Konelijs Maikls

'Tumsa, tumšāka par nakti

MAIKLS KONELIJS

TUMSA TUMŠĀKA PAR NAKTI

PROLOGS

Ieskatījies pa nelielo stikla kvadrātiņu durvīs, Boss redzēja, ka vīrs kamerā ir viens. Viņš izņēma no maksts pistoli un nodeva dežurējošajam seržantam. Parastā procedūra. Tērauda durvis tika atslēgtas un pabīdītas sānis. Nāsīs iecirtās sviedru un vēmekļu smaka.

-   Cik ilgi viņš te atrodas?

-   Kādas trīs stundas, - atbildēja seržants.

Boss iegāja kamerā, neizlaizdams no acīm uz grīdas guļošo augumu.

-   Viss kārtībā, vari aizvērt durvis.

-   Padod ziņu.

Durvis grabēdamas slīdēja cict, tad dārdēdamas apstājās. Vīrs uz grīdas ievaidējās un mazliet sakustējās. Boss piegāja tuvāk un apsēdās uz sola. Pēc tam izvilka no žaketes kabatas magnetofonu un nolika sev blakus. Pametis skatienu uz lodziņu un redzējis, ka seržanta seja nozūd, ar kurpes purngalu iebakstīja guļošajam sānā. Vīrs vēlreiz ievaidējās.

-   Mosties, sūdvabole.

Vīrs uz grīdas lēnām pagrieza galvu, tad pacēla to. Matos viņam bija redzami krāsas plankumi, uz krekla priekšas un kakla sakaltuši vēmekļi. Viņš attaisīja acis, taču tūlīt aizvēra, jo kameras griestu lampas gaisma sāpīgi žilbināja. Balss noskanēja piesmakušā čukstā.

-   Atkal jūs.

Boss pamāja.

-   Jā. Es.

-   Mūsu mūžīgais riņķa dancis.

Dzērāja sejā ar trīs dienas veciem bārdas rugājiem pavīdēja smaids. Boss ievēroja, ka kopš pēdējās tikšanās vīram par vienu zobu ir mazāk. Viņš uzlika roku uz magnetofona, tomēr to neieslēdza.

-   Celies. Laiks aprunāties.

-   Liec mani mierā! Es negribu…

-   Laika tev nav daudz. Tev jārunā.

-   Pie joda, liec mani mierā!

Boss pameta mirkli uz lodziņu. Nekas tajā nebija redzams. Viņš no jauna pievērsa skatienu vīram uz grīdas.

-   Tava pestīšana ir patiesībā. Daudz vairāk nekā cit- kā rt. Ja nezināšu patiesību, nevarēšu tev palīdzēt.

-   Kas tu esi, vai biktstēvs? Gribi uzklausīt manu grēksūdzi?

-   Vai esi gatavs izsūdzēt grēkus?

Vīrs uz grīdas neatbildēja. Pēc brītiņa Boss nodomāja, ka dzērājs atkal ieslīdzis miegā. Viņš vēlreiz iegrūda ar kurpes purngalu vīram sānos, šoreiz pret nierēm. Vīrs sakustējās, viņam noraustījās rokas un kājas.

-   Es tevi piediršu! - viņš nokliedzās. - Vari vākties pie velna. Es pieprasu advokātu!

Brīdi klusējis, Boss paņēma magnetofonu un iebāza kabatā. Tad salika rokas kopā, atbalstīja uz ceļgaliem, paliecās uz priekšu, paskatījās uz dzērāju un lēni nogrozīja galvu.

-   Tādā gadījumā nevaru tev palīdzēt, - viņš sacīja.

Boss piecēlās un pagaidīja, kad lodziņā parādīsies seržants. Dzērājs palika guļam uz grīdas.

1. nodala

i

Terijs Makalebs palūkojās uz sievu un pamanīja viņu raugāmies uz līkumaino ceļu lejā. Pa stāvumu uz mājas pusi brauca golfa ratiņi. Braucējs zem ratiņu jumta nebija redzams.

Viņi sēdēja uz plakanā jumta mājai, kuru abi ar Greiselu bija noīrējuši Lamesas avēnijā. Skatienam pavērās līkumainais ceļš uz māju, Avalona ar ostu un dūmakā tītā cietzeme Santamonikas līča otrā pusē. Tieši šīs ainavas dēļ viņi par savu jauno mitekli bija izraudzījušies māju uz salas. Ierunājoties sievai, viņš gan nevēroja ainavu, bet mazuli viņas rokās. Nepievērst uzmanību meitas plati ieplestajām, zilajām, uzticības pilnajām acīm viņš nespēja.

Makalebs varēja saskatīt nomas numuru uz golfa ratiņu sāniem. Numurs nebija vietējais, droši vien kāds ar Katalīnas prāmi ekspresi bija ieradies no cietzemes. Tomēr jābrīnās, kā Greisela varēja zināt, ka ciemiņš brauc pie viņiem, nevis uz kādu citu Lamesas avēnijas māju.

Viņš neko nejautāja, jo bija pārliecinājies, cik pareizas ir Greiselas nelabās nojautas. Viņš vienkārši gaidīja, un brīdi pēc tam, kad golfa ratiņi nozuda skatienam, pie durvīm klauvēja. Greisela aizgāja ielaist, un drīz atgriezās uz jumta kopā ar sievieti, kuru Makalebs nebija redzējis trīs gadus.

Redzot Makaleba rokās zīdaini, šerifa detektīve Dzeja Vinstone pasmaidīja. Smaids bija patiess, tomēr izklaidīgs - kā jau cilvēkam, kurš nav ieradies apbrīnot jaundzimušo. Redzot atnācējai rokās biezu, zaļu mapi un videokaseti, Makalebs saprata, ka Vinstone ieradusies darīšanās. Darīšanās, kas saistītas ar nāvi.

-   Terij, kā tev labi klājas? - viņa pavaicāja.

-   Labāk nevar klāties. Greiselu atceries?

-   Nu protams. Un kas ir tā?

-   Tā ir Sisija.

Makalebs citu klātbūtnē mazuli nekad nesauca oficiāli dotajā vārdā. Viņš sauca meitu par Sjelo tikai tad, kad viņi bija divi vien.

-    Sisija, - Vinstone lēni noteica, it kā gaidītu vārda izskaidrojumu. Nesagaidījusi viņa pajautāja: - Cik veca?

-   Tūlīt būs četri mēneši. Jau liela.

-   Tas redzams… Un zēns… kur viņš ir?

-   Raimonds, - atsaucās Greisela. - Šodien puika ir pie draugiem. Devās uz parku spēlēt softbolu.

Šī bija dīvaina saruna, un tā nevedās. Vinstone vai nu to nesaprata, vai nemācēja tik banālas sarunas risināt.

-    Vai nevēliem ko iedzert? - atdevis bērnu Greiselai, pajautāja Makalebs.

-   Paldies, nē. Uz kuģa iedzēru kolu.

Varbūt sašutis, ka nodots no vienām rokām otrās, mazulis kā pēc pasūtījuma kļuva nemierīgs, un Greisela teica, ka nesīs viņu iekšā. Viņa aizgāja, pamezdama vīru ar viešņu uz jumta. Makalebs norādīja uz krēsliem un apaļo galdu, pie kura viņi parasti ēda vakariņas, kad bērns bija nolikts gulēt.

-   Piesēdīsim.

Viņš norādīja Vinstonei uz krēslu, no kura pavērās vislabākais skats uz ostu. Viešņa nolika zaļo mapi - pēc Makaleba domām, slepkavības lietu - uz galda, videokaseti novietodama virspusē.

-   Brīnumaina, - viņa sacīja.

-   Jā, viņa ir burvīga. Varu skatīties uz viņu visu…

Makalebs apklusa un pasmaidīja, sapratis, ka viešņa

runā par ainavu, nevis bērnu. Pasmaidīja arī Vinstone.

-   Arī viņa ir brīnumaina, Terij. Patiešām jauka. Un tu izskaties labi, esi iesauļojies, un vispār…

-   Mēdzu izbraukt ar laivu.

-   Vai ar veselību viss ir labi?

-    Sūdzēties varētu vienīgi par tabletēm, kas jādzer. Bet nu jau lietoju tās trīs gadus, un problēmu nav. Liekas, esmu uz strīpas, Džej. Vienkārši jādzer tās nolādētās tabletes, un tad jau turēšos.

Makalebs pasmaidīja, un varēja nodomāt, ka viņš ir pats veselības iemiesojums. Saule bija padarījusi viņa ādu tumšu, taču ar matiem bija noticis pretējais. īsi un kārtīgi apgriezti, tie izskatījās gandrīz blondi. No darbošanās ar laivu uz rokām un pleciem bija iezīmējušies muskuļi. Vienīgo defektu, desmit collu garo rētu pēc transplantācijas, slēpa krekls.

-    Tad jau lieliski, - bilda Vinstone. - Šķiet, tu esi te lieliski iekārtojies. Jauna ģimene, jauna māja… tālu no visa.

Brīdi viņa sēdēja klusēdama un grozīja galvu, it kā gribētu ietvert savā redzeslaukā salu un Makaleba dzīvi. Makalebs vienmēr bija uzskatījis, ka Dzejai Vinstonei piemīt puicisks valdzinājums. Viņai bija smilškrāsas mati līdz pleciem. Kad viņi strādāja kopā, Vinstone nekad nebija krāsojusies. Viņai piemita ass, pieredzējis skatiens un viegls, tomēr skumīgs smaids, it kā visā viņa redzētu gan jocīgo, gan traģisko. Viņa valkāja melnus džinsus un zem melnā bleizera pavilktu baltu kreklu ar īsām piedurknēm. Pēc skata viņa šķita mierīga sieviete ar raksturu, un Makalebs no savas pieredzes zināja, ka tā arī ir. Runājot viņa laiku pa laikam mēdza atglaust matus aiz ausīm. Nezin kāpēc tas šķita jauks žests. Viņš zināja, ka būtu iepazinis Vinstoni tuvāk, ja nebūtu sagājis kopā ar Greiselu. Viņš zināja arī, ka Vinstone intuitīvi to nojauš.

-    Jūtos mazliet vainīga apmeklējuma iemesla pēc, - viņa sacīja. - Apmēram tā varētu teikt.

Makalebs pamāja uz mapes un kasetes pusi.

-   Tu esi ieradusies darīšanās. Dzeja, tu vienkārši varēji piezvanīt. Varbūt ietaupītos laiks.

-   Nekas no tā nebūtu iznācis, jo tu neesi atstājis nedz ziņu par adreses maiņu, nedz tālruņa numuru. It kā nevēlētos, lai kāds zina, kur esi noslēpies.

Džeja atkal aizlika matus aiz kreisās auss un pasmaidīja.

-   Ne gluži, - viņš sacīja. - Vienkārši domāju, ka neviens negribēs zināt, kur esmu palicis. Kā tu mani atradi?

-   Kontinentā apjautājos laivu piestātnē.

-   Cietzemē. Šeit to sauc par cietzemi.

-   Lai būtu cietzeme. Ostā pateica, ka tev joprojām tur ir laiva. Es paņēmu ūdens taksometru un braukāju pa ostu, kamēr laivu atradu. Tajā bija tavs draugs. Viņš pateica, kā nokļūt uz šejieni.

-   Badijs.

Makalebs paskatījās uz ostu un sameklēja ar acīm "Nākamo vilni". Līdz laivai bija gandrīz pusjūdze. Viņš redzēja pār pakaļgalu noliekušos Badiju Lokridžu. Pēc mirkļa jau bija skaidrs, ka Badijs ar šļūteni no saldūdens tvertnes mazgā vinčas spoli.

-    Kas tev te darāms, Džeja? - Makalebs pajautāja, neskatīdamies uz Vinstoni. - Droši vien kas svarīgs, ja brīvajā dienā tērē tik daudz laika. Svētdienās droši vien esi brīva.

-   Lielākoties.

Džeja pabīdīja kaseti malā un atsēja vākus. Tagad arī Makalebs pievērsa tiem uzmanību. Kaut arī lapas pret viņu bija otrādi, viņš redzēja, ka virsējā lapa ir standarta ziņojums par slepkavību. Jebkurā slepkavības lietā tā ir pirmā lapa. Tā ir visa sākums. Skatiens pievērsās adresei. Pat otrādi varēja izlasīt, ka lieta ir no Rietumu Holivudas.

-    Atnesu tev to cerībā, ka iemetīsi lietā acis. Brīvajā laikā. Manuprāt, tā ir tavā garā. Varbūt dosi man kādu padomu, varbūt norādīsi vietu, kur vēl varu iegriezties.

Redzot Džejas rokās zaļos vākus, viņš bija iedomājies, ka tieši to viņa lūgs. Kad nu lūgums bija izteikts, Makale- bu pārņēma pretrunīgas jūtas. Pirmām kārtām satraukums, ka radusies iespēja no jauna saskarties ar agrāko dzīvi. Taču modās arī vainas apziņa, ka mājā, kuru piepilda jauna dzīvība un laime, viņš ienesīs nāves drūmo elpu. Makalebs palūkojās uz atvērtajām bīdāmajām durvīm, vai Greisela neskatās. Viņa neskatījās.

