sienas apakšējā daļā tieši pretī logam. Lūk, šeit,— viņš paskaidroja.

Inspektors domās it kā novilka līniju no cauruma loga rūtī līdz krēslam, uz kura bija sēdējis ievainotais, un tālāk līdz sienai, kurā tika atrasta lode. Līnija veidojās taisna. Tātad, caururbusi cietušā plecu virs lāpstiņas, lode ietriekusies sienā.

Inspektors atkal pagriezās uz gultas pusi.

—          Jūsu nodarbošanās? Reģistrācijas grāmatā norādīts, ka jūs strādājat tirdzniecības firmā. Kādā tieši?

—    Man ir savs uzņēmums.

—    Kā sauc jūsu uzņēmumu?

—    Es nodarbojos ar ārējo tirdzniecību.

—    Bet es jautāju, kā sauc jūsu uzņēmumu.

—«Josioka Sjokai».

—    Kur tas atrodas?

—    Kantoris ir tajā pašā mājā, kur es dzīvoju.

—    Skaidrs. Jums ir ģimene?

Vīrietis novaikstījās. Laikam atkal mocīja kārtējā sāpju lēkme.

—    Sieva un divi bērni.

—    Jūsu kundzes vārds?

—    Itoko.

—    Vai viņa zina, ka jūs esat apmeties šajā viesnīcā?

—          Nē,— cietušais pakratīja galvu.— Viņai zināms tikai tas, ka esmu izbraucis darīšanās uz Kioto, bet es neteicu, kādā viesnīcā dzīvošu.

—          Es varu sazināties ar Tokiju un paziņot jūsu dzīvesbiedrei par notikušo.

—          Lūdzu jūs… nedariet to,— cietušais teica mazliet paceltā balsī.

—    Kāpēc? Jūs taču esat nopietni ievainots.

—    Nesakiet viņai nekā!

Inspektors pētoši palukojās uz cietušo. Savādi! Uz slimnīcu braukt atsakās, ziņot sievai par notikušo nevēlas. Laikam ir nopietni iemesli. Iespējams, ka noziedznieku viņš tomēr pazīst, likai kāda iemesla dēļ atsakas nosaukt ļaundara vārdu.

—   Tūlīt jus aizvedīs uz slimnīcu,— inspektors paziņoja.

Josioka klusi pamāja. Viņš laikam bija sapratis, ka tālāka

tielēšanās ir veltīga. Viņu saudzīgi novietoja uz nestuvēm un aiznesa uz mašīnu. Pa lo laiku policisti steidzīgi sastādīja protokolu un apskatīja notikuma vietu — ar kritu apvilka asins pēdas, dažādos rakursos nofotografēja istabu, izmērīja attālumu no loga līdz krēslam, uz kura bija sēdējis cietušais, un tālāk līdz sienai, kur atrada iestrēgušo lodi.

Speciālo uzdevumu grupa, apbruņojusies ar kabatas baterijām, saka pētīt pēdas zem viesnīcas logiem, lai noskaidrotu, kādā virzienā aizbēdzis noziedznieks. Kāds grupas dalībnieks piegāja pie inspektora un, rādot viņam steigā uzzīmēto shēmu, sniedza paskaidrojumu.

—    Noziedznieks pielavījies no viesnīcas aizmugures,— viņš teica, rādot ar pirkstu uz shēmas augšējo daļu.— Viesnīca izvietota uz paaugstinājuma. Tas mugurpuse piekļaujas kalnam, un tur nav nekada nožogojuma. Noziedznieks varēja, nevienam nemanot, piekļūt pie viesnīcas pa blakus ēkas pakapjveida jumtu. Tomēr rāpša- nās līdz četrsimt piektās istabas logam prasa lielu izveicību. Apmēram metru zem loga atrodas blakus ēkas jumta dzega, bet ta ir tik šaura, ka noturēties uz tās var tikai labi trenēts cilvēks. Tas vēlreiz apliecina, ka noziedzniekam, kas izvēlējies tik sarežģītu un bīstamu ceļu, bijis likai viens mērķis — nogalināt Josioku. Spriežot pēc cauruma loga rūtī, šauls no ļoli tuvas distances. Visticamāk — no blakus ēkas jumta dzegas. Tūlīt pēc šāviena noziedznieks pa dzegu aizrāpics līdz blakus mājas pakāpjveida jumtam, nolēcis no lā zemē un aizbēdzis laikam pa to pašu ceļu, pa kuru ieradies.

—    Vai tiešām neviens nekā nav dzirdējis? Nav taču iespējams uzrāpties augšā uiMurklāt vēl noiet pa dzegu bez mazaka trokšņa,— inspektors šaubījās.

Viņš izsauca viesnīcas nakls dežurantu.

—    Kas dzīvo blakus numurā?

Blakus atradās četrsimt sestais numurs. Tieši zem tā sākās jumta dzega, pa kuru pie loga bija pielavījies šāvējs.

—    Četrsimt sestajā apmetušies ārzemnieki,— bojs atbildēja.

—    Hm, ārzemnieki?

—   Jā, franči, vīrs un sieva.

Inspektors saminstinājas. Japāni viņš uzmodinātu nakts vidū, bet izprašņat tik vēlā stundā ārzemniekus neuzdrošinājās.

—         Cik ilgi viņi vēl dzīvos viesnīcā?— inspektors vaicāja, acīmredzot domādams aprunāties ar viesiem nākamajā dienā.

—    Rītvakar braukšot prom.

—    Japāniski viņi, protams, nerunā?

—    Nē. Bet viņiem ir tulks.

—    Savs tulks? Lūk, ka!

—          Viņš gan nedzīvo viesnīcā, bet katru dienu pavada viņus ekskursijās. Ierodas ik rītu un pavada kopā ar viņiem visu dienu.

—    Tātad viņš atnāks arī rīt?

—   Ceram viņu redzēt.

—   Un kas dzīvo otra pusē, četrsimt ceturtajā?

—    Viena pati sieviete.

—    Japāniete?

—   Jā.

Inspektors palūkojās pulkstenī. Bija jau gandrīz trīs no rīta. Ne visai ērti šādā laika traucēt vientuļas sievietes mieru.

—    Vai cietušais Josiokas kungs ieradās jūsu viesnīcā tikai vakar?

—    Jā, tikai vakar.

—    Vai istaba bija pasūtīta iepriekš?

—    Pirms divām dienām tika pieteikta pa telefonu no Tokijas.

—    Pirms divām dienām?— inspektors izbrīnījies pārjautāja.

Josioka nupat apgalvoja, ka viņa ģimenei nav zināms, kurā

viesnīcā viņš apmeties. Tatad. izbraucot no Tokijas, viņš it kā nebūtu zinājis, kur paliks. Bet, ja istaba jau iepriekš pasūtīta, tad viņam to vajadzēja zināt . ..

Inspektoram radās šaubas par cietušā liecību pareizību.

—          Vajadzēs jau šodien aizbraukt uz slimnīcu un sīkāk iztaujāt šo Josioku,— inspektors nobubināja.

Notikuma vietas apsekošana tuvojās beigām, kad pie inspektora pienāca eksperts un ziņoja:

-—Diemžēl mums vel nav izdevies dabūt pirkstu nospiedumus, lai gan nokaisījām ar speciālu pulveri visu loga ārpusi un arī blakus mājas jumta dzegu. Šo operāciju vajadzēs atkārtot rīt. Pašreiz pārak tumšs.

Cits policists atvēra drēbju skapi. Tur karājās cietušā mētelis un uzvalks.

—         Aizvediet drēbes uz slimnīcu!— inspektors deva rīkojumu. Policists sāka rūpīgi salocīt uzvalku.

—          Pagaidiet!— inspektors viņu partrauca, ieraudzījis pie žaketes oderes piešūtu zīmi.

Uz tas bija skaidri izšūts uzvārds — Murao.

Inspektors ilgi nenovērsa acis no šīs zīmes.

—          Paklausies,— viņš griezās pie vecāka boja,— vai šis cilvēks reģistrējies pie jums kā Josioka?

—   Jā, tieši tā.

Inspektors atdeva žaketi policistam.

—    Vai viņš agrāk nekad nav apmeties jūsu viesnīcā?

—    Laikam ne.

—          Varbūt viņš kādam zvanīja no šejienes vai kāds zvanīja viņam uz viesnīcu?

—    Nekā nevaru pateikt, kamēr nenoskaidrošu.

—          Noskaidrojiet! Pie jums taču var uzzināt, vai viņš kādam ir zvanījis?

—          Jā, pie mums ir maksas sarunas, tādēļ obligāti liek reģistrēts katrs telefona numurs, ar kuru pieteikta saruna.

—          Tās ir viņa mantas?—inspektors jautāja, rādot uz koferi, kas bija novietots blakus drēbju skapim.— Es gribētu tavā klātbūtnē apskatīt viņa uzvalku.

—    Lūdzu,— vecākais bojs paklausīgi atbildēja.

Inspektors iebāza roku žaketes kabatā un izvilka no tās mazu maciņu ar vizītkartēm. Viņš paņēma vienu, uzmanīgi aplūkoja un atlika atpakaļ.

—          Koferi un apģērbu akurāti nogādājiet slimnīcā!— viņš pavēlēja policistam.

Policisti izgāja no istabas un devās lejup pa kāpnēm. Arī visi ziņkārīgie viesnīcas iemītnieki pa to laiku bija atgriezušies savās istabās.

Nakts dežurants, izsaucis boju brigādi, lika sakopt cietušā istabu — iztīrīt no paklaja asins traipus, no jauna uzklāt gultu, izslaucīt grīdu. Vārdu sakot, darīt visu, lai nepaliktu nekādu notikuma pēdu.

—          Un bez trokšņa, jo blakus istabās visi guļ,— viņš stingri nobrīdināja.

Pēkšņi ieradās viesnīcas pidžamā tērpies pavecs gara auguma vīrietis.

—          Tad nu gan bija jandāliņš!—viņš familiāri uzrunāja dežurantu.

Tas sabozās. Viņš nevēlējās, lai viesnīcas iemītnieki redzētu nolikuma vietu. Pie» tam viņam jau sen bija apnicis atbildēt uz visvisādiem ziņkārīgo jautājumiem. Bet ienācējs netaisījās iet prom.

—    Kā jūtas cietušais?— viņš jautāja.

—          Viņa dzīvībai laikam briesmas nedraud,— dežurants negribīgi paskaidroja.

—          Nu tad viss kārtībā. Šeit acīmredzot jau bijusi policija. Vai par noziedznieku kaut kas ir noskaidrots?

—         Vēl nav,— dežurants atturīgi atbildēja, nezinādams, kā pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no šā uzbāzīgā cilvēka.

—          Ja nemaldos, cietušā uzvārds ir Josioka? Vai ģimenei paziņots par notikušo?

Viesis bija pārāk ziņkārīgs, bet dežurants, kā jau viesnīcas darbinieks, nedrīkstēja būt nelaipns.

—   Viņš lūdza neko neziņot ģimenei.

—          Nu tad laikam viņam ir svarīgs iemesls,— atnācējs nomurmināja. Un šis murminālājs nebija neviens cits kā Taki Rjosejs — bijušais Asociācijas kultūras sakariem ar ārvalstīm pastāvīgais valdes loceklis.

Dziļās rievas viņa pierē liecināja nevis par ziņkārību, bet gan par nopietnu satraukumu, ko viņā izraisījis šis nakts notikums.

—          Klausieties,— viņš atkal uzrunāja dežurantu.— Cietušais ieradās viesnīcā iepriekšējā vakarā, vai ne?

—    Jā.

—    Vai viņš bija izgājis ārā no istabas?

Dežurantam bija pilnīgas tiesības neatbildēt uz šo jautājumu, bet padzīvojušā kunga stāja likās tik cienīga, ka dežurants, apvaldījis īgnumu, tomēr atbildēja:

—    Domāju, ka viņš nav nekur gājis.

—    Vai viņu kads apmeklēja?

Kāds no bojiem, kam bija uzdots sakārtot istabu, bez dežuranta atļaujas iejaucās sarunā:

—   Viesi pie viņa nav bijuši.

Dežurants uzmeta bojām neapmierinātu skatienu, un las tūlīt apklusa.

—          Lūk, kā?— Taki norūca, vērojot, kā boji veic savu darbu. — Varbūt kāds zvanīja viņam uz viesnīcu?

Tieši tādus pašus jautājumus pirms brīža bija uzdevis policijas inspektors.

—   Grūti pateikt, to vajag noskaidrot.

—          Būs jāpajautā telefonistei, bet atliksim to līdz rītam,— Taki teica il kā pats sev.

Dežoranls ar nepatiku raudzījās uzmācīgajā atnācējā, likdams manīt, ka viņš traucē strādāt. Bet nelūgtais viesis neņēma to vērā, ietiepīgi stavēja istabas vidū un kaut ko gudroja.

—          Vai blakus istabās dzīvojošie zina par notikušo?— viņš nerimās.

—          Man grūti atbildēt uz šo jautājumu. Tagad taču nakts un nav iespējas viņus izprašņāt,— dežurants teica, vairs neslēpjot īgnumu.

—          Savādi. Bija taču tāds troksnis. Pat es pamodos, bet mana istaba atrodas trešaja stāva. Neticami, ka blakus neviens nekā nav dzirdējis. Varbūt kāds sūdzējās par troksni?

—    Nē, jieviens nav sūdzējies.

—          Blakus laikam apmetušies vīrs un sieva no Francijas?— Taki jautāja, radot ar zodu uz sienu.

—    Jā.— Dežurants izbrīnījās. Kas par cilvēku! Visu viņš zina.

—   Vai viņi patiešām neiznāca no savas istabas?

—   Nē, neiznāca.

Kumiko pamodās ap pusseptiņiem. Pa šauru spraugu starp aizkariem istabā iezagās vāja gaisma.

Atgriezusies naktī savā numurā, viņa apgūlās un tūlīt aizmiga. Bet miegs bija trausls, un viņa dzirdēja pat to, kā viņas kaimiņš, izejot no savas istabas, aizcirta durvis. Kumiko jau vakar bija pievērsusi viņam uzmanību. Vai tiešām tas ir Taki? Bet kāpēc gan viņš nevarētu apmesties šajā viesnīcā?

Nu jau ir pārāk daudz dažādu sagadīšanos. Un turklāt Taki kungs apmeties blakus viņas istabai.

Kas lika Taki atkal iziet no istabas nakts laikā, kad visi ziņkārīgie jau bija nomierinājušies un izklīduši pa savām istabām? Kumiko brīnījās, tomēr nonāca pie secinājuma, ka nekā sevišķi dīvaina viņa rīcībā nav. Ja cietušais ir nevis Josioka, bet Murao, viņam varēja būt īpašas attiecības ar Taki. Iespējams, tieši tādē) Taki tā uztraucās, ka nespēja nosēdēt savā istabā.

Taki izturēšanās vēlreiz pārliecināja Kumiko, ka zem Josiokas uzvārda slēpjas Murao. Turklāt Murao zināja, ka viņu izseko, tādēļ arī viesnīcā pierakstījās ar citu uzvārdu.

Kumiko ieklausījās. Blakus istabā bija klusu. Viņa atbīdīja sāņus aizkaru un līdz galam atvēra logu. Istabu piepildīja vēss gaiss.

Kioto vēl tinās rīta miglā. Tikai vietumis neskaidri vīdēja tempļu tumšie jumti. Ielas bija tukšas — nedz gājēju, nedz automašīnu, nedz tramvaju. Notikums viesnīcā nekādi nesaskanēja ar mierīgo, gleznai līdzīgo ainavu, no kuras Kumiko ilgi nevarēja novērst acis.

Viņa iedomājās, ka uzmundrināšanai derētu tasīte kafijas, bet atcerējās, ka vēl ir pārāk agrs — viesnīcas restorāns vēra durvis tikai astoņos.

Kumiko pacēla pa durvju apakšu iebāzto avīzi un ātri pārlasīja lo. Nekādi ārkārtēji notikumi nebija minēti. No politisko un sabiedrisko ziņu ailēm dvesa tāds pats miers ka no ainavas aiz loga.

Iezvanījās telefons. Aiz pārsteiguma Kumiko saravās, kā elektriskās strāvas sitienu saņēmusi. Kam ienācis prātā zvanīt lik agrā rītā?

Telefons turpināja zvanīt. Kumiko, domājot par vēl guļošajiem kaimiņiem, pacēla klausuli.

—          Hallo, hallo,— atskanēja ta pali mazliet aizsmakusi balss, kuru viņa jau bija dzirdējusi iepriekšējā vakarā.

—    Klausos,— Kumiko teica.

—   Hallo, hallo!

—   Es klausos,— Kumiko atbildēja skaļāk.

Klausulē atkal iestājās klusums. Pēc brīža tā tika nolikta. Viss atkārtojās tāpat kā iepriekšēja vakarā. Vienīgā atšķirība, ka tagad istaba bija spilgtas rīta saules pielieta. Bet arī šoreiz telefona zvans izraisīja Kumiko nepatīkamu sajutu — nevar taču cilvēks kļūdīties trīs reizes pēc kārtas.

Pagajušās nakts notikumi bija nogurdinājuši Kumiko. Gribējās iziet āra paelpot svaigu gaisu. Viņa izgāja no istabas un rūpīgi aizslēdza durvis.

— Labrīt,— pie viesnīcas ārdurvīm viņu sveica bojs, drebinādamies rīta vēsumā.

Kumiko rimti soļoja pa ielu gar tramvaja sliedēm. Tik agrā rītā gājēju bija vēl ļoti maz. Garām pabrauca kravas n^šīna ar dārzeņiem. Tas viņai atgādināja mājas. Māte tagad laikam jau sākusi gatavot brokastis.

Pastaigājusies apmēram pusstundu, Kumiko atgriezās viesnīcā, kas vel mierīgi snauda kalna nogāzē. Grūti bija iedomāties, ka iepriekšējā naktī tajā risinājušies traģiski notikumi.

Kad Kumiko bija pienākusi jau pavisam tuvu viesnīcai, no tās aizbrauca grezna ārzemju markas automašīna. To pavadīja vairāki viesnīcas darbinieki. Limuzīns brauca garām Kumiko, un viņa paspēja ieraudzīt tajā to pašu blondo francūzieti, kuru bija satikusi Sunu templī. Mašīna uzņēma ātrumu, un ārzemniece laikam nepamanīja Kumiko. Mašīnas logā pavīdēja viņas sirmā vīra austrumnieciska seja. Ak, cik tā bija saspringta toreiz, kad viņš sēdēja uz terases grīdas un vērīgi aplūkoja Nandzendzi tempļa dārza dižakmeņus!

Kumiko bija pārsteigta, ka ārzemnieki aizbrauca tik agri.

Iespējams, ka tā jau iepriekš bija nodomāts, bet meitene nezin kāpēc viņu aizbraukšanu saistīja ar iepriekšējās nakts notikumiem. Viņi taču atradās blakus numurā, un visa tā jezga, bez šaubām, atstāja uz viņiem, svešā zemē iebraukušiem ārzemniekiem, ļoti nepatīkamu iespaidu. Laikam tieši šie notikumi lika viņiem mainīt savus nodomus un pec iespējas ātrāk izvākties no šīs viesnīcas.

Atgriezusies savā numurā, Kumiko pasūtīja auzu pārslu biezputru. Bet ēst negribējās, un ēdiens tā ari palika tikpat kā neaiztikts. «Laiks arī man doties mājup,» viņa nosprieda, pieprasīja rēķinu un sāka posties ceļam.

Kumiko domās kavējās pie Murao. Šis šāviens naktī, viņa apmešanās viesnīcā ar svešu uzvārdu — tas viss likās tik savādi, gandrīz vai draudoši. Sevišķi tādēļ, ka šajā notikumā iejaukts viņai pazīstams cilvēks. Un tikai doma, ka Murao slēpis savu īsto uzvārdu kāda nopietna iemesla dēļ, lika viņai atteikties no vēlēšanās doties uz slimnīcu, lai izteiktu viņam savu līdzjūtību.

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca bojs baltā tērpā, turot rokās sudraba paplāti ar rēķinu.

—    Jums visiem bija grūta nakts, vai ne?— Kumiko teica.

—          Piedodiet par jums sagadāto traucējumu,— bojs samulsis klusi atbildēja un zemu paklanījās.

—    Jā, visādi gadās. Vai nezināt, kā jūtas cietušais?

—    Naktī viņu aizveda uz slimnīcu. Runā, ka drīz būšot vesels.

—          "Tas ir labi. — Kumiko atviegloti nopūtās. — Vai jūs neatceraties viņa uzvārdu?

—    Josiokas kungs.

—   Vai noziedznieks ir notverts?

—   Vēl nav. Bet viņu turpinot meklēt.

—   Uz viņu esot šauts caur logu?

—          Jā. Policija uzskata, ka noziedznieks atradies uz blakus mājas jumta. Domā pat, it kā viņš neesot bijis viens.

—   Ak tā gan? Nav bijis viens?

—    Pēc pēdām spriežot, noziedznieki bijuši vismaz divi.

Šis bojs laikam pats interesējās par izmeklēšanas norisi, tādē) tik labprāt atbildēja uz visiem Kumiko jautājumiem.

—          Bet vai kundze zina, ka policija izdarījusi dīvainu atklājumu,— viņš noslēpumaini čukstēja.

—    Kas las par atklājumu?

—          Zem loga atrasta sarullēta papīra lapiņa. To laikam viņi gribējuši iebāzt pa lodes izsisto caurumu loga rūti, bet steigā nosvieduši zemē. Tādas vismaz ir policijas domas.

—   Un kas uz tās lapiņas bija rakstīts?

—    Tikai viens vārds: NODEVEJS.

—          Nodevējs?— Kumiko aizrāvās elpa. Kāpēc Murao kungs nosaukts par nodevēju?

—          Ja. Bet policija tomēr neesot pārliecināta, ka to papīriņu nosviedis tieši noziedznieks.

Līdz ar to saruna beidzās. Kumiko nolika uz paplātes uzrādīto naudas summu un sekoja bojām, kas paņēma viņas koferi.

Apstājusies durvīs, viņa velreiz pārskatīja istabu, lai pārliecinātos, vai nav kaut ko atstājusi. Viņas skatiens apstājās pie telefona aparāta. v

Viesnīcā pavadītajā laikā viņai trīs reizes bija zvanījis nepazīstams cilvēks un mazliet aizsmakušā balsī vienmēr atkārtojis «hallo, hallo», bet pēc tam nolicis klausuli. Kumiko nespēja saprast, vai zvanīts ar nolūku tieši viņai vai arī lā bijusi pārskatīšanās.

Iznākusi no sava numura, Kumiko pamanīja, ka blakus durvis ir atvērtas un istabā ar putekju sūcēju darbojas kalpone priekšauta. Kumiko ieskatījās istabā. Uzkopšanu parasti izdara iemītnieku prombūtnē. Tātad Taki līdzīgais cilvēks patlaban nevarēja būt istabā. Laikam būs aizgājis uz restorānu brokastīs. Ieraudzījusi durvīs stāvošo Kumiko, kalpone uzmeta viņai vaicājošu skatienu.

—          Sakiet, lūdzu,— Kumiko uzrunāja viņu,— kur pašlaik ir kungs, kas dzīvo šajā istabā?

—    Aizbraucis no viesnīcas.

—    Pa kuru laiku?— Kumiko izbrīnījās.

—   Apmēram pirms stundas.

Pirms stundas Kumiko pastaigājās pa pilsētu. Viņai ne prātā nenāca, ka Taki varētu aizbraukt tik agrā rītā.

—          Piedodiet, vai jūs neatceraties viņa uzvārdu? Viņš ļoti līdzīgs kādam manam paziņam.

—   Ja es nemaldos, viņš teica, ka viņu saucot Kavada.

—    Kavadas kungs?— Kumiko atkartoja.

Nepazīstamais uzvārds tomēr neradīja šaubas, ka viņa redzējusi tieši Taki un nevienu citu. Meitene nolēma, ka arī viņš, tāpat ka Murao, pierakstījies viesnīcā ar svešu uzvārdu.

Bet kas gan lika abiem apmesties šajā viesnīcā ar svešiem uzvārdiem? Taki pagājušās nakts notikuma brīdī bija tik satraukts un tagad tādā steigā aizbraucis no viesnīcas? Jā, kāpēc?

17

Kad izmeklēšanas nodaļas vadītājs iegāja palātā, ievainotais gulēja gultā, pagriezis seju pret sienu. Viņa izskats pauda ne tik daudz fiziskas sāpes, kā apjukumu. Izmeklēšanas nodaļas vadītājam sekoja vecākais policijas inspektors un izmeklētājs.

Palāta bija gaiša, saule brīvi ieplūda istabā caur logu, apgaismojot gultu, kurā gulēja cietušais.

Medmāsa ienesa krēslus un novietoja tos pie slimnieka gultas.

—          Nu, kā jūtamies?— vadītājs apjautājās. Viņš jau iepriekš bija ticies ar ārstu un pārliecinājies, ka saruna nekaitēs pacienta veselībai.

Segas mala atklāja cietušā pārsieto plecu, kas izskatījās nesamērīgi liels. Viņa retie mati bija sapinkojušies, un starp tiem varēja redzēt galvas ādu.

—    Paldies par uzmanību,— viņš pateicās.

—    Krietni dabūjāt ciest pagājušajā naktī . . .

Ievainotais pasmaidīja. Bet viņa acīs vēl arvien atspoguļojās satraukums, un acu zīlītes nemierīgi šaudījās.

Vecākais inspektors atbīdīja krēslu mazliet tālāk un, pasaucis medmāsu, kaut ko iečukstēja viņai ausī. Tā pamāja un izgāja no istabas, cieši aizverot durvis. Tas bija tas pats inspektors, kurš nakti ieradas viesnīcā ar policistu grupu.

—   Galvenais ārsts teica, ka jusu veselības stāvoklis neesot bīstams un jūs drīz izveseļošoties,— izmeklēšanas nodaļas vadītājs iesāka sarunu.

—          Piedodiet par jums sagādātajam liekajām pūlēm,— cietušais taisnojās.

—          Jūs nosaucāt sevi par Josioku, bet mums ir zināms arī jūsu īstais uzvārds,— vadītājs saudzīgi teica un pasmaidīja.

Murao acīmredzot bija gaidījis šādu pavērsienu, tomēr nobāla un klusēja. Tad sarunā iesaistījās vecākais inspektors.

—          Mēs pārbaudījām jūsu sniegtās ziņas, izdarot nelielu izmeklēšanu, un noskaidrojam, ka noradītajā vielā nekāds Josiokas kungs nedzīvo un tirdzniecības uzņēmums «Josioka Sjokai» vispār nepastāv. Jusu žaketes kabatā mēs atradām vizītkartes . . .

Murao seja pārklājās sīkām sviedru lāsītēm, un viņš novērsa skatienu 110 runātāja.

—    Kāpēc tajās ir uzvārds Murao?

Murao bija paredzējis šo jautājumu, tomēr, izdzirdis savu uzvārdu, nespēja savaldīties. Viņa acu plakstiņi noraustījās.

—          Vai jūsu brauciens uz Kioto saistīts ar privātdarījumiem?— izmeklēšanas nodaļas vadītājs ļoli pieklājīgi jautāja, ņemot vērā svarīgo posteni, kādu Murao ieņēma Ārlietu ministrijā.

—   Jā, tas bija privāts ceļojums,— Murao klusi piekrita.

—          Es jau iepriekš ludzu piedošanu par nākamo jautājumu, bet notikušais liek man to uzdot: kāds nolūks bija jūsu privatbraucie- nam? Ja nevēlaties, varat neatbildēt.

—   Atļaujiet man neatbildēt uz šo jautājumu.

—          Saprotu. Jus apmetāties viesnīca ar svešu uzvārdu tādēļ, ka to prasīja jūsu brauciena mērķi?

—          Būšu priecīgs, ja jūs izskaidrosiet manu rīcību tieši šādā veidā.

Vadītājs, paņēmis no vecākā inspektora izmeklēšanas materiālus, turpināja:

—          Pēc šāviena noziedznieks acīmredzot aizbēdzis Čionin tempļa virzienā. Par to liecina viņa pēdu nospiedumi, kas aizveda mūs līdz pašai tempļa teritorijai.

Murao šis paskaidrojums nelikās svarīgs.

—         Jūsu istabas sienā mēs atradām lodi. Tā ir ražota Amerikā. Šauts lika ar koltu. Noziedznieks, izšāvis uz jums caur logu un ieraudzījis jūs nokrītam no krēsla, metās bēgi, jo bija pārliecināts, ka uzbrukums pilnīgi izdevies. Vai jums ir kādi pieņēmumi par ļaundara personību?

—   Nav,— Murao steidzīgi atbildēja.

—          Lūk, kā! Noziegums nav izdarīts aplaupīšanas nolūkā. Pēc savas pieredzes varu teikt, ka šāda veida noziegumi ļoti bieži liek izdarīti atriebības nolūkos. Tādēļ mēs nonācām pie slēdziena, ka jums pašam vislabāk būtu jāzina, kas un kādēļ gribēja jums atriebties.

—   Man nav nekādu pieņēmumu.

Atbilde bija tik strupa un noraidoša, ka izmeklēšanas nodaļas vadītāju saēreināja.

—   Es neprasu, lai jūs darītu man zināmus jūsu brauciena mērķus, bet man vajadzētu noskaidrot, vai jūs nedomājat, ka šis brauciens un atentāts pret jums ir savstarpēji saistīti — kaut vai netieši.

—   Tie nav nekāda veidā saistīti.

Izmeklēšanas nodaļas vadītājs un vecākais inspektors saskatījās. Viņi bija pārliecināti, ka Murao, tik kategoriski atteikdamies sniegt liecības, kaut ko slēpj no viņiem. Viņus mulsināja viens apstāklis. Iespējams, ka Murao kungs kā Ārlietu ministrijas nodaļas vadītājs izpildījis kādu slepenu uzdevumu, par kuru viņam nav tiesību runāt. Un, kaut gan viņš uzsvēra, ka braucienam bijis privāts raksturs, izmeklēšanas nodaļas vadītājam bija aizdomas, ka dienesta pienākums neļauj Murao dot nekādas liecības. Nav reti tādi gadījumi, kad cilvēks, kas ieņem oficiālu amatu, ir spiests slēpt patiesību.

—   Murao kungs,— ļoti pieklājīgi pie viņa vērsās nodaļas vadītājs,— objektīvi runājot, šajā gadījumā pastrādāts noziegums. Uzbrukumam izmantota pistole. Tāpēc mūsu pienākumos ietilpst notikuma izmeklēšana, un, tiklīdz noziedznieks tiks atrasts, mēs viņu tūlīt apcietināsim. Cietušais esat jūs, Murao kungs. Un pilnīgi dabiski, ka pašreizējā izmeklēšanas stadija, kad noziedznieks vēl nav atrasts, mēs esam spiesti noskaidrot nozieguma apstakļus pie paša cietuša. Luk, kāpēc mēs griežamies pie jums pēc palīdzības — protams, jūsu iespēju robežās.

—   Goda vārds, nezinu, ko lai saka.— Murao sašķobīja lūpas. — Nav ne jausmas, kāpēc uz mani lika šauts. Un, lai cik ilgi jūs mani izprašņātu, es jums nevarēšu neka vairak pateikt. Pat tad, kad jūs jau būsiet apcietinājuši noziedznieku, nopratinājuši viņu, noskaidrojuši visus lietas patiesos apstākļus un paziņojuši tos man; es varēšu jums pateikt tikai divus vārdus: lūk, ka! Tikai tad ari es uzzināšu taisnību, kāpēc uz mani šāva. Lūk, tā tas ir.

Policistiem kļuva skaidrs, ka no Murao viņi neka neizdibinās. Nodaļas vadītājs smaidīdams atbildēja:

—   Saprotu. Tādā gadījumā beigsim šo sarunu. Varbūt jums nepieciešams sazināties ar ministriju?

—   Paldies, bet tādas vajadzības nav.

—   Varbūt paziņot ģimenei?

—   Ļoti ludzu, neraizējieties! Nevajag neko ziņot manai sievai.— Pirmo reizi Murao sejā parādījās lūdzoša izteiksme.

—            Jūs gribat teikt, ka brauciens uz Kioto ir jūsu personiska darīšana un, ja tas kļūs zināms atklātībā, jums draudēs lielas nepatikšanas?

Murao klusēja.

Pēc policistu aiziešanas, Murao, acis aizvēris, atpūtās vismaz divdesmit minūtes. Saules stari spīdēja viņam sejā, un medmāsa piegāja pie loga, lai nolaistu aizkaru, bet Murao aizturēja viņu. Viņam negribējās, lai izzūd ainava aiz loga.

Pagriezies pret logu, viņš raudzījās namu jumtos, pār kuriem tālumā pret debesīm sniedzās tempļa piecstāvu tornis. Viņa sejā nenodrebēja ne muskulīlis, tomēr acīs jautās nemiers.

—   Es saprotu, ka šodien tas vēl nav iespējams, bet rīt taču es laikam varēšu braukt atpakaļ uz Tokiju? . . .

Viņš jau trešo reizi uzdeva māsiņai šo jautājumu, bet viņa nezināja, ko atbildēt, jo galvenais ārsts bija nepielūdzami un kategoriski noraidījis Murao lūgumu izrakstīt viņu no slimnīcas.

Galvenajam ārstam bija aizdomas, ka Murao nav parasts cilvēks, ka viņš ieņem atbildīgu posteni Ārlietu ministrijā tui lūgums atļaut atgriezties Tokijā nav vienkāršs untums, bet ir saistīts ar svarīgiem uzdevumiem, kas viņam jāveic. Bet ārsts arī zināja, ka vismaz vel divas trīs dienas Murao nedrīkst celties no gultas.

Brīžiem Murao nomierinājās, tad atkal uzbudinājās un stipri nervozēja.

Tieši tādā brīdī, kad Murao bija sevišķi nemierīgs, kāds apmeklētājs gribēja tikties ar viņu. Atnācējs bija neatlaidīgs, lai gan viņam paskaidroja, ka tikšanās ar ievainoto ir kategoriski aizliegta.

Tomēr sirmais gara auguma kungs pieklājīgi, bet stingri uzstāja, lai viņam atļauj aprunāties ar slimnieku.

Dežurējošā māsa neuzdrīkstējās uzņemties atbildību, bet, kad apmeklētājs pasniedza savu vizītkarti, izsauca galveno ārstu. Uz vizītkartes bija iespiests: «Asociācijas kultūras sakariem ar ārvalstīm pastāvīgais v<ildes loceklis Taki Rjosejs».

—   Atļaujiet man tikai piecas minūtes parunāties ar viņu,— viņš lūdza galvenajam ārstam.— Slimnieks ir mans sens draugs, un man ļoti nepieciešams steidzīgi aprunāties ar viņu.

—    Pat nezinu, ko lai saku,— ārsts svārstījās.

—   Mēs bijām apmetušies vienā viesnīcā. Es zināju par naktī notikušo, bet nevarēju iedomāties, ka cietušais ir Murao kungs. Tiklīdz man to paziņoja, es tūlīt steidzos šurp.

Taki lūdzoši smaidīja, bet galvenais ārsts nojauta, ka, neraugoties uz lūdzošo toni, šis cilvēks ir pieradis nevis lugt, bet gan pavēlēt.

—   Par to, ka cietušais ir Murao kungs, es uzzināju policijā,—

Taki piebilda.— Ticiet man, es ilgi neuzkavēšos. Pietiks ar piecām minūtēm.

Beidzot galvenais ārsts piekāpās, un medmāsa aizveda Taki uz palātu.

— Sveiks! — Taki teica, klusi aizverot durvis, un tuvojās slimnieka gultai.

Murao bez pārsteiguma raudzījas atnācējā, it kā jau sen būtu gaidījis viņa vizīti.

Medmāsa piedāvāja Taki to pašu krēslu, uz kura nesen bija sēdējis izmeklēšanas noda|as vadītājs.

—         Tev pamatīgi trāpīja, vai ne?—Taki līdzjūtīgi teica, apsedies uz krēsla.— Kads noskaņojums? Izskats tev ir brašs.

Murao izteiksmīgi palūkojās uz medmāsu.

—          Piedodiet,— pie viņas griezās Taki.— Vai jūs nebūtu tik laipna un neatstātu mūs divatā uz piecām minūtēm, ne vairāk.

Māsa sakartoja Murao gultas segu 1111 izgāja.

—    Vai šeit drīkst smēķēt?— Taki jautāja.

—          Smēķē. Pelnutrauka nav, bet gan jau kaut kas atradīsies. Pameklē pats.

Taki atvēra sudraba etviju, izvilka cigareti, aizsmēķēja un izpūta kuplu diunu grīsti.

—          Ir nu gan lietiņas! —Taki teica, cieši raugoties Murao sejā. — Tas viss notika drīz pēc manas ierašanās viesnīcā. Labi, ka vēl viss ta beidzās. Nespeju nomierināties, iekams nebiju tevi redzējis.

Murao mēģināja pagriezties, bet dēlim līdzīgais apsaitētais plecs palika nekustīgs un šķita kā pie gultas piekalts.

—    Vai izdevās satikties?— Taki klusi jautāja.

—    Nē. Tikai sarunājos pa telefonu. Bet tu?

—    Es atbraucu vēlu vakarā. Nebija cita vilciena.

—   Tātad tu nebrauci no Tokijas?

—          No Sinsju. Nodzīvoju tur kalnos veselu nedēļu. Saņēmis paziņojumu, tūlīt sēdos vilcienā, bet tas vilkās tik lēni. Un tad vēl sliktā satiksme ar Nagoju.

—    Un ko viņš?— Murao taujāja.

—   Tūlīt aizbrauca no viesnīcas.

—    Uz kurieni?

—    Nav zināms.

—    Tatad visu pameta un pazuda.

—    Ko tu gribi ar to teikt?

—   To, ka viņš bija izsaucis meitu.

—    Izsaucis meitu? Uz kurieni?

—    Bijusi norunāta tikšanās pie Nandzendzi tempļa. Viņš uzrak- stijis meitai vēstuli, ko parakstījis ar sievietes vārdu. Un meita atbraukusi uz Kioto.

—   Vai viņi satikās?

—          Neizdevās. Kāds cilvēks, acīmredzot slepenais, visu laiku sekoja meitenei, tādēļ viņš atteicies no sava nodoma. Tā vismaz viņš man paskaidroja pa telefonu.

—    Ļoti žēl.

—   To policistu viņai laikam pielikuši drošības labad.

—   Tas ir viss, ko tu vari pateikt?

—          Nē, ir vēl kaut kas. Nejauši tajā pašā viesnīcā apmetās arī viņa.

—    Kāda viņa? Tā meitene? Kāds pārsteigums!

—          Viņa droši vien zina par notikušo. Es gan uzdevu viesnīcā svešu vārdu, un diez vai viņa nojauš, ka cietušais esmu es — Murao.

—    Kādā numurā viņa bija apmetusies?

—          To pa telefonu man paziņoja dežurante — trīssimt divdesmit piektajā.

—   Tas taču bija blakus manējam!— Taki iesaucās.

—          Tavējam?— Murao brīnījās.— To gan es nezināju. Tātad viņa bija pavisam tuvu . . .

Abi kādu bridi klusēja.

Pār Kioto jumtu jūru, sudraba spārniem zaigojot, debesīs nozuda lidmašīna …

Soeda sēdēja redakcijā un cītīgi pārlapoja laikraksta Kioto izdevumu. Laikraksts bija Osakas nodaļas pārziņā un pienāca Tokijā vienu dienu vēlāk. Kopš tās dienas, kad Kumiko aizbrauca uz Kioto, Soeda sāka pārskatīt šo izdevumu un, lasot tā slejas, klusībā cerēja, ka avīzē nebūs ziņu par ārkārtējiem notikumiem vai nelaimes gadījumiem.

Pagājušas tikai divas dienas pēc Kumiko aizbraukšanas uz Kioto, un Soedas bažas, ka šajā laikā viņai varētu kas atgadīties, likās pārspīlētas. Un tomēr viņš ik reizi ar bailēm ņēma rokās kārtējo laikraksta numuru. *

Pirmā novembra numurā viņš neatrada nekā tāda, kas būlu ievērības cienīgs.

Nākamajā dienā, saņēmis rajonu laikrakstu sūtījumu, Soeda pirmo izskatīja Kioto avīzi. Neatradis tajā nekā svarīga, viņš jau gribēja avīzi aizsviest, kad vienā no pēdējām slejām ieraudzīja sīkiem hieroglifiem iespiestu virsrakstu: «Satraukums M. viesnīcā. Sašauts viesis».

Laikraksts ziņoja, ka pret kādas tirdzniecības firmas prezidentu, Josioku, kurš bijis apmeties viesnīcā, naktī izdarīts atentats. Noziedznieks Šāvis ar pistoli caur loga rūti, ievainojis Josioku un aizbēdzis no notikuma vietas. Cietušā dzīviba nav apdraudēta. Noziedznieks tiek meklēts.

M. viesnīca skaitījās labākā tūristu apmešanās vieta visā Kioto. Tur parasti dzīvoja visi ārzemnieki, kas iebrauca šajā pilsētā, lai iepazītos ar tās ievērojamākām vietām. Soedam nebija gadījies būt pašā viesnīcā, bet viņš bija redzējis ēku garāmbraucot, un atmiņā bija iespiedusies šī eiropiešu stilā būvētā celtne, kas lepni slējās kalna nogāzē.

Izlasījis informāciju, Soeda nolēma, ka ta nekādi nevar attiekties uz Kumiko. Tomēr kaut kas nelāva Soedam aizmirst laikrakstā aprakstīto notikumu. Laikam bailes par Kumiko satraukušas viņa nervus. Kioto, protams, var atgadīties dažādi notikumi, bet mu|ķīgi būtu tos visus saistīt ar Kumiko. Un nav nekāda pamata domāt, ka Kumiko bija tās viesnīcas tuvumā tieši tajā laikā, kad tur tika izdarīts uzbrukums kādam viesim.

Kumiko māte teica, ka meiteni pavadot policijā speciāli sarunāts izmeklētājs, kas rūpējas par viņas drošību. Pie tam maz ticams, ka Kumiko apmestos tik dārgā hotelī. Viņa droši vien būs izvēlējusies parasto japāņu viesnīcu. Ar šādiem loģiskiem secinājumiem Soeda centās pārliecināt sevi, ka viņa bažām nav nekāda pamata, tomēr kaut kas vārdos neizsakāms nedeva viņam miera.

Šis «kaut kas» viņa iztēlē saistījās ar Murao lidojumu uz Osaku, ar viņa nolaišanos Itami lidostā tieši tajā laikā, kad tur tuvumā, Kioto pilsētā, atradās Kumiko, bet M. viesnīcā tajā pašā naktī atskanēja pistoles šāviens. Soedas domas traucās vēl tālāk: ja Murao no Itami lidostas devies uz Kioto, tad pamatoti var secināt, ka viņš, ņemot vērā augsto posteni Ārlietu ministrijā, būs apmeties tieši šajā reprezentablajā M. viesnīcā.

Protams, nevar apgalvot, ka Murao no lidostas devies taisnā ceļā uz Kioto. Tikpat labi viņš varēja braukt arī uz Osaku vai Kobi. Bet vesela virkne sakritību tomēr lika domāt, ka viņš braucis tieši uz Kioto. Murao dienests kopā ar meitenes tēvu, Kumiko uzturēšanās Kioto un Murao ierašanās tur tajā pašā dienā, tad nolikums viesnīcā … Savādi! Viss savirknējas vienkop …

Soeda nolēma rīkoties. Ar redakcijas automašīnu viņš aizbrauca uz laikrakstā minēto Josiokas Masao un viņa vadītās tirdzniecības firmas atrašanās vietu Tokijā.

Taču izrādījās, ka norādītajā vietā nekāds Josioka nedzīvo, bet mājā jau divdesmit gadu atrodas divriteņu veikals un darbnīca. Blakus māja Soedam paskaidroja, ka šajā apkārtnē nekad nav bijusi tirdzniecības firma «Josioka Sjokai» un arī Josiokas Masao vārds te nav dzirdēts.

Soeda jau bija paredzējis ko tamlīdzīgu. Viņš atgriezās redakcijā

_,un piezvanīja uz laikraksta Osakas noda|u, kur stradāja viņam pazīstams korespondents.

—          Man pie tevis ir lūgums. Jānoskaidro kādas lietas apstākļi.— Soeda īsi pastāstīja par notikumu M. viesnīcā un piebilda:— Es uzzināju, ka neeksistē ne Josioka Masao, ne viņa firma «Josioka Sjokai». Iespējams, ka informācijā, ko snieguši policijas darbinieki, iezagusies kļūda. Lūdzu, noskaidro visu uz vietas.

—   Vai tev ir kāds sakars ar šo lietu?— korespondents jautāja.

—          Nevaru sacīt, ka tā tieši atliektos uz mani, bel tur ir kaut kas tāds, kas mani satrauc.

—          Labi. Es piezvanīšu Kioto korespondentam un palūgšu visu pārbaudīt.

—          Man liekas, ka cietušais slēpj savu īsto uzvārdu, tādēļ vajadzētu sazinaties ar policiju, vai tā tas tiešām ir.

—    Liekas ļoli interesanti. Vai tev ir kādi pieņēmumi?

—          Nekā noteikta nav, tikai šādas tādas šaubas. Sīkāk pastāstīšu, kad tiksimies.

Pec kāda laika korespondents jau ziņoja no Osakas pa telefonu:

—          Kioto man paskaidroja, ka informācija laikrakstā iespiesta pēc policijas darbinieku ziņojuma. Policija vēl arvien apgalvo, ka cietušā uzvārds ir Josioka.

—    Bet viņu uzrādītajā vietā nekāds Josioka nedzīvo!

—          Ja, viņiem lo paziņoja, bet viņi ietiepīgi turas pie savas versijas.

—          Atkal kaut kada dīvainība.— Soeda brīnījās, ka Kioto korespondents nav bijis pietiekoši uzstājīgs. Parasti, ja laikraksts sāk interesēties par kādu lietu, tas noteikti dara visu, lai iegūtu vajadzīgas ziņas.

18

Soeda piezvanīja uz Nogami māju. Pie telefona pienāca Kumiko māte.

—          Piedodiet pŽr vēlo apmeklējumu vakardien,— Soeda teica. — Vai Kumiko vēl nav atgriezusies?

—    Nupat gribēju jums paziņot, ka meita atbraukusi.

—          Kad?— Soeda bija domājis, ka tūlīt pēc atgriešanās viņa noteikti piezvanīs viņam.

—          Vakarvakarā. Teica, ka ir ļoti nogurusi, un tūlīt aizgāja gulēt. Pamodās tikai pirms stundas.

Soeda nomierinājās. Tatad Kumiko ir sveika un vesela. Tagad jāuzzina par brauciena rezultātiem. It kā uzminējusi viņa vēlēšanos, Takako tuq>ināja:

—          Diemžēl viņai neizdevās satikties ar vēstules nosūtītāju. Kumiko gaidījusi pie Nandzendzi temp|a trīs stundas, bet tā sieviete nav atnākusi.

—          Tiešām ļoti žēl. Kumiko taču brauca uz Kioto tikai šīs tikšanās dēļ.

—          Jā. Bet pašreiz viņa ir aizbraukusi pie Secuko. Vai viņa nav jums zvanījusi?

—   Vēl ne.

—          Savādi. Viņa visu laiku gribēja piezvanīt un teica, ka izdarīs to pa ceļam, bfaucot pie Secuko.

—    Kā viņa jūtas?

—          Vispār labi. Pēc izskata šķiet vesela, bet izturas mazliet dīvaini. •

—          Ko nozīmē «dīvaini»?—Soeda jautāja, nez kāpēc atcerēdamies laikraksta informāciju par notikumu M. viesnīca.

—          Neko sevišķu. Tikai kļuvusi nepierasti noslēgta, it kā viņu kaut kas nomāktu.

—    Viņu var saprast — brauciens taču bijis neveiksmīgs.

—    Iespējams, ka jums ir taisnība.

—   Un ko saka tas cilvēks no policijas?

—          Nākamajā dienā pēc ierašanās Kioto Sudzuki kungs piezvanīja man un paziņoja, ka Kumiko, nebrīdinot viņu, aizbraukusi no viesnīcas un kaut kur nozudusi.

—    Tas gan ir dīvaini. Nemaz pēc viņas neizskatās.

—          Es arī biju ļoti pārsteigta. Sudzuki kungs tik ļoti uztraucās. Viņš taču tika speciāli sūtīts uz Kioto, lai pavadītu viņu. Bet lajā vakarā Kumiko man piezvanīja un paziņoja, ka pārbraukusi uz M. viesnīcu.

—          Ko?! Uz M. viesnīcu?—Soeda pielēca kājās. Tātad Kumiko atradusies viesnīcā tajā naktī, kad tur tika šauts uz cilvēku. Iespējams, ka tieši šis notikums arī iespaidojis viņas garastāvokli. — Atļaujiet šovakar aizbraukt pie jums. Ceru, ka Kumiko būs mājās,— Soeda lūdza.

—    Labprāt. Gaidīsim jūs. Es tūlīt piezvanīšu Secuko.

—    Paldies. Ieradīšos pie jums ap sešiem.

Soeda nolika klausuli un aizsmēķēja, lai nomierinātos.

Pēkšņi viņš atcerējās tikšanos ar Taki Tatesinā. Vai viņš vēl arvien atrodas tur? Soeda paskatījās piezīmju grāmatiņā un uzgrieza Taki mājas telefona numuru. Pie aparāta pienāca sieva.

—    Nē, vīrs vēl nav atgriezies. Kad būs atpakaļ? Tas nav zināms.

Soeda pieteica steidzamu sarunu ar Tatesinas viesnīcu. Pēc

stundas viņš jau dabūja savienojumu.

—    Sakiet, lūdzu,— vai pie jums vēl dzīvo .. .— Soeda pēkšņi alcerējās, ka Taki tur uzturas ar svešu uzvārdu, un sāka ātri šķirstīt piezīmju grāmatiņu,— Jamasiro kungs?

—          Ja jūs vaicājat par Jamasiro Sejiči kungu, viņš aizbrauca no mums pirms divām dienām.

—   Jau pirms divām dienām?

—    Jā, no rīta.

—   Vai nav zināms, uz kurieni viņš aizbrauca?

—   Diemžēl viņš neko neteica.

—          Piedodiet, ar jums runā tas pats korespondents, kas bija ieradies pie viņa no Tokijas.

—    Prieks atkal dzirdēt jūs.

—          Sakiet, lūdzu,— vai pēc manis vēl kads apciemoja Jamasiro kungu?

—          Ja. Drīz pēc jūsu aizbraukšanas pie viņa ieradās Irīs kungi. Teica, ka visi esot no Tokijas.

Soeda atcerējās automašīnu, kas bija braukusi pretī, kad viņš no Tatcsinas devās uz Čino staciju. Mašīnā tiešām sēdēja trīs vīrieši.

Tātad Taki izbraiicis no Talesinas pirms divām dienām, bet vēl nav atgriezies Tokijā … Ja iedomājas, ka Taki devies uz Kioto, tad kāpēc gan arī viņš nevarēja būt M. viesnīcā tieši tajā laikā, kad tur tika šauts?

Pulksten sešos vakarā Soeda jau atradās pie Nogami mājas. Durvis viņam atvēra Kumiko.

—          Labvakar!— Soeda teica, ieraudzījis puskrēslā pazīstamo stāvu.

—          Lūdzu, nāciet iekša! Mamma sacīja, ka jūs esot zvanījis. Ļoti žēl, ka nebiju mājās.

—    Kā jums gaja Kioto?

—    Paldies, labi.— Kumiko liegi pasmaidīja.

Soeda iegāja viesistabā. Slaukot rokas dvielī, parādījās Takako.

—          Esiet sveicināti, lūdzu sēdieties!—namamātes balsī skanēja neviltots prieks.

Kumiko aizgāja uz virtuvi pagatavot tēju.

—    Kā tagad jūtas Kumiko?— Soeda jautāja.

—   Jau labāk, tomēr ne tik labi kā pirms ceļojuma.

—          Tikai nevajag uztraukties. C.eru, ka drīz viss alkal būs kārtībā.— Soeda mierinoši palūkojās Takako un piebilda:— Redzal, par šo braucienu man vajadzētu aprunāties ar Kumiko divatā. Neesmu pārliecināts, ka jūsu klātbūtnē viņa runās pilnīgi atklāti un vaļsirdīgi. Un ne jau tādēļ, ka viņa būtu izdarījusi kaut ko sliktu. Nē, te ir pavisam cits iemesls. Jūs neiebildīsiet, ja es uzaicināšu Kumiko pastaigāties tepat mājas tuvumā?

—          Lūdzu, lūdzu!—Takako piekrītoši pamāja. Iespējams, ka pēc pastaigas ar jums viņas noskaņojums uzlabosies.

—          Nezinu, vai tas būs manos spēkos.— Soeda pat mazliet piesarka.— Bet man tiešām sīki jāiztaujā Kumiko par viņas braucienu.

—   Saprotu, saprotu.

—          Piedodiet,— teica Kumiko, ienesdama tēju,— neesam neka pagatavojušas, bet, domādama, ka Soedas kungs apmeklēs mūs, nopirku pa ceļam kūciņas. Vietējais ražojums, nezinu, vai jums garšos.

—    Paldies, ļoti garšīgas. Pastāstiet, ko jūs darījāt Kioto.

—   Apskatīju tempļus.— Kumiko nodūra acis.

—    Kādus?

—    Nandzendzi un Sūnu templi.

—    Brīnišķīgas vietas! Šaja gadalaikā arī Kioto ir skaista, vai ne?

—   Jā,— Kumiko piekrita.

—          Jūs aizbraucāt tik pēkšņi, ka es pat nobijos, bet, uzzinājis, ka jūs dodaties uz Kioto, nomierinājos. Tik tiešām — iepazīties ar senajiem tempļiem vislabāk var vienatnē.

—   Jā,— Kumiko atkal piekrita.

—          Nākot no stacijas, apbrīnoju, cik te ir skaista apkārtne. Sevišķi pievilcīgi likās dzelkvas koki ar saviem taisnajiem stumbriem un kailajiem bezlapu zariem, kas tiecas pret naksnīgajām debesīm . . . Un viss tīts vieglā dūmakā . . . Atklāti sakot, man pat negribējās nākt iekšā.

—          Jā, jūs taču varat iziet ārā pastaigāties,— Takako, atcerēdamās Soedas lūgumu, iejaucās jauniešu saruna.

—    Labprāt, ja vien Kumiko piekritīs.

—    Vai tu iesi, Kumiko?

—    Iešu,— meita vienaldzīgi atbildēja.

—    Mēs tikai uz brītiņu,— Soeda pievērsās Takako.

—   Lūdzu, ka jūs vēlaties. Nav nekādas steigas.

Vakars bija apbrīnojami silts. Tumsā līkločiem vijās balti mirdzošs ceļš, pa kuru viņi gāja garām kokiem un krūmiem apaugušiem zemes gabaliem.

Tur, kur ceļš sāka pamazām virzīties lejup, atradās liela savrupmāja, it kā ieaugusi dabīgajā mežiņā. Kumiko soļoja klusi, galvu nodūrusi. Parasti jautra un dzīvespriecīga — tagad-viņa šķita domīga un skumja.

—          Kā tad beidzās jūsu brauciens uz Kioto?— Soeda partrauca klusēšanu, ar baudu ieelpojot svaigo vakara gaisu. Soeda uzdeva šo jautājumu, likdams Kumiko manīt, ka viņam ir zināms viņas ceļojuma mērķis.

—    Jums mamma izstāstīja?— Kumiko klusi jautāja.

—          Jā, pēc tam kad jūs jau bijāt aizbraukusi uz Kioto. Vai jūs satikaties?

—    Nē,— Kumiko atbildēja.

—          Savādi. Jūs taču speciāli tikāt aicināta uz Kioto. Nedomāju, ka tas bijis tikai joks.

—   Laikam viņu kaut kas traucēja.

Viņi tuvojās upītes krastam. Cdens bija tumšs, tikai ap sēkļa akmeņiem sitās baltas putas. Soeda un Kumiko pārgāja pāri nelielam tiltam.

—          Mātei jūs nekā neesat teikusi. Pastāstiet vismaz man.— Soeda iesānis uzlūkoja Kumiko.

Kumiko klusēja. Kāpēc viņa iespītējās? Abi gāja pa ceļu starp tumšajām mājām. Ceļš pamazām vijās kalnup, līdz beidzot atdūrās pret pamatskolas ēku.

—          Labi, es jums visu izstāstīšu.— Kumiko saņēmās. Acīmredzot viņa bija nolēmusi pastāstīt par saviem pārdzīvojumiem jau tobrīd, kad Soeda piedāvāja doties pastaigā. «.

—          Sieviete neatnāca uz satikšanos tādēļ, ka man sekoja izmeklētājs.

—   Vai tas, kas brauca jums līdzi no Tokijas?

—          Jā. Viņš solījās nepavadīt mani uz templi, bet lauza savu solījumu. Laikam jau bažījās par manu drošību. Sieviete, manuprāt, pamanīja viņu un tādēļ negribēja man tuvoties. Savā vēstulē viņa it sevišķi uzsvēra, lai es ierodos norādītajā vietā viena, bez pavadoņiem.

—   Un tad jūs devāties uz Sūnn templi?

—          Jā. Tikšanās nenotika, tādēļ es nolēmu izklaidēties, apmeklējot citus tempļus. Negribējās, lai mans brauciens būtu pilnīgi veltīgs.

—    Kā jums patika Sūnu templis?

—    Loti skaists. Starp citu, es tur iepazinos ar kādu francūzieti.

—   Ar francūzieti? Kā tas notika?

—          Pavisam nejaoši. Viņa palūdza atļauju nofotografēt mani un vairākas reizes noknipsēja. Vēlāk šī sastapšanās tik savādi turpinājās.

Kumiko nespēja noslēpt savus Kioto pārdzīvojumus, tādēļ nolēma atstāstīt Soedam visu līdz pēdējam sīkumam, cerot saņemt no viņa gudru padomu. k

—    Tajā vakarā es pārbraucu uz M. viesnīcu.

—   Uz to, kas cēli paceļas kalna nogāzē? Lieliska viesnīca.

—          Es, protams, biju ļoti netaktiska pret to policijas darbinieku, kas pavadīja mani, bet man gribējās pabūt vienai, paklaiņot pa Kioto ielām.

—   Es jūs saprotu.— Soeda viņai uzsmaidīja.

Ceļš iegriezās pa kreisi. Mijkrēšļa palsajā gaismā birzis inijās ar plašiem laukiem. Tālāko māju ugunis mirgoja kā sīki punktiņi.

Soeda klusēdams gaidīja stāstījuma turpinājumu. Viss noticis tieši tā, kā viņš bija domājis,— Kumiko uzturējusies M. viesnīcā tieši tonakt, kad tur tika pastrādāts noziegums, par kuru ziņoja laikraksts. Tomēr Soeda nekā neteica, jo viņam gribējās, lai Kumiko netraucēti pati izstāsta visu līdz galam.

—          Tajā vakarā francūziete uzaicināja mani vakariņās,— meitene turpināja un sadūšojusies sīki attēloja tās nakts notikumus viesnīcā.

—          Kaut kas jau ziņots arī avīzēs,— Soeda teica,— piemēram, ka atentāts izdarīts pret kādu Josiokas kungu.

—          Cietušā uzvārds man nav zināms,— galvu nodūrusi, gandrīz nedzirdami nočukstēja Kumiko.

—   Vai jūs redzējāt to Josioku?

—          Tur izcēlās tāda jezga, ka man k|uva bail un es pat neuzdrošinājos paskatīties uz ievainoto. Nejauši redzēju viņu tikai no mugurpuses, kad viņš, iebraucis viesnīcā, devās uz liftu.

—   Cikos tas bija?

—   Laikam tūlīt pēc desmitiem.

Soeda ātri apsvēra, kfi Murao, kas no Hanedas lidostas izlidoja sešos, ap to laiku jau varēja ierasties viesnīcā, un tādējādi viņš vēl vairāk pārliecinājās par savu domu pareizību.

—    Vai tas cilvēks jums nelikās pazīstams?

Meitene klusēja, bet arī nenoliedza šādu iespēju. Tas vēl vairāk nostiprināja Soedas pārliecību.

—          Vai viņš nebija līdzīgs Murao kungam no Ārlietu ministrijas?— Soeda ar nolūku sāka iet ātrāk.

Kādu brīdi Kumiko klusēja, tad noteica:

—   Atklāti sakot, viņš bija ļoti līdzīgs Murao kungam.

—   Tātad tas patiešām bijis viņš,— Soeda nomurmināja.

—         Tajā viesnīcā uzturējās vēl viens mums pazīstams cilvēks,— Kumiko teica.

—     Tajā pašā viesnīcā?— Šoreiz Soeda apstājās.

—   Jā, viņš dzīvoja blakus manam numuram.

—    Kas tas bija?

—          Taki kungs — tas pats, kas ieteica mani par modeli māksliniekam Sasadzimam.

—          Taki? — Soeda satrūkās. Jā, visi viņa pieņēmumi pārāk precīzi atbilda īstenībai. Jau pirms sarunas ar Kumiko viņš bija iedomājies tādu varbūtību, ka Murao ticies ar Taki šajā viesnīcā. Un tagad meitene apliecinaja, ka viņa pieņēmumi pilnīgi apstiprinājušies.

—   Vai jūs runājāt ar Taki?

—          Nē, es redzēju viņu tikai naktī starp viesnīcas iemītniekiem, kas bija sadrūzmējušies pie Murao istabas durvīm pēc šāviena.

—   Taki ievēroja jūs?

—    Domāju, ka ne.

—    Vai Murao istaba bija tajā pašā stāvā, kur jūsējā?

—          Nē, viņa numurs bija ceturtajā stāvā, bet mans un Taki — trc- šaja. Blakus Murao dzīvoja tā kundze no Francijas, kura aicināja mani .vakariņās.

—          Jus teicāt «kundze»? Tātad viņa bija precējusies?—Soedas balsi jautās ziņkārība.

—    Jā, tā laikam bija.

—    Bet jus teicat, ka Sūnu templī likāties tikai ar viņu.

—          Jā, toreiz vīrs nebija viņai līdzi, viņu pavadīja japāņu tulks, bet vakarā, uzzinājusi, ka es dzīvoju lajā pašā viesnīcā, viņa atsūtīja pie manis tulku ar lūgumu piedalīties vakariņās kopā ar viņu un viņas vīru.

—    Ka jūs domājat, cik veca varēja būt šī francūziete?

—          Manuprāt, ap gadiem piecdesmit. Skaista sieviete ar brīnišķīgiem gaišiem matiem.

—    Tātad jums neizdevās satikties ar viņas vīru?

,— Fs viņu redzēju.

—    Redzējāt? Kur?

—    Nandzendzi templī.

—    Pastāstiet par to sīkāk!

—          Man gribējās apskatīt šā temp|a slaveno iekšējo dārzu. Reizē ar mani tur iegāja arī ārzemnieku grupa, kurā bija šī francūziete kopā ar vīru. Tas notika, protams, pirms mūsu iepazīšanās Sūnu templī. Bet es jau toreiz pievērsu viņiem uzmanību, jo abi apsēdās kā īsti japāņi, kajas zem sevis pavelkot, un ilgi saspringti tīksminājās par dārza ainavu.

—    Kads izskatījās viņas vīrs? Vai viņš arī ir francūzis?

—    Nezinu. Viņš drīzāk izskatījās pēc spānieša vai itālieša.

—          Vai arī jums abi laulātie draugi pievērsa uzmanību?— Soeda jautāja klusā, nomāktā balsī.

—          Tobrīd visā dārzā es biju vienīgā japāniete, tādēļ ne tikai viņi, bet ari pārējie ārzemnieki mani vēroja.

—          Bet vai la francūziete neizrādīja par jums īpašu interesi? Varbūt mēģināja jūs uzrunāt?

—         Nē, man ta nelikās. Pirmo reizi viņa sarunājās ar mani tikai Sūnu templī.

—          Man ir vēl viens jautājums. Vai tūristu grupa nepienāca jums tuvu klal, kad jūs pie tempļa vārtiem gaidījāt to sievieti?

—          Ļaujiet padomāt. Jā, kamēr es tur stāvēju, tūristi, aplūkojuši temp|a celtnes, pienāca pie vārtiem un fotografēja tos.

—    Vai slarp viņiem bija arī francūziete?

Iespējams. Bet es tobrīd nepievērsu viņiem uzmanību, jo gaidīju Jamamoto, acis nenovērsdama 110 ieejas tempļa teritorijā.

Brīdi Soeda un Kumiko gāja klusēdami. Retas laternas izgaismoja uz ceļa tikai atsevišķus spilgtus gaismas plankumus. Gaisā bija jūtama satrunējušu lapu liegā smarža.

—          Tātad jūs nepieņēmāt šo franču laulātā pāra ielūgumu kopīgi pavakariņot?— Soeda pārtrauca klusēšanu.

—          Jā. Man bija neērti pieņemt nepazīstamu cilvēku aicinājumu. Un pie tam tajā vakarā man gribējās nobaudīt Kioto gardumu «imobo».

—    Tomēr var tikai nožēlot, ka jūs atteicāties.

—          Es uzskatīju par nepieklājīgu pieņemt pateicību par niecīgu pakalpojumu. Nu ko tad es izdarīju — pastāvēju pāris minūtes fotoaparāta priekša.

—          Esmu pārliecināts, ka franču dāmai šie uzņēmumi būs dārga piemiņa no Kioto,— Soeda teica. Viņš vērīgi palūkojās uz Kumiko— vai viņa vārdi neizraisīs meitenē kādu interesi? Bet Kumiko joprojām bija pilnīgi vienaldzīga.

—   Vai jūs nepajautājāt, kā sauc francūzieti?

—          Nē, nepajautāju. Japāņu tulks, kurš bija atnācis mani aicināt vakariņās, sauca viņu vienkārši par kundzi. Viņš teica, ka viņa ieradusies Japānā ka tūriste, bet viņas vīrs esot komersants.

—          Atklāti sakot, var tikai nožēlot, ka jūs atturējāties. Pie vakariņu galda jūs uzzinātu daudz interesanta,— Soeda teica, sevišķi uzsvērdams pēdējos vārdus.

—    Jūs tā domājat? Es gan neesmu par to pārliecināta.

—    Kāpēc?

—    Ko gan var gaidīt no tādas nejaušas tikšanās?

—    Dažreiz nejauša tikšanās var mainīt visu dzīvi.

—    Nezināju, Soedas kungs, ka jūs esat tik pārliecināts fatālists.

—    Gadās brīži, kad jāsāk ticēt likteņa varai.

—          Tajā nakti liktenis skāra ne jau mani, bet drīzāk gan tos ārzemniekus. Lodi taču iešāva viņu blakusistabā.

—    Kāda numurā bija apmeties cietušais?

—    Četrsimt piektajā. Ceturtajā stāvā.

—    Bet tas franču pāris? Četrsimt ceturtajā vai četrsimt sestajā?

—   Četrsimt sestajā.

—    Kā viņi izturējās tajā naktī?

—          Laikam bija ļoti nobijušies; jo aizbrauca no vicsnicas jau nākamās dienas agrā rītā.

—          Viņus var saprast. Vai jūs neuzzinājāt, uz kurieni viņi devās tālāk?

—          Nē. Kāda man vajadzība to uzzināt? Man taču ar viņiem nav nekāda sakara.

—    Nūja, ka nav.

417

Ceļš, apmetis lielu līkumu, atkal pagriezās uz Kumiko mājas pusi.

14-1272

—   Nu, un ko darīja Taki kungs?

—   Taki kungs ari aizbrauca agri no rīla.

—          Arī Taki aizbrauca? — Soeda domīgi paraudzījās debesis, kur mirgoja spilgtas zvaigznītes. — Vai lajā naktī ar jums nekas nenotika?

•— Kam tad vajadzēja notikt?— Kumiko brīnījās, bet tūlīt atcerējās:— Bija gan kaut kas savāds. Kāds man zvanīja pa telefonu, laikam kļūdaini uzgriezdams manu numuru.

—   Vai šis cilvēks ko teica?— Soedam ietrīsējās balss.

—         Nē. Pirmo reizi es sacīju: «Jūs kļūdijāties,»—bet viņš atbildēja: «Atvainojiet,»—un nolika klausuli.

—   Tātad viņš zvanīja vairākas reizes?

—         Trīs reizes. Es pacēlu klausuli un teicu: «Klausos,»—bet viņš tikai atkārtoja: «Hallo, hallo,»— un atkal lika nost klausuli.

—   Varbūt viņš gribēja dzirdēt jūsu balsi?

Kumiko nesaprata Soedas jautājuma apslēpto jēgu.

—          Soedas kungs,— Kumiko klusi ierunājās, kad viņi jau tuvojās mājai.— Es esmu pavisam apjukusi un vairs nespēju saprast, kas notiek man apkārt.

Soeda nojauta viņas vārdos neslēptu satraukumu. Viņam ļoti gribējās dalīties ar Kumiko savos minējumos. Bet lieta bija pārāk nopietna, lai pieļautu kaul mazāko aplamību. Ja viņš izteiktu skaļi savas domas, tās radītu lielu garīgu satricinājumu ne tikai Kumiko vien — vēl vairāk ciestu viņas māte Takako.

Ceļš pārvērtās šaurā taciņā, kum no abām pusēm ietvēra dzīvžogi.

—          Soedas kungs, es lūdzu jūsu padomu,— Kumiko turpināja. — Man visapkārt nepārtraukti notiek kaut kādas dīvainības. Man šķiet, ka esmu iekļuvusi mīklainu notikumu virpulī. Pēkšņi nomirst mākslinieks Sasadzima, pie kura es gāju pozēt. Kad es iebraucu Kioto — tur ar pistoli šauj uz Murao kungu. Tajā pašā viesnīcā es ieraugu Taki kungu. Man rodas iespaids, ka visi šie cilvēki un notikumi ir savstarpēji saistīti neredzamām saitēm. Tagad cs nožēloju, ka devos uz Kioto, fai satiktos ar vēstules nosūtītāju.

Soeda ļoli labi saprata Kumiko noskaņojumu, viņas uztraukumu un bailes.

—          Pašreiz es vēl nevaru pateikt nekā noteikta. Bet esmu pārliecināts, ka jums nav iemesla uztraukties. Viss, ko jūs man pastāstījāt, ir tikai nejauša sagadīšanās.

—          Bet, nejaušībām atkārtojoties, veidojas likumsakarība. Vismaz man rodas šāds iespaids.

—          Domāju, ka šinī gadījumā tā veidojas tikai jūsu iztēlē. Ja cilvēks visu tā ņemtu pie sirds, uztraukumiem nebūtu gala. Viņš nervozētu kaira mazākā nieka dēļ. Tā notiek ar neirastēniķiem —

viņus izsit 110 līdzsvara jebkurš sīkums, kam parastais cilvēks nepievērš uzmanību.

Bet Soeda labi saprata, ka Kumiko jau nonākusi tādā stāvoklī, kas tuvs nervu sabrukumam. Parasti dzīvespriecīga un atklāta — viņa tagad ir nomākta un sevī ierāvusies.

—   Vai naktis guļat mierīgi?— Soeda jautāja.

—   Vispār jā,— Kumiko atteica,— bet miegs nav visai ciešs.

—     Jums vajadzētu izklaidēties, labi atpūsties, nedomāt par nopietnām lietām. Aizejiet uz koncertu, izstādi. Drīz Japānā ieradīsies pasaulslavens bass. Viņš uzstāsies Hibijas koncertzālē. Biļetes es pagādāšu. Aizejiet kopā ar māti. Ja būšu brīvs, labprāt pievienošos jums.

—      Paldies! Es tiešām labprāt aiziešu.— Kumiko pirmo reizi pa visu vakaru runāja mazliet priecīgāk.

—     Atļausiet atvadīties šeit,— Soeda teica, pamanījis, ka viņi jau pienākuši pavisam tuvu Kumiko mājai.

—     Vai jūs neienāksiet pie mums? Mamma būs ļoti apvainojusies,— Kumiko izbrīnījās.

—      Jau vēls. Man jāiet. Atvainojieties mātei manā vārdā,— Soeda teica, saņēmis meitenes roku.— Nevajag par visu uztraukties un pārdzīvot.

Kumiko seja bija pavisam tuvu. Viņš pamanīja, ka pa meitenes vaigiem norit divas asaras, atstājot valganas svītriņas.

—      Piedodiet par jums sagādātajām raizēm, — Kumiko nočukstēja, cieši spiežot Soedas roku. Meitenes elpa viegli skāra viņa seju.

—     Uz redzēšanos! Ejiet, lūdzu, es pagaidīšu, kamēr jūs ieiesit mājā.

—     Aiiabunakti!—Kumiko paklanījās, pagriezās un devās uz māju.

Viņas stāvs uz taciņas slarp divām koku rindām izskatījās nožēlojami vientuļš.

Soeda piezvanīja savam kolēģim uz laikraksta Osakas nodaļu un palūdza šo to noskaidrot par laulāto pāri no Francijas, kas līdz otrajam novembrim dzīvojis M. viesnīcā Kioto.

Viņš, protams, varēja arī pats piezvanīt uz šo viesnīcu, bet zināja, ka viesnīcu administrācija ļoti nelabprāt sniedz svešiem cilvekiem šāda veida izziņas. Tādēļ Soeda ieteica arī savam darbabiedram sameklēt lādu korespondentu, kas dažādu darīšanu dēļ bieži apgrozās M. viesnīcā.

14»

Vakarpusē no Osakas lika saņemta atbilde: franču uzvārds ir Vanedī. Vīrs — Robērs, sieva — Elēna. Vecums vīram — piecdes-

419

mit pieci gadi, sievai — piecdesmit divi. Ģimenes galvas nodarbošanās — ārējā tirdzniecība.

—   Laulātie draugi Vanedī!— Soeda Vairākkārt atkārtoja šo uzvārdu gluži kā burvju vārdus. Bet viņam jau tūlīt radās šaubas, vai tas ir viņu īstais uzvārds. Soeda bija gandrīz pārliecināts, ka ārzemnieki uzdevuši viesnīcā izdomātu uzvārdu, un tādai pārliecībai viņam bija svarīgs iemesls.

Vispirms jāatrod šie franči. Iespējams, ka viņi no Kioto atgriezušies Tokijā, bet varbūt aizbraukuši uz Osaku. Bet tikpat labi viņi varēja pašreiz atrasties Mijadzimas salā vai Beppu karstajos avotos. Soeda nolēma sākt meklējumus Tokijā.

Viņš paņēma telefona grāmatu, izrakstīja ārzemnieku iecienīto pirmšķirīgo viesnīcu telefonu numurus un redakcijas vārdā sāka apzvanīt visas pēc kārtas.

—   Vai pie jums nav apmetušies laulātie draugi Vanedi no Francijas?—viņš uzdeva vienu un to pašu jautājumu. Arī atbildes bija vienādas:

—   Viesu reģistrācijas grāmatā tādi nav atzīmēti.

Soeda nerimās.

—   Varbūt viņi dzīvojuši pie jums agrāk vai arī pasūtījuši istabu turpmākajām dienām?

Bel visas atbildes bija noliedzošas .. .

Soedu satrauca šī neveiksme, lai gan viņš jau sākumā bija gandrīz pārliecināts, ka nekā prātīga nepanāks. Acīmredzot franči viesnīcā uzrāda izdomātu uzvārdu vai arī viņu vispār nav Tokijā. Tā kā noskaidrojās, ka laulātie draugi Vanedī nevienā viesnīcā nav reģistrēti, pieņemta uzvārda versija likās pārliecinoša.

Bet vai ārzemnieki drīkst, tāpat kā japaņi, apmesties viesnīcās ar svešiem uzvārdiem? Viņiem taču jāuzrāda reģistrācijas kartītē savas pases numurs!

Soeda griezās pie paziņas ar lūgumu noskaidrot, kāda ir ārzemnieku reģistrēšanas kārtība viesnīcās.

Lūk, ko viņain atbildēja:

—   Ārzemnieks, kas nelēmis apmesties viesnīcā ar izdomātu uzvārdu, netraucēti var ierakstīt reģistrācijas kartītē nepatiesas ziņas. Viesnīcu darbinieki, kas kārto viesu reģistrāciju, parasti nemēdz salīdzināt pases datus ar ierakstiem kartītēs. Tādēļ, protams, nedaudz riskējot, var uzrādīt arī izgudrotu uzvārdu. Sevišķi viegli tas izdarāms provincē.

Tātad arī Robērs un Elēna Vanedī varēja apmesties viesnīcā ar izdomātu uzvārdu — Soeda par to bija pilnīgi pārliecināts.

Tomēr viņš vēl griezās arī biedrībā «Japāna — Francija», cerot iegūt tur vajadzīgās ziņas. Bel no turienes tāpat atbildēja, ka par laulātiem draugiem Vanedī nekas nav zināms.

—          Piedodiet par traucējumu, bet vai franči, kas ierodas Japānā, mēdz iegriezties jūsu biedrībā?— Soeda vēl turpināja prašņāt.

—          Lielākā daļa mēdz apmeklēt mūsu vaidi. Bet sakiet lūdzu,— ar ko nodarbojas tie cilvēki, kurus jūs meklējat?

—   Ar tirdzniecību.

—   Vai viņi ieradušies mūsu zemē komercdarījumos?

—         Nē, laikam kā tūristi. Vīram, kaut gan viņš ir francūzis, austrumnieka seja. Vecums — piecdesmit pieci gadi.

—   Centīsimies noskaidrot,— apsolīja biedrības aktīvisti.

Soeda gribēja savirknēt pēdējā laika notikumus vienotā loģiskā līnijā, bet viņam vēl trūka dažu datu. Vispirms vajadzēja sazināties ar Murao un Taki.

Pēc Soedas aprēķiniem, Taki jau bija laiks atgriezties Tokijā, bet, kad viņš piezvanīja uz Taki mājām, tur atbildēja, ka saimnieks vēl atrodas ceļojumā un nav zināms, kur viņš patlaban uzturas.

Tad Soeda uzgrieza Murao telefona numuru. Arī tur kalpone atbildēja, ka Murao kunga nav Tokijā un nav zināms, kad viņš atgriezīsies. Soeda lūdza paaicināt pie aparāta Murao sievu, bet viņas nebija mājās.

Viņš trīs reizes zvanīja uz Murao un Taki mājām, bet katru reizi viņam atbildēja to pašu.

Piezvanīja no biedrības «Japāna — Francija».

—          Mēs izvaicājām visus vietējos frančus. Diemžēl neviens nav nekā dzirdējis par Vanedī. Vai jums neliekas, ka tie ir blēdīgi cilvēki?