-   Manā garā? - viņš pārjautāja. - Ja tā ir sērijslepka- vība, netērē laiku, bet dodies pie Megijas Grifinas uz biroju. Viņa…

-   Tas jau ir izdarīts, Terij. Man tik un tā esi vajadzīgs tu.

-   Cik veca ir šī lieta?

-   Divas nedēļas.

Viņš pacēla skatienu no lietas un paraudzījās Vinstone.

-   Kopš Jaungada?

Viņa pamāja.

-     Gada pirmā slepkavība, - viņa paskaidroja. - Vismaz Losandželosas apgabalā. Viens otrs domā, ka jaunā tūkstošgade sākas tikai ar šo gadu.

-   Un slepkava nojūdzies sakarā ar tūkstošgadi.

-   Lai kas ir slepkava, viņš nav pie pilna prāta. Tā man liekas. Un tāpēc esmu šeit.

-   Ko saka birojs? Vai pateici to Megijai?

-     Tu esi atpalicis no dzīves, Terij. Megija nosūtīta atpakaļ uz Kventiko. Pēdējos gados te bija kļuvis mierīgāk, un viņu kā uzvedības zinātņu speciālisti aizsauca atpakaļ. Losandželosā nav vairs pārstāvja. Bet, jā, es runāju ar viņu. Tā bija telefonsaruna ar Kventiko. Viņa datus ievadīja datorā un dabūja čiku. Kas attiecas uz specifiku, lieta ņemta uzskaitē. Vai zini, ka Vecgada vakarā un Jaungada dienā visā valstī ir trīsdesmit četras tūkstošgades iedvesmotas slepkavības? Tāpēc šobrīd viņiem darba ir līdz acīm, un tik lielas nodaļas kā mūsējā ir rindas galā. Palīdzība tiek sniegta mazākām nodaļām, kurām ir niecīgāka pieredze un kurās trūkst cilvēku.

Viņa brīdi nogaidīja, kamēr Makalebs apsver dzirdēto. Viņš saprata biroja filozofiju. Tā bija prioritāšu noteikšana.

-    Es neiebilstu, ja būtu jāgaida kaut mēnesis, kamēr Megija vai kāds cits mums var palīdzēt, taču nojaušu, ka šoreiz nav tik daudz laika. Ja tā ir sērijslepkavība, mēnesi gaidīt nav pieļaujams. Nospriedu, ka jānāk pie tevis. Šai lietā sitos kā ar galvu pret sienu, tāpēc ceru, ka tu atradīsi jaunu pieeju. Es vēl labi atceros Kapsētu Vīru un Likuma Slepkavu. Zinu, ko tu spēj izdarīt kaut vai ar nozieguma vietas videoierakstu vien.

Pēdējie teikumi ir nevajadzīgi un pagaidām vienīgais aplamais gājiens, nodomāja Makalebs. Citādi viņa runāja taisnību, sevišķi paužot pārliecību, ka meklētais var izdarīt jaunu slepkavību.

-   Tas bija tik sen, Džeja, - Makalebs iesāka. - Neesmu piedalījies, vienīgi toreiz, kad Greiselas māsa…

-   Terij, nepūt man miglu acīs, labi? Tu vari te sēdēt ar zīdaini klēpī katru dienu, un tomēr tas neaizēnos to, kas esi bijis un kur esi strādājis. Es tevi pazīstu. Mēs neesam redzējušies un sarunājušies ilgu laiku, bet es tevi pazīstu. Un zinu, ka nepaiet neviena diena, kad tu nedomātu par to visu. Neviena diena. - Viņa apklusa un pievērsa Makalebam ciešu skatienu. - Kad tev izņēma sirdi, tev atstāja to, kas liek darboties. Saproti, ko es gribu teikt?

Makalebs novērsa skatienu no viešņas un sāka lūkoties uz savu laivu. Badijs patlaban sēdēja galvenajā makšķernieka krēslā ar kājām uz pakaļgala. Makalebam šķita, ka rokā viņš tur alus pudeli, taču bija pārāk tālu, lai to saskatītu.

-   Ja jau tu tik labi proti lasīt citu domas, kāpēc es vēl esmu vajadzīgs?

-    Varbūt kaut ko protu, tomēr nezinu nevienu, kas būtu līdzvērtīgs tev. Pat tad, ja Kventiko ļaudis nebūtu noslogoti līdz Lieldienām, neviens no viņiem netiek tev līdzi. Saku to nopietni. Tu esi…

-    Džeja, tev nekas nav jāpārdod, labi? Ar manu ego viss ir kārtībā arī bez šīs…

-   Kas tad tev vajadzīgs?

Viņš vēlreiz palūkojās uz Džeju.

-   Mazliet laika. Man viss jāpārdomā.

-   Esmu ieradusies te tieši tāpēc, ka laika nav daudz.

Makalebs piecēlās, piegāja pie margām un sāka skatīties uz jūru. Uz salu nāca Katalīnas prāmis. Viņš zināja, ka prāmis ir gandrīz tukšs. Ziemas mēnešos maz cilvēku brauca uz salu.

-     Kuģis nāk šurp, - viņš teica. - Tas iet pēc ziemas saraksta, Džeja. Ja nevēlies palikt pa nakti, tev jādodas projām.

-   Ja vajadzēs, piezvanīšu dispečeram, lai atsūta man pakaļ helikopteru. Terij, man pietiks, ja veltīsi lietai vienu dienu. Varbūt vienu nakti. Šo nakti. Apsedies, izlasi lietu, noskaties kaseti, bet no rīta piezvani un pasaki, ko esi redzējis. Varbūt tu nepateiksi neko vai nepateiksi neko jaunu. Bet varbūt tu ieraudzīsi kaut ko tādu, kas mums palicis nepamanīts vai ko neesam iedomājušies. Nekas vairāk no tevis netiek prasīts. Manuprāt, tas nav daudz.

Novērsis skatienu no prāmja, kas brauca uz salu, Makalebs pagriezās un atspiedās ar muguru pret margām.

-   Tev tas neliekas daudz, jo tu esi dzīvē iekšā. Es ne. Esmu no tās ārā, Džeja. Atgriešanās kaut vai uz dienu nozīmē lielas pārmaiņas. Es pārcēlos uz šejieni, lai sāktu visu no jauna un aizmirstu kādreizējos panākumus. Lai pamazām kļūtu cits cilvēks. Lai būtu vismaz labs vīrs un tēvs.

Vinstone piecēlās un piegāja pie margām. Viņa nostājās blakus Makalebam un vēroja ainavu, kamēr viņš skatījās uz mājas pusi. Džeja ierunājās klusā balsī. Ja Greisela kaut kur iekšā klausījās, viņa nesadzirdētu.

-   Atceries, ko tu teici kādreiz, runājot par Greiselas māsu? Tu teici,"ka tev jāsāk jauna dzīve un tai vajadzīga jēga. Tagad tu esi sācis jaunu dzīvi ar viņas māsu, viņas dēlu un nu arī ar savu bērnu. Tas ir brīnišķīgi, Terij, tā patiešām ir. Taču tā nevar būt visa tevis meklētā jēga. Varbūt tu domā, ka ir, taču tā nav. Kaut kur dziļi sevī tu to apzinies. Tu ar panākumiem ķēri noziedzniekus. Kas salīdzinājumā ar to ir zivju ķeršana?

Makalebs tikko manāmi pamāja un sajuta neapmierinātību ar sevi, ka tas noticis tik viegli.

-   Atstāj tos materiālus, - viņš sacīja. - Es piezvanīšu, līdzko varēšu.

Ejot uz durvīm, Džeja ar acīm meklēja Greiselu, taču viņa nekur nebija redzama.

-   Viņa droši vien ir iekšā pie bērna, - sacīja Makalebs.

-   Pasaki Greiselai uz redzēšanos manā vietā.

-   Labi.

Viņai ejot uz durvīm, iestājās neveikls klusums. Kad Makalebs beidzot tās atvēra, Vinstone ierunājās.

-   Kāda ir sajūta, Terij, tēva lomā?

-    Nav nekā labāka un nav nekā ļaunāka. - Tā bija nodrāzta atbilde. Brīdi padomājis, viņš piebilda dažus vārdus, par ko bija domājis, bet nekad nebija skaļi teicis, pat Greiselai ne. - Liekas, visu laiku tev pie galvas ir pielikta pistole.

Vinstone apveltīja viņu ar apjukušu, raizīgu skatienu.

-   Kā tad tā?

-   Ja ar viņu kas notiks, vienalga kas, mana dzīve būs galā.

Džeja pamāja ar galvu.

-   Manuprāt, es varu to saprast.

Viņa izgāja pa durvīm. Dodoties projām, viņa izskatījās visai muļķīgi. Pieredzējusi slepkavību izmeklētāja, kas brauc golfa ratiņos.

2. nodala

>

Svētdienas vakariņas ar Greiselu un Raimondu bija gandrīz notikums. Vakariņās galdā tika celts baltais asaris, kuru Makalebs bija noķēris no rīta šaurumā salas otrā pusē. Laivas nomātāji vienmēr gribēja vest sev līdzi un pārdot dzīvās zivis, taču, atgriezušies ostā, bieži šo nodomu mainīja. Makalebs uzskatīja, ka tas saistīts ar nogalināšanas instinktu. Ar to, ka upuris noķerts, bija par maz, to vajadzēja ari nogalināt. Un tas nozīmēja, ka tās palika tepat, un līdz ar to Lamesas avēnijā bieži galdā tika celtas zivis.

Makalebs bija grilējis zivi un kukurūzu mājas priekšā. Greisela bija pagatavojusi salātus un izcepusi cepumus. Abiem priekšā uz galda vizēja pa baltvīna glāzei. Raimonds dzēra pienu. Maltīte bija laba, taču klusums, kas valdīja ap galdu, nomāca. Pametis skatienu uz Raimondu, Makalebs saprata, ka zēns uztvēris vecāku noskaņojumu un jūtas apmulsis. Viņš atcerējās bērnību, kad vecāki reizēm nerunāja viens ar otru. Raimonds bija Greiselas māsas Glorijas dēls. Raimonda tēvs nekad nebija iekļāvies kopējā ainā. Kad Glorija pirms trim gadiem gāja bojā - tika noslepkavota -, Raimonds pārnāca dzīvot pie Greiselas. Makalebs bija ar abiem iepazinies, izmeklējot lietu.

-    Kā šodien veicās softbolā? - Makalebs beidzot pajautāja.

-   Viss bija kā nākas.

-   Vai izdevās trāpīt?

-   Nē.

-   Gan izdosies, neraizējies. Esi tikpat centīgs arī turpmāk.

Makalebs palocīja galvu. Zēns no rīta bija gribējis braukt kopā ar viņiem laivā, taču atļauju nebija dabūjis. Braucienā devās seši vīri no cietzemes. Kopā ar Makalebu un Badiju iznāca astoņi cilvēki, un drošības noteikumi liedza atrasties uz "Nākamā viļņa" vēl kādam. Makalebs nepārkāpa noteikumus.

-     Klausies, līdz nākamajai sestdienai neviens laivu nav nofraktējis. Būs tikai četri cilvēki, un šaubos, vai ziemas sezonā vēl kāds uzradīsies. Ja nekas nemainīsies, va- rēsi braukt līdzi.

Šķita, ka zēna tumsnējā seja atplaukst, un, darbodamies ar dakšiņu pa šķīvi ar balto gaļu, viņš enerģiski pamāja. Dakšiņa zēna rokā izskatījās liela, un Makalebam uz brīdi kļuva viņa žēl. Desmit gadiem viņš bija par sīku. Mazais augums sagādāja Raimondam lielas raizes, un viņš bieži jautāja Makalebam, kad sākšot augt. Makalebs arvien atbildēja, ka tas notiks drīz, taču bija pārliecināts, ka zēns nebūs liels augumā. Viņš zināja, ka zēna māte bijusi vidēja auguma, bet Greisela bija teikusi, ka Raimonda tēvs bijis ļoti mazs cilvēks - gan augumā, gan savā būtībā. Viņš bija nozudis pirms Raimonda piedzimšanas.

Mazā auguma pēc zēnam bija grūti sacensties ar citiem sava vecuma zēniem, komandu spēlēs viņu parasti

izraudzījās pēdējo, un tāpēc viņš meklēja citādas izklaides, nevis komandu sportu. Viena no zēna kaislībām bija makšķerēšana, un brīvajās dienās Makalebs ņēma viņu līdzi makšķerēt paltusus līcī. Kad laivu kāds nofraktēja, zēns vienmēr prasījās līdzi, un, ja tas bija iespējams, viņu ņēma par otro palīgu. Makalebam vienmēr bija liels prieks, ja vakarā varēja ielikt aploksnē piecus dolārus, to aizlīmēt un pasniegt zēnam.

-   Tu mums būsi vajadzīgs par novērotāju, - Makalebs sacīja. - Šī grupa grib doties uz dienvidu pusi ķert marlī- nes. Diena būs gara.