Un tā vēl joprojām nebija zināms, kur klejo Taki, bet Murao slēpās Kioto slimnīcā zem izdomāta uzvārda. Soeda nojauta, ka tuvākajās dienās jānoliek kaut kam nopietnam. Un viņš atkal atcerējās Murao pēdējos vārdus, ko tas teica atvadoties pēc viņu tikšanas: «Pajautājiet Vinstonam Čērčilam.» Jā, tas laikam nebija nekāds joks . ..

19

Auto traucās pa putekļainu ceļu gar nelielu upīti ar brīnumaini dzidru ūdeni. Visapkārt pletās jau nopļauti rīsa lauki.

Mašīnā sēdēja vīrietis ap gadiem sešdesmit ar sen 110 modes izgājušu mednieka cepuri galvā. Acis nenovērsdams, viņš lūkojās garāmslīdošajās ainavās, kas nepārtraukti mainījās. Kalni mijās ar priežu siliem un saules apmirdzētiem zemnieku māju puduriem.

—         Saimniek, kurā viela pieturēt Cujadzaki?— šoferis jautāja nepagriezdamies.

—          Vai tad jau esam atbraukuši?— vīrietis brīnījās, kas liecināja, ka šajā vietā viņš ir pirmo reizi.

—   Jā, drīz būsim pilsētiņā.

—    Man jātiek uz Fukurjūdzi tcinpli. Pajautājiet kādam ceļu.

Šoreiz atskatījies, šoferis piekrītoši pamāja.

Saule jau rietēja, un garas koku ēnas šķērsoja ceļu.

—   Vai kungs atbraucis no Tokijas?— mašīnas vadītājs jautāja.

—    Jā .tā gan …

—   Jūs laikam pirino reizi šajā pusē?

—    Pirmo .. .

Šoferis saprata, ka šis pasažieris nav no runīgajiem.

Rīsa lauki beidzās, un mašīna iebrauca pilsētiņā. Ceļa abās pusēs stiepās vecas majas.

Šoferis apturēja pie rīsu noliktavas un, izbāzis galvu_pa- logu, iesaucās:

—   Vai te kāds ir? Kā lai tiek uz Fukurjūdzi templi?

Parādījās vīrietis ar tukšu maisu rokās un skaļi skaidroja visīsāko

ceļu.

Mašīna devās tālāk. Izrādījās, ka vēl jābrauc krietns gabals.

—          Apturiet; lūdzu, pie veikala, kur var nopirkt smaržīgās upursve- cītes un ziedus,— pasažieris teica.

Nopirkuši visu vajadzīgo, viņi izbrauca no pilsētas. Mašīna drīz nogriezās uz ceļa, kas strauji virzījās kalnā. Pēc dažām minūtēm auto apstājās pie tempļa akmens kāpnēm. Vadītājs izkāpa no mašīnas un atvēra pasažierim durtiņas.

Licis šoferim gaidīt, vīrietis ar ziediem rokās sāka kāpt augšup pa stāvajām akmens kāpnēm, kurām abās malās auga priedes un kriptomērijas. Drīz parādījās tempļa vārti ar augstu, slīpu jumtu.

Vīrietis kāpa lēni. Kāpņu galā viņš apstājas un atvilka elpu. Tad iegāja pa vārtiem, ko greznoja biezs dēlis ar skaisti izgrebtiem hieroglifiem: «Fukurjūdzi». Pagājis garām tempļa galvenajai celtnei, viņš devās uz dzīvojamo ēku.

Ieraudzījis jaunu mūku, kas savāca kritušās lapas, atbraucējs teica, ka gribētu likties ar tempļa pārzini.

Gaidot pārzini, viņš pastaigājas pa tempļa dārzu, tīksminādamies par augstajiem ginkgo Jtokiein, kuru resnie stumbri ar kailajiem zariem ietiecās novakares debesīs.

Pienāca balti tērpts pārzinis, kura garā bārda sniedzās līdz krūtīm.

—          Svētais tēvs,— vīrietis teica, noņēmis galvassegu. Viņa sirmie mali bija rūpīgi sasukāti. Seja mierīga, mazliet skumja.— Šajā templi jābūt Teradzimas Jasumasas kunga kapam.

—   Ja, jums taisnība, viņa pīšļi apglabali šeit.

—          Es biju labi pazīstams ar Teradzimas kungu. Atbraucis uz Kjūsjū, uzskatīju par savu pienākumu apmeklēt nelaiķa kapu. Vai jūs nebūtu lik laipns un nepavadītu mani līdz kapam?

—   Lūdzu.— Pārzinis lika jaunajam mūkam atnest spainīti ar ūdeni.

—   Tātad jūs sakāt, ka bijāt pazīstams ar Teradzimas kungu?— pārzinis vērsās pie vīrieša, kas viņam sekoja.— Jau sen neviens draugs nav .apmeklējis viņa kapu. Nelaiķis būs ļoti apmierināts.

Viņi piegāja pie zema bambusu žoga, atvēra no koku zariem pītos vārtiņus un iegāja tempļa kapos. Pa priekšu pa taciņu starp kapu plāksnēm soļoja pārzinis. Tālumā pletās jūra. Saule caur mākoņu spraugām mela garus gaismas starus pār tās virsmu.

—   Šeit,—pārzinis teica, pagriezdamies pret aizmugurē ejošo vīrieti.

Aiz neliela akmens žoga bija redzams skaists dižakmens ar tajā iecirstu uzrakstu: «Šeit atdusas dievbijīgais lautas dēls, kam pēc ieiešanas Svētmiera gaismas valstī dots vārds Soens Sinkans.»

Vīrietim piegāja pie kapa un ielika akmens vāzē atnestos ziedus. Kad tempļa pārzinis novietoja viņam blakus spainīti ar ūdeni, vīrietis nometās ceļos un aizdedza upursvecītes. Zemu noliecies, viņš ilgu laiku lēni skaitīja rožukroņi, kas laikam bija paņemts līdzi speciāli šim gadījumam.

Tempļa pārzinis nolasīja īsu lūgsnu. Bet vīrietis noliektu galvu un aizvērtam acīm palika uz ceļiem arī pēc tam, kad garīdznieks jau bija beidzis lūgšanu. Viņa šauros plecus apspīdēja caur mākoņiem izlauzies saules stars. Beidzot viņš piecēlās, ar smeļamo kausu iesmēla no spainīša ūdeni, apslacīja kapakmeni un atkal noskaitīja lūgsnu.

Tā bija ilga aizlūgšana. Tik sirsnīgi lūgt var tikai par pašiem tuvākiem cilvēkiem, domāja garīdznieks, ar dziļu cieņu vērojot atnācēju.

Vīrietis pavērās uz jūras pusi, lad atkal uz kapu, it ka vērtēdams, cik harmoniski tas saplūst ar apkārtējo dabu.

—   Skaista ainava,— vīrietis klusi teica, un viņa kalsnajā sejā atspoguļojās gaišs miers.— Droši vien Teradzimas kungs ir laimīgs, ka atdusas šādā vietā.

Vīrietis atkal sāka lūkoties selgā, kur it kā uzgleznota dižojās vientuļa sala.

—   Jums taisnība,— tempļa pārzinis piekrita,— te taču ir viņa dzimtā puse. Nudien, cilvēkam jāatdusas tur, kur viņš piedzimis.

—   Zinu vienīgi to, ka Teradzimas kungs piedzimis šajā apkārtnē, bet vai tieši pašā pilsētiņā?

—   Nē, tomēr pavisam tuvu pie tās. Tagad gan nelaiķa ģimene pārcēlusies uz pilsētu un nodarbojas ar tirdzniecību.

—   Tātad te vēl dzīvo viņa ģimenes locekļi?

—   Jā, viņš cēlies no muižniekiem. Pēc kara zemes reformas dēļ viņiem atstāja tikai pusi zemes. Viņi zemi pārdeva, pārbrauca uz

pilsētu un atvēra sīktirgotavu. Mirušo piemiņas dienā viņi vienmēr apmeklē kapu.

—   Vai nelaiķa kundze ir vesela?

—   Ja, pilnīgi vesela un žirgta.

—   Viņai laikam ap gadiem sešdesmit?

—   Domāju, ka būs jau visi septiņdesmit.

—          Vai tiešām?— vīrietis pārsteigts iesaucās un atkal lūkojās uz jūru.— Bet kā dzīvo pārējie ģimenes locekļi?

—          Visiem klājas labi. Dēls apprecēja jauku meiteni. Arī mātei prieks.

Noklausījies vecā garīdznieka paskaidrojumus, vīrietis klusi nopūtās.

—   Tas ir labi. Tagad varu būt mierīgs,— viņš nočukstēja.

—          Jūs laikam bijāt nelaiķim tuvs draugs?— tempļa pārzinis jaulaja, vērīgi lūkodamies atnācējā.

—   Esmu viņam daudz pateicības parāda.

—   Ja vēlaties, es ataicināšu šurp viņa ģimeni.

—    Paldies par laipnību. Atceļā es pats iegriezīšos pie viņiem.

—          Tad es jums pastāstīšu, kā viņus vieglāk atrast. Brauciet no šejienes līdz galvenajai ielai, pagriezieties uz Hakatas pusi — un tad tūlīt pa kreisi ieraudzīsi! izkārtni «Teradzima sjotcn». Tas arī būs viņu veikals.

—    Pateicos.

—          Teradzimas kungs uzkalpojās līdz vēstniekam, un ļoti žēl, ka viņš nomira lik agri. Viņu gaidīja spoža karjera. Viņš šķīrās no dzīves tūlīt pēc kara. Laikam nespēja pārdzīvot Japānas sagrāvi.

—    Iespējams,— vīrietis klusi nomurmināja.

—          Stasta, ka viņš bijis ļoti spējīgs diplomāts. Diezin vai vēl kādreiz uzradisics tik izcils cilvēks.

Vīrietis piekrītoši painaja. Abi atstāja kapus un devās atpakaļ uz templi. Zem kājām čaukstēja sakaltušas lapas.

—          Sākuma šeit mēdza ierasties Ārlietu ministrijas darbinieki, bet tad pārstāja braukt. Pēdējos gados jūs esat vienīgais, kas ieradies no tālienes, lai apmeklētu viņa atdusas vietu.

—    Lūk, kā?— Vīrietis centas iet kopsolī ar veco garīdznieku.

—          Lūdzu, ienāciet pie manis,— teica garīdznieks, aizvēris kapu vārtiņus.— Atļausit piedāvāt jums lasīti tējas?

—          Paldies, bet es ļoti steidzos. Gribētu šeit pat atvadīties no jums.— Vīrietis izvilka no kabatas nelielu sainīti.

—          Ņemiet, lūdzu, šo artavu tempļa uzturēšanai un aizlūdziet par nelaiķa dvēseli.

—          Ko jus, ko jūs!— tempļa pārzinis iesaucās, it kā atteikdamies, bet tomēr pieņēma ziedojumu. Viņš uzmeta skatienu sainītim. Uz tā ar melnu tušu bija skaisti uzrakstīts: «Tanaka Koiči».

—   Jūsu uzvārds ir Tanaka?— garīdznieks vaicāja.

—   Jā.

—    Pacentīšos tūlīt paziņot nelaiķa ģimenei par jūsu ziedojumu.

—          Ļoti lūdzu, nedariet to! Mans uzvārds viņiem ir svešs. Es biju pazīstams tikai ar Teradzimas kungu.

Tempļa pārzinis atkal ielūkojās uz sainīša uzrakstītajos hieroglifos.

—          Apbrīnojami skaists rokraksts. Ja nemaldos, tas ir Mi Feja skolas stils.

—    Esmu jums pateicīgs par tik augstu vērtējumu.

—          Redziet, arī es kādreiz pievērsos glītrakstīšanai un šajā lietā kaut ko saprotu. Tādēļ ticiet man — rokraksts tiešām vienreizējs. Tagad gandrīz neviens neprot la rakstīt.

Tempļa pārzinis pavadīja vīrieti līdz kāpnēm un negāja prom, kamēr lejā automašīna nesāka braukt.

—          Brauciet pa šo ceļu, tad iegriezieties pa labi, tur būs sīktirgotava «Teradzima sjoten». Apstājieties pie tās,— vīrietis teica šoferim.

Galvenās ielas abas pusēs greznojās vesela rinda veikalu. Klētīm līdzīgās ēkas bija stipras, kā jau pieklājas tādai vecai ostai, kāda bija Cujadzaki. Mašīnai iegriežoties pa labi, vīrietis saka pētīt kreisās puses mājas.

—          Pieturiet šeit!— viņš teica, pirmais ieraudzījis izkārtni «Teradzima sjoten».— Es aiziešu pēc cigaretēm.

—    Saimniek, es aizskriešu,— šoferis piedāvājās.

—    Nevajag, es iešu pats,— vīrietis atbildēja.

Viņš iegāja veikaliņā, kuram bija šim apvidum raksturīga plata fasāde. Blakus durvīm stiklotā kastē bija izliktas cigaretes. Mazliet tālāk sēdēja gadu astoņpadsmit veca meitene ar adīkli rokās. Ienākušā vīrieša ēna pārslīdēja par meiteni, un viņa tūlīt pacēla acis. Vīrieša uzmanību piesaistīja viņas neparasti gaišā sejas āda.

—    Lūdzu, trīs paciņas «Peace».

Kamēr meitene, iebāzusi roku stikla kastē, vilka ārā cigaretes, pircējs vērīgi viņu nopētīja.

—          Paldies par pirkumu.— Meitene paklanīdamās pasniedza vīrietim cigaretes.

—    Vai sērkociņi arī ir?

—    Jā, lūdzu.

Vīrietis steidzīgi atplēsa paciņu, izvilka cigareti un aizsmēķēja. Viņš nesteidzās iet prom, bet, ar baudu ievilcis dūmus, lēni tos izpūta.

—    Jūs esat saimnieka meita?— viņš uzdrošinājās jautāt.

—    Jā,— pārdevēja atbildēja.

—   Piedodiet par nepieklājību — cik jums gadu? Jūs esat ļoli līdzīga kadam man labi pazīstamam cilvēkam.

Meitene apjukusi smaidīja.

—   Palieciet sveika!— vīrietis atvadījās un izgāja no veikaliņa.

Pārdevēja ar izbrīna pilnu skatienu pavadīja savādo pircēju, bet

vīrietis vēl ilgi caur mašīnas aizmugures stiklu raudzījās uz Teradzimas veikalu, līdz tas izzuda skatienam. Braucēja seja pauda prieku un apmierinātību.

Savāds pasažieris, domāja šoferis, visu ccļu klusē. Braucot garām mazai stacijai, vīrietis negaidīti uzrunāja šoferi:

—   Nopērciet man, lūdzu, vakara avīzi.— Pēc brīža viņš jau saņēma Kukuokas laikrakstu. Uzlicis acenes, vīrietis tūlīt iegrima lasīšanā, lai gan mašīnu stipri kratīja, jo ceļš te nebija visai gluds.

Viņa uzmanību saistīja īsa informācija: «Šajās dienās Kjūsjū universitātē notiek mediķu kongress, kurā piedalās Tokijas, Kioto un citu mūsu valsts pilsētu zinātnieki. Viņu ziņojumi izraisījuši asas diskusijas. Šodien nolasīti šādi referāti: «Pirmsvēža stāvoklis un kuņģa čūla»— K. universitātes profesors Kuratomi Josio, un «Leikēmijas patoloģiskie un histoloģiskie novērojumi»—T. universitātes profesors Asiinura Rjoiči.

Vīrietis pārtrauca lasīt laikrakstu un palūkojās mašīnas logā. Likās, it ka viņš nezinātu, ko darīt tālāk. Tad atkal pievērsās laikrakstam un vēlreiz izlasīja to pašu informāciju par mediķu kongresu.

Pēc konferences Asirnura Rjoiči devās uz sadraudzīgām vakariņām restorānā. Atgriezies viesnīcā, viņš no komutatora telefonistes saņēma zirnīti: «Rit pulksten vienpadsmitos gaidīšu Jūs pie imperatora Kamejamas pieminekļa. Ja būsit aizņemts un nevarēsit ierasties, man jāatvainojas, ka cilās izdevības likties vairs nebūs. Gaidīšu Jus lidz pusdivpadsmitiem. Jamaguči.»

Asimuram bija daudz paziņu ar šādu uzvārdu, tādēļ viņam nebija ne mazākās jausmas, karš varētu pārraidīt pa telefonu tik mīklainu paziņojumu.

Piezvanījis uz komutatoru, viņš pajautāja, vai zīmīte tiešam adresēta viņam.

—   Es neesmu kļūdījusies. Mani lūdza pierakstīt sacīto un nodot tieši jums,— telefoniste atbildēja.

—   Un tas cilvēks vairak nekā neteica?

—   Sacīja, ka pietiekot ar uzvārdu. Jums tūlīt būšot skaidrs, kas viņš tāds ir.

—   Savādi.

—   Tātad jūs viņu nepazīstat?

—    Nevaru iedomāties.

—    Piedodiet, bet viņš teica, ka jās esot seni paziņas.

—    Nu labi, gan jau noskaidrosies.

—    Spriežot pēc baiss, tas varēja būt pavecāks vīrietis.

—    Viņš nesolīja piezvanīt vēlreiz?

—    Nē, to viņš neteica.

Asimura iegrima domās. Smēķējot citu pēc citas vairākas cigaretes, viņš visu laiku ieklausījās aiz loga braucošo tramvaju un automašīnu trokšņos. Pec pusstundas Rjoiči piezvanīja uz komutatoru un palūdza savienot ar savu dzīvokli Tokijā. Zvanu gaidot, viņš nekustēdamies saspringti lūkojās vienā punktā. Beidzot atskanēja aicinājums runāt ar galvaspilsētu.

—    Vai Secuko?

—   Tas esat jus? Kā klājas?

—   Viss kārtībā.

—    Atlikušas vēl divas dienas, vai ne?

—    Ja, divas dienas.

—    Vai atgriezīsieties, kā bija paredzēts.

—    Atgriezīšos.

—    Kāpēc tik savādas atbildes? Vai kas atgadījies?

—          Nē, nekas. Bet vai pie jums manā prombūtnē nekas nav noticis?

—    Nē, nav.

—    Lūk, kā?

—    Kas ar jums notiek?

—    Nekas. Gribēju tikai uzzināt, ka klajas mājās.

—          Savadi. Līdz šim mums vēl nekad nav bijusi tāda telefona saruna.

Asimura svārstījās — tcikl sievai par dīvaino ielūgumu vai noklusēt? Viņš bija pieteicis sarunu, lai paziņotu to Secuko, bet tagad visi vārdi it kā iespriedušies kaklā.

—          Hallo, hallo,—- klausulē skanēja sievas satrauktā balss. — Vai jūs mani dzirdat?

—    Dzirdu, dzirdu.

—    Jūs pēkšņi apklusāt, un man likās, ka saruna pārtrūkusi.

—          Nē, nav pārtrūkusi. Es Fukuokā esmu pirmo reizi. Man te viss ]oti palik. Brīnišķīga pilsēta. Tu laikam neesi "šeit bijusi?

—    Nē, man visa Kjūsjū sala ir sveša.

.— Pie pirmās izdevības atvedīšu tevi uz šejieni.

—          Paldies, braukšu ar lielāko prieku. Kamēr jūs piedalījāties Kioto konferencē, es guvu iespēju apskatīt Naru. Vai šoreiz jus zvanāt, lai pateiktu man šo patīkamo vēsti?—Secuko balsi jaulās viegla ironija.

—          Arī Kumiko «iroši vien nav bijusi Fukuokā?— Asimura turpināja, neievērodams Secuko toni.

—   Nezinu, varbūt vienīgi ar skolas ekskursiju.

—   Bet Takako?

—          Nezinu. Neesmu prasījusi. Vai tikai netiek gatavots visu radu kolektīvs Brauciens uz Kjūsjū?— Secuko iesmējās.

—         Un kāpēc gan ne? Domāju, ka visi priecātos par tādu iespēju. Nākošreiz, kad pie mums ciemosies Kumiko, es noteikti uzaicināšu viņu.

—   Nu pietiksl— Secuko sāka dusmoties.

—          I.abi, labi, es klusēju. Man ļoti gribējās aprunāties ar tevi- par šo domu, kas pēkšņi iešāvās prātā.

—   Un tādēļ tāda steiga?

—   Aizbraukšu mājās, tad visu lēnām izstāstīšu.

—   Vai jums tur tiešām nekas nav atgadījies?

—   Itin nekas. Viss labākā kārtībā. Nu, tad uz redzēšanos!

—   Turielies braši! Vēl tikai divas dienas. Vēlu sekmes.

—   Ej agrāk gulēt, atpūties!

—   Bija patīkami tik negaidīti dzirdēt jūsu balsi. Arlabunakti! Asimura nolika klausuli. Bet arī pēc šīs sarunas viņa seja palika

tikpat drūma. Viņš tomēr neuzdrošinājās atklāt sievai savas aizdomas.

Tieši vienpadsmitos Asimura automašīnā piebrauca pie Austrumu parka. Viņš aši gāja pa parka celiņiem, orientējoties pēc imperatora Kamejamas pieminekļa, kas bija uzcelts pakalniņā, tādēļ bija labi redzams no visām pusēm. Apkārt piemineklim bija sastādīti rododendri, un to ziedēšanas laikā melnais piemineklis spilgti sarkano ziedu ielenkumā veidoja brīnišķīgu ainu. Par to Asimuram stāstīja jau viesnīcā, kad viņš ieminējās par nodomu apmeklēt Rietumu parku.

Todien kongress vēl turpināja darbu, bet Asimura bija brīdinājis darbabiedrus, ka viņš nevarēs piedalīties rīta sēdēs. Viņam nez kāpēc likās, ka atteikšanās no šīs satikšanās var novesl pie nevēlamām sekām.

Sabozies dzestrajā vējā, Asimura iegriezās taciņā, kas veda tieši līdz piemineklim. Šajā parka daļā apgrozījās daudz apmeklētaju. Te bieži mēdza ierasties pat veselas ģimenes. Bērneļi draiskuļojās un skraidelēja pār nodzeltējušām velēnām. Starp koku stumbriem varēja saskatīt tējnīcu sarkanos jumtus.

Pa akmens kāpnēm Asimura nokļuva laukumā, kura centrā slējās piemineklis. No šejienes varēja labi pārskatīt visu parku. Viņš apsēdās uz soliņa un aizsmēķēja, cieši nopētīdams katru cilvēku, kas tuvojās piemineklim. Šeit valdīja klusums, tikai reizēm to pārtrauca braucošo tramvaju zvani.

Pēkšņi aizmugurē viņš saklausīja vieglus soļus. Asimura atskatījās. Sola galā stāvēja gara auguma vīrietis ar vecmodīgu mednieka cepuri galvā, tērpies mētelī ar paceltu apkakli. Viņš neraudzījās Asimura, bet uz parku, kas pletās zemāk.

Asimura uzmeta viņam iesāņus skatienu. Viņš vēl arvien šaubījās, un šīs šaubas pastiprināja svešinieka klusēšana.

Nepazīstamā vīrieša lūpas kaut ko čukstēja, bet vēja brāzmā Asimura to nesaklausīja. Cilvēks stāvēja nekustīgi, taisni izslējies, kā sargkareivis postenī un raudzījās lejup.

It kā apslēptas atsperes mests, Asimura uzlēca kājās, kad izdzirda atnācēja balsi:

—   Rjoiči!

Cilvēks sauca viņu vārdā, bet nepagriezās pret viņu. Mākoņa ēna, cepures nags un mēteļa paceltā apkakle daļēji aizsedza viņa seju. Asimura piegāja vīrietim cieši klāt, nenovērsdams acis no viņa sejas.

—   Tātad tomēr …— viņš nostenēja.

—         Jā, tas tomēr esmu es. Sen neesam tikušies, vai ne?—vīrietis teica, nemainot pozu. Balss mazliet aizsmakusi, taču tik pazīstama, kaut arī Asimura nebija to dzirdējis divdesmit gadu.— Apsveicu tevi, Rjoiči, ar panākumiem. Tu jau esi profesors. Lasīju avīzēs. Malacis!

—         Tēvoci . ..— Asimura nodrebēja un vairs nespēja izteikt ne vārda. Viņš juta, kā stingst pirkstu gali.

—         Apsēdīsimies šeit, it kā pļāpādami par visādiem dzīves niekiem. Vai saprati?—Atnācējs izvilka kabatlakatu un noslaucīja no sola putekļus.— Hoplā! —viņš pēkšņi jautri iesaucās, ar visu svaru atkrizdams uz sola. Viņš laikam šādā veidā gribēja atbrīvot no saspringuma Asimuru, kas vēl arvien stīvi blenza viņa.

Vīrietis lēni izvilka no kabatas cigaretes un noklakšķināja šķiltavas. Asimura ar skatienu pavadīja katru viņa kustību un, pamanījis sirmu matu šķipsnu, kas bija izlīdusi no cepures malas, juta kaklā iespriežamics asaru kamolu. Sarunu biedrs mierīgi smēķēja, laižot gaisā zilu dūmu gredzenus.

—   Kā redzi, rēgs beidzot parādījies.

—   Bet__ — Asimura nezināja, ko atbildēt, jo vēl arvien nespēja

ticēt notikušajam.

—   Vai tu uzreiz nojauti, kad saņēmi viesnīcā paziņojumu?

—   Jā, sapratu .. .

—   Kā tad tā? Es taču jau sen visiem esmu miris.

—   Un tomēr bija tāda savāda nojauta …

—          Bet Kumiko gan, es ceru, nekā nenojauš?— Runātāja balss ietrīsējās.

—          Domāju, ka ne. Bez manis vienīgi Secuko pa pusei tic, pa pusei šaubās.

—    Ak ta? Vai viņa ir vesela?

—    Paldies, viņa jutas ļoti labi. Un tante arī ir vesela .. .

—          Zinu.— Atbild*; skanēja tikai pēc ilgāka klusuma brīža. Acis bija nodurtas.

—    Vai kāds jums stāstīja par viņu?

—    Es pats viņu redzēju.

—   Jā? Kur?

—    Kabuki teātrī. Redzēju tur arī Kumiko.

Asimura saprata, ka par Takako vairs nedrīkst runāt.

—          Kumiko laikam strādā kādā kanceleja Ārlietu ministrijas sistēmā?

—   Jums taisnība.

—          Gluži ka sapni. Kad es braucu prom no Japānas, viņa tikai sāka iet bērnudārza . . . Viņai bija maza mugursoma, bet uz ta sarkans zaķītis. Un tad viņai bija vēl garās biksītes. Māte pāršuva 110 savām . . .

—    Vai jus nejauši ieraudzijāt Takako kundzi un Kumiko teātri?

—          Pieņemsim, ka tā bija nejaušība. Nevarēju iedomāties, ka Kumiko izaugusi jau tik liela.

—    Ko jūs varat teikt par tanti?

—          Neko.— Atbilde bija pārāk īsa.— Jā, es esmu atvilinājis tevi šurp, bet tev laikam jābūt kongresā.

—    Lūdzu, neraizējieties par mani!

—    Un tomēr man ļoti jāatvainojas.

Asimura nenolaida acis 110 Nogami Keničiro — no cilvēka, par kura nāvi bija oficiāli paziņots presē. Asimura līdz šai dienai vēl labi atcerējās nekrologu ar fotoattēlu. Un tagad šis cilvēks sēž viņam blakus.

—          Rjoiči, neskaties uz mani tik neticīgi! Tas esmu es — sveiks un vesels. Un pat ar abām kājām.— Nogami pa jokam padauzīja kājas pret zemi. -

—    Bet kālab tad .

—   Tu gribi jautāt, kālab tika paziņots par manu nāvi?

—          Jā. Tas taču bija valdības paziņojums, nevis kāda laikraksta korespondenta telegramma.

—          Pilnīgi pareizi. Tatad Nogami Keničiro šajā pasaulē vairs neeksistē.— Viņš gurdi atspiedās pret sola atzveltni un raudzījās pāri peldošajos mākoņos.— Ka cilvēks es esmu dzīvs un pat sēžu tev blakus. Bet diplomāta Nogami Keničiro vairs nav. Viņš ir miris, un viņa nāve nepārprotami apliecināta Japānas valdības paziņojumā .. .

Asimura sastinga ka akmens statuja.

No uzkalniņa raugoties, likās, ka debess ir bezgalīga. Ar gaišām apmalēm rotāti, pelēcīgi mākoņi vēlās uz rietumiem.

Nogami Keničiro sēdēja nekustīgi. Cepures nags meta ēnu uz dziļām grumbām izvagoto seju. Pazodes un kakla krunkas liecināja par aizritējušiem gadiem.

Asimura raudzījās uz Noganii un domāja: tēvocī vairs nav nekā japāniska — nedz tērps, nedz pavalstniecība.

—         Es tomēr kaut ko neizprotu,— Asimura beidzot ierunājās. — Vai jus pats labprātīgi atteicāties no Japānas pavalstniecības?

—         Protams,— Nogami teica, ilgi nedomādams.— Neviens mani nespieda to darīt.

—          Bet vajadzēja taču būt kadam iemeslam? Man nav skaidrs, kāpēc jūsu «oficiālā nāve» piespieda jūs atteikties no Japānas pavalstniecības.

—   Tas bija neizbēgami.

—   Kādēļ?

—          Tu zini, Rjoiči, ir tādi brīži, kad apkārtējā vide spēj ļoti ietekmēt cilvēka rīcību. 17n tas, kas agrāk licies bezgala stabils, sāk ļodzīties un mainīties, lai gan visiem pārējiem tas liekas ļoti savādi. Apstākļi ņem virsroku pār cilvēka gribu . . . Bet man šķiet, ka esmu sācis runāt primitīva materiālisma gara.

—    Kādi apstākļi izmainīja jūsu rīcību?

—          Karš,— Nogami īsi atbildēja.— Vairāk es nekā nevaru tev pateikt.

—          Vai ari tagad, kad pēc kara pagājis jau tik daudz gadu, vel arvien kaut kas jātur slepenībā?

—   Vismaz tas, kas skar mani.

—          Bet gan Čerčils, gan Idens ir jau publicējuši savus kara laika memuārus. Un vienīgi jūs …

—          Tev jāņem vērā, ka es neesmu tik liela persona. Biju tikai sekretārs maznozīmīgā ārzemju vēstniecībā. Lieli vīri var atļauties darīt to, kas tādiem sīkiem gariņiem, kāds esmu es, stingri aizliegts.

—         Tas nozīmē, ka jus atteicāties no Japānas pavalstniecības mūsu dzimtenes labad?

—          Beigsim šo sarunu. Es neesmu te, lai atzītos vai taisnotos. Nerunāsim vairs par mani. Pietiek jau ar to, ko esmu pateicis, tālāk tu vari secināt pats.

Nogami raudzījās uz kalniem. Tālumā starp milzīgam priedēm melnoja Ņičirena1 piemineklis.

' Ņičirens — budistu mūks, kas Kamakuras laikmetā (1192-1333) izveidoja viņa varda nosaukto budistu sektu.

—          Bet ne jau tādēļ es tevi aicinaju šurp,— viņš piebilda, pavēries uz Asimuras pusi.

—          Skaidrs,— Asimura teica.— Es vairs netirdīšu jūs ar saviem jautājumiem.

—    Nu, tad ir lieliski.

—   Tēvoci, ko jūs darīsiet turpmāk? „ - Gribu mazliet padzīvot Japānā.

—   Tas butu lieliski.

—          Protams. Ja vien apstākļi atļautu, es pavisam paliktu Japānā. Šeit tomēr ir vislabak. Tādēļ esmu ieradies, kaut arī kā rēgs.

—          Liekas, ka jūs atbraucāt tikai tādēļ, lai baudītu Japānas dabas skaistumu . . . Bet vai jūs nevēlaties satikties ar savu sievu?

—          Neruna muļķības!—Nogami skumji pasmaidīja.— Viņa ir pārliecinātā, ka esmu miris, atstājot viņai mantojumā vientulību. Un te pēkšņi viņas priekša nostāsies rēgs mana izskatā.

—    Tātad jūs nolēmāt tikties tikai ar mani?

—    Jā, tikai ar tevi, jo ne ar sievu, ne ar meitu tikties nedrīkstu.

—    Bet ar Kumiko jūs tomēr tikāties?

—          Es viņu redzēju, bet viņa nemaz to nezina,— Nogami klusi atbildēja.

—          Man bija nojauta par jūsu ierašanos Japānā jau pirms tam, kad jūs ieraudzījāt Takako un Kumiko.

—          Lūk, kāl—Nogami izbrīnījās.— Kas tevi uzvedināja uz tādām domām?

—    Secuko.

—   Kadā veidā?

—          Naras Tosjodaidzi templi viņa bija ieraudzījusi viesu grāmatā parakstu jūsu rokrakstā.

—          Bedz, ka!— Nogami ar pirkstiem bungoja pa celi.— Laikam esmu bijis pārāk neapdomīgs. Kad es apmeklēju Naru, man radās nepārvarama vēlme atstāt tur piemiņu no sevis. Un tā es izdarīju nepiedodamu muļķību. Ka skolnieks, kas ar nazi iegriež kokā vai akmenī savu vārdu. Tātad Secuko tas ir zināms?

—          Jums ir ļoti īpatnējs rokraksts, ko nevar sajaukt ne ar vienu citu.

—          Tā ir mana vaina. Es jau bērnībā viņai bieži rādīju savus diezgan īpatnējos kaligrāfijas paraugus un pieradināju apmeklēt senos tempļus. Tātad viņa pēc rokraksta uzminēja?

—          Toreiz viņa vel šaubījās. Kas gan tam spētu noticēt pēc Ārlietu ministrijas oficiālā paziņojuma par jusu nāvi?

Pareizi gan.

—          Par savu atklājumu Secuko pastāstīja Kumiko. Un tad uz Naru devās vēl viens cilvēks, lai noskaidrotu visu līdz galam.

—   Kas? Ceru, ka tā nebija Takako?

—   Laikraksta korespondents Soeda.

—   Kas?—Nogami uzmeta Asimuram bargu skatienu.

—          Šajā gadījumā nav svarīgi, ka viņš ir korespondents, bet gan tas, ka viņš laikam drīz būs Kumiko vīrs.

Nogatni centās neizrādīt īgnumu, ko bija izraisījis Asimuras stāstītais. Viņš drudžaini taustījās pa kabatām, meklējot cigaretes. Beidzot izņēma paciņu un, piedāvājis Asimuram, arī pats izvilka vienu cigareti. Viņam vieg'i trīcēja pirksti, aizdedzinot to ar šķiltavām.

—   Tatad topošais Kumiko vīrs? Ko tu vari teikt par viņu?

—         Esinu ticies ar viņu vairākkārt. Krietns jauneklis. Šķiet, ka Kumiko būs labs vīrs.

—   Tās ir tavas domas?

—    Ne tikai manas, bet arī Secuko. Viņš ļoti patīk viņai.

—          Secuko var ticēt,— Nogami teica, dziļi ievilkdams cigaretes dūmus.

Viņš atkal raudzījās tālumā, kur kalnos tumsa priežu sils, un Asimura pamanīja, ka viņa acis kļuvušas valgas.

Asimura julās neveikli un novērsās. Abi kādu brīdi klusēja. No malas raugoties, varēja likties, ka divi vīrieši nejauši apsēdušies blakus uz soliņa, lai atvilktu elpu pēc pastaigas pa parku.

—          Lūdzu tevi un Secuko parūpēties par Kumiko,— Nogami pārtrauca klusumu.

—          Darīsim visu, kas būs mūsu spēkos. Viņas māle arī vēl ir pietiekami spirgta. Jūs sacījāt, ka esot viņu redzējis . . .

—    Jā, to izkārtoja Murao.

—    Vai jūs neatgriežaties Japānā pēc viņa uzaicinājuma?

—    Esmu atbraucis pēc savas gribas. Murao te nav nekādas daļas.

—          Ak tā? Nu labi, tas uz mani neattiecas. Ko jūs varat teikt par savu dzīvesbiedri?

—    Viņai nācies daudz ko pārdzīvot,— Nogami skumji atbildēja.

—    Kā jums liekas, vai viņa ir sfipri novecojusi?

—          Protams. Jau pagājuši astoņpadsmit gadi, kopš mēs šķīrāmies. Man jau arī visa galva ir sirma.

—          Jau pirmajā tikšanās brīdī man radās vēlēšanās aizvest jūs pie jūsu sievas.

—          Nerunā muļķības!— Nogami māksloti iesmējās.— Tādā gadījumā man tiešām būs jāmirst.

—          Galvenais, lai jūs būtu ar mieru satikties. Pārējo es pals nokārtotu.

433

—          Pateicos . . . Rjoiči, es ļoti labi saprotu tevi, bet tā lieta nav tik vienkārša, kā tev varbūt liekas. Ja es varētu netraucēti satikties ar piederīgajiem, vai man vajadzētu ierasties Japānā slepus — kā noziedzniekam? Tad es svinīgi staigātu pa mūsu tēvzemi. Bet tas nav

15-1272

iespējams. Četrdesmit ceturtaja gadā es esmu aizgājis uz viņpasauli.

—   Kas tur sevišķs?— Asimura iesvilās.— Vai mazums karavīru,k kas, karam beidzoties, atgriezās Japānā, lai gan savā laikā bija oficiāli paziņots, ka viņi krituši kaujas laukā?

—   Tā ir cita lieta,— Nogami pārtrauca Asimuru.— Es biju neitrālā valstī, un par manu nāvi visiem oficiāli tika paziņots. Man nav tik viegli atgriezties pie dzīvajiem.

—   Bet jūs taču tagad esat atbraucis dzīvs?

—   Pietiks diskutēt. Es jau sāku nožēlot, ka esam satikušies. Man likās, ka tu esi īsts vīrietis un sapratīsi mani.

Asimura samulsa. Nogami pēdējie vārdi sāpīgi iedzēla viņam, un tajos slēpās vēl arī cita doma. Nogami uzskatīja viņu par svešu cilvēku. Ar Takako, Kumiko un Secuko tēvoci saistīja asinsradniecība, bet Asimuru viņš neatzina par īstu radinieku, tadē| domāja, ka Asimuras attieksme pret šo tikšanos būs daudz atturīgāka.

—   Es cerēju, ka tieši tu spēsi saprast mani,— Nogami turpināja, redzot, ka Asimura klusē.— Taisnību sakot, man nevajadzēja tikties pat ar tevi. Gatavojoties braucienam uz Japanu, es stingri nolēmu nesatikties ne ar vienu radinieku, bet šeit mana apņēmība sašķobījās. Kā lai es tev to izskaidroju? Es it kā zaudēju varu pār sevi. Man ļoti gribējās paziņot kādam tuvam cilvēkam, ka esmu dzīvs. Tik tiešām, reizēm kļūst ļoti skumji, kad nav ar ko dalīties savos pārdzīvojumos. Tādēļ es nolēmu, ka varētu parunāties ar tevi. Ceru, ka tu saglabāsi mūsu tikšanos slepenībā.

—   Bet man diemžēl,— Asimura smagi nopūtās,— nav tādas pārliecības.

—    Vai tu tiešām izpļāpāsi, ka esi ticies ar mani?

—   Var gadīties. Vārdu sakot, es par sevi negalvoju.

—   Bet es tev uzticos. Domāju, ka tu par mūsu tikšanos neteiksi ne Takako, ne Kumiko. Un arī savai sievai ne. Vai saproti, kāpēc es tā uzstāju?

—   Bet, tēvoci, jūs taču esat tāds cilvēks, kas spēj savaldīt sevi jebkuros apstākļos.

—   Tādā gadījumā es diez vai būtu ticies ar tevi. Bet, kā tu pats redzi, es nemaz neesmu tik stiprs un, atvadoties no Japānas, laikam nožēlošu, ka esmu ticies ar tevi. Par spīti visam, tomēr esmu atnācis pie tevis. Lūk, kāds es esmu īstenībā.

—   Varbūt mēs varētu satikties vēlreiz?

—   Nē, pilnīgi pietiek ar šo vienu reizi. Vēlreiz tiekoties, izgaisīs noslēpumainība, kas savijusies ap rēgu.

—   Tādā gadījumā es ļoti jūtu līdzi gan Takako, gan Kumiko.

—   Tu runā par lietām, kas ir gluži saprotamas. Nebiju to no tevis gaidījis. Tu taču esi ārsts, zinātnieks. Tev nepiestāv pakļauties jutu varai. Bet es, atklati sakot, esmu garastavokļa cilvēks.

—          Bet gail Secuko, gan Kumiko ir radušās aizdomas, ka jūs esat Japānā.

—          Ko tu saki?—Nogami sejā pavīdēja izbailes.— Kaut gan es nenoliedzu šādu varbūtību.

—          Kumiko, protams, neko nesaka, bet viņa ir saprātīga meitene un kaut ko nojauš.

—    No kura laika?— Nogami vaicāja.

—          Pēc mākslinieka Sasadzimas lūguma viņa vairākas reizes pozēja viņam,— Asimura sāka stāstīt, bet tēvocis ne mirkli nenolaida no viņa acis.— Pēc mākslinieka pēkšņās nāves Kumiko sejas uzmetumi bija pazuduši. Un tad no nepazīstamas sievietes tika saņemta vēstule ar aicinājumu braukt uz Kioto, lai viņa varētu tur atdot Kumiko šos zīmējumus. Tikšanās vieta bija norādīta pie Nandzendzi tempļa. Kumiko aizbrauca uz Kioto, noteiktā laikā gaidīja pie tempļa vārtiem, bet sieviete neatnāca, un Kumiko atgriezās Tokijā tukšām rokām. Kopš tā laika viņai radušās kaut kādas aizdomas . ..

—          Tā,— Nogami nočukstēja,— tātad viņa šo savādo vēstuli saistīja ar mani?

—   Laikam gan, bet neesmu pārliecināts.

—    Kumiko bija Kioto viena pati?

—          Nē. Noraizējies par viņas drošību, es griezos policijas pārvaldē, lai viņai dod pavadoni.

—   Tā jau es domāju.

—          Jūs ta domājāt?— Asimura brīnījās.— Tātad jūs esat tās vēstules rakstītājs?

Nogami nodūra acis. Starp uzacīm ievilkās sāpju rievas.

—          Nē, es to nerakstīju,— viņš izmocīja.— To darīja cilvēks, kas vēlējās, lai mēs satiktos. Bet atbildīgs tomēr esmu es.

—   Laikam Murao vai Taki?

—   Es atsakos minēt jebkuru uzvārdu.

Asimura klusēja.

—          Cik man zināms, Kumiko tika lūgta ierasties pie tempļa bez pavadoņiem. Cilvēks, kas sūtīja uzaicinājumu, centās visu paturēt slepenība, negribēja, ka vēl kāds zinātu par šo tikšanos. Lūk, kādēļ tika izvirzīts noteikums ierasties vienai. Bet Kumiko tuvumā visu laiku grozījās kāds aizdomīgs tips. Tātad tas bijis policijas aģents, kurš, pateicoties tavai laipnai gādībai, tika piekomandēts Kumiko.

—   Vai nevajadzēja to darīt?

—   Domāju, ka nekādas vajadzības nebija.

—          Nekā darīt, par to jāuzņemas vaina man,— Asimura sacīja.— Tatad esmu pārcenties,

* - . 15' 435

—          Labi. Nerunāsim, Rjoiči, vairs par to. Tieši otrādi, man ir liels prieks, ka tu tā rūpējies par Kumiko. Lūdzu, ari turpmāk neaizmirsti viņu un neliedz viņai savu gādību. Tu teici, ka viņa drīz stāsies laimīgā laulībā?

Atkal iestājās klusums.

—          Savādi. Līdz šim es nebiju sevišķi labās domās par avīžniekiem, bet nu jau sāku raudzīties uz viņiem citādi. Man par to jauno cilvēku vēl nav ne mazākā priekšstata, bet viņš jau man liekas tuvs cilvēks. Lūk, ko nozīmē tēva jūtas.

—          Japānā ļoli daudzi saņemtu jūs ar atplestām rokām, jebkurā gadījumā saglabajot pilnīgu slepenību. Jūs varētu tā noslēpt, ka neviens nekad neatrastu. Vai jūs negribat mainīt savu rēga eksistenci pret mierīgu dzīvi dzimtajā zemē? Mēs darītu visu. kas ir mūsu spēkos.

—          Rjoiči, es vēlreiz atkārtoju: iegaumē, ka par šo jautājumu mums nekāda saruna nav bijusi. Jāņem vēra reālās dzīves apstākļi. Atgriešanās pagātnē nav iespējama.

—         Cik ilgi jūs vēl būsiet Japānā?— Asimura mainīja sarunas tematu:

—          Ilgi vairs ne. Esmu atbraucis kā tūrists. Tātad drīz jābrauc prom.

—    Kad tieši?

—    Precīzi nevaru pateikt, bel skaidrs, ka jau tuvākajās dienās.

—   Jus esat atbraucis viens?

—    Ko?— Nogami apmulsa.— Ko tu teici?

—   Es jautāju, vai jūs esat atbraucis ūz Japānu viens?

—          Viens,— Nogami uzsvēra.— protams, viens. Taču ņem vērā, ka savas aizbraukšanas dienu es tev neatklāšu. Šeil mēs satikāmies, šeit arī atvadīsimies. Tagad es nozudīšu tā, ka mani vairs neuzies neviena dzīva dvēsele. Ja es te aizkavētos vēl kādu laiku, var gadīties, ka rastos lielas nepatikšanas.

—    Nepatikšanas? Kādas nepatikšanas?—Asimura prašņāja.

—    Nezinu, kādas, bet nojauta man ir.

—          Tēvoci,— Asimura runāja, cieši raugoties uz Nogami,— mākslinieks Sasadzima, kuram pozēja Kumiko, pēkšņi nomira. Nāves cēlonis nav zināms. Un vēl, kad Kumiko atradās Kioto. viesnīcā tika šauts uz kādu iemītnieku, kas smagi ievainots . . .

—          Un kāds- tam sakars ar mani?— Nogami nosvērti jautāja. — Mākslinieku Sasadzimu es pat redzējis neesmu.

—   Bet ar lūgumu pozēt pie Kumiko griezās T. i kungs?

—          Un kas par lo? Jā, Taki es pazīstu, bet Japāna „>• viņu neesmu saticies. Pēdējo reizi tikāmies, kad viņš strādāja i -ripā.

—          Ir vel kaut kas. Jūs nupat teicāt, ka Kumik. lika aicināta uz Kioto ar jūsu paziņas starpniecību. Tobrīd Kioto ši tajā pašā

viesnīcā, kura bija apmetusies Kumiko, gandrīz nogalināja kādu viesi. Vārdu sakot, pārāk daudz savādu sagadīšanos, kas tā vai citādi saistītas ar Kumiko. Un šos notikumus nevar uzskatīt tikai par nejaušību.

—   Tu runā par citu lietu. Bet es stāstu par savu uzturēšanos Japānā. Tā var sagādāt nepatikšanas dažādiem cilvēkiem, jo paziņojumu par manu nāvi publicēja valdības iestāde — Ārlietu ministrija. Bija vēl viens iemesls, kāpēc es braucu uz Japānu. Man jau sen bija vēlēšanās apmeklēt bijušā vēstnieka Teradzimas kapu. Vakar mans sapnis piepildījās. Teradzima atdusas Hakatas apkaimē. Tur paveras brīnišķīgs skats uz jūru. Es aizdedzināju upursvecītes un ilgi gremdējos atmiņās par nelaiķi. Laikam tikai miris cilvēks vairs nevienam nevar sagādāt rūpes.

Asimura netraucēja runātāju.

—   Esmu Teradzimam lielu pateicību parādā. Bija vērts atbraukt uz Japānu kaut vai tikai tādēļ, lai nomestos ceļos pie viņa kapa. Esmu izpildījis savu pienākumu, tādēļ vairs nav nekādas vajadzības ilgāk uzkavēties Japānā.

—   Un tomēr.

—   Kas par tomēr?

—   Teradzima saslima ārzemēs, bet nomira dzimtenē, ģimenes locekļu, radu un draugu lokā . . . Bet jūs, kā izriet no oficiālā paziņojuma, nomirāt Šveices slimnīcā. Nevar būt ne mazāko šaubu, ka jūs pazina gan ārsti, kas jūs ārstēja, gan medmāsas, kuras jūs kopa. Kā tad viņi visi varēja apliecināt jūsu nāvi? Varbūt tā slimība un slimnīca arī bija tikai izdomājums?

—   Uz šo jautājumu atbildes nebūs,— Nogami atcirta.

—   Tādā gadījumā atļausi«t uzdot jums citu jautājumu. Tolaik kopā ar jums strādāja Murao un citi vēstniecības darbinieki. Turpat Šveicē uzturējās arī laikraksta speciālais korespondents Taki. Murao un Taki ir zināms, ka jūs esat iebraucis Japānā. Jūs nespēsiet noliegt vismaz to, ka Murao ir lietas kursā — jo viņš bija tas, kas deva jums iespēju redzēt dzīvesbiedri un Kumiko, ielūdzis jus visus uz teātri. Spriežot pēc dažādiem faktiem, ari Taki zina, ka jūs esat Japānā. Tātad abiem jau no paša sākuma bi ja zināms, ka jūs esat dzīvs. Kā to visu izskaidrot?

—   Tu esi pārmērīgi ziņkārīgs un visu laiku dīc kā bērns — kāpēc un kā? Bet es tev tik un tā neko nevaru teikt.

—    Ir ļoti svarīgi to zināt.

—   Pietiks Es tiešām sāku nožēlot, ka izsaucu tevi uz šo satikšanos. Laikam esmu bijis pārāk vieglprātīgs.

—   Es nevienam nestāstīšu par mūsu sarunu. Bet, ja jūs uzticējāties man satiekoties, tad jūsu pienākums ir visu prātīgi un izsmeļoši izskaidrot.

—   Rēgiem nav pienākumu.— Nogami nogrieza ka ar nazi.— Viņi ir ļoti patvaļīgi. Nāk. kad grib, un pazūd, kad paši vēlas. Man ir tā priekšrocība, ka esmu brīvs no tā, ko tu dēvē par pienākumu.— Nogami piecēlās.— Cik skaista ainava, īsti japāniska! Nespēju ticēt, ka atrodos-Japānā un runājos ar tevi. Braucot šurp, pat iedomāties nespēju, ka viss pavērsīsies tā kā tagad. Es atstāšu Japānu, bel uz mūžu saglabāšft atmiņā šo ainavu un tavu balsi, Rjoiči.

Arī Asimura piecēlās.

—   Jūs laikam gribējāl likties ne jau ar mani, bet ar Kumiko,— viņš teica.— Ja jūs būtu ar mieru, es atvestu viņu. Izdarīšu to tā, ka viņa neko nenojautīs . . .

Nogami ilgi klusēja.

—   Uzticiet man to, un es visu saglabāšu slepenībā. Pat jūsu sievai un Secuko neteikšu ne vārda. Aiznesīšu kapā sev līdzi mūsu tikšanos un arī to, ka Kumiko, pašai nezinot, būs sastapusies ar savu dzīvo tēvu. Pasakiet vienīgi, kā jūs var sameklēt. Jūs taču esat redzējis Kumiko tikai īsu mirkli no tālienes teātrī. Jums, protams, ir Sasadzimas zīmējumi, bet ar pašu Kumiko jūs neesat pārmijis ne vārda. Man liekas, ka jums nebūs miera, kamēr nebūsiet ar viņu aprunājies un dzirdējis viņas balsi. Esmu gatavs jums palīdzēt.

—   Paldies, Rjoiči,— Nogami novērsies atbildēja.— Esmu tev ļoti pateicīgs. Tu aizkustināji mani līdz asarām. Bel būs labāk, ja es nepieņemšu tavu piedāvājumu. Nedomā par mani slikti un neuzskati, ka esmu cietsirdīgs cilvēks. Bel citas izejas man nav.

-— Jūs laikam vairs nekad neatbrauksit uz Japānu?

—   Nē. Pareizāk sakot, es nevarēšu atbraukt.

—   Tātad šī būtu vienīgā un pēdējā iespēja satikties ar meitu.

—    Saprotu. Un, ja apstākļi atļaus, es pieņemšu tavu piedāvājumu. Es ļoti mīlu Kumiko. Tur, svešatnē, es bieži redzu viņu sapņos. Un ne jau pieaugušu, bet kā mazu bērnu, kad viņa bieži mēdza ierāpties man klēpī. Kādu rītu, kad pamodos, Kumiko sēdēja man uz krūtīm. Toreiz viņai bija likai divi gadiņi. Šis tēls tik spilgti saglabājies manā atmiņā, ka es pat sapņos redzu viņu sēžam sev uz krūtīm . ..

—   īpaši tādēļ juins v&jadzētu …

—   Aprunāties ar viņu, to tu gribi teikl?— Nogami pārtrauca Asimuru.— Tikšanās sagādātu man dažus laimīgus brīžus, bet vēlāk tie pārvērstos jaunās ciešanās. Pat tiem, kas pieraduši pie mocībām, tās ir nepanesamas, ja saistītas ar bērnu zaudējumu.— Nogami aizsmēķēja, dziļi ievilka dūmus un izpūta gaisā garu, zilganu strūkliņu.— Cik savāda ir mūsu saruna! Piedod, ka tevi iztraucēju. Tu atnāci, atsaucoties uz manu lūgumu, bet es izturos pavisam citādi, nekā tu vēlētos.

—   Nevajag taisnoties. Jūs nemaz neesat mani iztraucējis. Bet man būtu ļoti žēl, ja jūs aizbrauktu no Japānas un nesatiktos ar jums tuviem cilvēkiem. Jūs pats to nožēlosiet un skumsiet simtkārt vairāk neka vii,ii.

—   Protams. Viņiem taču par mani nekas nav zināms. Man, bez šaubām, ir smagi, bet sastapšanās liktu man ciest vēl vairāk.

—   Uz kurieni jus brauksiet no Japānas?

—   Tas vēl nav zināms.

—   Tēvoci, kādas valsts pavalstnieks jūs esat?

—   To es varētu pateikt, bet baidos, ka radnieciskās jūtas liks jums meklēt mani tajā valstī. Tādēļ, lūdzu, piedodiet, ka arī šis jautājums paliek bez atbildes.

Asimura raudzījās uz Nogami, un viņam likās, ka šīs sarunas laikā tēvoča matos sirmo šķipsnu kļuvis vēl vairāk. Bet varbūt vainīgas ir tikai gaismēnas.

—   Jūs nomirāt Šveicē četrdesmit ceturtajā gadā,— Asimura sacīja.— Tad jums visiem bija skaidrs, ka Japāna karu ir zaudējusi. Tātad, mainot pavalstniecību, jūs nevārējāt izvēlēties kādu no ass valstīm. Jums bija jāizšķiras par kādu no sabiedrotajām valstīm, bet ari to nebija pārāk daudz — Amerika, Anglija, Francija, varbūt vēl Beļģija. Diezin vai jūs pieņēmāt padomju pavalstniecību. Tātad jums ir kādas manis minētas valsts pase. Un to jūs saņēmāt, kā es saprotu, tūlīt pēc paziņojuma par diplomāta Nogami Keničiro nāvi.

Nogami nosvieda cigaretes galu un iebāza rokas kabatās. Viņš uzrāva plecus, it kā butu nosalis pēkšņā vēja brāzmā.

—   Jūs paslēpāties kādā no šim valstīm ne jau pēc paša vēlēšanās. Ja Japānas Ārlietu ministrija publicēja paziņojumu par jūsu nāvi, tad droši vien jūsu rīcība bija saskaņota ar Japānas valdību, it īpaši ar Ārlietu ministrijas vadošajiem darbiniekiem. Un tas nozīmē, ka jūsu nave nebija tikai jūsu personiskā lieta, bet bija cieši saistīta ar tā laika Japānas likteni .. .

—   Rjoiči, man liekas, ka nu vienreiz ir diezgan. Tas ir pārāk sens stāsts.

—   Atļaujiet man pabeigt. Es esmu ierindas ārsts, un manas zināšanas politikā un starptautiskajos jautājumos ir pārāk seklas, lai spētu izdarīt kādus spriedumus. Bet, saistot jūsu rīcību ar Ārlietu ministrijas paziņojumu par jūsu nāvi, esmu neviļus nonācis pie secinājuma . ..

—   Pie kāda secinājuma?

—   Ka Japāna jūs upurējusi. Bet tas, protams, ir tikai mans personisks secinājums.

—   Tu esi ļoti augstās domās par mani. Es nebiju tik prominenta persona. Un mani spēki bija pārāk vāji, lai tie noderētu par upuri.

—   Šoreiz nerunāsim par jūsu vērtību. Sacīsim tā — toreiz Japānai bija vajadzīgs, lai kāds no ārzemēs esošajiem diplomātiem piekristu «nomirt». Potsdamas deklarācija tika publicēta četrdesmit piektā gada jūlijā, tātad gadu pēc jūsu nāves, bet man šķiet, ka tās teksts bija sagatavots jau daudz agrāk.

—   Nesaprotu, ko tu gribi teikt,— Nogami ērcīgi pārtrauca runātāju.— Esmu izsaucis tevi ne jau tādēļ, lai klausītos tavos minējumos. Esmu tev vairākkārt aizrādījis — nevandisimies pagātnē, runāsim likai par mūsdienām.

—   Un tomēr …

—   Rimsties! Es varu ne pa jokam sadusmoties, ja tu turpināsi man uzmākties ar saviem jautājumiem.

Asimura apklusa.

—   Piedod man par rupjību,— Nogami samins Unā jās.—Rjoiči, tagad atvadīsimies.

—   Atvainojiet, man vēl gribētos pateikt…

—   Es nevēlos klausīties.

—   Bet ēs tomēr pateikšu,— Asimura iesaucās.— Jā, toreiz Japāna jūs upurēja. Bet mani satrauc cits jautājums — kāpēc šī pati Japāna tagad atsakās pieņemt jūs? Nogalināja jūs un tagad izliekas, it kā nekas nebūtu noticis … Augstākā ranga valsis darbinieki, kas vainīgi kara izraisīšanā, tika sodīti kā kara noziedznieki. Ne jau visi, protams. Ir arī tādi, kas drīz vien pēc kara atkal ieņēma vadošus amatus. Viņi nevar nezināt par jūsu likteni, bet neceļ ne ausu. Sak, Nogami Keničiro ir upurēts, un miers viņa pīšļiem!

—   Citādi viņi nemaz nevar rīkoties,— Nogami nomurmināja un tūdaļ aprāvās, jo saprata, ka izteicis jau pārāk daudz.— Es to saku tikai tam gadījumam, ja uzskatītu, ka tavs pieņēmums atbilst īstenībai. Arī tad šie cilvēki neparko neatzītos, ka ir kļūdījušies. Tā laika Lieljapānas impērija oficiāli ir apliecinājusi manu nāvi. Par to paziņoja laikrakstos. Un runa bija ne jau par kādu bez vēsts pazudušu ierindnieku, bet par diezgan ievērojamu impērijas valdības diplomātu.

—   Man tomēr liekas, ka pie labas gribas viņi varētu atzīt savu kļūdu. Tik cietsirdīgai rīcībai nav un nevar būt attaisnojuma.

—   Tā ir plika sentimentalitāte. Vai ari mācekļu strīds. Bet es jau tev teicu — laiku nevar ^pagriezt atpakaļ.

—   Tēvoci, jūs atkal maļat savu maļamo. Jūs baidāties, ka jūsu atgriešanās dzīvē var kādam nodarīt ļaunu. Tie ir maldi, ja jūsu bailes izraisa tikai šādas jūtas. Japāna ir zaudējusi karu. Pie mums tagad dzīve rit pavisam citādi. Kas gan varētu notikt, ja mirušais diplomāts pēkšņi izrādītos dzīvs un atgrieztos dzimtenē?

—   Jā, tavi spriedumi ir loģiski. Tu tikko teici — Japāna ir zaudējusi karu, bet. ..— Nogami sastomījās, tad turpināja:— Bet iedomājies, kas notiktu, ja noskaidrotos, ka šim diplomātam bijusi noteikta loma, kas sekmējusi Japānas sagrāvi? Visi uzskatītu viņu

par čūsku, ko dzimtene izaudzējusi pie savas krūts,— Nogami klusi, gandrīz čukstus teica.

—   Bet tēvoci …

—          Klusu, vairs ne vārda! Es tā jau esmu atņēmis tev pārāk daudz laika. Atvaino, ka aizvilināju tevi prom no kongresa.

—   Tas mani nemaz neuztrauc.

—          Nav taisnība. Pret zinātni jāizturas ar dziļu cieņu. Un nevaram taču visu laiku stāvēt kā piekalti šai vietai, vai ne?— Nogami paspēra dažus soļus uz priekšu.— Paliec sveiks, Rjoiči!

Asimura satraukts sekoja tēvocim.

—          Vēlu tev visu to labāko. Atkārtoti lūdzu — parūpējies par Kumiko. Takako ir jau gados, viņai vienai būs grūti. Neaizmirsti arī viņu.

—   Tātad mēs vairs neredzēsimies?

—          Laikam gan. Gribētu, lai tu nodod sveicienu Secuko, diemžēl to nedrīkst. Pacenties saglabāt savā sirdī manas jūtas.

—         Un tomēr . .. Tomēr jums vajadzētu tikties ar sievu un Kumiko. Dodiet savu piekrišanu, un es nokārtošu tā, ka viņas nekā nenojautīs.

—          Pateicos. Ja radīsies tāda iespēja, es nosūtīšu tev vēstuli. Bet tagad es to nedrīkstu darīt.

Nogami pacēla roku, likdams Asimuram saprast, ka tālāk nevajag viņu pavadīt.

—   Tālāk es iešu viens, bet tu kādu laiku paliec vēl šeit.

Viņš nokāpa pa akmens kāpnēm un neatskatīdamies gāja cauri parkam. Drīz vien viņa mazliet uzkumpušais stāvs saplūda kopa ar citiem apmeklētājiem un izzuda tālumā.

21

Atgriezies no kongresa, vēl pat nepārģērbics, Asimura zvanīja Takako.

—          Kaut kas neredzēts!— Secuko iesaucās, vērojot, cik steidzīgi vīrs griež numuru.

Arī agrāk gadījās, ka Asimura, pārbraucis mājās no kārtējā komandējuma, tūlīt zvanīja Takako, bet tādā steigā tas notika pirmo reizi.

—          Labdien, tante! Esmu tikko atgriezies 110 Fukuokas. Kā jūs jūtaties? Vai manā prombūtnē nekas nav noticis?

No malās klausoties, varēja domāt, ka Asimura bijis prom vismaz gadu, pie tam viņa balsī jautās ne tikai parastā pieklājība, ar kādu mēdz uzdot šādus jautājumus, bet neviltota sirsnība.

—   Tātad viss kārtībā. Un kā jūtas Kumiko?

—          Nevajag tā,— Secuko noburkšķēja, domādama, ka vīrs mēģina apcelt tanti.

—          Zini,— Asimura klusi leica sievai, bet pats klausījās Takako atbildi,— man radās laba doma.

—   Kas tad vēl?

—          Uzaicināsim rītvakar Takako un Kumiko uz restorānu. Sen nav baudīts uz' restītēm gatavots cepetis.

—    Neiebilstu, bet …

Priekšlikums bija tik negaidīts, ka Secuko pat apmulsa. Vīrs nekad neizlēma un nerīkojas tik ātri.

—          Hallo!— Asimura turpināja telefona sarunu.— Vai jūs rītvakar būsiet brīva? Mēs gribētu uzlūgt jūs un Kumiko uz restorānu.— Takako acīmredzot bija ar mieru, un Asimura piebilda:— Tātad tiekamies pusseptiņos.

Secuko paķēra no vira rokām klausuli.

—          Labdien, tante. Tā esmu es, Secuko. Rjoiči uzvedas ne visai pieklājīgi. Tikko atbraucis un tūlīt uz restorānu!

—          Bet tas ir patīkami, lai gan pavisam negaidīti,— Takako atbildēja.

—          Man arī.— Secuko iesmējās.— Tiklīdz pārkāpa pār slieksni, tā tulīt pie telefona. Šķiet, ka Fukuokā atgadījies kaut kas neparasts.

Šie sievas vārdi lika Asimuram saspringt.

—   Tante, vai mēs neesam pārāk uzbāzīgi?

—          Ko jūs! Kumiko pašreiz nav mājās, bet es domāju, ka arī viņa labprāt pieņems jūsu aicinājumu.

—   Tad ir labi. Ja Rjoiči ir lik neatlaidīgs, būsim atsaucīgas.

—   Tātad rit pusseptiņos?

—          Brīdini tanti, ka mēs aizsūtīsim pēc viņām mašīnu,— Asimura teica sievai.

—   Tante ir ļoli izbrīnījusies,— Secuko sacīja, nolikusi klausuli.

—    Kas tur ko brīnīties? Parasts ielūgums vakariņas.

—   Tik negaidīti … Nemaz neizskatās pēc jums.

—    Bet vai tad man nekad nevar rasties kāda negaidīta vēlēšanās?

—         Tas tomēr liekas savādi. Tik sen neesam aicinātas uz restorānu. Kā jums gāja Fukuokā?

—          Nekā sevišķa. Kongress kā jau kongress, — Asimura vienaldzīgi atbildēja.

—          Jā, aizmirsu pateikties. Bija ļoti patīkami dzirdēt jūsu balsi no tālās Fukiiokas. īpaši tādēļ, ka nebiju gaidījusi šo zvanu.-— Parasti Asimura, būdams komandējumos, nekad nezvanīja uz mājām. Bet šoreiz laikam bija noticis kas īpašs, ja viņš mainījis savus ieradumus, Secuko nodomāja.— Vai tur bija kāda tikšanās?

—    Ko nozīmē — kāda tikšanās?— Asimura bailīgi jautāja.

—          Jūsu tur bija krietni daudz. Varbūt bijā ieradies kāds izcils dalībnieks?

—- Jā, jā,— Asimura veikli pārķēra.— Es satiku tur profesoru

Hasebi 110 Tolioku universitātes. Iepriekšējā reizē viņš neatbrauca uz Kioto slimības dēļ. Bet šoreiz izskatījās lieliski. Neticami, ka viņš bijis tik smagi slims.

—   Kioto pieminēšana man izraisa atmiņas par mūsu braucienu uz turieni. Kamēr jūs sēdējāt sapulcēs, cs paspēju apbraukāt gandrīz visu Naru.

—   Vai vanna gatava?— Asimura pārtrauca sievu, baidoties, ka viņa atkal runās par savu atklājumu Naras tempļos.

—   Tūlīt pārbaudīšu, vai ūdens ir silts.— Secuko pārsteidza krasā pārmaiņa vīra noskaņojumā.

Asimura vēl arvien nespēja nomierināties. Saviļņojums pēc tikšanās Fukuokā nenorima un pēc sarunas ar sievu pat pieauga. Viņš nedrīkstēja atklāt patiesību, bet tik ļoti gribējās dot kaut vai niecīgu mājienu par tikšanos ar Nogami. Tieši tādēļ jau viņš pēc atgriešanās tūdaļ piezvanīja Takako — vajadzēja ļaut vaļu jūtām, kas pildīja viņa sirdi. Ak, kā viņš vēlējās runāt ar sievu, Takako un Kumiko tādiem vārdiem, lai viņas noticētu, ka tēvocis Nogaini ir dzīvs, bet vienlaikus arī nenojaustu, kur viņš atrodas. Tomēr Asimura labi saprata, ka tas nav iespējams.

T. viesnīcas restorāna apmeklētāju vairums bija ārzemnieki.

Pie galdiņa pretī Asimuram sēdēja Takako, pa labi — Secuko, kreisajā pusē — Kumiko. Klusi spēlēja orķestris.

—   Šovakar jūs sagādājāt mums tādu prieku,— Takako vērsās pie Asimuras, kad puse cienasta bija notiesāta.

—   Man šī doma par kopējām vakariņām radās jau Fukuokā, kad pēc konferences tās dalībnieki pulcējās kopējā banketā,— Asimura sacīja.

—   Un, tiklīdz pārkāpa pār mājas slieksni, viņš tūlīt zvanīja jums,— Secuko piebilda.— Bet runāja gan viņš kaut kā savādi, it kā nebūtu ticies ar jums veselu gadu.

Asimura uzmanīgi novēroja Takako. Jā, pēdējos gados viņa tiešām savargusi. Agrāk, kad viņi tikās bieži, viņš nebija pievērsis viņai uzmanību. Bet tagad salīdzināja pretī sēdošo Takako ar to, kāda viņa bija trīsdesmit gadu vecumā, kad viņš apprecējās ar Secuko. Jā, gadu nasta nav viegla. Arī Kumiko jau ir pieaugusi. Viņš atcerējās to laiku, kad viņi nāca uz šo restorānu un Kumiko, sēžot uz krēsla, šūpoja kājiņas, jo nevarēja aizsniegt grīdu. Un matiņu viņai toreiz gandrīz nemaz nebija.

Cik priecīgs būtu Nogami, ja viņš tagad varētu no klusa kaktiņa nolūkoties mūsu kompānijā, Asimura apcerēja, pieklājīgi vērojot apkārtējos cilvēkus. Un viņam šķita, ka starp safrizētajiem ārzemnieku kungiem un patuklajām dāmām pie kāda galdiņa sēž arī Nogami ar savu francūzieti un vēro viņus.

— Cik te daudz ārzemnieku!— brīnījās Kumiko, kas, tāpat kā Asimura, arī pārlaida acis pie blakus galdiņiem sēdošajiem viesiem."

Asimuras uzmanību piesaistīja šim vakaram pavisam neatbilstošā, pārāk nopietnā meitenes sejas izteiksme. Vai tik Kumiko kaut ko nenojauš? Un kāds gan brīnums? Pēc Kioto notikumiem — tikšanās ar francūzieti un šāviena nakti viesnīcā — viņai varēja rasties aizdomas, it sevišķi, ja šos notikumus saistīja ar Secuko atklājumu Naras tempļos.

Asimura ielūkojās Takako sejā. Tā likās bala, bet pauda klusu mieru. Viņa gan nekā nezina un nenojauš. Vai drīkst traucēt viņas mieru?

Un tomēr vienlaikus Asimura ar satraukumu juta, ka tikko spēj apvaldīt vēlmi pastāstīt sievietēm par tikšanos ar Nogami.

Varu iedomāties, kas notiktu, ja cs atklātu Takako un Kumiko savu noslēpumu. Kāds prieks starotu viņu acīsl Asimura jau sāka bažīties, ka pret savu gribu izpļāpās par tikšanos ar Nogami, kaut gan pats bija aicinājis māti un meitu vakariņās tieši tādēļ, lai kaut kādā veidā dotu mājienu par šo satikšanos, lai bez vārdiem liktu saprast, ka Nogami ir dzīvs, vesels un atrodas Japānā.

Asimuram bija bail, ka, iesaistoties sarunā, viņš var izpļāpāt ko lieku. Tādēļ viņš nolēma labāk klausīties, ko stāsta sievietes. Bet arī tas nemaz nebija viegli, un viņš sevi pieķēra, ka pārāk cieši vēro katru viņu vaibstu un seko nevis sarunai, bet gan tās dalībnieču noskaņojumam. Viņam jau saka likties, ka nevis viņš, bet Nogami ieklausās Takako un Kumiko nepiespiestajā tērzēšanā.

Asimura atcerējās kādu ārzemju romānu, kurš saucās «Pļāpājošā sirds» un kuru bija lasījis studiju gados. Tajā bija stāstīts, ka cilvēka mīt nevaldāma tieksme atklāt citiem, kas viņam ir uz sirds, un nav tāda spēka, kurš spētu viņu atturēt no sirds izkratīšanas.

Asimuram bija sajuta, it kā viņš pats būtū šī romāna varonis. Nē, viņa stāvoklis tomēr ir daudz sarežģītāks. Viņam ne tikai gribas pastāstīt, kas ir uz sirds, bel viņš ari saprot, ka viens viņa vārds var acumirklī mainīt visu Takako un Kumiko dzīvi. Gluži citādām acīm tad uz dzīvi raudzītos Takako, kas astoņpadsmit gadus izjutusi atraitnes vientulību, un Kumiko sejā izzustu skumju ēna, tiklīdz meitene uzzinātu, ka viņas lēvs ir dzīvs.

Astmura juta, kādas pulēs prasa cīņa pret šo kārdinājumu, kas vētraini uzmācās viņam. Viņš it ka rotaļādamies piedalījās kopīgajā sarunā, bet klusībā nerimtīgi cīnījās ar vēlmi pastāstīt par tēvoci Nogami. Viņam tagad vajadzēja tēlot lik sarežģītu lomu, kas diezin vai būtu pa spēkam vistalantīgākajam skatuves māksliniekam.

—   Mēs nošāvām lielu buku!— Secuko pēkšņi iesaucās.— Va jadzēja uzaicināt ari Soedas kungu. Tik izdevīgs gadījums.

Secuko priekšlikums atbrīvoja Asimuru no elles mokām.

—   Pareizi!— viņš tūlīt piekrita sievai.— Un laikam arī tagad nav par vēlu viņu uzaicināt. Viņš droši vien vēl atrodas redakcijā.

—    Bet mēs jau esam visu apēdušas,— Kumiko nosarkstot teica.

—   Tas nekas! Līdz tējas pasniegšanai viņš paspēs atbraukt. Bet pie vakariņu galda pasēdēsim citu reizi,— Asimura mierināja meiteni.

—   Jā, pasauksim gan viņu,— Secuko uzstāja.— Kumiko, lūdzu, piezvani viņam!

Meitene bikli pavērās mātē.

—   Nu, aizej, aizej!— Takako smaidīja.

Kumiko devās uz halli, bet drīz vien sapīkusi atgriezās.

—   Teica, ka jau esot aizgājis . ..

Soeda bija pārliecināts, ka Nogami Keničiro ir dzīvs.

Bet kādēļ gan toreizējās Lieljapānas impērijas valdībai vajadzēja ziņot par sava diplomāta nāvi? Tikko Soeda sāka interesēties par vēstniecības pirmā sekretāra likteni, tā Murao izmeta, lai viņš šajā lietā griežas pie Vinstona Čērčila. Šķiet, ka tas nebija nekāds joks. Saērcinātais Murao acīmredzot saprata, ka pateicis ko lieku.

Nogami nav miris, bet, slēpdamies zem Vanedī uzvārda, ieradies Japānā. Liekas, ka viņš vēl arvien uzturas šeit, bet kā lai viņu sameklē?

Vispirms vajadzētu vēlreiz atkārtoti pārskatīt visus nolikumus 110 paša sākuma.

Soeda izgāja no redakcijas un devās uz klusu tējnīcu Jūrakučo rajonā. Te apgrozījās maz cilvēku un varēja netraucēti apkopot savas domas. Viņš apsēdās pie galdiņa tālākā stūrī, izstiepa kājas un iegrima pārdomās. Kad es Korijamā apmeklēju Ito māju, viņa audžudēla sieva teica: «Jā. tēvam patika apmeklēt tempļus. Viņš reizēm devās pat uz Naru. Bet pirms brauciena uz Tokiju viņš sevišķi bieži staigaja pa tempļiem. Reiz atgriezās mājās vēlu vakarā tāds domīgs un ieslēdzās savā istabā. Tad atnāca pie mums un paziņoja — braukšu uz Tokiju …»

Ito savādo izturēšanos var izskaidrot ar to, ka viņš bija ieraudzījis tempļu viesu grāmatās parakstu Nogami rokrakstā un sapratis, ka Nogami ir dzīvs. Bet steidzīgais brauciens uz Tokiju droši vien saistīts ar vēlēšanos sameklēt Nogami. Nevar būt šaubu, ka Ito satrieca viņa paša atklājums: cilvēks, kuru viņš uzskatījis par sen mirušu, ir dzīvs!

Bet kāpēc Ito nogalināja? Ja izmeklēšanas pieņēmumi ir pareizi,

Ito Setagajas rajonā ticies ar kādu cilvēku. Iespējams, ka šis cilvēks norādījis tikšanās vietu un Ito ieradies tur. Maz ticams, ka ar varu kads spētu tik tālu aizvilināt bijušo militāro atašeju, pie tam ceturtās kategorijas džudistu. Tātad Ito pašam bija svarīgs iemesls ierasties Setagaja. Acīmredzot viņš gribēja apmeklēt paziņu, kas dzīvo šajā rajonā.

Soeda izvilka piezīmju grāmatiņu, pāršķirstīja to un atrada lapiņu, kurā bija ierakstīti neitrālās valsts Japānas vēstniecībā strādājušie darbinieki ar paša Soedas piezīmēm par tiem: vēstnieks Teradzima (miris), Nogami (miris), Murao, Kadola (stažieris, miris), Ito.

Soeda nespēja atrast cēloni, kādēļ Ito brauca uz Setagajas rajonu. Visu šo diplomātu vai viņu radu dzīvokļi atradās tālu prom no Setagajas. Kas gan saistīja Ito ar šo rajonu? Pēkšņi Soedam iešāvās prata pārsteidzoša doma — vai stažieris Kadota tiešām ir miris? Ja mirušais Nogami izrādījies dzīvs, kāpēc nevarētu būt dzīvs arī Kadota?

Kur un no kā Soeda bija uzzinājis par Kadotas nāvi? To teica Ārlietu ministrijas darbinieks. Tas likās pietiekami autoritatīvs paziņojums, lai noticētu, ka stažiera Kadotas nav starp dzīvajiem. Bet varbūt ir vērts pārbaudīt šī paziņojuma pareizību? Ja bijušais stažieris tiešām vēl ir dzīvs, tad Ito rīcību Tokijā var uztvert pavisam citādi.

Kāpēc gan Kadota pēc kara nevarēja apmesties uz dzīvi Setagajas rajonā, kaut kur netālu no tās vietas, kur lika nogalināts Ito?

Kad Soeda atgriezās redakcijā, darbabiedrs sagaidīja viņu ar viltīgu smīniņu.

—   Tev atkal neveicas.

—    Kas noticis?

—   Tev nupat zvanīja. Ļoti patīkami čivinoša balstiņa. Teica, ka esot Nogami.

—    Ko tu sāki!

—   Pēc tavas sejas redzu, ka tas tevi sarūgtina. Zvanītāja arī nožēloja, uzzinājusi,*ka tu jau esi aizgājis.

Tātad tā bijusi Kumiko. Soeda paskatījās pulkstenī — jau pus- deviņi. Savādi, viņa nekad nav zvanījusi uz redakciju tik vēlā stundā. Viņš palūdza telefonisti savienot viņu ar Nogami māju.

—   Zvanīju vairākas reizes, bet neviens neatbild,— pēc kāda brīža paskaidroja telefoniste. '

Tātad Kumiko kaut kur izgājusi kopā ar māti un zvanījusi ne no mājam, Soeda secināja, bcl neuztraucās, jo vajadzēja strādāt. Viņš piezvanīja uz redakcijas Sagas pilsētas nodaļu un palūdza noskaidrot, kur atrodas un ar ko tagad nodarbojas bijušais Ārlietu ministrijas darbinieks Kadota Geničiro, kas agrāk dzīvojis Sagā.