-   Kolosāli!

Makalebs pasmaidīja. Raimondam patika atrasties augšā kā novērotājam un skatīties, kur ūdens virspusē guļ vai šūpojas melnās marlīnes. Bruņojies ar binokli, viņš bija šai darbā itin labi iemanījies. Makalebs pameta mirkli uz Greiselu, lai kopīgi izbaudītu šo brīdi, taču viņa lūkojās šķīvī. Smaids 110 viņas sejas bija nozudis.

Pēc dažām minūtēm Raimonds paēdis paprasīja atļauju doties uz savu istabu spēlēt datorspēles. Greisela palūdza, lai viņš negriež skaņu pārāk skaļi un netraucē gulēt mazajai. Zēns aiznesa šķīvi uz virtuvi, Greisela un Makalebs palika vieni.

Viņš saprata, kāpēc Greisela klusē. Viņa apzinājās, ka nevar iebilst pret vīra lēmumu iesaistīties izmeklēšanā, jo pirms trim gadiem pati bija lūgusi viņu izmeklēt māsas nāvi, un tas bija viņus tuvinājis. Likteņa ironija - viņa bija savu emociju gūstā.

-   Greisela, - Makalebs iesāka. - Zinu, tu nevēlies, ka ķēros pie šīs lietas, bet…

-   Neko tādu neesmu teikusi.

-   Tev tas nav jādara. Es pazīstu tevi un no tavas sejas izteiksmes pēc Džejas vizītes saprotu…

-    Es gluži vienkārši nevēlos, ka kaut kas mainās, tas ari viss.

-   Zinu. Arī es nevēlos, lai kaut kas mainītos. Un tā arī būs. Tik vien izdarīšu, kā iemetīšu acis šai lietā, noskatīšos kaseti un pateikšu viņai, ko domāju.

-   Ar to nekas nebeigsies. Es tevi pazīstu. Zinu, kā tas ir. Tu uzķersies uz āķa. Šai ziņā tu esi manīgs.

-    Par to vari neraizēties. Izdarīšu tikai to, ko viņa lūdz, un diezgan. Un nedarīšu to šeit. Aiznesīšu materiālus uz laivu, tie nemaz nebūs mājā. Labi? Man nepatīk, ka tādas lietas glabājas mājā.

Viņš zināja, ka tā darīs arī bez Greiselas piekrišanas, taču būtu labi, ja viņa to gribētu. Abu savstarpējās attiecības vēl bija trauslas; likās, viņš vienmēr meklē Greiselas atbalstu. Domājot par to, viņš mēģināja saprast, vai tas nav saistīts ar viņam doto otru iespēju dzīvot. Pēdējos trīs gadus viņš bija pūlējies tikt galā ar vainas apziņu, tomēr tā arvien uzradās - kā nosprostojumi uz ceļa. Nez kāpēc šķita, ka, panākot šīs vienas sievietes atbalstu savai eksistencei, viss būs labi. Kardiologs to sauca par dzīvi palikušā vainas apziņu. Viņš bija palicis dzīvs tāpēc, ka miris cits, un tagad viņam šis parāds jāatdod. Pēc Makaleba domām, tas gan bija mazliet primitīvs skaidrojums.

Greisela sarauca pieri grumbās, taču tāpēc viņas pievilcība nezuda. Viņai bija kaparkrāsas āda un tumšbrūni mati, kas ieskāva tik tumši brūnas acis, ka pāreja no zīlītes uz varavīksneni gandrīz nebija redzama. Otrs iemesls, kāpēc viņš meklēja Greiselas atbalstu visās lietās, bija viņas skaistums. Likās, viņas smaids spēj šķīstīt.

-   Terij, es klausījos, ko jūs uz jumta runājāt. Pēc tam kad maziņā apklusa. Es dzirdēju viņas domas par to, kas liek tev dzīvot, ka nepaejot neviena diena, kad tu nedomātu par to, ko esi darījis. Saki, vai viņai taisnība?

Makalebs brīdi klusēdams lūkojās tukšajā šķīvī, tad pievērsa skatienu gaišajiem māju logiem Adas kalnā ostas pretējā pusē: Viņš lēnām palocīja galvu un atkal pievērsa skatienu Greiselai.

-   Jā, viņai ir taisnība.

-   Vai tādā gadījumā bērns un viss, ko tu šeit dari, ir meli?

-   Nē. Nekādā ziņā. Man nav nekā svarīgāka, un, ja vajadzētu, es sargātu to visiem spēkiem. Tomēr jāteic, ka, jā, es domāju par to, kas esmu bijis un ko darījis. Greisela, strādājot birojā, es glābu cilvēkiem dzīvību. Skaidri un vienkārši. Es centos izskaust no šīs pasaules ļaunumu. Centos kliedēt tumsu. - Viņš pacēla roku un pamāja uz ostas pusi. - Dzīve kopā ar tevi, Sjelo un Raimondu ir brīnišķīga. Un es… ķeru zivis bagātiem ļaudīm, kas nevar izdomāt neko labāku, kur likt naudu.

-   Tātad tu vēlies ir vienu, ir otru.

-   Es nezinu, ko vēlos. Zinu tikai to, ka runāju ar viņu par dzīvi tāpēc, ka tu klausījies. Es teicu daudz ko tādu, ko tu labprāt dzirdi, taču sirdī zināju, ka ne jau to gribu. Es vēlējos nekavējoties atvērt mapi un ķerties pie darba. Viņa sacīja taisnību par mani, Greisij. Viņa nebija redzējusi mani trīs gadus, taču uzreiz pamodināja manu interesi.

Greisela piecēlās, apgāja apkārt galdam un iesēdās vīram klēpī.

-   Es baidos par tevi, - viņa sacīja.

Greisela piekļāvās vīram.

Makalebs paņēma no skapja divas augstas glāzes un nolika uz virtuves galda. Vienā viņš 110 pudeles ielēja ūdeni, otrā - apelsīnu sulu. Pārmaiņus uzdzerdams ūdeni un apelsīnu sulu, viņš norija visas divdesmit septiņas uz galda rindā saliktās tabletes. Viņš necieta tablešu rīšanas rituālu, kas bija jāveic divreiz dienā. Ne garšas pēc - trijos gados ar garšu bija aprasts. Šis rituāls arvien atgādināja atkarību no rūpēm par savu dzīvību. Zāles bija tā saite, kura turēja viņu dzīvu un bez kuras nevarēja iztikt. Veidojot savu pasauli, viņam bija jāatceras, ka zāles būs vajadzīgas vienmēr. Viss tika plānots saskaņā ar to. Viņš uzkrāja zāles. Dažreiz viņš dzēra tabletes pat sapnī.

Beidzis dzert zāles, Makalebs iegāja dzīvojamā istabā, kur Greisela lasīja žurnālu. Viņa pat nepacēla skatienu, un tas vēlreiz atgādināja, cik nelaimīga viņa jūtas. Viņš brīdi stāvēja gaidīdams, taču, neko nesagaidījis, devās pa gaiteni pie mazulītes.

Sjelo savā šūpulītī gulēja. Viņš uzgrieza lielāku gaismu pie griestiem, līdz skaidri varēja saskatīt meitu. Makalebs piegāja pie šūpulīša un pieliecās, ieklausīdamies bērna elpā un ieelpodams tā smaržu. Sjelo bija tāda pati ādas krāsa kā mātei, arī mati bija tumši. Vienīgi acis mirdzēja jūras zilumā. Mazās roķeles bija savilktas dūrītē kā apliecinājums gatavībai dzīves cīņām. Meitiņa viņam bija mīļa. Viņš atcerējās gatavošanos, grāmatas, lekcijas un Greiselas draudzeņu, bērnu slimnīcas māsiņu padomus. Tas viss bija vajadzīgs, lai prastu rūpēties par trauslo, viņiem uzticēto dzīvību. Pirmo reizi paņemot meitu rokās, Makalebs bija sapratis, ka turpmāk paša dzīvība būs atkarīga no viņas.

Viņš noliecās un pielika plaukstu pie bērna muguras. Mazā nepakustējās. Varēja sajust viņas sirds pukstus. Tie bija strauji un kvēli kā čukstus izteikta lūgšana. Dažreiz viņš pievilka šūpuļkrēslu pie šūpuļa un vēroja meitu līdz vēlam vakaram. Šis vakars bija citāds. Vajadzēja iet un darīt darbu. Asins darbu. Viņš nesaprata, vai atnācis tāpat vien pateikt labunakti vai gūt no mazās iedvesmu un atbalstu. Ar prātu Makalebs apzinājās šo niansi, bet juta tikai to, ka pirms ķeršanās pie darba jāpaskatās uz meitu un jāpieskaras viņai.

Makalebs nogāja lejā uz mola un tālāk pa kāpnēm uz laivu piestātni. Viņš atrada savu piepūšamo "Zodiac" starp citām mazajām laiviņām un noslēpa mapi ar slepkavības lietu un videokaseti tās priekšgalā tā, lai nesamirkst. Motors iedarbojās pēc otrā uzrāviena, un viņš uzņēma kursu uz ostu. Avalonas ostā nebija piestātņu, bet laivas sēja pie enkurbojām, kas stiepās paralēli ostas ieliekumam. Ziemas laikā tur bija maz laivu. Makalebs nevadīja laivu starp bojām, bet brauca pa kuģu ceļu - tāpat kā brauktu ar mašīnu pa apkārtnes ielām. Nav jābrauc pāri zālieniem, ja var palikt uz ceļa.

Uz ūdens bija auksti, un Makalebs aizvilka vējjakas rāvējslēdzēju. Piebraucot tuvāk "Nākamajam vilnim", cauri salona aizkariem kļuva redzams televizora ekrāna spīdums. Tas nozīmēja, ka Badijs Lokridžs aizkavējies ar darbiem un nav paguvis uz pēdējo prāmi.

Makalebam ar Lokridžu bija kopīga nodarbošanās - viņi iznomāja laivu. Kaut arī oficiāli laiva bija Greiselas īpašums, jūras licence un visi ar biznesu saistītie dokumenti bija ar Lokridža^ vārdu. Viņi bija iepazinušies pirms vairāk nekā trim gadiem, kad Makalebs, restaurējot "Nākamo vilni" Losandželosas ostas Kabrilo laivu piestātnē, bija dzīvojis laivā. Badijs bija mitinājies kaimiņos savā burulai- vā. Abi bija iedraudzējušies un galu galā kļuvuši partneri.

Pavasara un vasaras sezonā, kad darba bija daudz, Lokridžs naktis pārlaida uz "Nākamā viļņa". Klusajā sezonā viņš lielākoties brauca ar prāmi uz Kabrilo ostu, kur stāvēja viņa laiva. Bāros uz cietzemes bija lielākas izredzes pavadīt laiku kādas sievietes sabiedrībā nekā nedau- dzajās izklaides vietās uz salas. Makalebs nosprieda, ka dosies projām no rīta, jo nākamās piecas dienas laiva nebija nofraktēta.

Makaleba "Zodiac" atsitās pret "Nākamā viļņa" pakaļgalu. Apturējis motoru un paņēmis mapi un videokaseti, viņš izkāpa, piesēja piepūšamo laivu un devās uz salonu. Izdzirdējis vai manījis atsitienu pret laivas pakaļgalu, Badijs jau gaidīja, atbīdījis durvis. Rokā pie sāniem viņam bija romāns mīkstos vākos. Makalebs paskatījās uz televizoru, taču nesaprata, ko tur rāda.

-   Kas noticis, Teror? - Lokridžs pajautāja.

-    Nekas. Gluži vienkārši mazliet jāpastrādā. Domāju izmantot priekšgala kajīti. Ko tu par to saki?

Makalebs iegāja salonā. Tur bija silti. Lokridžs bija ieslēdzis sildītāju.

-   Ļoti labi. Vai varu kaut kā palīdzēt?

-   Nē Tam nav nekāda sakara ar mūsu biznesu.

-    Vai tam ir sakars ar dāmu, kas bija pienākusi pie manis? Ar dāmu no šerifa kantora?

Makalebam bija izkritis no prāta, ka Vinstone pirmām kārtām sameklējusi laivu un ceļu viņai izstāstījis Badijs.

-Jā-

-   Palīdzi šķetināt lietu?

-    Nē, - Makalebs ātri atbildēja, cerēdams mazināt Lokridža interesi. - Vienkārši šis tas jāapskatās un viņai jāpiezvana.

-   Lieliski, vecīt.

-   Nez vai. Tāpat vien izpalīdzu. Ko tur rāda?

-    Nekā laba tai kastē nav. Raidījums par operatīvo vienību, kas izseko datorpirātus. Gribi paskatīties?

-    Nē, mani interesē, vai uz brīdi nevaru aizņemties televizoru.

Makalebs pacēla uz augšu videokaseti. Lokridžam ie- gailējās acis.

-   Jūties kā mājās. Spraud kaseti magnetofonā.

-   Tikai ne te, Badij. Tas ir, detektlve Vinstone lūdza ievērot konfidencialitāti. Līdzko būšu noskatījies, atnesīšu televizoru atpakaļ.

Lokridža sejā pavīdēja vilšanās, taču Makalebs par to neraizējās. Viņš piegāja pie letes starp kambīzi un salonu un uzlika uz tās vākus un kaseti. Izrāvis dakšiņu no kontakta, viņš izņēma televizoru no stiprinājuma, kas neļāva aparātam apgāzties stipros viļņos. Televizors ar iebūvēto videomagnetofonu bija smags. Makalebs to nostiepa pa šaurajām kāpnēm uz kajīti priekšgalā, kura daļēji bija pārveidota par kabinetu. Pie divām kajītes sienām atradās divstāvu kojas. Apakšējo koju kreisajā pusē Makalebs bija pārkārtojis par galdu, bet uz abām augšējām glabāja vecas biroja lietas - Greisela baidījās, ka mājās tās varētu uziet Raimonds. Makalebs nebija drošs, vai kādreiz Badijs nepārcilā kastes un neieskatās tajās. Šī doma nedeva mieru. Tādu rīcību varētu uzskatīt par ielaušanos. Makalebs bija domājis, vai priekšgala kajīti neslēgt ciet, taču to nedrīkstēja darīt. Šai kajītē atradās vienīgā griestu lūka apakšējā klājā, un tai bija jāstāv vaļā, ja rastos nepieciešamība evakuēties caur priekšgalu.

Makalebs nolika televizoru uz galda un iesprauda vadu kontaktā. Viņš pagriezās, lai dotos atpakaļ uz salonu pēc mapes un kasetes, bet ieraudzīja, ka Badijs jau tos nes, lapojot lietu.

-   Klausies, Badij…

-   Tā šķiet visai dīvaina lieta, vecīt. - Makalebs pastiepa roku, aizvēra vākus un kopā ar kaseti izņēma no zvejas partnera rokām. - Es tikai iemetu aci.

-   Es taču teicu, ka lieta ir konfidenciāla.

-    Nūja, bet kopā mums darbs padodas. Tā tas bijis vienmēr.

Sagadīšanās pēc Lokridžs bija daudz palīdzējis, izmeklējot Greiselas māsas lietu. Taču tā bija aktīva izmeklēšana uz ielas. Šoreiz vajadzēja ieskatīties pagātnē. Makalebs neilgojās pēc kāda, kas skatītos pār plecu.

-   Šis ir citāds gadījums, Badij. Tas prasīs vienu bezmiega nakti. Izskatīšu materiālus, un punkts. Tagad ļauj ķerties pie darba un uzskati, ka manis te nav.

Lokridžs neko neteica, un Makalebs arī to negaidīja. Viņš.aizvēra durvis un atgriezās pie galda. Paskatoties uz slepkavības lietu savās rokās, viņš juta pazīstamo šausmu un vainas apziņu.

Makalebs zināja, ka pienācis laiks atgriezties tumsā. Lai to izpētītu un iepazītu. Lai atrastu ceļu. Viņš pamāja ar galvu, kaut bija palicis viens. Šis mājiens varēja nozīmēt atzīšanos, ka viņš ilgi gaidījis šo brīdi.

3. nodala

i

Videoattēls bija skaidrs un stabils, apgaismojums labs. No laika, kad Makalebs bija strādājis birojā, videofilmē- šanas tehniskie parametri bija manāmi uzlabojušies. Tikai saturs palicis vecais. Patlaban Makalebs skatījās spoži apgaismotu slepkavības vietu. Pēc brīža viņš apstādināja kadru, lai izpētītu. Kajītē valdīja klusums, ārpusē viļņi bez skaņas skalojās pret korpusu.

Kadrā bija redzams kails ķermenis, ar tādu kā ķīpu sienamo auklu sasaistīts vīrs. Viņam tik cieši aiz muguras kopā bija savilktas kājas un rokas, ka tas atgādināja ačgārnu embriju. Ķermenis gulēja uz vecas, netīras grīdsegas ar seju pret to. Līķis aizņēma visu kadru, un grūti bija noteikt, kā tas npvietots. Makalebs bija secinājis, ka upuris ir vīrietis, tikai pēc ķermeņa masas un muskulatūras, jo galva nebija redzama. Tai bija uzmaukts pelēks grīdas mazgājamais spainis. Bija redzama ķīpu sienamā aukla, kas, stingri savilkta, sniedzās no potītēm pa muguru uz augšu un nozuda zem spaiņa, kur bija aptīta upurim ap kaklu. Pirmais iespaids radīja domu par nožņaugšanu, savelkot auklu ap kaklu un izraisot asfiksiju. Patiesībā upuris bija sasiets tā, ka nevarēja ilgi noturēt līdz pēdējai robežai atpakaļ atliektās kājas, un galu galā bija nožņau- dzis sevi pats.

Viņš turpināja pētīt nozieguma vietu. Uz grīdsegas bija izlijis nedaudz asiņu, liecinot, ka pēc spaiņa noņemšanas varētu atklāties ievainojums.

Makalebs atliecās vecajā krēslā pie galda un pārdomāja pirmos iespaidus. Viņš vēl nebija atvēris lietu, jo vispirms gribēja pamatīgi apskatīt nozieguma vietu videoierakstā tādu, kādu to pirmo reizi bija ieraudzījuši izmeklētāji. Satrieca jau tas, ko viņš redzēja. Uz ekrāna bija vērojamas rituāla iezīmes. Asinīs no jauna uzvirmoja adrenalīna radīts satraukums. Nospiedis tālvadības pults pogu, Makalebs skatījās tālāk.

Objektīvs attālinājās, un kadrā parādījās Džeja Vinstone. Istaba kļuva labāk redzama, izskatījās, ka tā ir maza, trūcīgi mēbelēta māja vai dzīvoklis.

Sagadīšanās pēc Vinstone bija tajā pašā apģērbā, kurā ieradās pie viņa ar lietu un videokaseti. Rokās pāri bleizera piedurknēm bija uzvilkti gumijas cimdi. Melnā kurpju auklā kaklā karājās detektīva žetons. Viņa nostājās līķim kreisajā pusē, bet partneris, Makalebam nepazīstams detektīvs, pagājās pa labi. Pirmo reizi videoattēls tika komentēts.

- Līķi jau apskatījis kriminālmeklētāja palīgs un atļāva izmeklēt nozieguma vietu, - sacīja Vinstone. - Upuris nofotografēts in situ - stāvoklī, kādā līķi atradusi policija. Tagad tiks noņemts spainis, un mēs turpināsim pārbaudi.

Makalebs zināja, ka Džeja, domājot par priekšdienām, rūpīgi pārdomā vārdus un izturēšanos, bet priekšdienas nozīmēja tiesu, kad videolenti skatīsies zvērinātie. Vajadzēja izskatīties profesionālai un objektīvai, neizrādot emocijas pret redzamo. Ja būs citādi, apsūdzētā advokāts var censties panākt, lai videolenti neuzskata par pierādījumu.

Aizlikusi matus aiz ausīm, Vinstone uzlika rokas nogalinātajam uz pleciem un, partnerim piepalīdzot, pagrieza līķi uz sāniem, ar muguru pret objektīvu.

Kad Vinstone uzmanīgi noņēma no zoda spaiņa stīpu un nomauca spaini no galvas, kamera tuvplānā filmēja pāri upura plecam.

-   Nu tā, - viņa sacīja.

Vinstone nodemonstrēja kamerai spaiņa iekšpusi ar sarecējušām asinīm un ielika pierādījumiem domātajā kartona kastē. Pēc tam viņa pagrieza muguru un pievērsās nogalinātajam.

Mirušā galva bija cieši aptīta ar pelēku līmlenti, kas stingri nosedza muti. Uz āru izspiedušās acis stāvēja vaļā. Acu kaktiņos varēja saskatīt sarkanu asinsizplūdumu. Arī āda ap acīm bija sarkana.

-   CP, - noteica partneris, norādīdams uz acīm.

-   Kurt, - Vinstone aizrādīja, - ieslēgta skaņa.

-   Atvaino.

Viņa aizrādīja partnerim, lai novērojumus patur pie sevis. Arī tas bija jādara, domājot par priekšdienām. Makalebs zināja, ka detektīva norādītais asinsizplūdums jeb conjuctive petechia, vienmēr vērojams tad, ja upuris nožņaugts ar auklu. Tomēr tas bija secinājums, ko zvērinātajiem ceļ prifkšā ārsts, nevis detektīvs, kurš izmeklē slepkavību.

Mirušā vidēji garie mati bija notraipījušies ar asinīm, tās bija uzkrājušās arī spainī. Vinstone sāka izmeklēt upura galvu un vilka pirkstus cauri tā matiem, meklēdama asiņošanas iemeslu. Beidzot pakauša vidū viņa atrada ievainojumu un pavilka matus sānis, lai tas būtu labāk redzams.

-   Bārnij, ja vari, uzņem to tuvplānā, - viņa sacīja.

Kamera uzņēma tuvplānu. Makalebs ieraudzīja mazu punktveida ievainojumu, kas nez vai bija caururbis galvaskausu. Asiņu daudzums ne vienmēr atbilst ievainojuma nopietnībai. Pat no sīkām, nenozīmīgām brūcēm galvā var iztecēt daudz asiņu. Pilna informācija būs lasāma oficiālajā sekcijas slēdzienā.

-   Bārnij, uzfilmē to, - ierunājās Vinstone mazliet dzīvākā balsī. - Uz lentes kaut kas rakstīts.

Darbojoties ar upura galvu, viņa bija pamanījusi uzrakstu. Kamera tuvojās. Uz līmlentes virs mirušā mutes Makalebs saskatīja burtus. Šķita, tie rakstīti ar tinti, taču tekstu klāja asinis. Salasāms bija tikai viens vārds.

-   Cave, - viņš skaļi izlasīja. - Cave?

Tad viņam ienāca prātā, ka tā ir tikai daļa vārda.

Makalebs apstādināja kadru un skatījās. Tas, ko viņš redzēja, aizrāva. Viņš atkal izjuta to laiku, kad pats bija strādājis par detektīvu, kad gandrīz katra izmeklējamā lieta izvirzīja jautājumu: Kāds tumšs un izmocīts prāts spēj kaut ko tādu izdarīt?

Vārdi, kurus atstāja slepkava, vienmēr bija svarīgi un ierindoja lietu augstākā līmenī. Gandrīz vienmēr tie nozīmēja, ka slepkavība domāta kā vēstījums, kuru slepkava nodod upurim, bet kriminālmeklētāji - pasaulei.

Viņš piecēlās, pasniedzās, noņēma no augšējās kojas vienu veco lietu kasti un ļāva tai smagi nokrist uz grīdas. Ātri nocēlis vāku, viņš sāka pārskatīt lietas, vai neatradīs piezīmju grāmatiņu ar tukšām lapām. Beidzot pagadījās lieta, kurā nebija nekā vairāk kā palīdzības lūguma veidlapa un piezīmju grāmatiņa. Viņš zināja, ka tik plāna lieta ir pavisam maza un tās piezīmju grāmatiņā jābūt daudz tukšām lapām.

Pārlapojis piezīmju grāmatiņu, viņš konstatēja, ka tā tikpat kā nav izmantota. Izņēmis palīdzības lūgumu, viņš ātri izlasīja pirmo lapu, lai noskaidrotu, par ko tajā ir runa. Viņš atcerējās lietu tūlīt, jo bija to atrisinājis ar vienu tālruņa zvanu. Lūgums bija saņemts no nelielās Vai- telkas pilsētiņas iMinesotā gandrīz pirms desmit gadiem, kad viņš vēl strādāja Kventiko. Detektīvs ziņoja, ka divi vīri mājā, kurā abi dzīvoja, dzēruma ķildā izaicinājuši viens otru uz divkauju un turpat pagalmā pamanījušies nogalināt viens otru, vienlaikus izšaujot no desmit jardu attāluma. Palīdzība dubultās slepkavības izmeklēšanā detektīvam nebija vajadzīga, jo tur viss bija skaidrs. Viņu mulsināja kas cits. Pārmeklējot mirušo vīru māju, izmeklētāji pagraba saldētavā bija atraduši ko dīvainu. Saldētavas stūrī bija uziets plēves maiss ar desmitiem izmantotu tamponu. Tie bija dažādu firmu un veidu tamponi, un iepriekšējās pārbaudēs bija konstatēts, ka tajos ir sieviešu menstruāciju asinis.

Izmeklētājs nezināja, kas nonācis viņa rokās, bet baidījās par ļaunāko. Viņš vēlējās uzzināt no FIB uzvedības zinātņu nodaļas, ko asiņainie tamponi varētu nozīmēt un kas būtu darāms. Jo īpaši viņu interesēja, vai sērijslepkava ir vācis tamponus kā suvenīrus un vai pagalmā guļošie vīri nevarētu būt šie slepkavas, kas līdz šim nav atrasti un tagad nogalinājuši viens otru.