\

—   Vai precīzāka adrese nav zināma?

—          Diemžēl nav. Bet kara laikā viņš bija stažieris mūsu valsts vēstniecībā ārzemēs. Pajautājiet pilsētas pārvaldē.

—          Centīsimies noskaidrot,— atbildēja nodaļas vadītājs.— Rīt vai parit nosūtīšu albildi kopā ar kārtējo dienas informāciju.

—          Paldies par pūlēm,— Soeda atbildēja un domīgs nolika klausuli.

Darbadiena jau bija beigusies, vajadzēja doties uz mājām, bet Soeda nolēma vispirms vēlreiz iegriezties viesnīcā «Cucuija», kur bija apmeties Tokijā iebraukušais Ito.

Soeda jau bija bijis tur, bet šodien gribēja noskaidrot, vai Ito sarunās nejauši nav minējis Kadotas vārdu.

Ito slikti orientējās Tokijas rajonos un kvartālos. Var gadīties, ka, skaidrojot adreses, viņš minējis šo uzvārdu. Tāda varbūtība gan iespējama tikai tādā gadījumā, ja Kadota dzīvoja Setagajā un Ito vēlējās apmeklēt tieši viņu.

Tiesa gan, iepriekšējā reizē viesnīcas īpašnieks neminēja šo uzvārdu, bet Soeda arī neko nejautāja par to. Tagad Soeda bija nolēmis sīkāk iztaujāt tieši par Kadotu, cerēdams saņemt atbildi, kas palīdzētu noskaidrot dažus jautājumus.

Tiklīdz Soeda iegāja viesnīcas hallē, aiz muguras atskanēja:

—   Esiet svcicinātil Laipni lūdzami

Soeda atskatījās. Viņam pieklājīgi paklanījās gara auguma vīrietis strādnieka jakā. Laikam domā, ka gribu īrēt istabu, Soeda nosprieda un noraidoši atmeta ar roku.

—          Es gribu tikties ar jūsu saimnieku. Pasakiet, ka atnācis laikraksta korespondents Soeda.

—   Sapratu,— teica vīrietis un nozuda aiz kādām durvīm.

Soedu mazliet pārsteidza, ka viņu nesagaida jau pazīstamā

kalpone. No otrā stāva kāpa lejā meitene, turot rokās paplāti ar netīriem traukiem.

Meitene, tāpat kā vīrietis jakā ar viesnīcas emblēmu uz muguras, šeit agrāk netika redzēta.

—          Lūdzu, nāciet šurp!— Soedu aicināja vīrietis, atkal parādījies durvīs.

Soeda sekoja viņam. Vīrietis apstājās pie izbīdāmas papīra starpsienas un ar plašu žestu aicināja:

—   Lūdzu!

Soeda atbīdīja starpsienu un iegāja tajā pašā islabā, kurā saimnieks bija uzņēmis viņu arī iepriekšējā reizē.

Ieraudzījis Soedu, viesnīcas īpašnieks nolika pie malas avīzi un noņēma brilles.

—   Lūdzu, sēdieties!— viņš teica ar samocītu smaidu.

—          Esmu spiests atkal traucēt jus,— Soeda atvainojās, apsēdies piedāvātājā krēslā.

—   Vienmēr priecājos jūs redzēt. Kas šodien uz sirds?

—          E5 atkal tajā pašā lieta, tas ir, jautājumā par jūsu viesnīcas bijušo iemītnieku Ito Tadasuki, kas nogalināts Setagajā.

—          Ak tā.— Saimnieks nosmīkņāja.— Tālad izmeklēšana vēl nav beigusies?

—    Liekas, ka policija jau pasteigusies nodot šo lietu arhīvā.

—          Spriežot pēc avīzēm, jums taisnība. Es uzmanīgi sekoju visam, ko rakstīja par šo slepkavību. Kaut gan Ito kungs uzturējās manā viesnīcā tikai vienu dienu, es visu laiku domāju, kāpēc viņu piemeklēja lik briesmīgs liktenis.

—          Sakiet, lūdzu,— vai viņš nestāstīja par nodomu aizbraukt uz Setagaju?

—          Nestāstīja, un man nav ne jausmas, kāpēc viņš devies uz turieni.

—         Varbūt, runājot par savu braucienu, viņš minēja vārdu «Kadota»?

—          Kadota?— Viesnīcas saimnieks ta savādi paraudzījās Soe- dā.— Nē, nav dzirdēts,— viņš lēni atbildēja, Bet kas ir šis Kadota?

—          Es domāju, ka llo draugs. Iespējams, ka Ito devās uz Setagaju, lai satiktos ar viņu. Bet las ir tikai mans minējums.

—   Tātad pierādījumu jums nav?

—          Nē, pierādījumu nav. Esmu atbraucis, lai uzzinātu, vai viņš jūsu klātbūtnē nav kaut ko leicis par šo cilvēku.

—    Na, šādu uzvārdu neesmu dzirdējis.

Vairāk nebija ko jautāt, un Soeda, patērzējis ar viesnīcas īpašnieku vel dažas minūtes, atvadījās no viņa.

Niecīgā cerība, ko Soada bija lolojis, dodoties uz viesnīcu, pilnīgi izgaisa. Pie izejas no puskrēslas iznira-vīrietis strādnieka jakā un, cienīgi paklanījies, aizslīdēja garām. Viņam pa pēdām sekoja pazīstamā kalpone —* tā pali, kas bija uzkopusi llo istabu.

—   Atkal visus iztraucēju,— Soeda atvainojās.

—          Un kas jūs šoreiz atveda pie mums?— istabene smaidot jautāja.

—          Nekas sevišķs. Gribējās aprunāties ar jūsu saimnieku. Bet pie reizes pajautāšu arī jums — vai negadījās dzirdēt no toreizējā viesa vārdu «Kadota»?

—   Kadota?— kalpone domīgi atkārtoja.— Nē, neatceros gan.

—    To pašu teica arī jūsu saimnieks.

—          Vismaz, man klāl esot, viņš šādu uzvārdu nepieminēja',— kalpone noteikti apliecināja.

—   Skatos, ka jums te darba tagad daudz vairāk nekā toreiz,—

Soeda sacīja, raugoties uz apjomīgo iepirkumu somu, kas vilkās gandrīz pa grīdu.

•— Ja pēdēja laikā vērojams viesu pieplūdums.

—         Tas ir !a!>i. Tātad uzņēmums plaukst. Jā, sakiet, lūdzu,— kas ir tas vīrietis strādnieka jakā? Toreiz tāds te nebija redzams.

—         Jauns darbinieks. Saimnieks viņu salīga, jo darba mums tiešām netrūkst. Bet, taisnību sakot, viņš tika pieņemts vairāk aiz žēlastības. Pirms dažām dienām sieva aizbēgusi, bet bērnu atstājusi viņam. Viņš atnāca pie mums un teica, ka ir ar mieru darīt jebkuru darbu. Saimnieks apžēlojās, un pie tam darba mums tiešām līdz kaklam.

—          Piedodiet, ka tik ilgi jūs aizkavēju. Gan jau vēl kādu citu reizi jūs apmeklēšu.

—   Būsim ļoti priecīgi, laimīgu ceļu!

Nākamajā dienā Soeda piezvanīja Kumiko.

■—Diemžēl jūs vakar vairs nebijāt redakcijā,—meitene teica. — Asimuras kungs uzaicināja mūs ar mammu uz restorānu. Vakariņu laikā viņš palūdza mani piezvanīt jums un pajautāt, vai jūs nebūtu ar mieru pieoiedroties mūsu kompānijai. Bet redakcijā man pateica, ka jūs jau esot aizgājis mājās.

—          Žel, ka tā iznāca. Es tikai uz īsu brīdi biju izgājis. Vajadzēja nokārtot vienu lietu. Kad man pateica par jūsu zvanu, es tūlīt zvanīju jums, jo nolēmu, ka jūs esat mājās. Bet man, protams, neviens neatbildēja.

—   Asimuras kungs gribēja aprunāties ar jums.

—   Tiešām? Viņš laikam bijis Kjūsjū salā?

—    Jā, Fukuokas pilsētā.

Cik interesanta sagadīšanās! Kadota arī ir dzīvojis Kjūsjū, kaut gan ne Fukuokā, bet Sagā … Bet kāpēc Asiinuram ievajadzējās manis? Agrāk viņš par mani neinteresējās.

—   Varbūt vajadzētu piezvanīt viņam?—Soeda jautāja.

—         Labāk es pirmā piezvanīšu un tad pateikšu jums,— Kumiko atbildēja pēc maza pārdomu brīža.

Soeda saprata, ka pielaidis kļūdu — viņš nav tik labi pazīstams ar Asimuru, lai drīkstētu zvanīt viņam pa telefonu.

—         Tad es gaidīšu jūsu zvanu. Ceru, ka atļausiet tuvākajās dienās atkal traucēt jūs mājās.

—         Tik tiešām jūs sen neesat bijis pie mums. Arī mamma būs • priecīga jūs redzēt.

—    Nododiet viņai no manis vissirsnīgāko sveicienu!

Soeda nepacietīgi gaidīja atbildi no laikraksta redakcijas Sagas nodaļas. Bet tā tika saņemta tikai pēc divām dienām.

«Atbildot uz Jūsu pieprasījumu, ziņoju Jums sekojošo: Kadota Geničiro, par kuru Jus jautājāt, pēc pilsētas pārvaldē esošiem datiem, dzīvojis Sagas pilsētas Midzugaes rajonā. Es tūlīt nosūtīju uz turieni savu līdzstrādnieku, un tas noskaidroja, ka nav precīzu ziņu, kas liecinātu par Kadotas kunga nāvi . . .»

Mani minējumi tiešām ir pamatoti,— Soeda pārliecinājās, jau izlasījis vēstules pirmo rindkopu.

«. . .kaut gan pašreiz šī persona nedzīvo pēc norādītās adreses.

Kadota Geničiro ārzemju komandējuma laikā zaudējis sievu. Bērnu viņam nav. Tagad viņa mājā dzīvo vecākais brālis ar savu ģimeni. Pēc kara, atgriezies Japānā, Kadota aizgājis no darba Ārlietu ministrijā un kopā ar brāli apmeties uz dzīvi Sagā. Bet jau 1946. gadā Kadota pēkšņi aizbraucis uz Kansajas apgabalu, un kopš tā laika brālim par viņu nav nekādu ziņu. Viņš pat esot iesniedzis lūgumu sameklēt pazudušo, bet vēl arvien nekas neesot noskaidrots. Un nav pat zināms, vai Kadota ir dzīvs vai miris.

Brālis paskaidroja, ka par Kadotas nāvi drīz pēc viņa aizbraukšanas no Sagas ziņojis kāds Ārlietu ministrijas darbinieks. Tomēr brālis pals domā, ka baumas par Kadotas nāvi izcēlušās pēc viņa pēkšņās nozušanas.»

Ko tas viss nozīmē? Skaidrs ir tikai viens: ministrijas darbinieks, kas ziņojis brālim par Kadotas nāvi, pats kļuvis par nepārbaudītu baumu upuri. Bet kāpēc izplatījušās šādas baumas?

Iegūtā informācija it kā palīdzēja noskaidrot situāciju. Nevarēja būt ne mazāko šaubu, ka, iebraucis Tokijā, Ito gribēja doties pie Kadotas.

Bet tādā gadījumā, neraugoties uz baumām par Kadotas nāvi, Ito vajadzēja būt pārliecinātam, ka Kadota ir dzīvs. Un šķiet ticami, ka Ito savā provinces mazpilsētiņas sīktirgotavā uzmanīgi sekojis visu to cilvēku gaitām, kas viņam bija pazīstami sakarā ar darbu Japānas vēstniecībā. Pilnīgi iespējams, ka Ito pēc paraksta tempļa viesu grāmatā konstatēja, ka Nogami ir dzīvs un atrodas Japānā. Zinot, ka Nogami ir liels senatnes cienītājs, Ito nolēma, ka, atgriezies dzimtenē, viņš obligāti apmeklēs ari citus senos tempļus. Ito droši vien nosprieda, ka Nogami ir apmeties Tokijā un palaikam izbrauc no galvaspilsētas uz vēsturiskajām vietām.

Un Ito steidzās nokļūt Tokijā, lai satiktu Kadotu. Un kāpēc gan nevarētu pieņemt, ka Kadota dzīvo tieši Setagajas rajonā?

Bet kāpēc Kadota pazudis bez pēdām vai tīšuprāt slēpjas? Kam bija izdevīgi izplatīt baumas par viņa nāvi? Kara gados viņš ieņēma vēstniecībā visai pieticīgo stažiera posteni.

Soeda domās atgriezās pie tiem apstākļiem, kādos vēstniecības pirmais sekretārs Nogami tika ievietots slimnīcā. Tas bija saistīts ar pārbraukšanu no tās neitrālās valsts, kur atradās vēstniecība, uz Sveici. Diez vai Nogami brauca viens. Ja vēlākais paziņojums par viņa nāvi bija safabricēts, tad Šveices brauciena patiesajam iemeslam jābūt pamatīgi nomaskētam. Piemēram, Nogami vispirms vajadzēja notēlot, ka viņš ir smagi slims. Tad diezgan pamatots šķiet pieņēmums, ka pirmo sekretāru ceļā pavadīja Kadota. Un, protams, bija |oti svarīgi visu notikušo paturēt visstingrākā slepenībā.

Militārais atašejs Ito toreiz noticēja Nogami nāvei, bet tagad, uzzinot, ka Nogami tomēr ir dzīvs, protams, gribēja noskaidrot viņa «nāves» apstākļus, un vislabākais informācijas avots varēja būt tieši Kadota, kurš, kā Ito zināja, pavadīja Nogami uz Šveici. Vai tik šī vēlēšanās noskaidrot nelika Ito doties uz Setagajas nomali?

Bet kāpēc Ito tika nogalināts? Vai tik viņa dzīvību nav laupījis pats Kadota Geničiro? Nonācis pie šāda secinājuma, Soeda saprata, ka viņa minējumi tomēr ir visai nepamatoti, jo no viesnīcas «Cucuija» Ito nemetās vis tūlīt uz Setagaju, bet vispirms apciemoja Taki un Murao, kuri dzīvoja pavisam citur.

Soedam jau agrāk radās aizdomas, ka Ito bijis pie šiem abiem vīriem, taču sākumā viņš pieņēma, ka šo apmeklējumu pamatā bijusi vēlēšanās uzzināt visu, kas saistīts ar Nogami parādīšanos Japānā. Bet tagad Soedam drīzāk likās, ka Ito devies pie viņiem, lai izdibinātu Kadotas atrašanās vietu. Ito acīmredzot cerēja, ka Murao un Taki zinās Kadotas tagadējo dzīvesvietu.

Droši vien viens no viņiem — Taki vai Murao — arī pateica, ka Kadota jāmeklē Setagajas apkaimē. Soeda bija pārliecināts, ka to izdarījis Taki. Pierādījumi? Taki dīvainā izturēšanās. Vispirms viņš negaidīti aiziet no darba, tad paslēpjas Tatesinas kalnos un beidzot pēkšņi uzrodas Kioto. Viņš laikam no kaut kā baidījās.

Soeda atcerējās, ka, pēc viņa rīcībā esošiem datiem, Ito uzvārds nebija minēts bijušo karavīru sarakstos, kuri atklāti uzturēja sakarus cits ar citu. Šķiet, ka Ito, kļuvis par provinces sīktirgotāju, nebija atteicies no seno laiku sapņiem un, iespējams, slepeni sazinājies ne ar ierindas kareivjiem, bet ar bijušajiem vadošajiem militāristiem.

Tātad vispirms jānoskaidro, kur pašreiz atrodas Kadota,— Soeda nolēma. Un, lai to uzzinātu, viņš gribēja vēlreiz tikties ar Taki un Murao.

22

Soeda piezvanīja uz mājām Taki. Tāpat kā iepriekš, viņam atbildēja, ka saimnieks izbraucis un nav zināms, kad atgriezīsies. Mājinieki droši vien zināja gan, kur Taki atrodas, tikai acīmredzot bija stingri brīdināti nevienam to neizpaust un neko lieku nerunāt, tādēļ Soeda arī necentās izjautāt.

Drošs paliek drošs, viņš piezvanīja ari uz Ārlietu ministriju, lai gan bija pārliecināts, ka pēc nakts uzbrukuma viesnīcā Murao vēl arvien atrodas slimnīcā. Tā arī viņam atbildēja — Murao kungs ir slims.

—      Vai jūs nevarētu kaul aptuveni pateikt, kad viņš atgriezīsies darbā?— Soeda jautāja.

—  Apmērām pēc divām nedēļām.

—  Un kur viņš tagad atrodas?

—      Precizi nav zināms. Laikam karstajos avotos kaut kur Idzu pussalā.

—  Bet jūs taču uzturat sakarus ar savu nodaļas vadītāju?

—  Nepiederošām personām mēs šādu informāciju nesniedzam.

Tādējādi Soedam izdevās noskaidrot tikai to, ka Murao veseļojas

kaut kur Idzu.

Idzu ir daudz karsto avotu, un zvanīt uz visām vietām nebija jēgas. īpaši tādēļ, ka Murao, bez šaubām, uzturas tur ar citu uzvārdu.

Soeda nolēma personiski iegriezties Murao mājās. Varbūt palaimējas tur kaut ko noskaidrot. Murao dzīvoja Aojamas rajona dienvidu daļā, kur mitinās galvenokart vidusmēra cilvēki. Sameklējis vajadzīgo māju, Soeda pieklauvēja. Durvis atvēra jauniņa kalpone, kurai sekoja apmēram trīsdesmit piecus gadus veca sieviete.

—      Piedodiet, vai jūs esat Murao kunga dzīvesbiedre?— Soeda jautāja.

—  Nē, es esmu viņas māsa. Murao kundzes nav mājās.

—      Atvainojiet par traucējumu. Esmu no laikraksta redakcijas. Ārlietu ministrijā man pateica, ka Murao kungs esot slims un pašreiz atpūšoties Idzu. Vai Murao kundze aizbraukusi viņam līdzi?

—  Jā,— sieviete nedroši atbildēja.

—  Ka jūtas Murao kūngs?

—      Ziniet, māsa tik pēkšņi lūdza mani padzīvot te, kamēr viņa būs prom, ka es nepaguvu jieko sīkāk pajautāt,— sieviete manāmi vairījās no atbildes.

—      Man steidzīgi jāaprunājas ar Murao kungu. Vai jūs nepateiktu, kuros Idzu avotos viņš atpūšas?

—      Ārsti stingri aizlieguši Murao kungam jebkādu tikšanos, iekams viņš nebūs pilnīgi vesels.

—      Vai viņam tiešām ir tik slikti?— Sākumā Soeda bija noticējis, ka Murao tiešām ir smagi slims, bet sievietes sejas izteiksme liecināja, ka viss teiktais ir tikai veikla viltība. Viņai vienkārši aizliegts izpaust Murao atrašanās vietu.— Man pietiktu tikai ar dažām minūtēm. Ja viņa veselības stāvokļa dēļ ilgāk runāt nebūs iespējams, es tūlīt aiziešu. Sakiet, lūdzu,—kurā viesnīcā cs varētu viņu sastapt?

Sieviete svārstījās. Māsa acīmredzot bija stingri piekodinājusi ne ar vienu neielaisties nekādās sarunās, bet viņa nebija pārliecināta, ka šis aizliegums attiecas arī uz preses darbinieku.

Pamanījis sievietes apjukumu, arī Soeda lika lietā viltību.

—      Varbūt vispirms piezvanīt pa telefonu un noskaidrot, vai Murao kunga veselības stāvoklis atļauj pieņemt mani?

Sieviete tūlīt uzkodās uz šī āķa.

—      Jā, tā būs labāk,— viņa teica, šķirstot piezīmju grāmatiņu. Viņu nomierināja las, ka korespondents nesteidzās braukt uz Idzu, bet gribēja tikai sazināties ar turieni.— Funabara, numurs …

—  Funabara? Vai tā atrodas Sjūdzeudzi tempļa tuvumā?

—  Jā, laikam gan.

—  Bet kā sauc viesnīcu?

— Arī «Funabara». Citas tur nemaz nav.

—      Tencinu.— Soeda paklanījās.— Un vēl viens jautājums. Vai Murao kungs uzdevis viesnīcā savu īsto uzvārdu?

—  Nē, tur viņš ir Jarnada Giiči.

Nākamajā rītā Soeda izbrauca uz Idzu.

Funabaras karstie avoti atradās klusā, mazapdzīvotā vietā kalna pakājē. Soeda jau no tālienes pamanīja vienīgās viesnīcas balto ēku un neviļus atcerējās Murao salti vienaldzīgo attieksmi viņu pirmās tikšanās laikā. Droši vien arī šoreiz saruna nebūs viegla. Jau pirms izbraukšanas Soeda iztēlojās, cik saērcināts būs Murao. Viņš pēc ievainojuma tik ļoti centās izvairīties no saskarsmes ar svešiem cilvēkiem, bet te, kā par spīti, no Tokijas ierodas šis uzmācīgais korespondents, kas par katru cenu grib runāt par viņam ļoti nepatīkamiem jautājumiem.

Viesnīca nebija liela. Ceļā uz to Soeda pagāja garām vairākiem paviljoniem upes krastā, kuros gatavoja šajā apvidū iecienītos ceptos medījumus.

—      Vai pie jums dzīvo Jamadas kungs? — Soeda jautāja vientiesīga izskata kalponei, kas iznāca viņam pretī.

—  Jā, viņš atpūšas mūsu viesnīcā,— viņa nevilcinoties atbildēja.

—  Kopā ar dzīvesbiedri?

—  Jā.

—      Mans uzvārds ir Soeda. Esmu atbraucis no Tokijas un gribu aprunāties ar Jamadas kundzi.

Soeda tīšuprāt neminēja redakciju, jo cerēja, ka tad Murao tīilīt nespēs atcerēties,' kas tas Soeda tāds ir. Pie tam viņš nolēma vispirms aprunāties ar Murao sievu.

Drīz vien parādījās Murao kundze. Pēc izskata viņai varēja dot gadu četrdesmit, ne vairāk. Māsas bija apbrīnojami līdzīgas.

—  Man teica, ka jūs vēloties runāt ar mani. Viņa paklanījas un mulsi uzlūkoja Socdu.

—  Jā.-Mani sauc Soeda. Strādāju avīzē. Reiz jau esmu ticies ar jūsu vīru,— Soeda izteica vienā elpas vilcienā, sniedzot viņai savu vizītkarti.

Murao kundzes sejā iegula viegls satraukums. Viņa laikam baidījās, ka vīrs bus neapmierināts par tikšanos ar šo uzmācīgo apmeklētaju, jo viņas acīs jebkurš avīzes darbinieks varēja būt tikai uzmācīgs un ne citāds.

— Lūdzu, piedodiet,— viņa smaidot teica,— bet vīrs slikti jūtas. Viņš atbraucis šeit veseļoties, un ārsti aizlieguši viņam jebkādu tikšanos.

—  Man tas ir zināms, tādēļ jau iepriekš lūdzu piedošanu par to, ka, par spīti aizliegumam, es tomēr uzdrošinos traucēt viņu. Man ļoti nepieciešams aprunāties. Tikai piecas, augstākais, desmit minūtes. Ne vairāk . . .

—  Man jāapspriežas ar vīru,— teica Murao sieva, nespēdama asi noraidīt cilvēku, kas speciāli viņu dēļ atbraucis no Tokijas.

—  Sirsnīgi pateicos.

Murao kundze aizgaja, bet Soeda palika gaidām viesnīcas hallē. Pa logu bija redzami saules apmirdzēti kalni, kuros ka melni plankumi izdalījās kriptomēriju birzis.

Murao kundze ilgi nekavējās. Varēja skaidri manīt, ka viņa ir ļoti apmulsusi.

—  Lūdzu, piedodiet,— viņa sacīja, zemu paklanījusies,— bet vīrs nevar jūs pieņemt.

Soeda bija gaidījis noraidījumu un jau iepriekš tam sagatavojies.

— Es ļoti labi apzinos, cik nepieklājīgi tā uzmākties Murao kungam viņa atpūtas laikā, bet es speciāli esmu atbraucis, lai tiktos ar viņu, un man pilnīgi pietiktu ar piecām minūtēm … Bet, ja nu viņam ir noteikts pilnīgs miers, tad nekā darīt . . .

Soeda tīšām lietoja šādus izteicienus, jo abiem bija skaidrs, ka karstajos avotos cilvēks nevar baudīt pilnīgu mieru. Šeit taču nav slimnīca, un diezin vai te vispār ir kāds ārsts.

Murao kundze minstinājās, nezinādama, kā rīkoties, un vēlreiz klusi atkārtoja iepriekš teiktos vārdus. Bet Soeda neatkāpās.

—  Lūdzu, vēl mazliet uzgaidiet,— viņa beidzot noteica, un viņas seja pauda apņēmību.

Jāgaida bija ilgi. Soeda iztēlojās, kā Murao pašlaik mēģina ietekmēt sievu, lai tā atraida nevēlamo viesi, bet sieva savukārt cenšas pārliecināt vīru, ka šāda rīcība nedarīs viņam godu.

Vairāki atpūtnieki vatētās virsdrēbēs devās uz upes pusi. Viņus

pavadīja kalpone ar lielu grozu rokā. Tie laikam gāja uz kadu no paviljoniem, lai nobaudītu garšīgu cepeti.

Beidzot Murao kundze atgriezās, un Soeda vairs nemanīja viņas sejā satraukumu.

—  Liidzu, nāciet man līdzi,— viņa aicinaja.

Kalpone pasniedza Soedam čības, 1111 viņš sekoja Murao kundzei.

—      Murao kungs laikam piekritis tiklies ar mani?— Soeda vaicāja.

—      Jā. Beidzot man izdevās vīru pārliecināt,— viņa atbildēja, laipni smaidot.

Soeda pateicīgi zemu paklanījās.

—      Vēlreiz atvainojos par traucējumu, bet es aizkavēšu Murao kungu tikai dažus mirkļus.

—  Vīrs patlaban ir sliktā omā, tādēļ lūgšu jūs nesatraukt viņu.

Viņi izgāja caur garu gaileni, kas vairākkārt pagriezās gan uz

vienu, gan otru pusi.

—      Lūdzu, šeit,— Murao kundze norādīja Soedam uz durvīm, pie kurām viņi bija pienākuši.

—  Paldies.— Soeda neviļus sakārtoja žaketi un iegāja istabā.

Murao, ietinies siltajā virsvalkā, sēdēja krēslā ar muguru pret

durvīm. Izbīdāmā siena, atvirzīta sāņus, pavēra brīnumjauku skatu uz kalnu grēdām.

Apsteigusi Soedu, Murao kundze piegaja pie vīra un kaut ko iečukstēja viņam ausī.

—      Lūdzu,— viņa vērsās pie Soedas un blakus vīram novietoja krēslu.

—  Labdien,— Soeda sasveicinājās.

Murao nevērīgi pamāja, pat nepaskatījies atnacejā. Soeda bija pārsteigts, redzot, cik ļoti Murao novājējis kopš viņu pēdējas likšanas.

—      Lūdzu, piedodiet par traucējumu. Pabūšu pie jums tikai dažus mirkļus.

Murao ilgi klusēja. Mazliet pagriezis galvu, viņš beidzot greizi palūkojās Soedā. Vatētais virsvalks sedza pārsieto plecu.

—      A, las esi tu?— viņš klusi teica pēc ilgstošas klusēšanas. Murao tonis liecināja, ka viņš tikai ar lielām pūlēm piespiež sevi runāt ar nelūgto viesi.

—      Kā jūs jūtaties?— Soeda apvaicājās, ne ar vārdu nepieminot Murao brūci.

Soeda saprata, ka Murao grib slēpt savas slimības īsto cēloni, un uzskatīja par labāku izlikties, it kā viņam nekas nebūtu zināms.

—      Paldies. Gluži labi,— Murao nomurmināja.— Kas tev pie manis meklējams?

—  Vēlreiz lūdzu, piedodiet par negaidīto ielaušanos,— Soeda teica, apsēdies uz piedāvātā krēsla,— un ari par to, ka man jums jāuzdod ne visai palīkatns jautājums.— Soeda nolēma runāt atklātu valodu, cerot dzirdēt tikpat vaļsirdīgu atbildi.

—      Klāj vaļā!— Murao īgni atcirta, joprojām neskatoties uz. atnācēju,

—      Parunāsim atkal par tiem laikiem, kad jūs strādājāt mūsu vēstniecībā ārzemēs.— Soeda manīja, ka, izdzirdīs šos vārdus, Murao nepatikā saviebās.— Tolaik vēstniecības štatos bija arī stažieris Kadota, vai ne?

Murao klusējot piekrītoši pamāja.

—  Un jūs, protams, bijāt pazīstami?

—      Dabiski. Mēs taču kopā strādājām. Pie tam viņš bija inans padotais.

—  Pastāstiet, lūdzu,— kāds viņam bija raksturs?

—      Raksturs? Kam tev pēc tik daudziem gadiem ievajadzējies viņa raksturs?— Murao brīnījās un uzmeta Soedam neuzticīgu skatienu.

—      Es jau reiz jums teicu, ka vācu materiālus par Japānas kara gadu ārpolitiku. Tādēļ man gribētos uzzināt kaut ko arī par Kadotu.

—      Kadota bija tikai stažieris. Viņš itin nekā nezināja. Strādāja kancelejā un pildīja mūsu pavēles.

—      Bet es esmu dzirdējis, ka šis stažieris pavadījis pinno sekretāru Nogami uz Šveici, kad ārsti tam ieteica ārstēties slimnīcā. Tādēļ man gribētos uzzināt tieši no viņa kaut ko par Nogami uzturēšanās laiku Šveicē.

Murao it kā vienaldzīgi lūkojās kaut kur tālumā, bet tieši šī mākslotā vienaldzība atklāja uztraukumu, kas viņu bija pārņēmis.

—  Vārdu sakot, tu gribi tikties ar Kadotu?

—  Jā. Bet vispirms es vēlētos uzzināt kaut ko par viņu no jums.

—      Diemžēl man vajadzēs tevi sarūgtināt — Kadota ir miris.— Murao lūpās noplaiksnīja viegls smīns.— Esmu dzirdējis, ka pēc kara viņš atgriezies Japānā, demisionējis, apmeties uz dzīvi savā dzimtajā Kjūsjū salā, bet drīz vien saslimis un nomiris,— Murao vienaldzīgi piebilda.

—      Šādas baumas sasniedza arī manas ausis,— tikpat mierīgi atbildēja Soeda,— bet mūsu redakcijai ar Sagas nodaļas līdzdalību izdevās noskaidrot, ka jūsu paziņa Kadota nebūt nav miris, tikai aizbraucis no pilsētas nezināmā virzienā.

Murao satraucās. Soedam pat likās, it kā būtu dzirdējis baiļpilnu izsaucienu, ko Murao izdevās apvaldīt tikai ar zināmu piepūli.

—      Nezinu,— Murao nervozi nokliedza,— nezinu. Tas nevar būt. Dzirdēju pavisam noteikti, ka Kadota ir miris.

—  Toties viņa brālis, kas vēl tagad dzīvo Sagā, ar lielu izbrīnu stāstīja, ka Tokijā izplatījušās baumas par Kadotas nāvi, kaut gan viņš tikai izbraucis.

—      Es redzu, ka jūs esat guvis ievērojamus panākumus Kadotas likteņa noskaidrošanā, tādēļ nav nekādas vajadzības vēl mani izprašņāt. Lai jau arī turpmāk darbojas jūsu avīze un meklē viņu.— Murao vīpsnāja, atklāti liekot manīt, ka viņu galīgi neinteresē kaut kāds bijušais stažieris.

—      Jā, esmu nolēmis turpināt Kadotas meklēšanu, bel no jums gribēju uzzināt tikai par viņa rakstura īpašībām.

—      Godīgs cilvēks, ļoti apzinīgi pildīja darba pienākumus. Nekā cita nevaru piebilst.

—      Kadota laikam ļoti rūpējās par Nogami kungu?— Soeda vaicāja.

—  Kāpēc tu tā domā?

—      Tāpēc, ka tieši viņš pieteicās pavadīt uz Šveici saslimušo Nogami.

—      Tas ir pilnīgi saprotams. Kadota bija no mums visjaunākais, un ari darba slodze viņam bija vismazākā. Lūk, arī izskaidrojums. Un nekādas īpašas rūpes Kadotu nesaistīja ar Nogami.

—      Sakiet, lūdzu,— vai Nogami tiešām nomira no plaušu slimības?

—  Jā.

—  Vai mirstot viņš bija pie pilnas apziņas?

—      Pie pilnas apziņas? To gan es nezinu,— Murao neapdomīgi atbildēja.

Murao līdz šim bija apbrīnojami piesardzīgs, bel šajā brīdī viņš pieļāva neizlabojamu kļūdu, uz ko, uzdodot šo jautājumu, arī bija cerējis Soeda.

—  Nezināt? Kā to saprast?

—      Bet ko tieši tu vēlies saprast?— Murao, apķēries, ka iekļuvis ķezā, atbildēja uz jautājumu ar pretjautājumu.

—      Ļoli vienkāršu lietu. Kadota uzturējās Šveicē līdz Nogami pēdējam elpas vilcienam. Bet jūs aizbraucāt uz turieni pēc nelaiķa pīšļiem, un Kadotam, protams, vajadzēja sniegt jums ziņojumu par visu notikušo.

Murao novērsās. Starp uzacīm iegula dziļa rieva.

—      Tādēļ jums būtu jāzina izmaiņas Nogami veselībā līdz pat nāves brīdim.

—      Man teica, ka viņš bijis mierīgs,— Murao beidzot izspieda atbildi.

—  Tātad Nogami bijis pie apziņas. Bel jūs leicat, ka nezināt.

—      Piemirsies. Tagad sāku atcerēties. Kadota tiešām teica, ka Nogami nomiris mierīgi un pie pilnas apziņas.

Nu bija pienākusi Soedas kārta iegrimt dziļās pārdomās. Intuitīvi viņš nojauta, ka Kadota nav neko ziņojis Murao par Nogami pēdējiem dzīves brīžiem. Par to liecināja Murao pēkšņais satraukums un viņa neapdomalā atbilde.

Pie tam Kadota nemaz nevarēja neko ziņot, jo Nogami taču nebija nomiris*

—   Vai Kadota atgriezās Japānā vienā kuģi ar jums?—Soeda turpinaja izprašņāt.

—   Ne, viņš atbrauca vēlāk. Mani kā diplomātu repatriēja ar ang|u kuģi. Bet Kadotam vēl tika uzdots savest kārtībā vēstniecības lietas, tādē| viņš aizkavējas veselu mēnesi.

Soeda saistīja šo lietu kartošanu ar Nogami nāvi. Ne jau velti Kadota, atgriezies Japānā, tūlīt pameta darbu Ārlietu ministrijā un tik pamatīgi paslēpās, ka izplatījās baumas pat par viņa nāvi.

—   Paklausies, — Murao jautāja, it kā būtu atguvis samaņu, — kāpēc tu tik uzmācīgi centies mani izprašņāt par Nogami?

—  Murao kungs, runā, ka Nogami esot dzīvs.

—   Ko?— Murao iesaucās, bet viņa izbrīns nelikās dabisks. Laikam jau viņš bija gaidījis šādu atbildi.— Savādi. Nezinu, kas izplata šadas baumas. Ārlietu ministrijas paziņojumā taču skaidri bija teikts, ka Nogami ir miris. Un ari laikrakstos tika sniegta attiecīga informācija.

—  To es zinu.

—   Protams. Paziņojums par diplomāta nāvi nevar būt maldīgs. Tas taču ir oficiāls valdības dokuments.

—   Un tomēr ir pamats apgalvot, ka Srlietu ministrijas paziņojums bijis maldīgs.

—  Kas par pamatu?

—  Loti neapstrīdams. Nogami nesen redzēts Japānā.

—  Blēņas! Kas to saka, un kas ir viņu redzējis?

—   Pašreiz es vēl nedrīkstu izpaust tā cilvēka vārdu, kas redzēja Nogami, bet vēlreiz apgalvoju, ka tāds cilvēks patiešam ir.

—   Diezgan neticami. Vai pasaulē mazums līdzīgu cilvēku? Un kam vispār vajadzīga šī nejēdzīgā saruna? Paklausies, Soeda, man nav ne mazākās vēlēšanās turpināt šo mēles trīšanu. Nogami sieva ir pārliecināta, ka viņas vīrs miris. Nelaiķa pīšļi atgādāti uz dzimteni. Lūdzu tevi viņa piederīgo miera labad izbeigt šo visai apšaubāmo izmeklēšanu.

—  Jūs tā domājat? Tad atļaujiet uzdot jums vēl vienu jautājumu.

—   Vai jau nepietiks? Esmu atbraucis atpūsties, un man nebija ne mazākās vēlēšanās tikties ar tevi, tikai sieva pierunāja …

—   Lūdzu, piedodiet, toinēr atļaujiet pajautāt. Gribu aprunāties par Ito Tadasukes noslepkavošanu. Viņš strādā ja kopā ar jums vēstniecībā un bija militārais atašejs. Par šo noziegumu jūs laikam zināt no avīzēm.

—  Jā, zinu,— Murao strupi noskaldīja.

—      Sakiet, lūdzu,— kāds viņš bija toreiz, kad jūs kopā strādājāt vēstniecībā?

—      Vai atkal par rakstura īpašībām? — Murao ironiski nosmīnēja.— Patīk gan tev rakņāties cilvēku raksturos!

—  Es gribētu noskaidrot dažus jautājumus, kas saistīti ar Ito.

—  Vai jūsu laikraksts pēta arī viņa noslepkavošanas apstākļus?

—      Zināmā mērā. Jo avīzes taču interesējas par dažādiem notikumiem.

—      Bet tu taču nestrādā kriminālhronikas nodaļā. Ja es nemaldos, tavs darbalauks ir politiskā informācija.

—      Jums taisnība. Bet reizēm, lai sekmētu kādas lielas dziļāku izpēti, mēs sadarbojamies arī ar citām nodaļām. Ito noslepkavošana ir tieši tāds gadījums. Noziedznieks vēl nav atrasts, un mūsu laikrakstu Ito interesē kā cilvēks ar visām viņam piemītošajām īpašībām. Tas atvieglos slepkavas meklēšanu.

—  Vai jūs kādu turat aizdomās?

—  Nē. Mēģinām tikai uztaustīt.

—      Ko es varu teikt par Ito? Vārdu sakot — tipisks armijas virsnieks.

—  Ko tas nozīmē?

—  Cita definējuma nav. Karavīrs caur un cauri.

—  Tātad viņš līdz pēdējam ticēja Japānas uzvarai?

—  Protams. Kā jau karavīrs.

—      Un tomēr viņam vajadzēja būt citādam viedoklim nekā tām militārpersonām, kas atradās pašā Japānā. Strādājot ārzemes, pie tam neitrālā valstī, viņš varēja daudz skaidrāk spriest par stāvokli frontēs un dot objektīvu novērtējumu notikumu gaitai. Pat pašā Japānā jau bija tā sauktais kara flotes grupējums, kas uzskatīja, ka Japānas sagrāve ir neizbēgama.

—  Ito nebija flotes, bet armijas virsnieks.

—  Un lādēļ ticēja uzvarai?

—      Tieši šajā jautājumā izpaudās viņa prāta aprobežotība. Viņš strādāja neitrālā valstī, bet vispiemērotākā vieta viņam būtu bijusi mūsu vēstniecība Vācijā.