Atcerēdamies lietu, Makalebs pasmaidīja. Jau agrāk viņš bija sastapies ar tamponiem ledusskapī. Viņš piezvanīja detektīvam un uzdeva trīs jautājumus. Kāds ir abu vīru maizes darbs? Vai līdztekus divkaujā izmantotajiem ieročiem dzīvoklī atrasti garstobra ieroči un medību atļauja? Un visbeidzot - kad Minesotas ziemeļu mežos sākas lāču medību sezona?

Detektīva atbildes ļāva ātri atrisināt tamponu noslēpumu. Abi vīri strādāja Mineapolisas lidostā firmā, kas tīrīja lidmašīnas un gatavoja tās komerciāliem lidojumiem. Mājā bija atrastas vairākas medību šautenes, bet ne medību licence. Un visbeidzot - lāču medību sezonai vajadzēja sākties pēc trim nedēļām.

Makalebs paskaidroja, ka vīri droši vien nav sērijslep- kavas, bet tamponus savākuši lidmašīnu tualetēs. Viņi nesuši tos mājās un likuši saldētavā. Sākoties medību sezonai, viņi tos izmantotu par ēsmu lāčiem, kas saož asinis pa lielu gabalu. Daudzi mednieki lāču ēsmai izmanto atkritumus, taču nav nekā labāka par asinīm.

Makalebs atcerējās izmeklētāja vilšanos, ka viņš nav ticis uz pēdām sērijslepkavam vai slepkavām. Viņš bija satriekts, ka FIB aģents, sēžot pie rakstāmgalda Kventiko, tik ātri bija atklājis noslēpumu, un neapmierināts, ka, risinot šo lietu, vairs nav gaidāms valsts saziņas līdzekļu iebrukums. Viņš strupi nolika klausuli, un Makalebs neko par viņu vairs nedzirdēja.

Makalebs izplēsa no piezīmju grāmatiņas dažas lapas, kopā ar pieteikuma veidlapu to ielika lietā un novietoja mapi atpakaļ. Pēc tam viņš uzlika kastei vāku un iegrūda kasti plauktā, tas ir, uz augšējās kojas. Bīdot kasti, tā nodimdēja pret laivas korpusu.

Apsēdies Makalebs pievērsa skatienu uz ekrāna apturētajam kadram, pēc tam - tukšajai piezīmju grāmatiņas lapai. Beidzot viņš izņēma no krekla kabatas rakstāmo un jau gatavojās rakstīt, taču piepeši durvīs iestājās Badijs Lokridžs.

-   Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Kas?

-   Es dzirdēju blīkšķi. Visa laiva sakustējās.

-   Man nekas nekait, Badij, es tikai…

-   Pie joda, kas tad tur?

Badijs blenza uz televizora ekrānu. Makalebs tūlīt pacēla tālvadības pulti un izslēdza attēlu.

-    Badij, es teicu, tā ir konfidenciāla lieta, un es nevaru…

-   Labi jau labi, zinu. Gribēju tikai pārbaudīt, vai neesi nokritis vai sazin kas…

-   Paldies, viss ir labi.

-   Ja rodas vajadzība, vēl kādu brīdi būšu augšā.

-   Nekas man nebūs vajadzīgs, bet paldies.

-   Klausies, tu tērē ļoti daudz enerģijas. Rīt pēc manas aizbraukšanas ieslēdz ģeneratoru.

-   Kāda runa, es to izdarīšu. Visu labu, Badij.

Badijs norādīja uz tumšo televīzijas ekrānu.

-   Dīvains skats.

-   Visu labu, Badij, - Makalebs nepacietīgi noteica.

Viņš piecēlās un aizvēra durvis Lokridža deguna

priekšā. Šoreiz viņš tās aizslēdza. To izdarījis, viņš atgriezās pie piezīmju grāmatiņas. Jau pēc brīža saraksts bija gatavs.

NOZIEGUMA VIETA

1.  Aukla

2.  Kails augums

3.   Ievainojums galvā

4.   I.īmlente/sprūds - "Cave"

5.  Spainis?

Gaidīdams, vai neatausts kāda ideja, Makabels brīdi pētīja sarakstu, taču ideja neradās. Par agru. Viņš intuitīvi saprata, ka vārds uz lentes ir atslēga, kuru nebūs iespējams izmantot, iekams nebūs zināms viss uzraksts. Makalebs apspieda vēlēšanos atvērt lietu un tajā ieskatīties. Toties viņš no jauna ieslēdza televizoru, lai pētītu atkal.

Kadrā tuvplānā bija redzama mirušā vīrieša mute un tai uztītā lente.

-   To atstāsim kriminālmeklētāju ziņā, - Vinstone sacīja. - Vai lente uzfilmēta kā nākas, Bārnij?

-   Kārtībā, - atbildēja neredzamais operators.

-   Labi, atvirzies tālāk un uzfilmē auklas.

Kamera filmēja auklas no kakla līdz pēdām. Viena bija sasieta slīdošā, uz kakla uzmestā cilpā. Tālāk tā bija nostiepta pa muguru uz leju un vairākas reizes aptīta ap potītēm, kas bija pievilktas pie sēžamvietas.

Roku locītavas bija sasietas ar citu auklu, kas bija aptīta locītavām sešas reizes un sasieta mezglā. Sējuma vietās ādā pie roku locītavām un potītēm bija dziļas vagas, kas liecināja, ka upuris padevies tikai pēc ilgākas cīņas.

Kad līķa videoierakste bija galā, Vinstone lika, lai neredzamais cilvēks ar kameru izdara visu dzīvokļa istabu videoinventarizāciju.

Kamera attālinājās no līķa un uzņēma dzīvojamo istabu/ēdamtelpu. Likās, mājas mēbeles pirktas lietotu mēbeļu veikalā. Katra mēbele par sevi, nesaderīga ne ar vienu citu. Pie sienām karājās daži attēli, kas izskatījās pēc Hovarda Džonsona darbiem pirms desmit gadiem - visi oranži ūdens pasteļi. Istabas tālākajā galā stāvēja trauku skapis bez neviena trauka. Plauktos gulēja vienīgi pāris grāmatu. Skapjaugšā Makalebs ieraudzīja kaut ko dīvainu. Tur tupēja divas pēdas gara, pēc skata ar roku krāsota pūce. Makalebs tādas bija redzējis arī agrāk, īpaši Avalo- nas ostā un Kabrilo laivu ostā. Pūces parasti tika gatavotas no plastmasas, tām bija tukšs vidus, un šos mānekļus lika mastu galos vai uz motorkuģu tiltiņiem, lai atbaidītu kaijas un citus putnus. Lielas jēgas gan no tā nebija, kaut arī jūrā braucēji ticēja, ka citi putni, redzot pūci, kurš ir plēsīgs radījums, tai netuvosies, tātad neapgānīs kuģus ar saviem- mēsliem.

Pūces bija redzētas arī uz sabiedriskajām ēkām, kur nepatikšanas sagādāja baloži. Makalebs ne reizi nebija dzirdējis, ka šādu pūci kāds izmantotu dzīvoklī dekorēšanai vai citiem nolūkiem. Cilvēki mēdza kolekcionēt visvisādas lietas, arī pūces, taču šī, nolikta skapja vidū, izskatījās savādi. Viņš ātri attaisīja vākus un sameklēja upura identifikācijas aktu. Tajā bija minēts, ka viņš nodarbojies ar māju krāsošanu. Aizvēris vākus, Makalebs uz bridi iegrima domās un nosprieda, ka upuris varbūt atnesis pūci no mājas, kuru gatavoja krāsošanai.

Viņš patina lenti atpakaļ un vēlreiz noskatījās dzīvokļa panorāmu ar pūci uz skapja. Operators, it kā nodomājis, ka pūce atrodas upurim tieši pretī un vēro nozieguma vietu, bija apgriezies par simt astoņdesmit grādiem.

Intuīcija sacīja, ka plastmasas pūce kaut kādā veidā iekļaujas nozieguma ainā. Makalebs paņēma piezīmju grāmatiņu un izdarīja tajā sesto ierakstu.

Pārējais videomateriāls no nozieguma vietas Makale- bu interesēja maz. Tajā bija dokumentētas citas upura dzīvokļa telpas - guļamistaba, vannasistaba un virtuve. Vairāk pūču tur nebija, un vairāk atzīmju viņš neizdarīja. Ticis līdz lentes galam, Makalebs to attina uz sākumu un visu noskatījās vēlreiz. Nekas vairs viņa uzmanību nepiesaistīja. Viņš izņēma 110 videomagnetofona kaseti un ielika atpakaļ futrālī. Pēc tam aiznesa televizoru atpakaļ uz salonu un nostiprināja rāmī.

Badijs gulēja uz dīvāna, lasīja romānu un neteica ne vārda. Bija redzams, ka viņš jūtas aizvainots - Makalebs bija aizvēris un aizslēdzis durvis viņa deguna priekšā. Makalebs iedomājās, vai neatvainoties, taču nosprieda - lai paliek. Badijam piemita pārāk liela ziņkārība par Makaleba tagadni un pagātni. Varbūt no šā atraidījuma viņš kaut ko mācīsies.

-   Ko tu lasi? - viņš pajautāja.

-   Grāmatu, - Lokridžs atbildēja, nepacēlis acis.

Makalebs sevī pasmaidīja. Bija skaidrs, ka šoreiz viņš

Badiju pamatīgi aizskāris.

-   Labi, ja gribi skatīties ziņas vai ko citu, te būs televizors.

-   Ziņas ir beigušās.

Makalebs ieskatījās pulkstenī. Rādīja pusnakti. Laiks bija paskrējis nemanot. Tā bieži bija gadījies - strādājot birojā, viņš iedziļinājās dokumentos un nemanīja, kā pagājis lenča laiks.

Viņš atstāja Badiju īgņojamies un atgriezās savā kabinetā. Labi skaļi aizvēris durvis, viņš tās aizslēdza.

4. nodala

i

Makalebs uzšķīra piezīmju grāmatiņā jaunu lapu, atvēra slepkavības lietu, atspieda vaļā gredzenus, izņēma dokumentus un salika glītā kaudzītē uz galda. Tā bija maza dīvainība, bet viņam nepatika iepazīties ar lietu, šķirot lapas. Labāk bija turēt rokās katru ziņojumu. Viņam patika izlīdzināt stūrus ikvienai lapai visā kaudzītē. Makalebs nolika vākus sānis un sāka hronoloģiskā kārtībā iepazīties ar izmeklēšanas dokumentiem. Jau drīz viņš pilnībā iegrima darbā.

Ziņojums par slepkavību anonīmi bija saņemts pirmdienas, pirmā janvāra, pusdienlaikā Losandželosas apgabala šerifa departamenta Rietumu Holivudas iecirknī. Kāds vīrietis bija paziņojis, ka netālu no Melrouzas Svīce- ra avēnijas "Karalisko apartamentu" 2.B dzīvoklī ir mironis. Zvanītājs, nenosaucis savu vārdu un neko vairāk nc- piebildis, bija nolicis klausuli. Tā kā zvans nebija atskanējis pa "karsto" līniju, tas dežūrdaļā netika ierakstīts lentē, aparātam nebija arī automātiskā numura noteicēja.

Uz dzīvokli bija nosūtīta policijas patruļa, un tā atradusi durvis mazliet pavērtas. Kad neviens nav atsaucies uz klauvējienu, policisti iegājuši dzīvoklī un konstatējuši, ka anonīmā zvanītāja informācija ir pareiza. Dzīvoklī bijis mironis. Policisti atmuguriski atstājuši telpu un izsaukuši kriminālmeklēšanas vienību. Lietas izmeklēšana uzdota Džejai Vinstonei un Kurtam Mincam, turklāt Vinstone bija vecākā detektīve.

Saskaņā ar ziņojumiem upuris bija identificēts - četrdesmit četrus gadus vecs ceļojošs māju krāsotājs Edvards Ganns. Svīcera avēnijas dzīvoklī viņš deviņus gadus bija nodzīvojis viens pats.

Pēc krimināla rakstura informācijas pārbaudes datoros noskaidrojies, ka Ganns sodīts par dažādiem noziegumiem - sākot no pavedināšanas uz prostitūciju un klaidonību līdz vairākkārtējiem arestiem par dzeršanu sabiedriskās vietās un automašīnas vadīšanu dzērumā. Trīs mēnešu laikā pirms nāves viņš divas reizes bija aizturēts par braukšanu dzērumā, arī 31. decembra rītā. Pēc drošības naudas iemaksas viņš bija atbrīvots. Nepilnas divdesmit četras stundas vēlāk viņš jau bija miris. Bija reģistrēts arī smags noziegums, par kuru nebija saņemts sods. Pirms sešiem gadiem Losandželosas policija bija apcietinājusi Gannu un nopratinājusi saistībā ar slepkavību. Vēlāk viņš bija atbrīvots bez apsūdzības izvirzīšanas.

No Vinstones un viņas partnera ziņojumiem izrietēja, ka Ganna dzīvoklis nav izlaupīts un slepkavības motīvs nav skaidrs. Citi astoņu dzīvokļu mājas iemītnieki bija apgalvojuši, ka Vecgada vakarā Ganna dzīvoklī nekādi trokšņi nav dzirdēti. Ja arī slepkavības laikā tie radušies, tos droši vien noslāpējis viesību skaļums, kas plūdis no dzīvokļa, kurš atradās tieši zem Ganna mitekļa. Viesības turpinājušās vēl ilgi pirmajā janvārī. Vairāki svinību dalībnieki liecināja, ka Ganns tajās nav piedalījies un nav bijis arī aicināts.