Soedam daudz kas kļuva skaidrāks.

—  Tātad arī pašā vēstniecībā pastāvēja divi pretēji grupējumi?

Istabā iestājās klusums.

—  Murao kungs, vai tas ir tiesa?

—      Man tas nebija skaidri zināms,— Murao izvairījās no tiešas atbildes.

—      Neticami. Tādēļ atļaujiet izteikt savas domas; tajā laikā neitrālajā valstī aktīvi darbojās kā ass valstu, tā arī sabiedroto valstu izlūkdienesti. Kara flotes grupējumu ietekmēja Anglijas viedoklis, jo Japānas kara flote jau kopš seniem laikiem lika uzskatīta par proangliski noskaņotu. Vairāk piesliedamies flotes grupējumam nekā armijas vīriem, Nogami bija opozīcijā militārajam atašejam Ito Tadasukcm. Murao kungs, vai mana versija ir pareiza?

Murao pēkšņi pagrieza muguru Soedam.

—      Man nav tiesību iegrožot tavu iztēli. Katrs drīkst domāt visu, kas viņam ienāk prātā. Un tomēr saki man, Soeda,— kāpēc tu lik neatlaidīgi rakņājies Nogami pagātnē? Vai tev kads to ir uzdevis? Un, ja tā, tad kas?

—      Murao kungs, iespējams, ka Nogami Keničiro kļūs par manu sievastēvu.

—  Ko?!— Murao pat pielēca kājās.— Kā to saprast?

—  Nogami ir meita Kumiko.

—  Lūk, kā!— Murao iesaucās un apmulsis apklusa.

Soeda cieši raudzījās viņā. Murao pirmais nolaida acis un atmetās pret krēsla atzveltni.

—  Lūk, kā!— Murao atkārtoja.— Soeda, man tas nebija zināms.

Tumsa, kurā vēl nesen tinās tikai kalnu pakājes, tagad klāja jau to

virsotnes.

—      Klausies, tev jāaprunājas ar Taki, ja gribi uzzināt kaut ko par Nogami.

—  Ar Taki?— Soeda piecēlās.— Kur viņš pašreiz atrodas?

—  Jokoliamā. Viesnīcā «New Grand Holeh.

—  Ko jūs sakāt?

Soeda nez kāpēc atcerējās franču laulāto pāri Vanedī, kurus viņš meklēja pa visām Tokijas viesnīcām. Vajadzēja taču painteresēties par viņiem Jokohamā.

—      Murao kungs, vai laulātie draugi Vanedī arī apmetušies tajā viesnīcā?

Murao satrūkās, bet viņa balss skanēja negaidīti mierīgi:

—      Man nekas nav zināms par ārzemniekiem ar šādu uzvārdu. Pajautā Taki, varbūt viņš ir kaut ko dzirdējis par tādiem.

Soeda atgriezās redakcijā no Idzu tikai vakarā. Darbabiedrs tūlīt viņam ziņoja, ka zvanīts no Asimuras mājām. Tā laikam bijusi Secuko, nodomāja Soeda.

—  Lūdza, lai tu piezvani pēc atgriešanās, l>et ne vēlāk par sešiem.

Soeda uzmeta acis pierakstītajam telefona numuram. Iekavās bija

piezīme: «T. universitāte». Tātad zvanījis pals Asimura.

Soedu tas mazliet pārsteidza, jo līdz šim viņam ar Asimuru nebija gandrīz nekādu sakaru.

Pēc divām vai trim tikšanās reizēm Soedam par Asimuru bija izveidojies priekšstats kā par nopietnu cilvēku un tipisku zinātnieku, kuram vairāk patik klausīties citos nekā pašam aktīvi piedalītie sarunās. Bet par drūmu tipu viņu tomēr nevarēja saukt.

Asimuras zvanu vēl varētu izskaidrot, ja viņš būtu lūdzis piezvanīt uz mājām, bet viņš uzrādījis universitātes telefona numuru. Tāla i viņš nevēlas, lai par šo sarunu uzzinātu Secuko.

Soeda piezvanīja uz universitāti.

—    Piedodiet, ka neesmu jūs iepriekš brīdinājis. Sakiet, lūdzu,— vai mēs nevarētu satikties šodien kaut vai vēlu vakara?— Asimura ierosināja.

—  Labprāt. Man šovakar nav nekādu darīšanu,— Soeda piekrita.

—   Tātad es gaidīšu jūs restorānā, kas atrodas blakus universitātei.

—  Labi. Es tūlīt braucu.

Soeda nekādi nespēja iedomāties, kāpēc Asimura vēlas viņu redzēt. Nesenā tikšanās ar Murao Funabaras karstajos avotos vedināja uz domām, ka runāts tiks par Nogami. Citādu iemeslu tik negaidītam ielūgumam Soeda nevarēja iedomāties.

Asimura sirsnīgi rūpējas par Kumiko. Tas taču bija viņš, kas uzstāja, lai braucienā uz Kioto viņai būtu pavadonis. Asimuram, protams, pat sapņos nerādījās, ka Nogami ir dzīvs un atrodas Japānā. Viņš nolēmis apspriesties ar mani — pārāk daudz dīvainību notiek pēdējā laikā, un visās iejaukta Kumiko. Par manām attiecībām ar Kumiko viņam droši vien arī ir zināms. Par tām viņš varēja uzzināt no Secuko … Jā, Soedam bija ko gudrot.

Viņš apturēja taksometru pie restorāna un uzkāpa otrajā slāvā, jo pirmajā atradās tikai tējas zāle, kuru parasti aizņēma studenti.

Asimura sēdēja pie loga un lasīja laikrakstu. Ieraudzījis Socdu, viņš nolika avīzi un sasveicinājās.

Atņēmis sveicienu, Soeda apsēdās viņam iepretī.

—    Piedodiet par šo steidzīgo aicinājumu,— Asimura atvainojās,— jūs laikam esat pārslogots ar darbiem?

—  Nē, tieši šovakar man nekas nav darāms.

—    Pretēji zinātniekiem laikrakstu darbinieki allaž kaut kur steidzas, jo katru dienu notiek kaut kas jauns. Bet mēs visu laiku darām vienu un to pašu. Jūsu darbs ir daudz dzīvāks.

Ilgi un plaši runādams par visādiem sīkumiem, kuriem nebija nekāda sakara ar lietu, kuras dēļ viņš gribēja salikt Soedu, Asimura izpētīja ēdienkarti un nodeva pasūtījumu.

Vakariņu laikā Asimura vairākkārt pateicās Soedam par Kumiko aprūpēšanu un sīki iztaujāja par viņa darbu redakcijā.

Soeda saprata, ka arī Asimuram pašam netīk šāda tukša pļāpāšana, bet viņš acīmredzot nekādi nespēj iesākt sarunu par galveno.

—  Pirms dažām dienām Kjūsjīi notika mediķu kongress,— Asimura pēkšņi mainīja tēmu. — Atklāti sakot, biju ļoti pārsteigts, ka provincē ir tik liels centrs kā Fukuokā.

—  Man reiz gadījās būt tur komandējumā,— Soeda piebilda, nesaprazdams, kāpēc Asimura pēkšņi sācis stāstīt par šo pilsētu.

—  Ka, jūs arī esat bijis Fukuokā?— Asimura brīnījās.

Kas tur ko brīnīties? Tie zinātnieki laikam tiešām dzīvo ārpus laika un telpas un uzskata, ka bez viņiem neviens cits nekur nebrauc un nekā neredz.

—  Es tur pastaigājos pa Austrumu parku,— Asimura stāstīja.

—  Zinu. Tas atrodas universitātes tuvumā. Bet man vairāk patīk Rietumu parks. No lā paveras jauks skats uz jūru un sīkajām saliņām tajā.

—  Patiesi? Bet es nemaz nezināju par tādu parku. Un tomēr Austrumu parks …

Ko viņš tik daudz pļāpā par tiem parkiem, Soeda domāja, neviļus piebalsojot runātājam.

Asimura gribēja izstāstīt Soedam par tikšanos ar Nogami. Tādēļ jau viņš organizēja šīs kopējās vakariņas.

Atgriezies no Fukuokas, viņš tūlīt bija uzlūdzis Takako un Kumiko uz restorānu, lai kaut netieši dalītos ar viņām tajās jūtās, kas bija viņu pārņēmušas pēc negaidītās tikšanās ar Nogami. Bet neviens, arī Nogami sieva, nespēja izprast Asimuras saviļņojumu, un tā visa viņa cenšanās galu galā nedeva cerēto rezultātu. Bet Asimura juta, ka viņš ātrāk nenomierināsies, iekams kādam neizstāstīs par Nogami. Bel kam lai stāsta? Takako un Kumiko, protams, atkrīt. Arī sieva nav šai sarunai īsti piemerota. Viņas visas ir pārāk tuvas Nogami radinieces. Bet vēl vairāk šādai sarunai nav piemērots pavisam svešs cilvēks. Tādēļ Asimura izvēlējās Soedu. No vienas puses, viņu kā Kumiko topošo vīru nevar uzskatīt par gluži svešu cilvēku, bet, no otras puses, viņš nav arī Nogami tuvs radinieks. Tas ļāva Asimuram uzskatīt Soedu par piemērotāko sarunu biedru un uzaicināt viņu vakariņās.

Bet, kad pienāca brīdis vaļsirdīgi izrunāties, Asimura atmeta savu nodomu. Viņš nobijās, ka Soeda var izpļāpāt noslēpumu Kumiko, pat apsolījies klusēt. Bet Kumiko savukārt visu izstāstīs mātei. Sekas varēja būt pārāk nopietnas, tādēļ Asimura tomēr nolēma atteikties no sākotnējās ieceres!

Arī Soeda pārdzīvoja ko līdzīgu. Viņš uzskatīja, ka Noganu ir dzīvs un iebraucis Japānā, slēpjoties zem franču vārda Vanedī. Viņa pārliecība sevišķi nostiprinājās pēc brauciena pie Murao uz Idzu

Vislielākais šķērslis, lai sadūšotos un izstāstītu Takako un Kumiko par saviem minējumiem, Soedam likās tas, ka Nogami bija atbraucis kopā ar sievu francūzieti. Vai Soedam bija tiesības atklāt viņām, ka

Nogami ir cita sieva? Viņš neuzdrošinājās stāstīt to ne vien Takako, bet pat pretī sēdošajam Asimuram. Varētu jau Asimuram to pateikt, bet tomēr diezgan bīstami. Ja nu Asimura izstāsta par viņa minējumiem savai Secuko, nemaz nerunājot par Takako un Kumiko? Kas tas viņām būtu par satricinājumu!

Kumiko ar ināti gan priecātos dzirdēt, ka Nogami ir dzīvs, bet, uzzinot par francūzieti — Nogami jauno sievu,— viņu prieks tūda| izgaistu . . .

Un tā Asimura, gribēdams pavēstīt par tikšanos ar Nogami, saka stāstīt par pastaigu Austrumu parkā, bet aprāvās, un Soeda pastāstīja, ka bijis Idzu, taču arī apklusa, neuzdrošinādamies izpaust sava brauciena iemeslu.

—      Ak tā? Jūs esat bijis Idzu?— Asimura izlikās, ka tas viņu ļoti interesē.

—      Jā, vajadzēja tur noskaidrot vienu lietu. Izbraucu no rīta un tikai neilgi pēc jūsu zvana atgriezos.

—      Jums laikam darba līdz kaklam? — Asimura līdzjūtīgi jautāja.— Un tomēr, ja jau nokļuvāt līdz Idzu, vajadzēja kaut vienu dieniņu pavadīt karstajos avotos.

—  Diemžēl neizdevās.

—  Kurā vietā jūs tieši bijāt?

—  Funabarā.

—      Ak tajā, kas slavena ar saviem cepešiem? Man par tiem stāstīja kāds paziņa.

Vakariņas paēstas. Uz galda parādījās tējas tasītes. Diezin vai mums būs atklāta saruna, Soeda šaubījās.

—      Piedodiet, ka liku jums tik steidzīgi braukt šurp,— Asimura teica, juzdamies ļoti neērti.— Nekā svarīga jau man nav ko teikt. Vienkārši gribējās satikties.

Soeda klusēdams raudzījās Asimura.

—      Es uzskatīju par savu pienākumu pateikties jums par Kumiko aprūpēšanu.

—  Ko jūs! Tas taču ir tīrais nieks 1— Soeda iesaucās.

—      Nu, tad ejam, — Asimura ierosināja, paņemdams savu portfeli. Viņš lēni devās uz izeju, un ari šajā lēnīgunā Soeda saskatīja neizprotamu neuzņēmību, kas vēl arvien nomāca Asimuru.

īstais brīdis jau bija palaists garām. Viņi nokāpa pirmajā stāvā, kur pulcējās studenti, un daudzi no tiem, ieraudzījuši Asimuru, paklanījās viņam.

Izgājuši uz ielas, abi vīrieši klusēdami aizsoļoja līdz tramvaja pieturai, kuras tuvumā bija izvietojusies vesela rinda grāmatu antikvariātu.

—  Kur jūs dzīvojat, Soedas kungs?—Asimura vaicāja.

—  Sibā, Atago kvartālā. Tur ir mūsu kopmītne.

-1 — Man gan uz citu pusi, bet es jūs aizvedīšu.

Pacēlis roku, Asimura apturēja garāmbraucošu taksometru. Mašīna abi atkal klusēja, un pēc dažām minūtēm Soedam bija jāizkāpj. Temats, kopējai sarunai tā arī netika atrasts. Soeda atvadījās no Asimuras savādā noskaņojumā.

Viņš lēni gāja pa kluso ielu. Negribas ticēt, ka Asimura uzaicināja viņu tikai tādēļ, lai pateiktos par Kumiko aprūpēšanu. Droši vien vēlējās parunāt par ko citu, bet nez kāpēc neuzdrošinājās. Ko gan Asimura gribēja viņam teikt? Un kāpēc nepateica?

Bet ja nu arī Asimura, tāpat kā viņš, tic, ka Nogami ir dzīvs? Lieta ir tik nopietna, ka viņš nedrīkst to izpaust nedz sievai, nedz Kumiko vai Takako. Bet varbūt arī klusēt vairs nav iespējams. Droši vien tādēļ viņš gribēja tikties ar mani.

Jā, droši vien tā būs. Asimura arī nokļuvis līdzīgā situācijā. Soedu pārņēma vēlīna nožēla. Vajadzēja pirmajam pastāstīt par savām aizdomām, varbūt arī Asimura tad ar atklātību atbildētu uz viņa vaļsirdību. Soedam ļoti gribējās uzzināt, cik dziļi Asimura ir pārliecināts, ka Nogami palicis dzīvs, un kādā ceļā viņš to atklājis.

No pārdomām viņu iztraucēja Očanomidzu stacijas ugunis. Likās, ka perons peldētu tumsā. Kā milzu kuģis. Un šajā brīdī Soedam ienāca prātā apbrīnojama doma. Viņam kļuva skaidrs, kas slēpās Murao atvadu vārdos. Tie nozīmēja: brauc kopā ar Kumiko uz Jokohamas viesnīcu *New Grand Holeh!

23

Viesnīcas «Cucuija» īpašnieks pa garu gaiteni devās uz savu istabu, kas atradās aiz virtuves un kalpotāju istabas.

Šodien pievakarē agrāk nekā citās dienās sāka ierasties viesi, kas vēlējās pārnakšņot viesnīcā. Tā atradās izdevīgā vietā — Sinagavas stacijas tuvumā, tādēļ nakšņotāju, kaut arī ne visai augsta ranga, netrūka.

Viesnīcnieks iegāja savā istabā un apstājās tās vidū. Šīs istabas kopšanu saimnieks neuzticēja nevienai kalponei. To viņš darīja pats. Šei t valdīja apbrīnojama tīrība, kas liecinaja ne tik daudz par iedzimtu kārtības mīlestību, kā par agrāko gadu ieradumu.

Stāvot istabas vidū, viesnīcas īpašnieks vispirms rūpīgi aplūkoja pie sienas novietoto apbružāto galdu. Pie griestiem piekārtā elektriskā spuldze apgaismoja viņa izspiedušos vaigu kaulus, toties aizēnoja iekritušos vaigus.

Saimnieks izskatījās satraukts. Viņš uzmanīgi pārskatīja visu istabu, kurā nepiederošām personām ieiet bija stingri aizliegts.

Viņam likās, ka istabā notikušas kādas netveramas pārmaiņas. It kā kāds ar savu klātbūtni bulu sakustinājis istabas gaisu.

Viņš citu pēc cita aplūkoja uz galda saliktos priekšmetus: kantor- grāmatas, tintnīcu, spalvaskātu, cigarešu paciņu, vēstuļpapīru. Uz katra priekšmeta bija tikai viņam vien zināma iezīme. Kantorgrāma- tas bija sakārtotas īpašā veidā, tintnīca un spalvaskāts ikreiz tika atstāti noteiktā vietā, bet vēstuļpapīra paciņa vienmēr nolikta ieslīpi. Istabas saimnieks jau ar pirmo acu uzmetienu varēja noteikt, vai viņa prombūtnē kāds pieskāries šītn lietām vai ne.

Viss bija savā vietā — gan kantorgrāmatas, gan tintnīca ar spalvaskātu, gan vēstuļpapīra paciņa. Vienīgi apvāks, kas nosedza vēstuļpapīm, bija nedaudz pabīdīts sāņus, it kā kads būtu to mazliet pacēlis, lai pašķirstītu dažas lapas.

Saimnieks pavēra durvis, paskatījās gaitenī un sauca:

—  Ojone, Ojone, panāc šurp!

No otrā stāva istabām skanēja viesu skaļās balsis. Saimnieks šoreiz sasita plaukstas, saucot kalponi.

Kaul kur tālumā atskanēja sievietes balss, un gandrīz tajā pašā brīdī gaiteņa galā parādījās apa|īga sārtvaidze.

—  Vai jūs mani saucāt?

—  Ienāc!—viņš aicināja kalponi istabā.

—      Vai manas prombūtnes laikā kāds te bijis?— saimnieks jautāja, cieši raudzīdamies kalponē.

—      Nē,— kalpone atbildēja, bailīgi lūkodamās saimnieka bargajā sejā.

—  Varbūt Ofusa?—saimnieks nosauca otrās kalpones vārdu.

—      Nezinu, bet, kamēr jūs bijāt kantorī, mēs ar Ofusu apkalpojam viesus. Man šķiet, ka viņai nebija neviena brīva brītiņa, lai varētu te iegriezties.

Saimnieks kādu laiku klusēja, tad pajautāja:

—  Kur atrodas Eikiči?

—  Laikam stāv sardzē pie durvīm.

—  Ak tā, nu jā…

—  Saimniek, vai jums kas pazudis?

—  Nē, ne jau tur ta lieta…

Kalpone izbrīnījusies raudzījās saimnieka.

—      Nu, labi, labi. Ja tu saki, ka te neviens nav bijis, lad laikam tā arī ir. Tu taču labi zini, ka es nevienam neļauju nākt savā istabā.

—  Es ari nenāku.

—  Zinu, zinu. Labi, vari iet atpakaļ.

465

Izvadījis kalponi ārā, viņš aizvēra durvis, apsēdās pie galda un citu pēc citas izbīdīja visas atvilktnes, ļoti uzmanīgi pārskatot to saturu, tomēr neatrada nekādu pierādījumu tam, ka kāds būtu rakņājies pa viņa galdu.

.6-1272

Izņēmis no krūškabatas cigareti, viņš uzrāva sērkociņu un dziļi ievilka duinus. Smēķēja ilgi.

No otrā stāva atkal atskanēja skaļas vīriešu balsis un smiekli. Tad kāds kāpa lejā pa kāpnēm.

Saimnieks brīdi ieklausījās šajos trokšņos, tad nodzēsa cigareti, piegāja pie sienas skapja un atvēra ta durvis. Skapī v.tradās viņa gultas piederumi. Tik kārtīgi salikt pēli, palagu un segu varēja likai tāds, kas ilgus gadus pavadījis armijas kazarmās.

Saimnieks pabāza roku zem pēļa un izvilka plānu kastīti kabatla- katu glabāšanai. Zem gultas veļas smaguma kastītes vaks bija mazliet ieliecies.

Viņš nolika kastīti uz galda un noņēma vāku. Iekšā bija vēstuļpa- pīrs, no kura četras piecas lapiņas jau bija aprakstītas.

Saimnieks sāka lasīt uzrakstīto, reizēm kaut ko nosvītrojot un labojot. Tad viņš sāka ātri rakstīt. Laiku pa laikam apstājās, aizsmēķēja un rakstīja tālāk. Viņa sejā bija sastingusi drūma izteiksme, kas vēl vairāk izcēla dziļās grumbas viņa pierē.

Padzirdis gaiteni soļu dipoņu, viņš steidzīgi pārklājā uzrakstīto tekstu ar tīru papīra lapu.

—  Saimniek!— aiz durvīm sauca kalpone.

—       Ko tev vajag?— viņš neapmierināts jautāja, pavēris durvis.— Kas par lielu, saki ālrāk!

Kalpone ienāca istaba un sastinga bailēs, ieraudzījusi saimnieka saniknoto seju.

—      Viesis, kas apmeties Kļavu istabā, lūdz pārcelt viņu lielākā telpā. Tagadējā viņam csol par šauru.

—       Lielā istaba jau ir aizņemta. Viesi lajā ieradīsies pulksten desmitos. Saki viņam, ka citu istabu nav.

—  Es jau viņam skaidroju, bet viņš nerimstas.

—  Pasaki vēlreiz, ka nav cilās istabas.

—  Varbūt pateikt, lai apmierinās ar to, kas ir?

—  Nē. Saki, lai branc prom.

—  Kā?! v

—       Tā ari pasaki, lai vācas ārā. Un naudu ari neņem nevienu grasi, lūk, kā!

Kalpone apstulba. Viņa nosprieda, ka saimnieks būs pārkarsis saulē, un steidzās nozust.

Saimnieks atkal ķērās pie spalvas. Seja bija drūmāka nekā jebkad. Viņš rakstīja vēl apmēram stundu. Galu galā iznāca vesels sacerējums desmit lappušu apjomā. Parastai vēstulei las būtu pārāk daudz.

Beidzot saimnieks izņēma no galda atvilktnes aploksni un rūpīgi uzrakstīja uz tās adresi, bet olrā pusē — ziņas par nosūtītāju. Tad tikpat rūpīgi salocīja aprakstītās lapas un jau gribēja ielikt tās

aploksnē, kad viņu iztraucēja kāds troksnis. Viņš steidzīgi paslēpa vēstuli zein kantorgrāmatu kaudzītes, piecelās un klusi atvēra logu. Elektriska spuldze apgaismoja zem loga augošās arālijas lapas.

—  Kas tur ir?— Saimnieks centās ielūkoties tumsa.

—  Tas esmu es, Eikiči,— galvu pacēlis, atsaucās vīrietis, kas tupēja tieši loga priekšā. Tas bija tas pats strādnieks, kuru Soeda sastapa, apmeklējot viesnīcu.

—  Tu, Eikiči? Ko tu tur dari?

—  Tiru notekgrāvi. Daudz dubļu sakrājies. Dienā tādam darbam nav laika . . .

— Tā? Un tu jau sen esi šeit?

—  Nē, nupat atnācu.

—  Paldies par centību. Bet šovakar daudz viesu, labāk sagaidi viņus hallē. Tīrīsim dienā, kad būs gaišs.— Saimnieks aizvēra logu.

Viņš vēl brīdi palika stāvam pie loga, ieklausoties aizejošā strādnieka soļu dunoņa un aralijas lapu čaboņā, kuras, ejot prom, laikam bija aizskāris strādnieks.

Saimnieks atgriezās pie galda, izvilka vēstuli un, pārklājis aploksnes stūri ar pabiezu līmes kārtu, izņēma no atvilktnes divas pastmarkas un pielīmēja tas aploksnei tik rūpīgi, ka to nevarētu atšķirt no aploksnēm ar tipogrāfijā iespiestām markām. Pēc tam viņš piecēlās, iebāza aploksni kabatā un vairākkārt tai uzsita, it ka pārbaudot, vai aploksne tur tiešām atrodas.

Tālāk viņa ceļš veda cauri hallei līdz izejai. Pie durvīm viņš iebāza kājas koka tupelēs, uz kurām bija iededzināti hieroglifi «Cucuija» un kuras bija paredzētas viesnīcas iemītniekiem, un tad devās arā.

—Uz kurieni jūs, saimniek?— jautāja garāmejošā kalpone.

—  Jānokārto viena liela, drīz bušu atpakaļ,— saimnieks nomurmināja.

Gar viesnīcu viņš gāja lēnām, bet, pagriezies aiz stūra, pielika soli, līdz beidzot sāka skriet. Koka tupeles skaļi klabēja nakts tumsā. Luk, jau klāt paslkaste klusā ieliņā aiz Sinagavas stacijas.

Cucui Gendzaburo izvilka no kabatas vēstuli un iebāza to pastkasles spraugā, vēl bridi svārstījās, tad atlaida pirkstus un izdzirda, kā pabiezā aploksne atsitas pret sarkanās kastes dibenu.

Atpakaļ viņš nāca ļoti lēni, tik tikko kājas cilājot, it kā šis gājiens būtu laupījis viņam visus spēkus. Klusībā viņš teikumu pēc teikuma murmināja nosūtītās vēstules tekstu.

16»

Pēkšņi aiz muguras iedegās automašīnas starmeši. Gaisma meta pār ceļu viņa garo, tumšo ēnu. Cucui bija tā iegrimis domās, ka nepievērsa uzmanību šai mašīnai, lai gan ta stāvēja šeit jau tad, kad viņš steidzās pie pastkastes, tikai ar nodzēstām ugunun. Liela, melna ārzemju automašīna, panākusi viņu, samazināja ātrumu.

467

—  Sakiet, lūdzu,— pie viņa vērsās vadītājs,— vai jūs nezināt, kur le atrodas Jamaokas kunga māja?

Cucui atskatījās. Mašīnā sēdošie atradās lumsfi. Ielas blāvais apgaismojums ļāva viņam saskalit tikai vadītāja iegareno seju. I'ie stūres sēdēja jauns cilvēks. Gadus divdesmit piecus vecs, ne vairāk. Jautājums bija pavisam parasts. Vadītājs laikam nospriedis, ka garāmgājējs ir vietējais iedzīvotājs un varēs parādīt meklējamo māju.

—  Jamaokas kunga?—Cucui pārprasīja, cenšoties atcerēties kaimiņu uzvārdus.

—  Pag, pag, ļauj man pašam aprunāties. no mašīnas salona atskanēja cita balss.

Parasti automašīnās, durtiņām atveroties, iedegas augšējā gaisma, bet šajā nez kāpēc neiedegās. Cucui to nepamanīja.

—  Piedodiet par traucējumu,— kāds no mašīnas salona atvainojās, un Cucui ieraudzīja sēdoša cilvēka siluetu.— Mēs nekādi nevaram pēc uzdotās adreses sameklēt Jamaokas kungu. Varbūt jus viņu pazīstat? Viņš strādā Lauksaimniecības un mežkopības ministrijā.

—  Diemžēl nevaru jums līdzēt,— Cucui atbildēja,— neatceros tādu Jamaoku.

Tad no mašīnas atskanēja vel viena balss.

—  Vai jūs neesat viesnīcas «Cucuija» īpašnieks?

Balss skanēja nepiespiesti.

—  Jā. Bet kas esat jus?— Cucui jautāja izbrīnījies un mazliet noliecās pie atvērtajām durtiņām. Balss nelikās pazīstama, bet Cucui nolēma, ka braucējs var būt kāds no agrākajiem viesiem.

—  Vai tiešām nepazīstat?

Cilvēks izbāza galvu no mašīnas, bel nespodrajā apgaismojumā Cucui nespēja saskalit seju.

—  Piedodiet, nevaru atcerēties.

—  Panāciet tuvāk!

Cucui paspēra soli uz priekšu tin saņēma spēcīgu triecienu mugurā. Sitējs bija vaMīlājs, kurš nemanot bija izkāpis no mašīnas un nostājies viņam aizmugurē.

Krītot Cucui juta, ka spēcīgas rokas satver viņu aiz pleciem ievelk mašīnā un nogulda uz grīdas starp vadīlaja sēdekli un salona sēdošo braucēju kājām.

Mašīna sakustējās un strauji uzņēma ātrumu. Viss nolika dažu sekunžu laikā. Tad kāds sagrāba viņu aiz apkakles un pavilka uz augšu. Un nu viņš jau sēdēja uz sēdekļa starp diviem vīriešiem.

—  Ko jums vajag no manis?— Cucui iekliedzās, bet tad dzelžaini pirksti aizžņaudza viņam rīkli. Cucui domāja, ka viņu grib nožņaugt, bet pirksti ciešāk nesaspiedās, kaut gan elpot bija grūti.

Tad viņš saprata, ka tas tiek darīts, lai viņš nekliegtu. Mašīna lielā ātrumā traucās pa neapgaismotām ielām. Cucui labi pazina šo rajonu, bet tam vairs nebija nekādas nozīmes, jo viesnīcas īpašnieks bija izolēts no ārpasaules. Veikaliem ar spīdošām neona izkārtnēm, lēni ejošiem gājējiem, pretim traucošiem autobusiem ar to pasažieriem vairs nebija nekāda sakara ar Cucui. Jā, bija vēl arī ielu kustības regulētāji, bet tie, kā jau policisti, stāvēja zem sarkanām lampām un interesējās tikai par satiksmes līdzekļu straumēm, kas plūda divos pretējos virzienos.

—  Lūdzu, vēl mazliet pacietības,— viņš izdzirda pie auss klusus čukstus.— Nav visai ērti, bet nekā darīt. Ja nu jums pēkšņi ienāk prātā pacelt balsi?

Cucui mēģināja ar žestiem parādīt, ka viņš netaisās saukt palīgā, bet blakus sēdošie vīrieši kā spīlēs saspieda viņam an rokas.

Iela pārgāja platā lielceļā. Mašīna pabrauca garam vairākiem krustojumiem. Ikreiz, mašīnai apstājoties pie sarkanās gaismas, blakus sēdošie vīrieši pagriezās tā, lai viņu augumi aizsegtu sānu stiklus.

Mašīna iegriezās Meguro rajonā. Aiz muguras palika Jūtendzi templis, un drīz vien mašīna panira zem Tokijas — Jokohamas lielceļa siju tilta. Bet, kad tā sāka traukties Sangendzjajas virzienā, Cucui nobijās 11c pa jokam. Viņa bailes bija pamatotas, jo viņš labi atcerējās citu braucienu uz šo pusi. Viesnīcas īpašnieks krampjaini raustījās.

—  Uzvedies klusi,— šie vārdi izskanēja kā bērna strostēšana. — Ja trokšņosi, mēs nodarīsim tev vēl lielākas sāpes.

Vīriešiem, kas sēdēja Cucui abās pusēs, bija spēcīgi augumi, un viņu vārdi nebija tikai tukši draudi.

Pie ļoti dzīva Sangendzjajas ielu krustojuma sarkanā gaisma lika mašīnai apstāties. Cucui ar skatienu pavadīja spilgti apgaismoto elektrisko vilcienu. Blakus, priekšā un aizmugurē stāvēja garu garās mašīnu rindas, bet neviens no tajās sēdošajiem nepievērsa uzmanību automašīnai, kura bija ieslodzīts Cucui.

Uzliesmoja luksofora zaļā acs, mašīnas rāvās uz priekšu, un neviens pat neiedomājās par kaut kādu viesnīcnieku Cucui un viņam sagatavoto likteni.

Bija jau vienpadsmitā stunda, kad mašīna, pabraukuši garām Kjodo stacijai un izdarījusi strauju pagriezienu, iejoņoja šaurā, tumšā ieliņā. Drīz beidzās apbūves rajons, un mašīna sāka braukt pa lauku ceļu, kura abās pusēs melnēja tīrumi un birzis. Tad tā iegriezās vēl šaurākā ceļā, kas drīzāk līdzinājās parastai taciņai. Pret mašīnas jumtu sitās koku zari. Tātad viņi iebraukuši birzī. Dzīvojamo māju šeit vairs nebija, tikai daži golfa laukumi, un drīz vien mašīna apstājās. Diez vai kads nakts laikā labprātīgi ielūkotos šajā tuksnesī. Kliedz vai nekliedz — tik un tā neviens nedzirdēs.

—  Atvainojamies par sagādātajām nepatikšanām,— vīrietis teica. Žņaugi, kas spieda Cucui rīkli, atslāba.— Jūs slavējami uzvedā- ties — visti ceļu neviena kliedziena!

—  Kāda jēga būtu kliegšanai?—Cucui atbildēja.

—  Jums taisnība, Kadotas kungs,— vīrietis piekrita.

Viesnīcas īpašnieks sastinga, izdzirdis savu īsto uzvārdu.

—  Kad jūs uzzinājāt?— viņš savaldīgi jautāja.

—  Ne jau tūlīt pēc tam, kad šeit tika nogalināts Ito Tadasuke,— tikpat savaldīgi, kā Kadota jautāja, paskaidroja vīrietis.— Mums vajadzēja krietni papūlēties, lai sadzītu slepkavas pēdas. Turklāt mēs it labi sapratain, ka aiz šīs slepkavības slēpjas daudz kas nopietnāks.

—  Tātad jūs uzturējāt sakarus ar bijušo apakšpulkvedi Ito ari pēckara gados?

—  Apbrīnojama apķērība!

—  Kā sauc jusu organizāciju?

—  Šajā gadījumā nav nepieciešams minēt nosaukumu.' Varu pateikt tikai to, ka mūsu grupu ar apakšpulkvedi Ito vienoja kopīgi mērķi.

—  Kā jūs ii/zinājāt manu īsto uzvārdu? Vai to izpauda Ito?

—  Nē, Ito nebija tas, kas mums pavēstīja, ka Japānas vēstniecības bijušais stažieris neitrālā valstī Kadota Gcničiro un Sinagavas viesnīcas «Cucuija» tagadējais īpašnieks Cucui (iendzaburo ir viena un tā pali persona. Ito gan reiz teica, ka stažieris Kadota alrodas Tokijā. Vairāk viņš nekā negribēja atklāt, jo laikam vēl arvien saglabāja senas draudzības jūtas pret Kadotas kungu.

—  l,'n tomēr — kad jūs to uzzinājāt?

—  Kad noskaidrojām, kur Ito apmetās, iebraucis Tokijā. Godīgi sakot, sākumā mums nebija nekādu aizdomu. Kas tur savāds, ja cilvēks, iebraucis 110 provinces, apmetas viesnīcā «Cucuija»? Viena lieta gan likās neskaitfra — kāpēc viņš brauca uz Setagajas rajonu. Versija, ka Ito aizvests tur pret viņa gribu, lika tūlīt noraidīta. Par spīti gadu nastai, viņam tomēr bija ceturtā kategorija džudo cīņā. Tādu spēkavīru ar varu nekur neaizvedīsi.

—  Nu, un tad?

—  Mēs nonācām pie slēdziena, ka nezināma persona ar viltu ievilinājusi viņu šaja vietā. Un šī pati nezināmā persona ir arī viņu noslepkavojusi. Pie tam nožņaugt tik spēcīgu cilvēku, kāds bija Ito, iespējams, tikai uzmetot viņam cilpu uz kakla pilnīgi negaidot. Bet Ito varēja zaudēt modrību vienīgi tāda gadījumā, ja viņam blakus gaja ļoti labi pazīstams cilvēks.

—  Nūja,— Kadola piekrītoši māja ar galvu,— un tādēļ jūs tūlīt sakal turēt aizdomās mani?

—  Ne jau tūlīt. Pagāja vēl krietns laiciņš, kamēr visu atšķetinājām. Mums, piemēram, nebija skaidrs, kas pamudinājis llo tik steidzīgi ierasties Tokijā. Līdz šim viņš vienmēr iepriekš brīdināja mūs par saviem braucieniem uz galvaspilsētu, bet šoreiz viņš neko nebija ziņojis. Mes uzzinājām par Ito uzturēšanos Tokijā tikai no avīžu slejām .. . Vienīgi izskata pēc viņš alvēra provincē sīktirgotavu, bet īstenībā palika aktīvs cīnītājs, kam krūtīs pukstēja patriota kvēlā sirds. Lai maskētu savu darbību, viņš apmetas klusā provinces nostūrī, dzīvoja ļoti pieticīgi un pat neiestājās atjaunotajā bijušo karavīru draudzības apvienībā. Viņš bija īsts mūsu domubiedrs.

—  Un tālāk?—Kadota skubināja.

—  Vēl arvien palika neskaidrs, kāpēc Ito ieradies Tokijā, lai gan mēs bijām pārliecināti, ka viņa noslepkavošana cieši saistīta ar viņa atbraukšanas iemeslu. Tādēļ sākām skaidrot, kas tie par cēloņiem, kas viņu pamudināja doties uz Tokiju. Vispirms aizsūtījām vēstidi viņa audžudēlam, bet tas nespēja atbildēt neko prātīgu. Mums izdevās noskaidrot, ka slepkavības priekšvakarā Ito braucis uz Denenčofu un Aojamu. Mēs pārbaudījām šo rajonu visu iedzīvotāju sarakstus un pamanījām interesantu faktu. Izrādījās, ka Denenčofu dzīvo plaši pazīstama laikraksta bijušais redaktors Taki, bet Aojamā — Ārlietu ministrijas Eiropas un Āzijas valstu departamenta nodaļas vadītājs Murao. Tas deva mums iespēju atminēt mīklu. Ņēmām vērā, ka Murao atradās diplomātiskajā dienestā tajā pašā vēstniecībā, kurā toreiz stažējāties jūs. Bet šajā vēstniecībā Ito bija militārais atašejs. Lūk, kāpēc Ito braucieni pie Taki un Murao — pie tam tik steidzīgi — neviļus uzvedinaja mūs uz domām, ka noticis kaut kas ārkārtējs.

Kamēr viens no vīriešiem runāja, otrs stingri turēja Kadotu aiz rokām.

—  Un mums izrādījās taisnība. Ito bija šajā pasaulē saticies ar rēgu. Kāda tempļa viesu grāmata viņš ieraudzīja parakstu, ko bija atstājis šis rēgs … Tālāk viss norisa ļoti vienkārši. Mēs nojautām, ka braucieni pie Taki un Murao saistīti ar Ito vēlēšanos kaut ko uzzināt par diplomātu, kas vienā laika ar viņu strādājis vēstniecībā. Četrdesmit ceturtaja gadā ārzemēs nomira Japānas vēstniecības pirmais sekretārs Nogami Keničiro. It kā slimības dēļ viņš tika ievietots Šveices slimnīcā, kur arī nomira. Vismaz tā ziņoja laikrakstos. Pēc mūsu domām, ieraudzījis viesu grāmatā pazīstamo rokrakstu, Ito drāzās uz Tokiju, lai no Taki un Murao uzzinātu, vai Nogami tiešām ir miris. Pagāja krietns laiks, līdz mēs nonācām pie šāda slēdziena. Bet arī lad mēs vēl nezinājām, ka Kadota un viesnīcas «Cucuija» īpašnieks ir viena un lā pali persona.

Tumsā skaidri bija dzirdama garām braucošā elektriskā vilciena riteņu klaboņa, kaut gan līdz dzelzceļam bija ne mazāk par kilometru.