Aptaujājot apkārtējos iedzīvotājus, kas mitinājās tādās pašās nelielās dzīvojamās mājās kā Ganns, neviens liecinieks, kas būtu viņu redzējis trīs pēdējās dienās pirms nāves, nebija atrasts.

No liecībām izrietēja, ka slepkava ieradies pie Ganna. Dzīvokļa durvis vai logi nebija bojāti, tāpēc varēja secināt, ka ielaušanās nav notikusi un Ganns varbūt labi pazinis slepkavu. Cerībā kaut ko noskaidrot Vinstone un Mincs visbeidzot bija intervējuši Ganna paziņas, arī visus mājas īrniekus un viesību viesus. Šīs pūles nebija devušas neko.

Meklējot finansiālu motivāciju, viņi bija pārbaudījuši nogalinātā finansu darījumus un arī neko nebija atraduši. Gannam nebija pastāvīga darba. Viņš bija klaiņojis gar Beverlijas bulvāra krāsu un dizaina veikalu un piedāvājis pircējiem pakalpojumus. Viņš bija dzīvojis no rokas mutē, pelnīdams tikai tik daudz, lai samaksātu par dzīvokli un uzturētu nelielo pikapu, ar kuru pārvadāja krāsotāja rīkus.

Gannam bija viena dzīva radiniece - māsa Longbīčā. Nāves brīdī viņš nebija redzējis māsu vismaz gadu, kaut arī bija zvanījis viņai no Losandželosas policijas Holivudas iecirkņa īslaicīgās aizturēšanas kameras dienu pirms nāves. Māsa bija pastāstījusi, ka teikusi brālim - viņa nespēj vairs palīdzēt, pastāvīgi iemaksājot par viņu drošības naudu. Un nolikusi klausuli. Slepkavības lietā viņa nebija varējusi sniegt izmeklētājiem nekādu noderīgu informāciju.

Ganna apcietināšana pirms sešiem gadiem bija pilnībā pārskatīta no jauna. Ganns Saulrieta bulvāra motelī bija nogalinājis prostitūtu. Paskaidrojumā policijai Ganns rakstīja, ka nodūris prostitūtu ar viņas pašas nazi brīdī, kad tā mēģinājusi viņu nodurt un aplaupīt. Bija sīkas nesakritības starp Ganna pirmo paziņojumu patruļas policistiem un lietiskajiem pierādījumiem, taču atšķirības bija pārāk nenozīmīgas, lai apgabala prokuratūra izvirzītu apsūdzību. Galu galā ticis pieņemts lēmums par pašaizsardzību un lieta negribīgi pārtraukta.

Makalebs ievēroja, ka šīs lietas vecākais izmeklētājs bijis detektīvs Herijs Boss. Pirms gadiem Makalebs bija sadarbojies ar Bosu lietā, kuras izmeklēšanu vēl bieži atcerējās. Boss reizēm mēdza būt nepatīkams un noslēpumains, tomēr, kā īstam policistam, viņam piemita labas izmeklētāja spējas, intuīcija un instinkts. Lietas saceltā emociju vētra viņus dažā ziņā bija tuvinājusi. Makalebs ierakstīja piezīmju grāmatiņā Bosa vārdu, lai vēlāk piezvanītu un uzzinātu viņa domas par Ganna lietu.

Viņš no jauna sāka pārlasīt rezumējumus. Vinstone un Mincs nebija aizmirsuši agrāko Ganna saistību ar prostitūtas nogalināšanu un bija pārbaudījuši viņa telefona sarunas un pirkumus ar kredītkarti, noskaidrodami, vai viņš arī vēlāk izmantojis prostitūtu pakalpojumus. Nekas nebija atrasts. Kopā ar Losandželosas tikumības policiju izmeklētāji trīs vakarus bija braukājuši pa Saulrieta bulvāri, apturēdami un intervēdami prostitūtas. Neviena neatzinās, ka pazītu Gannu māsas iedotajā fotogrāfijā.

Detektīvi bija pārbaudījuši seksa sludinājumus vietējos alternatīvajos laikrakstos un meklējuši tādus, kurus būtu varējis ievietot Ganns. Meklējumi kārtējo reizi bija atdūrušies kā pret sienu.

Visbeidzot detektīvi bija sadzinuši pēdas pirms sešiem gadiem nogalinātās prostitūtas ģimenei un tuviniekiem. Kaut arī Gannam netika izvirzīta apsūdzība slepkavībā, nebija izslēgta iespēja: viens otrs nav noticējis, ka tā bijusi pašaizsardzība, - un meklējis atmaksas ceļu.

Arī tas, kā izrādījās, veda strupceļā. Prostitūtas ģimene bija'no Filadelfijas, un viņa jau gadiem ar to nebija uzturējusi sakarus. Neviens no ģimenes nebija pieprasījis līķi, un tas bija kremēts par apgabala nodokļu maksātāju naudu. Ja jau neviens nebija uztraucies par slepkavību pirms sešiem gadiem, nebija jēgas domāt, ka atriebties kāds gribējis tagad.

Tā bija aprāvies pavediens pēc pavediena. Ja lieta netiek atrisināta četrdesmit astoņu stundu laikā, ticība, ka tā vispār tiks atrisināta, nav lielāka par piecdesmit procentiem. Divu nedēļu laikā neatrisināta lieta ir kā neviena nepieprasīts līķis morgā, kam lemts atrasties aukstumā un tumsā ilgi.

Šā iemesla pēc Vinstone galu galā bija vērsusies pie Makaleba. Viņš drūmajā lietā bija pēdējais cerību stars.

Iepazinies ar secinājumiem, Makalebs nolēma izdarīt pārtraukumu. Pulksteņa rādītājs tuvojās diviem. Viņš atvēra kajītes durvis un iegāja salonā. Gaisma bija izslēgta. Badijs droši vien klusām bija aizgājis gulēt uz kopka- jīti. Makalebs ieskatījās aukstumkastē. Tajā no čārterreisa bija palikusi paka ar sešiem aliņiem, taču alu viņš nevēlējās. Kastē bija arī apelsīnu sulas paka un nepilna pudele ar ūdeni. Viņš paņēma pudeli un pa salona durvīm devās uz kubriku. Uz ūdens vienmēr bija vēsi, taču šī nakts šķita vēsāka nekā citas. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un lūkojās uz pakalnu aiz ostas, kur mājās gulēja ģimene. Uz jumta sētaspusē dega vientuļa gaisma.

Uz brīdi iedzēla vainas apziņa. Par spīti dziļajai mīlestībai uz sievieti un diviem bērniem zem šīs gaismas viņš uz laivas nodarbojas ar slepkavības lietu, nevis atrodas miega pārņemtajā mājā. Viņš mēģināja aizgainīt šīs domas un jautājumus, kas modās, tomēr nespēja palikt akls pret būtisko patiesību, ka kaut kas nav īsti labi, ka kaut kā viņam trūkst. Šis kaut kas liedza gūt pilnīgu apmierinājumu no tā, pēc kā vairākums cilvēku, šķita, ilgojās.

Viņš no jauna atgriezās laivā. Viņš zināja, ka pietiek iedziļināties lietā, lai vainas apziņa izzustu.

Sekcijas slēdziens pārsteigumus nesagādāja. Nāves cēlonis atbilstošs videofilmā redzētajam: smadzeņu hipok- sija no žņauga, kas aizžņaudzis miega artēriju. Nāve iestājusies pirmajā janvārī laikā 110 pusnakts līdz trijiem naktī.

Medicīniskais eksperts, kas bija izdarījis sekciju, norādīja, ka kaklam nodarīti minimāli iekšēji bojājumi. Nebija lauzti nedz mēles kauls, nedz vairogdziedzera skrimslis. Šis aspekts, ko papildināja dziļās pēdas ādā, ekspertam bija licis secināt, ka Ganns lēnām nosmacis, izmisīgi cenšoties noturēt kājas saliektas, lai nesavilktos cilpa ap kaklu. Viņš bija nospriedis, ka upuris šādā stāvoklī cīnījies apmēram divas stundas.

Radās jautājums, vai slepkava visu laiku ir atradies dzīvoklī un vērojis mirstošā cilvēka mokas. Vai arī aizgājis, kamēr upuris vēl dzīvs, lai sagādātu alibi, - varbūt ieradies Jaungada viesībās, kur daudzi varētu apliecināt, ka upura nāves brīdī viņš bijis tur.

Tad Makalebs atcerējās spaini un nosprieda, ka slepkava palicis turpat. Naida izraisītās vai seksuāli motivētās slepkavībās uzbrucējs bieži apsedz upurim seju, lai viņu dehumanizētu un izvairītos no acu kontakta. Makalebs bija izmeklējis desmitiem lietu, kurās izvarotai un noslepkavotai sievietei seja bijusi nosegta ar naktstērpu vai spilvenu, bet bērnam galva aptīta ar dvieli. Viņš varētu pierakstīt ar piemēriem pilnu piezīmju grāmatiņu. Taču viņš zem Bosa vārda ierakstīja vienu rindiņu.

Slepkava visu laiku bijis turpat. Viņš skatījies.

Nezināms subjekts, Makalebs nodomāja. Tā mēs satiekamies atkal.

Iekams pētīt tālāk, Makalebs iepazinās ar eksperta slēdzienu vēl divos jautājumos. Pirmām kārtām - ar slēdzienu par galvas ievainojumu. Ievainojuma apraksts bija atrodams eksperta komentāros. Pirms nāves izdarītais iegriezums bija vērtēts kā virspusējs un apaļš. Ievainojums minimāls un varbūt iegūts aizsargājoties.

Makalebs neticēja, ka ievainojums iegūts aizsargājoties. Nozieguma vietā citu asiņu nebija - tikai tās, kas iztecējušas no spaiņa. Turklāt asinis no ievainojuma pakausī bija plūdušas pāri upura sejai. Tas vedināja domāt, ka galva bijusi noliekta uz priekšu. Makalebs nosprieda, ka upuris jau bijis sasiets un nogāzts uz grīdas un tikai pēc tam dots trieciens pa galvu un uzmaukts spainis. Intuīcija sacīja, ka galva ievainota, lai paātrinātu vīrieša nāvi: sitienam pa galvu vajadzēja novājināt upuri un saīsināt viņa cīņu ar sasaitējumu.

Viņš ierakstīja šos pieņēmumus savā grāmatiņā, pievērsās sekcijas kopsavilkumam un atrada tūpļa un peņa pārbaudes rezultātus. Uztriepes liecināja, ka pirms nāves seksuālu aktivitāšu nav bijis. Makalebs ierakstīja piezīmju grāmatiņā: "Sekss izslēgts." Zemāk viņš uzrakstīja vārdu "naids" un to apvilka.

Makalebs saprata, ka līdz daudziem, varbūt pat visiem šiem slēdzieniem nonākusi ari Džeja Vinstone. Tomēr tāda bija viņa ierastā nozieguma vietas analīze. Vispirms viņš izdarīja savus secinājumus, pēc tam tos salīdzināja ar sākotnējās izmeklēšanas slēdzieniem.

Iepazinies ar sekcijas rezultātiem, viņš ķērās pie pierādījumu analīzes. Vispirms viņš pārskatīja lietisko pierādījumu sarakstu un pamanīja, ka videolentē redzētā pūce tajā nav iekļauta. Viņam bija pārliecība, ka tai tur jābūt, un viņš izdarīja atzīmi. Tāpat sarakstā nekas nebija minēts par ieročiem. Lai ari kas bija izmantots Ganna galvas ievainošanai, izskatījās, ka slepkava attiecīgo rīku paņēmis līdzi. Makalebs to atzīmēja ari tāpēc, ka šis fakts liecināja par pedantismu - izdarot slepkavību, visi sīkumi bija pārdomāti.

Ziņas par upura galvai aptītās līmlentes analīzi Makalebs atrada aploksnē vienā no kabatiņām. Līdz ar da- torizdruku un pielikumu tur bija vairākas no upura galvas notītās un gabalos sagrieztās līmlentes fotogrāfijas. Pirmajā fotogrāfiju komplektā bija dokumentēta lente tādā stāvoklī, kādā tā bija atrasta - ar asins sarecējumiem, kas stipri aizsedza uzrakstu. Nākamās fotogrāfijas rādīja lenti pēc tam, kas asinis bija nomazgātas ar ziepēm un ūdeni. Makalebs ilgi skatījās uz vārdiem un prātoja, ka ar saviem spēkiem uzrakstu nespēs atšifrēt.

Cave Cave Dus Videt

Beidzot viņš nolika fotogrāfijas sānis un paņēma tām pievienotos paskaidrojumus. Uz lentes pirkstu nospiedumi nebija konstatēti, taču lipīgajā pusē bija atrasti vairāki mati un mikroskopiskas šķiedras. Bija noteikts, ka mati ir upura mati. Šķiedras bija atstātas noskaidrošanai, ja analīze būs vajadzīga vēlāk. Makalebs zināja, ka to nosaka finansiāli un laika ierobežojumi. Šķiedras netiks analizētas tik ilgi, kamēr analīzei un salīdzināšanai nebūs iegūtas šķiedras no aizdomās turamās personas. Citādi no dārgajām analīzēm, kas prasa laiku, nebūtu nekāda labuma. Makalebs jau agrāk bija sastapies ar šādu izmeklēšanas prioritāšu noteikšanu. Tiesību sargājošās struktūrās parasti neveica dārgus izmeklējumus, iekams tie nebija obligāti. Tomēr viņš mazliet nobrīnījās, ka tie nav uzskatīti ar nepieciešamiem šoreiz. Viņš nosprieda, ka saistībā ar aizdomām par slepkavību pagātnē Ganns ierindots to noziedznieku kategorijā, kuru dēļ papildpasākumi netiek veikti. Makalebs nodomāja, ka varbūt pie tādiem secinājumiem nonākusi Džeja Vinstone. Viņš nebija ieminējies, ka par patērēto laiku viņam vajadzētu samaksāt, turklāt naudas atlīdzību nebūtu pieņēmis.

Viņš pievērsās Dzejas Vinstones pievienotajam ziņojumam. Viņa bija aiznesusi lentes fotogrāfijas un uzrakstu Losandželosas universitātes lingvistikas profesoram, un tas bija noteicis, ka teksts rakstīts latīņu valodā. Pēc tam viņa bija uzmeklējusi pensionētu katoļu mācītāju, kas dzīvoja Holivudas Svētās Katrīnas muižā un divdesmit gadus mācījis latīņu valodu baznīcas skolā, līdz septiņdesmito gadu sākumā šī valoda izslēgta no mācību programmas. Viņš bija pārtulkojis uzrakstu pavisam viegli.

Lasot šos vārdus, Makalebs juta pār muguru uz kakla pusi pārskrienam vieglu adrenalīna plūsmu. Āda kļuva stingra, un radās reibonim līdzīga sajūta.

Cave Cave Dus Videt Cave Cave D(omin)us Videt Sargies, sargies, Dievs redz

- Svētie murgi! - Makalebs klusu izsaucās. Tas nebija tikai izsauciens. Drīzāk frāze, ar kuru birojā neoficiāli apzīmēja lietas, kurās pierādījumiem bija reliģiska ievirze. Ja noziegums varēja būt motivēts ar Dievu, ikdienā to sauca par "svētajiem murgiem". Tas nozīmēja, ka lietas apstākļi būtiski mainās, jo Dieva darbs nekad nav padarāms. Ja noziedznieks darbojās Dieva vārdā, bija skaidrs, ka paredzami jauni noziegumi. Birojā mēdza teikt, ka slepkavas Dieva vārdā nekad nerimstas paši no sevis. Viņi jāapstādina. Tagad Makalebam bija skaidrs, kāpēc Džeja Vinstone nevēlas, lai lietu pārklāj putekļi. Edvards Ganns ir pirmais zināmais upuris, un slepkavam droši vien padomā jau nākamais.

Makalebs pierakstīja slepkavas vēstījumu un vēl dažas domas. Pēc tam uzrakstīja: "Jāiegūst ziņas par upuri," - un pasvītroja teikumu divas reizes.

Vēlreiz ieskatījies Vinstones ziņojumā, viņš pamanīja, ka lapas lejasdaļā atrodas ar zvaigznīti atzīmēta rindkopa.

Tēvs Raiens norādīja, ka uz līmlentes redzamais vārds "Dus" ir saīsināta vārdu "Deus" vai "Dominus" forma, kas parasti sastopama viduslaiku bībelēs, kā arī baznīcu kokgriezumos un citos mākslas darbos.

Makalebs atzvēlās krēslā un iedzēra no pudeles ūdeni. Pēdējā rindkopa no visas dokumentu kaudzes viņam šķita pati interesantākā. Tajā ietvertā informācija varēja noderēt, lai slepkavu ieskaitītu nelielā ļaužu grupā un pēc tam atrastu. Potenciālo aizdomās turamo loks sākotnēji bija milzīgs - visi, kam varēja būt saskarsme ar Edvardu

Gannu Jaungada naktī. Teva Raiena informācija loku sašaurināja līdz nedaudziem cilvēkiem, kas zina viduslaiku latīņu valodu vai kas varēja paņemt vārdu "Dus" un pat visu vēstījumu no kaut kā redzēta.

Varbūt no kaut kā baznīcā redzēta.

5. nodala

>

Lasītais un redzētais bija tā satraucis Makalebu, ka viņš bija aizmirsis miegu. Pulkstenis rādīja puspieci, un viņš saprata, ka sagaidīs rītu nomodā savā kabinetā. Kventiko uzvedības zinātņu nodaļā tik agri neviena droši vien vēl nebija, tomēr viņš nolēma piezvanīt. Makalebs aizgāja uz salonu, atvienoja no lādētāja mobilo tālruni un pēc atmiņas sastādīja numuru. Izdzirdējis operatores atbildi, viņš palūdza savienot ar speciālo aģenti Brazīlijā Dora- nu. Viņš varēja runāt ar daudziem cilvēkiem, taču priekšroku deva Doranai, jo, strādājot birojā, bieži un labi bija ar viņu sadarbojies - nereti, atrazdamies tālu viens no otra. Dorana bija specializējusies ikonu identifikācijā un simbolismā.

Uz zvanu atsaucās automātiskais atbildētājs, un, klausīdamies ierakstu, Makalebs ātri centās izdomāt, vai ierakstīt savu sakāmo vai piezvanīt vēlāk. Pirmā doma bija nolikt klausuli un vēlāk mēģināt sazvanīt Doranu pašu, jo personiski izteiktu, nevis ierakstītu lūgumu noraidīt ir grūtāk. Viņš tomēr nolēma paļauties uz kādreiz biedriskajām attiecībām, kaut arī jau piecus gadus birojā vairs nestrādāja.

-    Brasa, te Terijs Makalebs. Sen neesam redzējušies. Zini, zvanu tāpēc, ka man vajadzīga palīdzība. Vai vari piezvanīt, kad gadīsies brīvs brīdis? Būšu no sirds pateicīgs.

Viņš uzdeva sava mobilā tālruņa numuru, pateicās un beidza sarunu. Viņš varēja atgriezties mājās un gaidīt zvanu tur, taču tas nozīmēja, ka Greisela var noklausīties sarunu ar Doranu, bet viņš to nevēlējās. Makalebs devās atpakaļ uz priekšgala kajīti un sāka no jauna skatīt cauri slepkavības lietu. Viņš vēlreiz izpētīja katru lapu, meklēdams visu, kas ir kopējs vai atšķiras. Viņš atzīmēja vēl šo to un izveidoja sarakstu, kas pirms savas versijas izstrādāšanas vēl jādara vai jāuzzina. Taču vispirms vajadzēja sagaidīt Doranas zvanu. Viņa piezvanīja pussešos.

-   Tev taisnība, ilgs laiks pagājis, - viņa sacīja sveiciena vietā.

-   Pārlieku ilgs. Kā tev klājas, Brasa?

-   Sūdzēties nav iemesla, jo neviens neklausās.

-   Esmu dzirdējis, ka jūs kaut ko darāt Drano.

-   Šai ziņā tev taisnība. Esam apkrāvušies ar darbiem. Pērn pusi darbinieku nosūtījām uz Kosovu, lai palīdz izmeklēt kara noziegumus. Ik pēc sešām nedēļām viņi mainās. Līdz ar to mums ūdens sāka smelties mutē. Bet vēl arvien esam tālu no kritiskās atzīmes.

Makalebs nesaprata, vai tā ir parastā "pažēlo mani" izrunāšanās, lai viņai nelūgtu palīdzību, par kuru bija ierunāts atbildētājā. Viņš tomēr nolēma atgādināt savu lūgumu.

-    Tad jau nemaz nepriecājies, ka piezvanīju? - viņš pajautāja.

-   Ak, es trīcu kā apšu lapa. Kas tev vajadzīgs, Terij?

-    Es te izpalīdzu draugam. No šerifa slepkavību izmeklēšanas vienības. Ieskatījos lietā un…

-   Vai viņš izlaidis to caur mums?

-   Tas nav viņš, bet viņa. Jā, viņa to darīja, taču bez panākumiem. Tas arī viss. Uzzinājusi, cik jūs esat apkrauti ar darbiem, griezās pie manis. Var teikt, ka esmu viņai pateicību parādā, tāpēc piekritu ieskatīties lietā.

-   Un tagad tu gribi iestāties rindā, vai ne?

Makalebs pasmaidīja un nodomāja, ka arī viņa līnijas

pretējā galā pasmaida.

-    Apmēram tā. Tikai šī nav velkama garumā. Man vajadzīgs tikai viens padoms.

-   Plāj vaļā. Kāds tas būtu?

-    Ikonogrāfiska vadlīnija. Varu teikt, ka vados pēc nojausmas vai uz to pusi.

-   Labi. Izklausās, ka nebūs pārlieku sarežģīti. Kāds ir simbols?

-   Pūce.

-   Pūce? Pūce un vairāk nekas?

-   Ja precīzāk, tad plastmasas pūce. Tomēr pūce. Gribu zināt, vai tev gadījies sastapties ar to agrāk un ko tā nozīmē.

-   Zinu pūci uz kartupeļu čipsu maisiņa. Vai kaut kas līdzīgs?

-   Atceros, gudra. Nāk no Austrumu piekrastes.

-   Nu redzi. Pūce ir manīga. Un gudra.

-   Brasa, es biju cerējis uzzināt ko vairāk…

-    Saprotu. Paskatīšos, kas man te atrodams. Neaizmirsti, simboli mainās. Vienā laikā simbols var nozīmēt kaut ko vienu, bet citā laikā pavisam ko citu. Tevi interesē mūsdienu izmantojums un piemēri?

Makalebs brīdi domāja par vēstījumu uz līmlentes.

-   Vai vari painteresēties par viduslaikiem?

-   Izklausās, ka tev gadījies savdabis - bet vai tādi viņi nav visi? Mēģināšu uzminēt - "svēto murgu" lieta?

-   Tā varētu būt. Bet kāpēc tev tas ienāca prātā?

-    Ak, viduslaiku inkvizīcija un baznīcas lietas. Esmu redzējusi jau agrāk. Man ir tavs numurs. Mēģināšu zvanīt jau šodien.

Makalebs domāja, vai nelūgt uz līmlentes rakstītā vēstījuma analīzi, taču nolēma neuzkraut Brašai par daudz. Turklāt vēstījumam vajadzēja būt Dzejas Vinstones datormateriālos. Kad viņš beidza runāt, pateicās Brašai un jau gribēja nolikt klausuli, Brasa apjautājās par veselību. Viņš atbildēja, ka jūtas labi.

-   Vai tev vēl ir tā laiva, par kuru runāja?

-   Nē. Tagad es dzīvoju uz salas. Bet man joprojām ir laiva. Un vēl man ir sieva un mazulīte meita.

-   Ko tu neteiksi! Vai tā pati, kuru redzēju Terija Makaleba "TV vakariņās"?

-   Droši vien tā pati.

-   Izklausās, ka beidzot savu dzīvi esi nokārtojis.

-   Man arī tā liekas.

-   Tad esi uzmanīgs. Ko tu dari, no jauna iesaistoties izmeklēšanā?

Makalebs vilcinājās ar atbildi.

-   Pats īsti neziifu.

-    Nestāsti man blēņas. Mēs abi zinām, kāpēc tu to dari. Labi, paskatīšos, ko varu atrast, un pēc tam tev piezvanīšu.

-   Paldies, Brasa. Gaidīšu zvanu.

Makalebs iegāja lielajā kajītē un sapurināja aizmigušo Badiju Lokridžu. Draugs satrūkās un kā neprātīgs savici- nāja rokas.

-   Tas esmu es!

Badijs ieblieza Makalebam pa galvu ar grāmatu, ar kuru rokās bija iemidzis un tikai tad nomierinājās.

-   Ko tu dari? - viņš iesaucās.

-   Mēģinu tevi pamodināt.

-   Kādēļ? Cik pulkstenis?

-   Tūlīt būs seši. Gribu braukt ar laivu uz cietzemi.

-    Tagad?

-   Jā, tagad. Tāpēc celies augšā un palīdzi. Es atraisīšu galus.

-   Tagad? Mēs uzskriesim uz sēkļa. Labāk pagaidīsim, kamēr atausīs rīts.

-   Nav laika.

Badijs pastiepa roku un ieslēdza uz gultas gala virs galvas piestiprināto lasāmo lampu. Makalebs ievēroja, ka Badija lasītā grāmata saucas "Pulveris asinīs".

-    Kāds tev ielaidis asinīs pulveri, vecīt, - Makalebs noteica, berzēdams ausi, pa kuru bija trāpījusi grāmata.