—  Jā, mēs pieļāvām domu, ka Nogami nav miris. Jo citādi nevarēja izskaidrot llo steidzīgo ierašanos Tokijā un viņa gājienus pie Taki un Murao. Tomēr mums nebija stingras pārliecības par lo, jo par Nogami nāvi savā laikā tika sniegts oficiāls paziņojums. Kairam gadījumam mēs pārbaudījām Nogami ģimeni un noskaidrojām, ka atraitnei acīmredzot nav ne mazāko šaubu par vīra nāvi. Tātad, ja Nogami tiešām ir dzīvs un atgriezies Japānā, viņš par to nav ziņojis ne sievai, ne arī citiem radiniekiem. Rodas jautājums — kāpēc? Tas mūs ieinteresēja, un mēs nolēmām noskaidrot lik dīvainas rīcības cēloņus. Sākumā mēs mēģinājām aprunāties ar Taki, bet jau pēc mūsu pirmās ierašanās viņš tūlīt aizmuka no Tokijas uz Asamas karstajiem avotiem. Mēs sadzinām viņa pēdas an tur. Viņš uztraucās, bet neko nepastāstīja un pēc mūsu sarunas tūlīt paslēpās Tatesinas kalnos, atkāpdamies arī no amata Kultūras sakaru asociācijā. . . Viņa negaidītā demisija mums likās aizdomīga. Aizbraucām uz Talesiuu un bez aplinkiem jautājām, kur atrodas Nogami. Viņš atbildēja, ka Nogami sen miris, bel viņa aiz bailēm nobālušais ģīmis pateica mums daudz vairāk nekā viņa vārdi.

—  Jā, viņš ir tipisks inteliģents ar vaju gribasspēku,— Kadola teica.

—  Pareizi. Un, kad mēs viņu krietni patirdījām, viņš atzinās, ka pats neko precīzi nezina, bel Nogami nāve nebūt nav skaidri pierādīta, jo neviens japānis nav bijis aculiecinieks viņa pēdējiem brīžiem Šveices slimnīcā. Tad mēs jautājām Taki, kāpēc bija vajadzīgs oficiāls paziņojums par Nogami nāvi, ja viņš nebija miris.

—  Un ko Taki atbildēja?

—  Teica, ka nezinot. Tad mēs pa saviem kanāliem pārbaudījām Nogami darbību Japānas vēstniecības pirmā sekretāra amatā un noskaidrojām, ka japāņu diplomāts strādājis par labu ienaidniekam. Un las noticis tieši tsyā brīdī, kad Japāna sasprindzināja visus spēkus karalaukos!

Mūsu sašutums un niknums nav vārdos izsakāms. Nogami centies panākt Japānas ātrāku kapitulāciju un tādā nolūkā nodibinājis sakarus ar Amerikas stratēģiskās informācijas biroja vadītāju un Anglijas izlūkdienesta darbiniekiem, kuri toreiz darbojās Šveicē. Kļuva skaidrs, ka oficiālais paziņojums par Nogami nāvi nav nekas cits kā maskēšanās, lai viņš varētu pieņemt cilās valsts pavalstniecību. Acīmredzot viņš aizbēdzis no Šveices slimnīcas uz Angliju, kur kopā ar sabiedroto valstu pārstāvjiem centies panākt, lai Japāna kapitulētu pēc iespējas ātrāk. Tolaik Šveice bija īsts šo valstu izlūkdarbības midzenis. Amerikāņu izlūku grupas priekšgalā atradās ļoli apsviedīgs cilvēks, kas vēlāk kļuva par Centrālas izlūkošanas pārvaldes vadītāju un baudīja milzīgu Rūzvclta uzticību. Vienlaikus angļu izlūki uzturēja tiešus kontaktus ar pašu Vinstonu Čērčilu. Iekļuvis šo rūdīto darboņu tīklos, Nogami galu galā nostājās uz dzimtenes nodevības ceļa.

—  Un kas notika tālāk?—Kadota klusi jautāja.

—  Līdzīgi tipi, protams, bija arī Japānas valdības aprindās. Lai cik spējīgs būtu Nogami, šādas operācijas īstenošana nebija viņam vienam pa spēkam. Tādēļ nevar būt šaubu, ka viņš uzturējis slepenus sakarus ar proanglisku un proamerikānisku grupējumu, kas bija ieperinājies Japānas valdības aprindas. Un ši odze, slēpdamās pie lauvas krūtīm, ar savu zemisko rīcību piespieda Japānu padoties, kaut gan mūsu armijai bija pietiekoši daudz spēka un bruņojuma, lai vēl ilgi pretotos.

—  Bet klausieties! . ..

—  Pagaidiet! Jūs gribat teikt, ka Nogami pats uz savu galvu nevarēja iesaistīties tādā pasākumā. Tagad grūti noteikt, cik liela mērā viņa nodevīgā rīcība sekmējusi tik milzīgas nozīmes notikumu, kāda bija Japānas kapitulācija. Un tomēr. .. Nav piedodams cilvēkam, kas, būdams japāņu diplomāts, kara laikā noslēdzis noziedzīgu vienošanas ar pretinieku, atteicies 110 savas pavalstniecības un sekmējis mūsu impērijas militāro sagrāvi. To mēs viņam nekad nepiedosim,— vīrietis draudēja paceltā balsī.— Ito laikam arī bija noticējis, ka Nogami miris,— viņš turpināja pēc neilgas klusēšanas,— bet tad saprata, ka tā bijusi tikai maskēšanās, un tagad Nogami sveiks un vesels atbraucis uz Japānu izklaidēties. Tas izraisītu sašutumu ne tikai Ito, bet arī jebkurā citā Japānas pilsonī. Vai drīkst pieļaut, ka dzimtenes nodevējs, slepeni ielavījies Japānā, mierīgi pastaigājas pa mūsu zemi? Nav šaubu, ka, ieradies Tokijā, Ito vispirms devās pie Taki un Murao, paziņoja viņiem, ka Nogami acīmredzot ir dzīvs un pašreiz atrodas Japānā, tad sāka neatlaidīgi iztaujai, kur varētu viņu sastapt. Bet tie abi izlikās, ka viņiem nekas nav zināms. Tas, protams, ir tikai mūsu pieņēmums, bet man šķiet, ka pilnīgi pamatots. Par spīti viņu apgalvojumiem, Ito viņiem nenoticēja, bet sāka nojaust Nogami īsto seju. Uz šādām domām viņu uzvedināja vēl vienas ievērojamas personas atrašanās Tokijā.

Kara gados Nogami bija saistīts ar karaflotcs grupējumu. Kā zināms, karaflote jau no paša sākuma izplatīja uzskatus, ka Japānai nav pietiekami lielu spēku militāro operāciju veikšanai plašā mērogā. Tādēļ arī Japānas vēstniecībā neitrālajā valsti nepārtraukti naidojās armijas un karaflotes pārstāvji. Nogami vienojās ar karaflotcs ■grupējumu un izmantoja tā slepeno atbalstu, lai aizbēgtu no Šveices slimnīcas. Kā jau teicām, laikam uz Angliju. U11 aizbēgt viņam palīdzēja vēl viens cilvēks . . . Tas bijāt jūs, Kadotas kungs.

Tieši jums, stažierim Kadotam, bija uzdots pavadīt Nogami uz Šveices slimnīcu. Uzzinājis, ka Nogami ir dzīvs, Ito pirmo reizi izjuta neuzticību pret stažieri Kadotu. Droši vien viņš neatlaidīgi jūs izprašņāja, un jūs, neizturējis viņa uzmācību, beigu beigās atzināties. Tad Ito |oti uzbudināts pieprasīja, lai jūs tūlīt aizvestu viņu pie Nogami, jo viņš bija nolēmis nogalināt dzimtenes nodevēju . . .

No tālienes atplūda nenoteiktas skaņas. Vīrietis izbāza galvu no mašīnas un ieklausījās: Pārliecinājies, ka neka aizdomīga nav, viņš turpināja:

—  Jā, Kadotas kungs, tieši jūs palīdzējāt Nogami aizbēgt. Tagad ir skaidrs, kāpēc jūs aizgājāt no darba Ārlietu ministrijā. Pēc visa notikušā jūs tur vairs nevarējāt palikt . . . Esmu pārliecināts, ka arī šoreiz Nogami ceļo pa Japānu ne jau bez jūsu līdzdalības. Gan jus, gan Taki, gan \liirao zina viņa atrašanās vietu. Vai ne lā?

—  Varat uzskatīt, ka tā tas ir,— Kadota atbildēja, skaidri izrunādams vārdus.

—  Tad jūs sapratāt, ka saniknotais Ito ir spējīgs nogalināt Nogami. Bel vēl vairak jūs biedēja las, ka var nakt gaismā arī jūsu toreizējā darbība. Un tādēļ jūs nolēmāt novākt llo…

Tumsu pāršķēla automašīnas starmešu gaisma.

—  Jūs laikam apsolījāt aizvest Ito pie Nogami. Kad pienāca liktenīgais vakars, lai nepievērstu sev uzmanību, jūs pa vienam atstājat viesnīcu un satikāties jau iepriekš norunātā vietā. Tad jūs aizvedāt Ito uz Setagajas nomali. Iespējams, ka sākumā jūs braucāt ar taksometru, bet izkāpāt no lā labu gabalu pirms norunātās vietas un gājāt turp kājām. Droši vien baidījaties, ka taksometrs vēlāk var uzvest uz jūsu pēdām. Ito pilnīgi uzticējās jums un mierīgi gaja blakus, tādēļ bija pilnīgi bezpalīdzīgs, kad jūs pavisam negaidīti inetāties viņam virsū no aizmugures, uzmetāl viņam kaklā cilpu un sākāt žņaugt. Paskatieties, lūk, tur jūs viņu nožņaudzātl— Vīrietis ar pirkstu rādīja uz to pusi, kur tālumā mirgoja retas uguntiņas, bet visapkārt pletās tumsā tīti rīsa lauki ar retiem koku puduriem. — Mums vajadzēja krietni pūlēties, lai noskaidrotu, ka tieši jūs esat slepkava. Sākumā mūsu mērķis bija vienīgi izdibināt, kāpēc Ito ieradies Setagajas nomalē. Toreiz mums vēl nebija zināms, ka viesnīcas «Cucuija» īpašnieka īstais uzvārds ir Kadota, tādēļ visādi izdomājāmies, kurš gan pavadīja Ito uz Setagaju. No llo teikta mēs zinājām, ka jūs esat Tokijā, un nolēmām, ka vienīgi jūs varējāt būt Ito pavadonis. Tomēr mums neizdevās tūlīt jūs sameklēt . . . Tāpēc aizsūtījām savu cilvēku uz jūsu dzimto pusi, kur viņam izdevās noskaidrot, ka jūs pēc atlūguma iesniegšanas kādu laiku vēl slaistījāties bez noteiktas nodarbošanās savās mājās, bet tad aizbraucāt uz Tokiju, un drīz pēc tam paklīda baumas par jūsu nāvi. Pilnīgi iespējams, ka pie šo baumu izplatīšanās savu artavu ieguldījis ari

Murao. Jūs veicāt ko līdzīgu Nogami operācijai, kad tam bija jātiek vaļa 110 Japānas pavalstniecības, lai bēgtu prom. Sākumā domājām, ka Ito apmeklējis tikai divas vietas — Taki un Murao māju. Tomēr likās aizdomīgi, kāpēc Ito apmeties tieši viesnīcā «Cucuija». Diemžēl mums nebija neviena bijušā stažiera Kadotas fotoattēla, tādēļ līdz pēdējam brīdim nenojautām, ka viņš slēpjas zem viesnīcas «Cucuija» īpašnieka maskas.

—  Vai jūs šāvāt viesnīcā uz Murao?— Kadota pārtrauca runātāju.

—  Jā, mēs.

—  Kāpēc tas bija vajadzīgs?

—  Vai tad jums vēl nav skaidrs? Mēs esam pārliecināti, ka Taki un Murao kaut daļēji ir lietas kursā. Bet mēs pazaudējām Taki pēdas, kad viņš aizbēga 110 Tatesinas. Viņš ļoti baidījās, ka mēs viņu vajāsim arī turpmāk. Murao zināmā mērā nodrošināja sevi, patverda- mies Ārlietu ministrijas paspārne. Mums vajadzēja par katru cenu piespiest Murao atklat kārtis, tādēļ nolēmām pabiedēt viņu. Mūsu organizācijas biedrs uzzināja, ka Murao ar svešu uzvārdu apmeties Kioto M. viesnīcā. Nolaist viņu no kājas bija tīrais nieks, bet mēs vēlējāmies tikai viņu iebiedēt.

—  Es arī tā domāju.

—  Ak tā? Tātad jus šo to zināt? Varbūt ir zināms arī tas, kur pašreiz atrodas Nogapii, un jums labpatiksies atklāt šo noslēpumu?

—  To es nevaru,— Kadota stingri atbildēja.— Jums taču labi zināms, ka mani un Nogami saistīja īpašas attiecības. Tas ir tiesa, ka Nogami it ka slimības dēļ aizbrauca uz Šveici, lai tur nodibinātu sakarus ar sabiedroto valstu izlūkdienestiem. Bet to viņš darīja tikai tādēļ, lai panāktu ātrāku karadarbības izbeigšanu un tādējādi izglābtu japāņu tautu 110 galīgas bojāejas .. . Viņš saprata, ka Japānas sagrāve ir neizbēgama un neatvairāmi tuvojas. Bet armijas grupējums, kurā ietilpa arī apakšpulkvedis Ito, ietiepīgi uzstāja par kara turpināšanu, kas galu galā iedzītu japāņu tautu milzīga postā.

—  Tātad, kā mēs jau domājām, tieši jus palīdzējāt Nogami aizbēgt?

—  Domājiet, ko gribat. Man bija tadi paši uzskati kā Nogami. Mēs uzturējām slepenus sakarus ar mūsu karaflotcs atašejiem ārzemēs un arī ar augstu stāvošiem valdības darbiniekiem, kurus jūs dēvējāt par «odzēm, kas slēpušās pie lauvas krūtīm». Skaidrs, ka Nogami viens pats ar saviem spēkiem nevarētu pāriet pretinieka nometne.

Šaja brīdī caur stikliem pēkšņi ieplūda spilgtas gaismas kūļi. Tad aizmugurē piebrauktā automašīna izslēdza starmešus. Atskanēja durtiņu klaudzieni un soļu dipoņa. Kadotu pārsteidza, ka viņam blakus sēdošie cilvēki neizrādīja nekādu satraukumu.

—  Paldies par pūlēm,— Icica atnācējs.— Vai saruna beigusies?

—       Jā, gandrīz,— viens no vīriešiem atbildēja. Otrs, kas visu laiku turēja Kadotu aiz rokām, izkāpa no mašīnas, atbrīvodams vietu atnācējam. Mašīna sašūpojās, un sēdeklis iečīkstējās zem šī cilvēka ķermeņa smaguma. Tumsā Kadota nevarēja saskatīt viņa seju, toties sajuta skaudras sāpes, kad tas saņēma un kā spīlēs sažņaudza viņa roku.

—       Piedodiet, saimniek, par sagādātajām nepatikšanām,— atvainojās jaunais sarunu bied-is.

—  Tu tas esi?— Kadota iekliedzās.

—       Jūs, saimniek, pēdējā laikā sākāt turēt mani aizdomās. Būs jāpasaka mans īstais vārds. Nevar taču uz visiem laikiem palikt par jūsu strādnieku Eikiči. Esmu Takei Dzjokjū — Valsts varenības atjaunošanas biedrības vispārējās nodaļas vadītājs, bet viņi ir biedrības valdes locekļi — priekšsēdētājs Okano Siniči un viņa vietnieks Sugisima Tojodzo. Iegaumē! Kaut gan neesmu pārliecināts, ka tev šīs ziņas vēl būs vajadzīgas.

—  Man viss ir skaidrs. Reiz tam bija jānotiek.

—      Jā, drosmes tev netrūkst… Vai noskaidrojāt, kur a!rodas Nogami?

—  Nē, vēl joprojām klusē.

—       Lūk, kāds! Tu, Kadota, esi noziedznieks, kas izdarījis slepkavību. Šajā vietā tu nogalināji mūsu cīņas biedru Ito Tadasuki. Bet mēs nenodosim tevi policijai…

—  Paši nogalināsiet?

—       Pēc likuma slepkavām piespriež nāves sodu. Tādēļ jāmirst arī tev. Bet spriedumu izpildīsim mēs. Vai tagad, zinot, kas tevi sagaida, tu vēl arvien neteiksi, kur atrodas Nogami?

—  To cs nevaru teikt.

—       Mēs neesam noskaņoti apvārdot tevi ar solījumiem, ka vaļsirdīga atzīšanās atvieglos tavu likteni. Bel arī netaisāmies tevi spīdzināt. Mēs kā džentlmeņi gaidām tavu pēdējo labprātīgo atbildi.

Kadota klusēja. Bija dzirdama tikai viņa saraustītā elpa.

—  Es nekā jums netsikšu,— viņš beidzot nogārdza.

—  Neteiksi?

—  Neteikšu,— Kadota atbildēja pēc ilgas klusēšanas.

—       Kadota, cs vēlreiz tev jautāju: kur atrodas Nogami Keničiro? Nav šaubu, ka viņš ieradies Japānā ar izdomātu vārdu. Viņš taču nav Japānas pavalstnieks, tādēļ pilnīgi iespējams, ka viņam ir ārzemniecisks vārds. Tālad, Kadola, ar kādu vārdu Nogami atbraucis uz Japānu un kur viņš pašreiz atrodas?

—  Nezinu!— Kadota iekliedzās.

—      Tev ir lieliska izturība. Bet mēs nevaram piedot, jo tu nogalināji mūsu biedru llo.

—  Man nebija cilās izejas,— Kadota dobji izgrūda.

—       Nu ja. . . Bet, atvests uz šejieni, tu jau uzreiz noprati mūsu nodomu, vai ne? Šajā vietā savu mūžīgās atdusas vietu atradusi Ito dvēsele, un arī lava dzīvība pārtrūks šeit.

Mašīnas tumšajā salonā bija dzirdama vienīgi Kadotas smagā elsošana, kas pārvērtās necilvēciskā gārdzoņā.

Un tad gaisu pāršķēla pavisam dīvainas skaņas — it kā trīs četri bērneļi reizē iespiegtos, priecājoties par izdevušos palaidnību.

Pēc tam iestājās klusums. . .

24

Automašīna iebrauca Jokohamā. Pieturējās skaists laiks, un varbūt tieši tādēļ ielās bija daudz pastaigā iznākušu cilvēku.

Pat neatceros, kad pēdējo reizi biju «A'ew Grand Hotel»,— teica Kmiiko, sēdot blakus Soedam.

Soedas priekšlikums aizbraukt uz Jokohamu un paēst pusdienas viesnīcas restorānā ļoti pārsteidza Kumiko. Sakumā viņa svārstījās, jo vajadzēja būt darbā, bet allaž kautrīgais Soeda šoreiz bija ļoti neatlaidīgs.

«Uzskatiet to par manu untumu, bet tieši rīt man ir ļoti izdevīgi, tādēļ negribētos atlikt šo braucienu,»viņš bija uzstājis.

Takako iesmējās un arī sāka pierunāt Kumiko:

«Brauc, ja Soedas kungs tā vēlas.»

«Bet es neesmu darbā nevienu brīdinājusi.»

«Piezvani rit no paša rīta un paprasi brīvdienu. Atvaļinājums taču vel nav pilnīgi izmantots.»

«Ja. palikušas vēl divas dienas.»

«Nu tad gatavojies ceļam!» Takako pasmaidīja. «Soedas kungs nemaz tik bieži nelutina ar šādiem aicinājumiem.»

«Tad lūgsim ari mammu piebiedroties mums,» Kumiko ierosināja.

«Brauciet vieni,» Takako tūlīt atteicās, «rīt man ir darīšanas.»

Citreiz Soeda sāktu pierunāt Takako, bet šoreiz klusēja. Viņam nekas nebūtu pretī, ja ari Takako brauktu līdzi, bet tas nebija iespējams divu iemeslu dēļ. Vispirms, cilvēks, kura dēļ bija izdomāta šī ekskursija, ieraudzījis Takako, censtos izvairīties no satikšanās. Otrkārt, ja viņi tomēr satiktos, tas butu viņai nežēlīgs trieciens. Bet tagad, braucot mašīnā, Soedu māca šaubas — vai viņš rīkojies pareizi, nepierunājot Takako braukt viņiem Ildzi? Bet Kumiko, nekā nenojaušot, ar sajūsmu lūkojas mirdzošajā jūrā, pa kuras krastu traucās mašīna.

—       Reiz pirms pieciem gadiem man kopā ar mammu un Secuko gadījās būt «Nciv Grand Hoteļu,— Kumiko stāstīja.— Kopš tā laika tur droši vien viss ir mainījies.

—  Domāju, ka ne visai. Visu.az ēka ir lā pali.

—       Atceros, ka toreiz pusdienu laikā tur spēlēja mūzika. 11 sevišķi man iepatikās čellists. Viņa instrumentam bija burvīgs tonis. Līdz šim laikam nespēju aizmirst tā vienreizējo skaņu.

—       Miizlķi viesnīcās bieži mainās. Tādēļ, iespējams, šoreiz būs gan cits mūziķis, gan cits instruments.

—  Nekas. Tik un tu patīkami . ..

Mašīna pabrauca garām Jamasitas parkam. Platās ielas vienā pusē auga priedēs, bet pretējā pacēlās daudzstāvu viesnīcas ēka. Kudens saules apmirdzēta, tā meta milzīgu, stingri iezīmētu tumšii ēnu.

Soeda apturēja mašīnu pie skaistām, baltām kāpnēm, kas veda līdz viesnīcas durvīm. Kumiko bija tērpusies krītošu lapu krasas kleitā. Viņas kaklu greznoja pērļu rota, kuru Soeda agrak nekad nebija redzējis.

Viņi iegāja viesnīcā, kur saules gaismu nomainīja pie halles griestiem piekarinātas milzīgas lustras mirgošana.

—       Lūdzu, uzgaidiet mani šeit,— Soeda bikli vērsās pie Kumiko.— Man vēl jāaprunājas ar administratoru.

Kumiko piekrītoši pamāja un sāka aplūkot halli.

Soeda piegāja pie administratora letes.

—       Sakiet, lūdzu,— kā es varētu tikties ar franču viesi Vanedī?— viņš jautāja.

—       Atvainojiet, kas jūs esat?— administrators atbildēja ar pretjautājumu, uzmanigi apskatot Soedu.

Soeda nezināja, ko teikt. Ja viņš nosauktu savu uzvārdu, francūzis varētu izvairīties no tikšanās, jo uzvārds «Soeda» viņam nekā neizteiktu. Nedrikstēja arī uzdoties par laikraksta korespondentu, jo tad viesis kategoriski noraidītu jebkādus sakarus.

Soeda vēl arvien mulsi klusēja.

Tad administrators pēkšņi jautaja:

—  Atvainojiet — vai jūs neesat Soedas kungs?

Soeda aiz pārsteiguma brīdi apstulba, tad pamāja ar galvu.

—       Te priekš jums v ir vēstule,— teica administrators, sniedzot mazu aploksnīti.

Soeda uzmeta acis aploksnes otrai pusei, lai uzzinātu vēstules nosūtītāju, bet tur nekas nebija rakstīts. Viņš atplēsa aploksni, izvilka no tās divās daļas salocītu papīra lapiņu un izlasīja:

«Ja Tu esi ieradies, lai apmeklētu Vanedī kungu, vispirms aprunājies ar mani. Neuzskati par apgrūtinājumu uzkāpt 416. istabā. Vēlos redzēt tikai tevi vienu. Taki.»

Tātad neizdosies apiet Taki, nodomāja Soeda, raugoties glītajos, ar pildspalvu rakstītajos hieroglifos.

Soedam viss bija skaidrs. Taki nav nekāds gaišreģis, par viņa iespējamo atbraukšanu paziņojis Murao. Soedas acu priekšā atausa viņu tikšanās Idzu. «Aizbrauc uz Jokohamas viesnīcu *New Grand Hotel»,» atvadoties bija teicis Murao. Viņš, protams, ir sazinājies ar Taki un paziņojis par gaidāmo Soedas ierašanos.

—      Vai Vanedī kungs apmeties pie jums?— Soeda jautāja administratoram, bāžot vēstuli kabata.

—      Jā, pie mums, bet pirms stundas viņš ar kundzi izgāja pastaigāties.

—  Uz kurieni?

—  To viņš mums neteica. \

Savā zīmītē Taki bija lūdzis Soedu ierasties vienatnē. Tātad viņš grib kaut ko paziņot bez lieciniekiem. Bet tas nozīme, ka Taki ir zinājis, ka Soeda būs šeit kopā ar Kumiko.

Soeda atgriezās pie Kumiko, kas jau nepacietīgi gaidīja viņu.

—      Atvainojiet! Šeit apmeties kāds man pazīstams cilvēks. Viņš atstājis pie administratora zīmīti ar lūgumu ierasties viņa numurā. Vai jūs nevarētu vēl pagaidīt mani šeit, kamēr es uzbraukšu pie viņa uz pāris minūtēm?—Soeda lūdza.

Kumiko piekrita:

—  Labi. Es pa to laiku iepazīšos ar šejienes tirdzniecību.

Viesnīcas pagrabstāvā atradās vairāki veikali, kuros varēja iegādāties galvcnokart ārzemju viesiem domātus suvenīrus. Kumiko jau iepriekš izjuta prieku, iedomājoties, kā viņa aplūkos glītos skatlogus un letes ar skaisti izkārtotām mantiņām.

—      Es centīšos atgriezties pēc iespējas ātrāk,— Soeda atvainojās, pavadījis Kumiko līdz pagrabstāva kāpnēm. Viņš vērīgi noraudzījās paka| meitenei, kas viegliem soļiem devās lejā.

Soeda ar liftu uzbrauca ceturtajā stāvā un taisnā ceļā devās uz 41t>. istabu. Nostājies durvju priekšā, viņš juta, cik strauji pukst sirds. Viņš dziļi ievilka elpu un pieklauvēja.

Kad atskanēja aicinājums ienākt, Soeda pagrieza durvju rokturi. Tieši viņam pretim stāvēja Taki.

—       Piedodiet par traucējumu,— Soeda sacīja un sev par pārsteigumu pamanīja, ka Taki sirsnīgi smaida. Šadu saņemšanu Soeda nebija gaidījis.

—       Nac iekšā!— Taki laipni aicināja.— Es jau gaidīju tavu ierašanos.

Viņš aizvadīja Soedu līdz logam un iesēdināja atzveltnes krēslā.

—       Bet kur ir Kumiko?—Taki jautāja, it kā viņam jau sen viss būtu zināms. Soedas minējumi apstiprinājās. Murao bija brīdinājis Taki.

—  Atbrauca kopā ar mani.

—.Kur tad viņa ir?

—  Gaida mani lejā.

Taki saprotoši pamaja un tad it kā apķēries paziņoja:

—  Bet Vanedi kunga patlaban te nav.

Soeda klusēdams bridi raudzījās Taki acīs.

—       Zinu,— viņš beidzot ierunājās,— man administrators paziņoja. Uz kurieni viņš devies?

. — Pastaigāties.

—  Kur?

Taki jau gribēja paskaidrot, bet tajā brīdī pie durvīm atskanēja klusi klauvējieni, un kalpone ienesa tēju. Viņa laikam jau iepriekš bija brīdināta, ka gaidāms viesis. Abi vīrieši klusi vēroja, kā viņa salēja tasitēs caurspīdīgo, dzelteno dzērienu. Sīkas tējas lapiņas, liegi līgodamās, palēnām nogrima tasīšu dibenā.

Kad istabene aizvēra durvis, Taki palūkojās uz Soedu. Viņa skatiena vīdēja sirsnība.

—       Soeda,— Taki viņu uzrunāja,— Icv laikam jau ir skaidrs, kas ir Vanedi kungs.

—  Jā.

—  Nu tad arī man vairs nav ko slēpt. Vanedī — las ir viņš.

Taki, izrunājot vārdus «tas ir viņš», drebēja lupas.

—       Tu esi krietni papūlējies, lai izdibinālu patiesību,— Taki turpināja.— Bet es savukārt tiku darījis visu, lai liktu tev šķēršļus cejā. Citādi rīkoties nevarēju. Es ari tagad nostātos pret tevi, ja tu būtu tikai laikraksta korespondents. Taču pavisam nesen uzzināju, ka tu būsi Kumiko vīrs. Un tādēļ es atklašu tev visu. Ne jau avīžniekam, bet cilvēkam, kas drīz kļūs Nogami ģimenes loceklis. Ceru, ka lu neesi izrunājies Takako klātbūtnē par tikšanos ar šo cilvēku?

—  Neesmu teicis ne vārda.

—  Bet kā tu izskaidroji Kumiko?

—       Uzaicināju viņu braucienā uz Jokoliamu, bet par Vanedī, protams, nebija runa.

—       Labi,— Taki uzslavēja un piecēlās no krēsla.— Soeda, zini, tas cilvēks pašreiz ir ceļā uz Kanondzaki.

—  Uz Kanondzaki?

—       Jā. Tā atrodas pirms Uragas. Viņš aizbrauca uz turieni pirms piKstundas. Ja Kumiko tūlīt dotos uz turieni, viņa vel pagutu tikties ar viņu.

—  Kādēļ viņš izvēlējies tieši šo vietu?

—       Tāpat vien, lai pastaigātos. Nekāda noteikta mērķa viņam nav. Laikam pēdējo dienu Japānā gribējās pavadīt pie dabas kails, patīksmināties par īsti japāniskām ainavām.

—  Pēdējo dienu Japānā?

—       Jā, mans Soeda. Viņš rit atstās Japanu ar aviosabiedrības «Air France» lidmašīnu.

—  Taki kungs . . .— Soedam drebēja balss.

—       Nē, Soeda, mēs aprunāsimies citu reizi. Bet tagad nekavējoties dodies kopā ar Kumiko uz Kanondzaki. Laika palicis ma:'. iespējams, ka tas cilvēks gan lūkojas uz jūru, bet būtībā gaida savu meitu.

Soeda piecēlās.

—       Nem vērā, ka viņš ir kopā ar savu sievu, — Taki piebilda, nenovērsdams acis no Soedas.

Kad Soeda nokāpa lejā, Kumiko aplūkoja skatlogos izliktās pērļu rotaslietas.

Izdzirdusi soļus, Kumiko novērsa skatienu no futrāļiem ar dārglietām un palūkojās uz Soedu. Viņas sejā atspoguļojas tāds prieks un uzticība, ka Soeda pat samulsa. Viņai laikam jau sen apnicis vienai grozīties pa veikaliņiem.

—  Ceru, ka jūs jau esat brīvs?— Viņa uzsmaidīja Soedam.

Soeda aiz kauna nodūra galvu.

—       Diemžēl vel ne. Es satiku savu paziņu, bet mums vēl jāaprunājas.

—  Nu labi, es pagaidīšu.

—  Nav vērts. Baidos, ka saruna ilgs vismaz pāris stundu.

—  Tik ilgi?

—       Piedodiet, bet man ļoti gribētos, lai jūs pagaidītu līdz mūsu sarunas beigām. Te ir garlaicīgi gaidīt, tādēļ iesaku jums aizbraukt uz Kanondzaki. Tā ir ļoti skaista vieta. Mašīna aizvedīs jūs uz turieni pusstundā, augstākais — četrdesmit minūtēs. Kamēr jūs tur pastaigāsieties, es šeit nokārtošu darīšanas.

Kumiko sejā bija jaušams satraukums.

—       Protams, bīītu labāk braukt divatā,— Soeda piebilda,— bet baidos, ka mūsu saruna tiešām var ieilgt. Izdarīsim tā — brauciet pašlaik viena, bet es aizbraukšu vēlāk jums pakaļ.

—  Bet kā es viena pati …— Kumiko kautrējās.

—       Neuztraucieties! Šodien ir skaists laiks. Tur būs daudz atpūtnieku. Jūs nemaz nejutisieties vientuļa.

—       Es tomēr labak palikšu tepat un sagaidīšu jūs. Bet jās nekautrējieties. Runājieties, cik ilgi nepieciešams.

Skaidrs, ka meitenei negribējās vienai braukt uz nepazīstamu vietu.

—      Tas nav iespējams, jo saruna patiešām var ieilgt, un es visu laiku uztraukšos, ka lieku jums gaidīt un veltīgi tērēt laiku.

—       Labi, esmu ar mieru,— Kumiko beidzot piekrita.— Jūs man; pārliecinājāt. Kā var tikt uz turieni?

—  Ar taksometru. Jebkurš šoferis zina ceļu uz Kanondzaki.

—  Un kas tur ir tik ievērojams?

—       Bāka. Tā atrodas Miuras pussalas austrumu da|ā tieši pretī Aburacubo. No turienes paveras brīnišķīgs skats uz selgu. . . Atklāti sakot, uzaicināju jūs uz Jokoliamu, lai no bākas apskatītu apkārtējas ainavas.

—  Paldies par gādību, bet, lūdzu, atbrauciet pēc iespējas ātrāk.

—       Noteikti. Un vēlreiz, lūdzu, piedodiet, ka tā iznāca. Ja, pusdienas mēs paēdīsim tur, bet uz vakariņām atgriezīsimies viesnīcā. Jums nav iebildumu?

—  Nav.

Soeda nespēja izšķirties, teikt vai neteikt Kumiko, ka šajā viesnīcā dzīvo tie paši laulatie draugi no Francijas, ar kuriem viņa jau sastapās Kioto. Bet kā tad lai izskaidro, no kā viņš to uzzinājis? Un Soeda nolēma laliāk klusēt. Atlika tikai cerēt, ka Vanedī neaizbrauks no Kanondzaki pinns Kumiko ierašanās.

Šveicars, pacēlis roku, apturēja garam braucošu taksometru.

—       Līdz Kanondzaki,— Soeda teica šoferim.— Vai zināt ceļu uz turieni?

—       Kā savus pirkstus. Ne jau pirmo reizi braucu,— šoferis atbildēja.

—  Vai uz turieni ved vairāki ceļi?

—  Nē, viens vienīgs.

—       U11 kā tur ir? Vai liels plašums?—Soeda baidījās, ka Vanedī var neieraudzīt Kumiko, ja pastaigājoties novirzīsies kaut kur sāņus.

—       Kāds tur var būt plašums! Jūras krasts un noteikts maršruts pastaigai. Nav kur izvērsties.

—       Nu labi, laimīgu ceļu!— Soeda teica nomierinājies.— Pacentīšos aizbraukt pēc jums tik ātri, cik vien varēšu.

Mašīna sakustējās. Soeda vēl redzēja, kā Kumiko atskatījās.

Soeda steidzīgi atgriezās viesnīcā.

—      Es skatījos pa logu, līdz mašīna ar Kimiko nozuda aiz ceļa pagrieziena,— Taki teica, ielaižot Soedu savā istabā.

—  Vai paspēs?— Soeda uztraucās.

—       Paspēs,— Taki atbildēja un nesteidzīgi sāka bāzt tabaku pīpē. Viņa sirmie mati vizēja caur logu plūstošajā rudens saules gaismā.— Viņš gaida šo tikšanos un pamanīs, tiklīdz viņa tur parādīsies.

Mazliet uz priekšu sasveries, Taki noklakšķinaja šķiltavas. Viņa miers labvēlīgi ietekineja arī Soedu.

—  Es viņai nekā neteicu.

—       Tas ir labi,— Taki atbildēja.— Tēvs pats zinās, ko teikt meitai.

—  Viņš laikam būs kopā ar sievu?— Soeda jautāja.

—       Neuztraucies!— Taki atbildēja.— Kaut gan viņa ir francūziete, tomēr raksturs viņai kā īstai japānietei. Nu jā, Murao jau tev

visu ir izstāstījis,— Taki turpināja, smēķējot pīpi. Viņa balss skanēja apvaldīti un apmierināti, ka pēc labi izpildīta pienākuma.

—  Jā, izstāstīja, bet ne visu.

—  Ļoti jauki. Visu pārējo paveiks tava iztele.

—  Bet es varu kļūdīties.

Diezin vai,— Taki īsi iebilda.

-— Es, protams, daudz ko nojautu, sekojot visam, kas saistīts ar Nogami «nāvi». Bet man nav skaidrs, kāpēc Setagajas nomale tika nogalināts apakšpulkvedis Ito. Man ļoti gribētos zināt, kas un kāda iemesla dēļ izdarīja šo slepkavību. Lūdzu, saprotiet mani pareizi — es nesekoju noziedzniekam no policijas pārvaldes viedokļa, un man nav nekādas daļas, vai noziedznieks ir notverts vai ari viņam izdevies aizbēgt. Es gribētu uzziuāt tikai — kas pacēla roku pret Ito? Manuprāt, ir vismaz trīs cilvēki, kuru interesēs bija novākt Ito no ceļa. Tie ir Murao, Nogami jeb tagad Vanedī un jūs. Bet es nespēju nevienu no šiem cilvēkiem iedomāties slepkavas lomā. Tātad ir vēl kāds. Kurš tas ir? Taki kungs, jums tas ir zināms!

—  Soeda,— Taki izņēma pīpi no mutes,— slepkavas vairs nav starp dzīvajiem.

Likās, ka šo vārdu jēgu Soeda neizprot.

—  Ko jās teicāt?

—  Cilvēku, kas nogalināja apakšpulkvedi ito, savukārt ir nogalinājuši citi,— Taki paskaidroja.— Viņa līķis atrasts šodien rītausmā. Avīzēs par to vēl nekas nebija ziņots, laikam būs vakara izdevumos, bet man jau pateica.

—  Kas viņš tāds?

—  Kadota Geničiro. Šis vārds tev ir zināms, ja esi iepazinies ar Japānas to vēstniecības darbinieku sarakstu, kuri toreiz strādāja neitrālajā valstī.

—  Stažieris?— Soeda iesaucās.

—  Jā, stažieris Kadota.

Soeda stulbi raudzījās sev priekšā. Tālad tas pats Kadota, par kuru bija palaistas baumas, ka viņš ir miris, bet vēlāk noskaidrojās, ka viņš pats gribējis nozust.

—  Jāpiebilst, ka viņš bija pieņēmis jaunu uzvārdu — Cucui Gendzaburo — un dzīvoja kā viesnīcas «Cucuija» īpašnieks Sinaga- vas stacijas tuvumā.

Soeda galīgi apjuka. Viņa acu priekšā iznira seja ar kuplām uzacīm un asiem vaigu kauliem. Ar šo cilvēku viņš bija pavisam nesen sarunājies . ..

—  Vārdu sakot, Kadota bija ļoti uzticīgs Nogami. Tieši viņš palīdzēja Nogami «nomirt». Tolaik Šveicē atradās sabiedroto izlūkošanas centrs. Nogami nodibināja sakarus ar šo centru, lai panāktu karadarbības izbeigšanu, iekams vēl nebija galīgi iznīcināta visa

Japāna. Protams, atradās cilvēki, kas apgalvoja, ka šis centrs savervējis Nogami. Bet es varu apliecināt, ka ta tas nebija.

—  Saprotu. Tatad jūs, pildot Nogami gribu, bijāt vidutājs starp viņu un izlūkošanas centru,— Soeda teica, zinot, ka Taki brīvi runā angļu valodā un ilgu laiku pavadījis ārzemēs, uzrādot lielas spējas laikraksta speciālkorespondenta amatā.

—  Netaisos tev iebilst. Uzturēdamies Šveicē, es ne vienu reizi vien spēlēju golfu ar kādu augstu amerikāņu izlūkdienesta darbinieku.

—  Ar Alenu Dalesu?

Soeda neviļus minēja ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldes vadītāju, kas bija tieši pakļauts Amerikas prezidentam, jo tieši šis visādu slepenu darījumu lielmeistars un plaša mēroga izlūkoperāciju organizētājs kara gados darbojās Šveicē.

—  Iespējams. Uzvārdam tagad nav nozīmes — pat lad, ja tas bulu pats Vinstons Čērčils. Svarīgs ir kas cils — lai izglābtu Japānu no tuvojošās katastrofas, Nogami bija ar mieru upurēt visu — atteikties no Japānas pavalstniecības, šķirties no sievas un meitas un pat zaudēt dzimto zemi. Bet pilnīgi iespējams, ka dažs labs šādu rīcību novērtēs kā «odzes dzclienu. kas slēpusies pie lauvas krūtīm». Tātad sabiedrotās valstis piekrita stāties sakaros ar Nogami, jo tām nebija skaidra priekšstata, cik ilgi Japāna vēl ir spējīga pretoties, bet arī tās gribēja izbeigt karadarbību pēc iespējas ātrāk un ar mazākiem zaudējumiem. Nogami rīcību nevar izprast, balstoties uz tradicionālajiem priekšstatiem par «Japānas dižgaru», tādēļ atliek vienīgi gaidīt, ka to pratīs novērtēt nākamās paaudzes.

Taki gurdi atbalstījās pret krēsla elkoņu balstiem.

—  Apakšpulkvedis Ito. ieraudzījis tempļa viesu grāmatā pazīstamo rokrakstu, visādi centās izdibināt, vai Nogami tiešām ir dzīvs,— Taki stāstīja, berzējot ar pirkstiem pieri.— Viņš zināja, ka bijušais darbabiedrs vēstniecības stažieris Kadola kļuvis par viesnīcas ■ Cucui ja īpašnieku. Tādēļ llo. ieradies Tokijā, apmetās pie viņa un-sāka pārak uzbāzīgi izprašņāt viņu par dažādiem sīkumiem sakarā ar Nogami nā*i. llo taču zināja, kas pavadīja Nogami uz Šveices slimnīcu. Tie nav mani minējumi. Kadota visu pamatīgi aprakstījis vēstulē, ko es saņemu vakarvakarā. Viss liecina, ka viņš nosūtījis lo īsi pirms savas nāves . . . Apakšpulkvedis llo toreiz, vēstniecībā parādīja sevi kā fanātisku Japānas dižgara piekritēju. Bet pēckara gados viņš ticēja Japānas armijas atdzimšanas iespējai. Nē, tie nav nekādi joki. Japānā arī mūsu dienās nav mazums šādu cilvēku. Kad llo ieradās pie manis un Murao, mēs viņu pienācīgi izvadījām ārā. No mums viņš nekā nedabūja zināt. Tād viņš uzklupa Kadotam 1111 neatlaidīgi sāka tirdīt viņu. Kā savā vēstulē raksta Kadota, Ito rādījis viņam no tempļa viesu grāmatām izplēstās lapas ar Nogami rokrakstā uzrakstītu parakstu. Abiem bija labi zināmas šā rokraksta īpatnības, kas praktiski nav atdarināmas.

ito un Kadota visu vakaru pavadījuši asos strīdos. Beigu beigās Ito iedzinis Kadotu strupceļā, un tad Kadotain radusies doma likvidēt Ito. Bail pat iedomāties, viņš raksta savā vēstulē, kas notiktu, ja Ito kļūtu zināms, kur atrodas Nogami.

—  Tātad uz Setagajas nomali viņu aizveda Kadota?

—  Jā, ar ieganstu, ka viņš parādīs māju, kurā slēpjas Nogami. Kadota ar Ito devušies uz turieni vēlu vakarā, vairākkārt mainot taksometrus. Kadota darījis to ar noluku, lai vēlāk būtu grūtāk nokļūt uz viņa pēdām. No pēdējās mašīnas viņi izkāpuši diezgan patālu no slepkavības vietas un vēl ilgi gājuši kājām. Par laimi. Ito slikti orientējas Tokijas ģeogrāfija. Stipri uzbudināts, viņš nemaz nav ievērojis, kurp viņi galu galā iet. Bez jebkādam aizdomām viņš līdz pēdējam brīdim gājis blakus Kadotam.

—  Skaidrs,— Soeda klusi nočukstēja, jūtot, ka visu augumu pārņem neizprotams vājuma vilnis.— Bet kas nogalināja Kadotu?

—  Ir tāda organizācija. Bet nekas noteikts man nav zināms. Fanātiķis Ito bija cieši saistīts ar šiem cilvekicm. Kadota novāca Ito aiz bailēm no ta, kas notiktu, ja šīs organizācijas veiklie zeļļi uzzinātu taisnību. Uz tādiem cilvēkiem loģika neiedarbojas. Tā ir organizācija, kurai nav vajadzīgi nedz jautājumi, nedz atbildes.

—  Vai viņi bija ari pie jums?

—  Jā,— Taki apliecināja.— Pēc apakšpulkveža Ito nogalināšanas viņi saka visur ošņāt, kas būtu saistīts ar slepkavību. Tādēļ es nolēmu uz laiku pazust no Tokijas. It sevišķi pēc tam, kad nomira gleznotājs Sasadzima, pie kura pozēt gāja Kumiko.

—  Viņš tiešām mira nejaušā nāvē?

—  Varētu teikt, ka bija iedzēris pāl-āk lielu miegazāļu devu, kaut gan toreiz es turēju aizdomās rīkļurāvējus no šis pašas organizācijas. Tiem bija svarīgs iemesls to darīt, jo, kad mākslinieks gleznoja Kumiko, viņas tēvs uzturējās viņa mājā.

—  Pie Sasadzimas?

—  Es izteicos ne visai precīzi. Viņš tēloja dārznieku, lai redzētu Kumiko no dārza tajā laikā, kad Sasadzima viņu zīmēja. Tā bija Murao ideja, bet es to īstenoju, jo biju labi pazīstams ar mākslinieku. Es pierunāju viņu uzskicēt vairākus uzmetumus un atlaist brīvdienās mājas kalponi, kamēr Kumiko viņam pozēs. Tādējādi Nogami varēja netraucēti lūkoties sava meitā. Bija norunāts, ka Nogami dabūs uzmetumus, lai paņemtu tos līdzi uz ārzemēm. Bet mākslinieka pēkšņa nāve izjauca visus mūsu nodomus un bezgala pārsteidza Nogami. Paredzēdams, ka policija noteikti sāks izmeklēšanu, un nevēlēdamies kļūt par nopratināmu liecinieku, Nogami atstāja mākslinieka māju, paķerot līdzi uzmetumus.

—  Kas atsūtīja Kumiko aicinājumu ierasties Kioto?

—  Tagadējā Nogami dzīvesbiedre. Viņa lieliski izprata vīra noskaņojumu, viņa tēva jūtas un nolēma noorganizēt viņu tikšanos. Pirms tam Nogami izdevās īsu brīdi redzēt savu ģimeni teātrī, bet las viņgm nedeva gandarījumu. Mākslinieka mājā viņš varēja ilgāku laiku pavērot savu meitu, bet las tikai vel vairāk pastiprināja tieksmi aprunāties ar viņu.

—  Saprotu,— Soeda pamāja.

—  Nogami sieva ir francūziete. Viņa ir lielisks cilvēks, labi audzināta, saprātīga un ļoti atsaucīga. Viņa lūdza tulku iztulkot viņas vēstuli japāņu valodā, atdeva pārrakstīt tekstu ar rakstāmmašīnu un, parakstījusies kā Jamamoto, aizsūtīja vēstuli Kumiko. Pēc tam atlika tikai gaidīt Kumiko ierodamies . . . liet Kumiko neatbrauca viena. Viņas tuvuma visu laiku grozījās kāds aizdomīgs lips, kas acīmredzot bija norīkots viņu uzraudzīt, tādēļ tēvam atkal lika laupīta iespēja satikties ar meitu.

—  Lūk, kādēļ neviens neieradās norunātajā viela!— Soeda nopūtās.

—  Tad radās vēl viena iespēja tikties. Kumiko apmeklēja Sūnu templi. Neveiksmes satrauktais Nogami atgriezās viesnīcā, bet viņa sieva pavisam nejauši arī nokļuva-ijūnū templī. Tur viņai palaimējas, jo izdevās vairākas reizes nofotografēt Kumiko.

—  Un kas notika viesnīcā?

—  Tos notikumus gan mēs nebijām paredzējuši. Nevienam pat prata neienāca, ka Kumiko apmetīsies zem viena jumta ar viņiem . . . Bi ja izdomāts, ka pēc daudzu gadu atšķirtības mēs satiksimies lieši šaja viesnīcā. Murao vajadzēja slepus atlidot no Tokijas, bet man ar vilcienu atbraukt 110 Tatesinas. Reizēm cilvēki sastopas pavisam savādos apstākļos. Tā notika ari ar mums. To, ka Kumiko apmetusies tajā pašā viesnīcā, pirmā uzzināja un Nogami paziņoja viņa sieva. Viņam gribējās kaut vai dzirdēt meitas balsi, tādēļ viņš vairākas reizes zvanīja viņai pa telefonu.

—  Kumiko stastija man, ka nepazīstams cilvēks Irīs reizes aiz. pārskatīšanās uzgriezis viņas numuru, atvainojies 1111 nolicis klausuli.

—  Bet par ko tad viņš varēja runāt? Ne jau amizējoties apsveikt ar skaistu laiku! Ar tulka starpniecību viņi aicinaja Kumiko vakariņās, bet, par laimi vai nelaimi, Kumiko atteicās. Varbūt las nāca viņai par labu, jo tajā pašā vakara tika sašauts Murao.

—  Kas bija šāvējs?

— Tie paši tipi no jau minētās organizācijas. Laikam bija nākuši Nogami uz pēdām.

—  Kāpēc bija jāšauj uz Murao?

—  Lai iebiedētu viņu.

—  Bet kādēļ? Blakus istabā dzīvoja Nogami. Kāpēc nemēģināja nošaut viņu?

—  Tādēļ, ka nezināja. Pareizāk sakot, nezināja, ka Nogami un francūzis VanedT ir viena un tā pati persona. Varbūt viņi kaut ko nojauta. Bija skaidrs, ka ne jau velti Murao, bet vēlāk ari es apmetāmies vienā viesnīcā. Tātad tuvumā varētu būt ari Nogami. Tad viņi nolēma pabiedēt Murao, cerot, ka izcelsies jezga un varbūt parādīsies Nogami, lai noskaidrotu, kas noticis. LIn, kaut arī viņš neparādītos tajā brīdī, tik un tā par nakts notikumu viesnīcā uzzinātu visi, un galu galā tas liktu Nogami tomēr atstāt savu paslēptuvi. Tāds laikam bija viņu aprēķins.

—  Ko tagad nolēmis iesākt Nogami?

—  Varbūt atgriezīsies Francijā. Bet vispirms, kā viņš pats izteicās, gribot paklaiņot Tunisijas tuksnešos.

—  Bet kādēļ tieši tuksnešos?

—  Tagad Nogami kungam arī Parīze liekas kā tuksnesis. Lai kur viņš brauktu, visa zemeslode viņam ir viens vienīgs tuksnesis, jo viņš ir cilvēks bez dzimtenes, cilvēks, kas zaudējis pavalstniecību. Un runa nav tikai par pavalstniecību. Pinns septiņpadsmit gadiem viņš zaudēja arī tiesības būt dzīvam. Tādēļ tagad viņam visapkārt plešas tikai tuksnešaina zeme. ..

Soeda palūkojās pulkstenī. Pagājušas četrdesmit minūtes, kopš Kumiko iesēdās taksometrā.

25

Izbraucis no tuneļa, taksometrs iekļuva biezā krūmājā. Lielceļa baltā lente pamazām vijās augšup pa lēzenu kalna nogāzi. Rudens ainavās valdīja dzeltenie toņi. Eleganta sporta mašīna, apdzinusi taksometru, kurā brauca Kumiko, pazuda aiz pagrieziena. Beidzot pavērās skats uz jūru.

Tālumā peldēja balta laiva ar amerikāņu karogu. Dzidraja gaisā Kumiko varēja atšķirt pat jūrniekū sejas.

—  Vai līdz bākai vēl tālu?— viņa jautāja šoferim.

—  Lūk, aiz tā zemesraga,— šoferis paskaidroja.

Visur rēgojās jau pagājušās pcldsezonas paliekas — sašķiebtas peldētavas un kaudzēs sakrautas tukšas sulu bundžas un pudeles.

Apmetuši pa jūras krastu lielu līkumu, mašīna iebrauca šaurā stāvvietā, kurā cits citam blakus bija novietoti autobusi, privātas mašīnas un taksometri. Turpat līdzās bija grezns atpūtas nams, kas Kumiko par lielu pārsteigumu vēl joprojām uzņēma viesus.

—  No šejienes jus varat aizstaigāt līdz bakai. Jāiet apmēram desmit, piecpadsmit minūtes,— šoferis teica, verot vaļā mašīnas durtiņas.

Kumiko izkāpa un palūdza šoferim pagaidi! viņu. Ceļš veda gar jūras krastu. Skaistais laiks bija pievilinājis daudz tūristu, galvenokārt jauniešus. Liegajas vēja pūsmās jautās jūras smarža.

Kumiko pagāja garām tūristu bāzei, aiz kuras baltā žoga zaļoja kupla rodeja. Bāzes sarkanā ķieģeļu ēka labi iekļāvās apkārtējā ainavā. Gleznainie dabas skali radīja Kumiko pacilālu noskaņu. Cik labi, ka viņa albrauca uz šejieni, cik patīkami ar pilnu krūli ieelpot sāļo jūras gaisu, bez steigas soļojot pa šauru taciņu gar pašu jūras malu!

Bāka vēl nebija redzama. Taciņa nemanāmi veda augšup pa kalna nogāzi. Kalna galā vidēja liānām apauguši augsti koki.

Kumiko uzkāpa līdz pašai augšai, kur atklājās skats uz bāku. Tā pacēlās uz tālu jūra izvirzītas klinls. Saules siaru apmirdzēts, baltais tornis spiigti izdalījās uz zila debesu fona. Bet pati klints bija atsegusi visiem vējiem un jūras viļņiem savas dīvaini izrobotās šķautnes.

Meitene apstājās un brīdi kā apburta raudzījās dabas gleznā, kas paveras viņas acu priekšā. Arī uz visām pārējām piekrastes klintīm ka sastinguši stāvēja cilvēki, domīgi raugoties lālu selgā.

Uzmanīgi sperot soļus, Kumiko tuvojās kādas klints malai. Jūras viļņi dārdot lauzās klinšu spraugās un, sadalījušies daudzās sīkās straumītēs, aizplūda atpakaļ dzelmē. Pa jūras dibenu ložņāja krabji. Bija jūtams spēcīgs paisuma aromāts.

Kumiko pēkšņi juta sev pievērstu vērīgu skatienu. Atskatījusies viņa ieraudzīja nomaļus stāvošu gara auguma sievieti tumšā kleitā. Pirms tam Kumiko laikam viņu nepamanīja tādēļ, ka sievieUr bija atnākusi šurp mazliet vēlāk. Viņas zeltainie mati saules gaismā likās vēl gaišāki.

Aiz pārsteiguma meitene tikko neiekliedzās. Tā taču ir francūziete, kuru viņa satika Kioto. Sieviete laikam arī bija pazinusi Kumiko, jo sāka sirsnīgi māt viņai ar roku.

—  Labdien, jaunkundzi— francūziete pirmā sasveicinājās ar Kumiko savā dzimtajā valodā. Viņas vaibstos apvija labvēlīgs smaids, bet zilās ac*s cieši raudzījās meitenē.

—  Labdien, cienītā kundze!—Kumiko arī atbildēja franciski. — Kad jūs atbraucāt šurp no Kiolo?

—  Pirms dažām dienām,— francūziete atbildēja, sirsnīgi smaidot.— Nemaz nedomāju, ka atkal sastapsimies. Tas taču ir lieliski.

—  Man tas arī ir pārsteigums,— Kumiko teica. Viņa atcerējās, kā šī sieviete fotografēja viņu Sūnu templī. Tad Kumiko bija slāvējusi pie zaļas kļavas, zem kuras klājās mīksts sūnu paklājs.

—  Toreiz iznāca brīnišķīgi fotoattēli. Es tos aizvedīšu līdzi kā visdārgāko piemiņu no Japānas,— teica francūziete, i! kā uzminējusi Kumiko domas.

—  Ļoti patīkami, ka biju jums noderīga,—Kumiko pieklājīgi atbildēja.

—  Tas ir īsts brīnums, ka mēs tik bieži tiekamies. Vispirms Nandzendzi templī, tad Sūnu templi un Kioto viesnīcā un beidzot šeit. Vai nav brīnišķīgi? Jūs atbraucāt viena?

—- Jā. Viena pali.

—  Jums palīk jūra?

—  Pat ļoti. Man teica, ka te esot brīnišķīgs skats.

—  Tiešām ļoti skaists.

Sieviete paraudzījās selgā, kur lēni peldēja liels tirdzniecības kuģis.

—  Bet es esmu šeit kopā ar savu vīru,— francūziete teica, nenovēršot acis no jūras.— Es tūlīt jūs iepazīstināšu.

Negaidot Kumiko piekrišanu, viņa pavirzījās dažus soļus sāņus un pamāja ar roku.

Pēc mirkļa Kumiko ieraudzīja padzīvojušu vīrieti tumšās brillēs, kas lēni tuvojās viņām. Viņam bija īsti japāniska seja. Kumiko atcerējās, ka redzējusi šo cilvēku Nandzendzi tempļa dārzā. Tur bija daudz ārzemju tūristu, bet tikai viņš vienīgais nekustīgi sēdēja uz terases grīdas, kā to mēdz darīt japāņi, un likās gluži kā apburts par dārza skaistumu. Toreiz Kumiko domāja, ka viņš ir līdzīgs spānietim, bet tagad, vērojot viņu, arvien vairāk pārliecinājās, ka viņš laikam tomēr ir japānis. Tikai japānim mēdz būt tik mierīga un reizē mazliet skumja seja.

Pienācis klāt, viņš maigi palūkojās caur briļļu apakšu uz Kumiko.

Francūziete nez kāpēc neiepazīstināja viņu ar Kumiko, tādēļ meitene ļoti samulsa.

—  LaBdien,— Kumiko pirmā sasveicinājās ar francūzietes vīru.

—  Labdien, jaunkundz,— atbildēja sirmais kungs, palīkami( izrunājot franču vārdus.— Jūs labi runājat franciski.— Viņš nostājās Kumiko blakus, kur pirmīt bija stāvējusi viņa sieva.

Francūziete, it kā ko atcerējusies, klusi sarunājās ar vīru. Kumiko saprata, ka viņa laikam grib uzkāpt bākā, bet vīrs brīdina, lai viņa ir uzmanīga un piesargās.

— Es neatvados,— sieviete teica, draudzīgi pamājot Kumiko ar roku.

Kāpēc viņa aizgāja, atstājot mani vienatnē ar savu vīru? Šķiet, tāda rīcība no labi audzinātas ārzemniecēs puses nav visai pieklājīga, Kumiko nodomāja.

—  Iesim tuvāk pie jūras,— vīrietis pēkšņi sāka runāt japā- niski,— sevišķi skaista ir, lūk, tā klints.

Uz norādītās klints pie pašām kājām šķīda ar putu cepurēm greznoti viļņi. To krāsa arī bija savādāka — gaiši zaļa un caurspīdīga. Lejā uz milzīga akmens, ko no visam pusēm ieskāva jūras ūdens, stāvēja cilvēks -ar makšķeri.

—  Esmu noguris,— vīrietis teica,— ja jums nekas nav pretī, es mazliet apsēdīšos.

Ar japāņiem raksturīgu izsaucienu «dokkoisjo» viņš nepiespiesti apsēdās uz akmens. Viņa rīcība nepārprotami liecināja, ka viņš ir japānis.

—  Lūdzu, sēdieties blakus,— viņš laipni piedāvāja un, pievērsies Kumiko, lūkojas viņā no apakšas uz augšu.— Te jums būs ērti.— Viņš izvilka no kabatas sniegbaltu kabatlakatu un izklāja to sev blakus.

—  Piedodiet, ka sagādāju jums liekas rūpes,— Kumiko atvainojas.

—  Ko jūs! Stāvēt visu laiku kājās ir ļoti nogurdinoši. Ludzu, sēdieties . . .

Kumiko pēkšņi pārņēma savādas izjūtas. Viņa juta pilnīgu uzticību pret šo cilvēku, kas bija pateicis viņai tikai dažus vārdus. Tik brīvi viņa nejutās pat ar Asimuru — Secuko vīru. Acīmredzot to var izskaidrot ar šā vīrieša vecumu, dziļam grumbām izvagoto seju, ar viņa izskatu un stāju.

Kumiko nekautrēdamās apsēdās blakus vīrietim. Vēja brāzmās reizēm uzsvieda viņiem jūras šļakatas.

—  Mani sauc Nogami Kumiko,— viņa teica, jo saprata, ka jāpastāsta kaut kas par sevi.

—  Jā? Skaists vārds,— viņš pamāja. Viņa acis, ko slēpa tumšās brilles, bija pievērstas jūrai, bet varēja manīt, ka ar visu būtni viņš it kā atsaucas uz šo vārdu.— Nu pienācis laiks arī man stādīties priekšā. Mans uzvārds ir Vanedī._

Šis ārzemnieciskais uzvārds kaut kā nesaistījās ar viņai blakus sēdošā kunga izskatu. Kumiko bija tāda sajūta, it kā viņš būtu nosaucis ne savu, bet svešu, pavisam citam cilvēkam piederošu vārdu. Uzvārds ir franču, Kumiko gudroja, bet nav šaubu, ka šā cilvēka tēvs vai māte bijuši japāņi, un ari viņš pats laikam audzis Japānā. Pat ne katrs^apānis var lepoties ar šādu audzināšanu. Droši vien dzīve Francijā arī atstājusi uz viņu savu iespaidu. Lai kā, bet šķiet, ka man blakus sēž īsts japānis.

—  Mans uzvārds jums liekas savāds?— Vīrietis pasmaidīja, it kā uzminējis meitenes domas.— Patiešām — visi uzskata mani par japāni, un tas ir pilnīgi dabiski.

—  Jūs esat ilgi dzīvojis Japānā?

—  Jā. Esmu beidzis japāņu universitāti, bet ari pirms tam ilgu laiku dzivoju Japānā.

Tātad mani minējumi izrādījušies tikai daļēji pareizi. Bet viņa japāņu valoda — īsta Tokijas izloksne? Kumiko bija nesaprašanā.

Nekā līdzīga tām kroplajām frāzēm, ar kurām apmainās ārzemnieki. Tādu valodu var uzsūkt tikai ar mātes pienu.

Vanedi sēdēja, kūkumu uzmetis. Tieši tādā pozā mēdz sēdēt japānis uz savas mājas verandas, atklājot muguru saules stariem un tīksminoties par «bonsai»— podā izaudzētu pundurkociņu.

Un tomēr viņa profilā, varbūt te bija vainīgas tumšas brilles — varēja manīt savādu skarbumu. Nē, ar šādu skatienu netiksminās par bonsai. Šī seja pauda vientuļa, dziļās pārdomās iegrimuša cilvēka skarbumu. No viņa jūrai pievērsta auguma dvesa skumju pilna vientulība.

Kumiko nespēja runāt. Viņa atcerējās, ka tieši tādā pozā šis cilvēks bija sēdējis ari toreiz Nandzendzi tempļa dārzā.

—       Meitenit,— vīrietis pēkšņi klusi ierunājās, raugoties jūrā, — kā klājas jūsu mammai?—Viņa balss bija mazliet piesmakuši.

—  Paldies, viņa ir pilnīgi vesela,— Kumiko atbildēja.

—       Tad jau labi . . . Viņa var būt ļoti priecīga, ka viņai ir tik brīnišķīga meita.

Kumiko klusi paklanījās un pie sevis nodomāja — kāpēc viņš jautā tikai par māti? Parasti šādos gadījumos mēdz apvaicāties par abu vecāku veselību.

■— Vai jūs kaut kur strādājat?

—  Jā.— Kumiko nosauca savu darbavietu.

—  Lieliski. Un laulību diena laikam ari pavisam tuvu?

Kumiko pasmīnēja. Pirmajā tikšanās reizē šāds jautājums šķiet

ne visai smalkjūtīgs, bet viņa nezin kāpēc nedusmojas uz viņu. Varbūt tādēļ, ka no šā sirmā kunga it kā izstaroja neizskaidrojama labvēlība.

—  Tas jūsu mammai būs divkāršs prieks.

Saruna kļuva arvien intīmāka. Tā parasti savā starpā lērzē tikai tuvi draugi. Un Kumiko, lai cik tas būtu dīvaini, nepretojās tam. Tieši otrādi, viņai gribējās turpināt šo sarunu bezgalīgi.

Padzīvojušais kungs pēkšņi, nenoņemot brilles, sāka slaucīt acis. Pamanījis Kumiko izbrīna pilno skatienu, viņš sacīja:

—      Laikam jūras šļakatas trāpījušas acis . . . Rit cs atvados no Japanas,— viņš steidzīgi piemetināja.

—  Brauksiet atpakaļ uz savu zemi?

—      Jā, ir tāds nodoms . . . Esmu laimīgs, ka pēdējā Japānā pavadītajā dienā satiku tādu meiteni kā jūs.

Kumiko nezināja, ko teikt.

—       Kopš ierados Japānā, man visu laiku gribējās aprunāties ar jums līdzīgu cilvēku. Un tagad esmu priecīgs, ka mans sapnis ir piepildījies.

Šie vārdi Kumiko nelikās melīgi. Viņa sejā atspoguļojas neviltots prieks, kaut gan tas nebija tik atklāts ka ārzemniekiem, bet japāniski mierīgs un savaldīgs.

—      Atļausiet man uzdot jums vienu jautājumu,— viņš uzrunāja Kumiko.

—  Lūdzu!

—  Ko jūs domājat par mani?

Jautājums bija pārāk negaidīts. Kumiko apmulsa. Bet tad viņai likās, ka jāatbild pavisam vaļsirdīgi.

—       Es domāju… jūs esat ļoti, ļoti labs cilvēks.— Bet Kumiko tūdaļ saprata, ka šie vardi neizsaka visā pilnībā viņas izjīitas, un piebilda:— Man ir tāda sajūta, it kā es būtu satikusies ar man ļoti tuvu un mīļu cilvēku.

—       Ak tā?— Sarunu biedrs novērsās no jūras un ilgi vērīgi raudzījās Kumiko sejā.— Jūs tiešām tā domājat?

—  Ja, lai gan tā runāt varbūt nav visai pieklājīgi.

Kāpēc? Paldies, paldies! Esmu ļoti priecīgs, dzirdot no jums šādus vārdus.

—       Ja mēs būtu iepazinušies agrāk, man būtu ļoti patīkami redzēt jūs kopā ar dzīvesbiedri mūsu mājās.

—      Žēl, ka tas nav noticis..-. Man pie jums ir viens lūgums. Neuzskatiet, lūdzu, to par dīvainu.

—  Kāds tas būtu?

—       Rīt es aizbraukšu no Japānas, bet piemiņai par mūsu tikšanos gribu lūgt jūs noklausīties kādu dziesmiņu, kuru es atceros vēl no bērnības. Tikai šaubos, vai es pratīšu labi nodziedāt.

—  Esiet tik laipns, nodziediet!— Kumiko smaidīja.

Sirmais vīrs atkal pagriezās pret jūru un sāka dziedāt. Daļu vārdu viņš jau bija aizmirsis, un Kumiko dziedaja līdz. Viņu balsis saplūda kopā un aizviļņoja tālu jūrā.

Nogami Keničiro dziedaja un vienlaikus ar visu savu būtni uztvēra meitas balsi:

— Kāpēc krauklītis raud?

KādēJ vi'.'š asaras lej?

Tāpēc, ka pametis kalnos ^Septiņus putnēnus jaunos . . .

Dziesma skanēja arvien skaļāk, gandrīz pārspējot bangu dārdoņu.

Viņu balsis aizplūda tālumā, līdz nogrima jūras dzelmē. Neparasts satraukums bija pārņēmis Kumiko. Viņa atcerējās, ka šo dziesmiņu iemācījās, "kad bija vēl pavisam maziņa un kopā ar māti d/.iedāja to savam mirušajam tēvam .. .

PĒCVĀRDS

Lai gan Dzinlark rastu no Fudzi kalna šķir kilometru tūkstošos mērāms attālums, tomēr šī ģeogrāfiskā distance nav Šķērslis, kas spētu liegt latviešu lasītājam kaut vai daļēji iepazīties ar lalās salu zemes Japānas literatūru. Tomoes Jamasiro «Ratiņu dziesma» un Tomies Ohar&s «Viņu sauca O-Ena» tulkojumi |ava mums ieskatīties japāņu sievietes sūraja dzīve, Sjūsaku Endo grāmatiņa «Sieviete, kuru es pametu» pavēra skatu japāņu jauniešu dzīvē, psiholoģisku romānu cienītājus iepriecināja Kobo Abes darbi «Sieviete smiltis» un «Svešā seja», japāņu fantastiskas literatūras iepazīšanai noder Sakjo Koinaeu «Rītdienas nolaupītāji» un «Japānas nogrimšana», japāņu armijas nežēlīgo iekšējo kārtību, tās vardarbību okupētajās teritorijās un pilnīgo sagrāvi MandžOrijā attēlojis Dzjumpcjs Gomikava darbā «Tā dzīvo cilvēks», bet Jasunari Kavabatas garie stāsti «Sniegu valstība- un «Tūkstoš dzērvju» atklaj, ka'japāņiem nav/ svešs lirisms un smalki niansētas jutas.

Tagad latviešu lasītāju vērtējumam nodota grāmata, kas dod iespēju iepazīties ar pavisam jaunu žanru japāņu literatūrā detektīvromānu. Sāds žanrs Japāna radās tikai pirms sešdesmit gadiem, proti, daudz vēlāk nekā Rietumos, bet attīstījās tikpat strauji ka visa Japāna pēc imperatora Meidzi reformām.

Par šā žanra pamatlicēju Japanā pilnīgi pamatoti var uzskatīt Rampo Edogavu (1894—1965). kura pirmais detektivslāsts «Divi senas vara naudas galiali» publicēts 1923. gada. Rakstnieks dzimis Mies prefektūras Nahari pilsētā, studējis universitātes «Vaseda» ekonomikas fakultātē, bet pēc tās absolvēšanas 1916. gada strādāja tirdzniecības uzņēmumos, kuģu būvētavā, restorānā, grāmatu antikvariātā, tipogrāfijā, parfimērijas fabrikā un laikrak slu redakcijās. Dažu gadu laika topošais rakstnieks nomainījis vairāk nek.' desmit profesiju. Studiju gailos viņš aizrāvās ar amerikāņu un angļu detektīvromānu lasīšanu, kas galu galā noteica viņa radošo ceļu. Viņa daiļradi ietekmējuši Edgars Po, Viljams Kolinss, Arturs Konans-Doils. japāņu rakstnieki Rjūnoskč Akutagava un Dzjuniēiro Taņidzaki, kā ari Fjodors Dostojevskis. Uzsācis literāro darbību, jaunais literāts nomainīja savu īsto uzvārdu — llirai — pret pseidonīmu un izvēlējās tam hieroglifus, kuru skaņas atgādina Edgara Po vārdu. 1917. gadā pec Edogavas iniciatīvas tika nodibināts Dctcktivžanra rakstnieku klubs, bel 1963. gadā lo pārveidoja Savienībā, par kuras pirmo priekšsēdētāju ievēlēja Edogavu. 1951. gadā, savā sešdesmitajā dzimšanas dienā, viņš nodibināja literāro prēmiju, kas ik gadu tiek piešķirta jaunajiem rakstniekiem par labāko darbu dctektīvžanrS. Rakstnieks bija ļoti ražīgs, par ko liecina viņa kopoto rakstu divdesmit pieci sējumi, kurus laidusi klaja izdevniecība «Kodansja» (1978—1979), bet pēc daudzu literatūrkritiķu un paša autora vērtējuma pie viņa labākajiem darbiem pieskaitāms garais stāsts - Nezvērs tumsā» (1928).

Romāna «Cilvēcības apliecinājums» (1975) autors Sejiči Moriinura dzimis 1933. tadā Saitamas prcfekluras Kumagajas pilsētā, beidzis Aojainas universitātes angļu-ainerikāņu literЈ.\ūras nodaļu. Vēlāk gandrīz desmit gadu strādājis par viesnīcas administratoru un lasijis lekcijas uzņēmumu vadīšanas jautājumos. Uzkrātā pieredze deva viņam iespeju sacerēt pirmos darbus i Lielpilsēta» un «Izdomāti sudrabpils». Plašu popularitāti rakstnieks ieguva 1909. gadā, kad par romānu «Drošības josla augstienē» viņam piešķīra Edogavas prēmiju. 1973. gadā viņa romāns «Koroziālā struktūra» apbalvots ar Detektīvžanra rakstnieku savienības prēmiju. Pēc tam Morimura publicējis vairākus desmitus darbu. Daudzi no liem kļuvuši par pamatu televīzijas izrādēm, tulkoti svešvalodas un ekranizēti. Ar lieliem panākumiem uz mfisu valsts kinoteātru ekrāniem tika demonstrēta filma «Pārbaude cilvēkam», kuras scenārijs veidots pēc Morimuras romāna «Cilvēcības apliecinājums», īstu vētru Japānā 1983. gadā sacēla Morimuras grāmata «Sātana pārēšanās» (laju paša gadā izdevniecība «Progress» laida klajā šo darbu krievu valodā ar nosaukumu «Sātana virtuve»). Ši grāmata, kuras kopmetiens pārsniedzis miljonu eksemplāru, sniedz lasītājiem vēsturiski patiesu šausmu pilnu ainu par Japanas armijas 731. vienību, kas okupētas Mandžūrijas teritorijā līdz pat 1945. gada augustam, pētot un ražojot bakterioloģiskos ieročus, veikusi nežēlīgus eksperimentus ar dzīviem cilvēkiem. Sajā darba autors, balstoties uz dažādiem faktu materiaiiem, ne tikai atmaskojis šīs japaņu militāristu ultraslepenās vienības noziedzīgo darbību, bet arī pierādījis, ka tūlīt pēc Otrā pasaules kara šis vienības slepkavas atrada patvērumu ASV armijas paspārnē, kas steidzās pārņemt šo kara noziedznieku pieredzi. Pēdējo divu gadu laika Morimura, būdams daiļrades Jjrieduma gados, publicējis vēl vairākas grāmatas, un pašreiz viņa darbu kopklāsts jau tālu pārsniedz piecpadsmit sējumu lieto izlasi, kas laista klajā 1978. gadā.

Humana «Tuksnešainā zeme» autors Seičo Macumoto dzimis 1909. gadā Fukuokas prefektūras Ojuras pilsētā. Darba gaitas sācis tūlīt pēc vidusskolas beigšanas. Strādājis par izsūtāmo rūpnīcā, uz ielām pārdevis plāceņus, bijis strādnieks tipogrāfijā. Pašmācības ceļā apguvis universitātes «Vaseda» lekciju kursu, piedalījies metalurģiskā kombināta «Javata» literārā pulciņa darbībā, cītīgi lasījis kreisos žurnālus «Literatūras un mākslas fronte» un «Kaujas karogs». 1929. gadā, kad Japanas valdība sāka plašā mērogā vajat progresīvos spēkus, kādu laiku atradies ieslodzījumā. Vēlāk atkal strādājis dažādus darbus, bet, sākot ar 1937. gadu, darbojies dažādu laikrakstu redakcijās. Kara laikā iesaukts armijā par sanitāru, sūtīts uz Jaungvineju, bet sakarā ar Japānas kapitulāciju pusceļā devies atpakaļ uz dzimteni, kur turpinājis strādāt redakcijās. Pats sācis rakstīt 1930. gadā četrdesmit gadu vecumā. Sākumā pievērsies vēsturiskajiem romāniem, saņēmis par tiem Akutagavas prēmiju. Pirmo detektīvstāstu publicējis 1955. gadā, par ko viņam piešķirta iepriekšminētā kluba balva. Kopš tā laika Macumoto publicējis vairākus desmitus garo stāstu un romānu (Macumoto Seičo Kopotie raksti 50 sējumos, 1971—1984). Japāņu literatūrkritiķi uzsver, ka Macumoto varoņi nav detektīvi superineni, bet izmeklētāji, kas cēlušies no tautās un pauž tautas intereses. Tādēļ Macumoto, kurš savos darbos asi kritizē un atmasko mūsdienu Japānas kapitālistiskās sabiedrības trūkumus un netikumus, liek uzskatīts par sociāldeleklīvžanra iedibinātāju Japānā.

Japāņu rakstniekiem ir raksturīga tieksme savos darbos bieži atkārtot sīkas detaļas, atkal un atkal atgādinot notikumus, kurus lasītājs jau sen iegaumējis. Iespējams, ka šādu rakstniecības manieri var izskaidrot ar hieroglifiskās rakstības ietilpību, tomēr tulkotājs atļāvies vietumis īsināt šos atkārtojumus, kas nekādā mērā netraucēs mūsu lasītajiem izveidot zināmu priekšstatu par japāņu detektīvliteratūras pamatvilcieniem un tas īpatnībām.

li. Katajs

SATURS

RAMPO EDOGAVA

Nezvērs ļums;

SEJlCl MORIMURA

Cilvēcības apliecinājums

Ārzemnieka nāve Naida zīmogs Mīklainais vārds Kaunpilnās pēdas Bēgšana no nabadzības Asins traips . . . Pārtrauktā joņošana Tills uz pagātni . . Neaizmirstama kalnu viesnīca Darbarīku dumpis Māli nevar aizmirst Tālās nomales mazpilsēta Pārdroša ielaušanās Milzu cietums Nozieguma vadmotīvs Trūkstošais pierādījums Cilvēcības apliecinājums

SElCO MACUMOTO

Tuksnešainā zeme

Katajs E. Pēcvārds

JiriOHCKim AETEKTlfB

PaccKaa ii poMaui.1 Piira Jlnec.Ma» 198(5 Ha juitmiuckom hŠŪkc IIepene;i c mioiīcKOro n cociaBun Karaftc X>\!IO>KIIIIK Oflpo ri(iTepCOHC

HB .N« 4549 JAPAŅL DETEKTĪVS

Redaktore S. Tftmane. Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis. Tehnisku redaklore S. Balodc. Korektore 1,. Kamene. Nodota salikšanai 02.10.85. Parakstīta iespiešanai 26.03.8ti. Formāts 84X •08/32. Avīžu papīrs. Noduni garnitūra. Augstspiedums. 22,04 uzsk. iespiedi.; 20,355 uz.sk. krasu nov.34,30 izdevi». I. Metiens 30 000 cks. Pašūt. JSb 1272-5. Cena 3 rb|. 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. JSo 73/323220/D-1019. Izdevums sagatavots dialoga sistēmā 1>IS, piedaloties Nozares kolektīvās lietošanas informatīvajam skaitļošanas centram. Programmētājus S. Balodc, I). Ose. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīga. Blaumaņa iela 38/ to. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 220004 Rīgā, Vienības gatve 11.

a 652 Japāņu detektīvs: Stāsts un romāni/No jap. vai. tulk., sast. un pēcv. sarakstījis E. Katajs; II. O. Pēter- sons.— R.: Liesma, 1986.— 494 Ipp., il.

4703000000—73

- 114—86 84.5 Jap —4

\1801(tl)—86

Content

Macumoto Seičo Tuksnešainā zeme