-    Atvaino. Bet kāpēc mums jādodas ceļā tādā steigā? Vai tās lietas dēļ?

-   Es būšu augšā. Netūļāsimies.

Makalebs devās ārā no kajītes. Kā jau bija paredzams, Badijs uzsauca no muguras:

-   Vai šoferis tev nebūs vajadzīgs?

-   Nē, Badij. Tu zini, ka nu jau pāris gadu braucu pats.

-   Jā, tomēr tev sakarā ar to lietu var rasties vajadzība pēc palīdzības.

-    Par to neraizējies. Pasteidzies, Badij, lai ātrāk tiekam otrā krastā.

Makalebs paņēma pie salona durvīm uzkarināto atslēgu un devās uz tiltiņa. Gaiss joprojām bija vēss, cauri rīta miglai spiedās vāji gaismas stari. Viņš ieslēdza "Loran" radaru un iedarbināja motorus. Tie iedarbojās tūlīt - Badijs iepriekšējā nedēļā bija tos pārbaudījis.

Makalebs atstāja motorus darbojamies tukšgaitā un devās uz laivas pakaļgalu. Viņš atsēja pakaļgala līni un piepūšamo "Zodiac" apvilka apkārt priekšgalam. Atraisījis piepūšamo laivu no priekšgala, viņš to piesēja pie en- kurbojas. Laiva tagad bija brīva. Viņš pakāpās uz augšu un paskatījās uz tiltiņu, kur vēl miegainais Badijs ar vārnas ligzdai līdzīgu frizūru iesēdās stūresvīra sēdeklī. Makalebs padeva signālu, ka laiva atbrīvota. Badijs uzdeva gāzi, un "Nākamais vilnis" iesāka gaitu. Makalebs paņēma no klāja astoņas pēdas garo gafeli un turēja ar to laivu atstatu no bojas, kamēr tā iegriezās kuģu ceļā un lēnām uzņēma kursu uz ostas vārtiem.

Makalebs nostājās laivas priekšgalā, atspiedās pret reliņiem un noskatījās, kā sala slīd arvien tālāk. Viņš vēlreiz palūkojās uz māju, kur joprojām dega tikai viena gaisma. Ģimenei vēl bija par agru celties. Tad viņš iedomājās nupat apzināti izdarīto kļūdu. Viņš varēja aiziet uz mājām un izstāstīt Greiselai, ko domā darīt, un visu izskaidrot. Bet tā ietu zudumā daudz laika un viņš nespētu neko izskaidrot pietiekami labi. Viņš nolēma vienkārši doties ceļā. No otra krasta viņš piezvanīs sievai un ar sava lēmuma sekām tiks galā vēlāk.

Rīts, pelēks kā h'aizivs, ādu uz rokām un kakla padarīja stingru. Viņš pagriezās uz otru pusi un skatījās uz priekšu pāri līcim, kur aiz sēkļa bija noslēpusies cietzeme. Nespēja saskatīt to reāli pastāvošu radīja draudu sajūtu, un viņš nolaida skatienu. Laivas priekšgala šķeltais ūdens bija gluds un tumši zils kā marlīne. Makalebs zināja, ka jākāpj uz tiltiņa palīgā Badijam. Viens brauks, bet otrs radiolokatora ekrānā iezīmēs drošu ceļu uz Losandželosas ostu. Slikti, viņš nodomāja, ka uz zemes nav radara, kurš palīdzētu iezīmēt maršrutu lietā, kas bija viņu sagūstījusi. Šai ceļā gaidīja visvisādas miglas. Un, mēģinot saskatīt virzienu, domas atgriezās pie neizprotamajiem vārdiem, kas bija dziļi iemājojuši viņa prātā.

Sargies, sargies, Dievs redz

Vārdi atkārtojās apziņā kā jaunatrasta mantra. Visaptverošajā miglā slēpās vārdu rakstītājs. Kāds, kas vismaz reizi darbojies šo vārdu galējā izpausmē un droši vien to darīs vēlreiz. Makalebs bija apņēmies atrast šo cilvēku. Radās jautājums, kādi vārdi vadīs viņu pašu. Vai nav tā, ka viņu šai ceļojumā sūta Dievs?

Sajutis uz pleca roku, Makalebs satrūkās un pagriezās, gandrīz izmezdams no rokām gafeli. Tā bija Badija roka.

-   Kungs Dievs, ko tu dari!

-   Vai ar tevi viss ir kārtībā?

-    Bija kārtībā, iekams nenobiedēji līdz nāvei. Ko tu dari? Iešu tev palīgā vadīt laivu.

Makalebs pameta skatienu pāri plecam, pārliecinādamies, vai laiva ir atklātā līcī un tālu no ostas.

-    Nesaprotu, - sacīja Badijs. - Stāvot ar gafeli, tu atgādināji Ahabu. Nodomāju, ka ar tevi kaut kas nav labi. Ko tu dari?

-   Domāju. Vai tev ir iebildumi? Un nevajag pielavīties pie manis tik slepeni.

-   Lai nu paliek. Tagad mēs būsim kviti.

-   Ej pie stūres, Badij. Es pievienošos pēc brītiņa. Un pārbaudi ģeneratoru - varbūt jāuzlādē akumulatori.

Tiklīdz Badijs aizgāja, Makalebs juta, ka sirds ritms no jauna izlīdzinās. Viņš nokāpa 110 priekšgala paaugstinājuma un ielika gafeli savā vietā skavās uz klāja. Viņš pieliecās, un laiva pēkšņi saslējās un nolaidās, pārvarēdama trīs vai četras pēdas augstu vilni. Makalebs izslējās taisni un paskatījās uz visām pusēm, cenzdamies noteikt, no kurienes vilnis nācis, taču neko neieraudzīja. Saceldams vilni, līča gludo virsmu bija šķērsojis rēgs.

6. nodala

>

Herijs Boss, pacēlis portfeli kā vairogu, centās izlauzties cauri reportieru pūlim, kuri ar savām kamerām pulcējās pie tiesas zāles durvīm.

-   Laidiet mani garām, lūdzu, laidiet garām.

Lielākā daļa reportieru nepakustējās, iekams ar portfeli nebija pabīdīti sānis. Viņi neatlaidīgi nāca virsū un stiepa magnetofonus un videokameras uz to pusi, kur, cilvēku ielenkts, uzstājās apsūdzētā advokāts.

Beidzot Boss nokļuva pie durvīm. Piespiests pie roktura, tur stāvēja šerifa palīgs. Viņš Bosu pazina un pagāja sānis, lai varētu atvērt durvis.

-   Ziniet, - Boss uzrunāja šerifa palīgu, - tā būs katru dienu. Tam tipam vairāk sakāms ārpus tiesas zāles nekā tiesā. Varbūt jums jāizdomā noteikumi, pēc kuriem cilvēkus ielaist zālē un izlaist ārā.

Ejot iekšā pa durvīm, viņš vēl saklausīja šerifa palīga aicinājumu parunāt par to ar tiesnesi.

Viņš gāja pa centrālo eju uz vārtiņiem, pa kuriem varēja tikt pie apsūdzības galda. Boss bija ieradies pirmais, tāpēc izvilka trešo krēslu un apsēdās. Viņš uzcēla portfeli uz galda, izņēma no tā smagus, zilus vākus un nolika blakus. Pēc tam aiztaisīja portfeli un novietoja uz grīdas līdzās krēslam.

Boss bija sagatavojies. Viņš paliecās uz priekšu un uzlika rokas uz mapes. Tiesas zāle bija klusa un gandrīz tukša, vienīgi tiesas ierēdnis un stenogrāfiste gatavojās sēdei. Bosam patika šis laiks. Klusums pirms vētras. Par to, ka vētra ir gaidāma, nebija ne mazāko šaubu. Viņš pamāja pats sev. Viņš bija sagatavojies un atkal varēja sākt riņķa danci ar pašu nelabo. Viņš saprata, ka dzīves jēga meklējama tādos brīžos kā patlaban. Brīžos, kas jāizbauda un jāatceras, kas vienmēr liek sažņaugties sirdij.

Atskanēja skaļš, metālisks klaudziens, un atvērās durvis uz kameru. Divi šerifa palīgi ieveda vīru. Viņš bija jauns un par spīti gandrīz trim ieslodzījumā pavadītiem mēnešiem joprojām izskatījās iededzis. Mugurā viņam bija uzvalks mazākais abu viņa pavadoņu nedēļas algu vērts. Vīra dzelžos saslēgtās rokas bija pieslēgtas pie viduklim apjoztas ķēdes, kas nemaz nesaderējās ar nevainojamo, zilo uzvalku. Vienā rokā viņš turēja mākslinieka skiču albumu, otrā - melnu flomāsteru, vienīgo ieslodzījuma vietā atļauto rakstāmrīku.

Vīru pieveda pie apsūdzētā galda un apstādināja pie vidējā krēsla. Viņš smaidīdams gaidīja, kamēr noņem ķēdi un roku dzelžus. Šerifa palīgs uzlika vīram uz pleca roku un apsēdināja. Pēc tam policisti nostājās viņam aiz muguras.

Vīrs nekavējoties paliecās uz priekšu, atvēra skiču albumu un sāka darboties ar flomāsteru. Boss skatījās. FIo- māstera filcs uz papīra neganti čirkstēja.

-   Man neļauj izmantot ogli, Bos. Vai varat tam ticēt? Kādā veidā var būt bīstama ogle?

To sakot, viņš neskatījās uz Bosu. Boss neatbildēja.

-   Tādi sīkumi īpaši kaitina, - sacīja vīrs.

-   Pareizāk būtu pie tā pierast, - ieminējās Boss.

Vīrs iesmējās, tomēr nepaskatījās uz Bosu.

-    Vai zināt, nez kāpēc man likās, ka neko citu jūs nepateiksiet.

Boss klusēja.

-    Redziet, Bos, par jums viss ir zināms iepriekš. Par jums visiem viss ir zināms.

Atvērās tiesas zāles gala durvis, un Boss novērsās no apsūdzētā. Zālē ienāca pušu pārstāvji. Tiesa varēja sākties.

7. nodala

i

Kamēr Makalebs nokļuva līdz lauksaimniecības preču tirgum, tikšanās ar Dzeju Vinstoni bija nokavēta par pusstundu. Viņi bija tikuši pāri šaurumam pusotrā stundā, un pēc piestāšanas Kabrilo laivu ostā Makalebs bija piezvanījis šerifa detektīvei. Viņi norunāja tikšanos, taču izrādījās, ka džipa akumulators pēc divu nedēļu dīkstāves izlādējies. Vajadzēja lūgt Badiju, lai iedot "piepīpēt" no viņa vecā "Taurus", un tā paskrēja laiks.

Viņš iegāja Dupāra stūra restorānā pie tirgus, taču Vinstone nebija redzama nedz pie galdiņa, nedz letes. Atlika cerēt, ka viņa nav atnākusi un aizgājusi. Viņš izraudzījās brīvu galdiņu, kas bija nošķirts no citiem, un apsēdās. Makalebam nebija»jāskatās ēdienkartē. Lauksaimniecības preču tirgus par tikšanās vietu bija izraudzīts tāpēc, ka atradās netālu no Edvarda Ganna dzīvokļa, un tāpēc, ka Makalebs Dupāra restorānā vēlējās paēst brokastis. Vinstonei viņš bija teicis, ka visvairāk viņam trūkst Losandželosas Dupāra pankūku. Kopā ar Greiselu un bērniem reizi mēnesī dodoties uz cietzemi, lai nopirktu apģērbu un lietas, kuras nav dabūjamas Katalīnas salā, viņi ieturēja maltīti Dupāra restorānā. Vai tās bija brokastis, lenčs vai vakariņas, Makalebs allaž pasūtīja pankūkas. Tāpat rīkojās Raimonds. Viņš ēda pankūkas ar ievārījumu, bet Makalebs deva priekšroku tradicionālajam kļavu sīrupam.

Makalebs pateica viesmīlei, ka gaida otru cilvēku, tomēr pasūtīja lielu apelsīnu sulas glāzi un ūdeni. Kad viesmīle atnesa abas glāzes, viņš attaisīja ādas somiņu un izņēma plastmasas zāļu kastīti. Viņš laivā turēja zāles nedēļai, bet sava džipa cimdu nodalījumā - divu dienu devu. Kastīte tika piepildīta pēc piestāšanas krastā. Pārmaiņus dzerdams apelsīnu sulu un ūdeni, viņš norija divdesmit septiņas tabletes, savu rīta devu. Viņš pazina tabletes pēc apveida, krāsas un garšas: priloseks, demadekss, digoksīns, bacitracīns. Metodiski rijot rindā izliktās zāles, Makalebs ieraudzīja sievieti, kas, izbrīnā savilkusi uzacis, vēroja viņu no blakus galdiņa.

Viņš nekad vairs nevarēs iztikt bez tabletēm. Tas bija tikpat droši kā nāve un nodokļi. Gadu gaitā dažas varēja nomainīt, dažas noņemt vai pielikt klāt jaunas, taču viņš zināja, ka līdz mūža galam rīs tabletes un aizskalos to nepatīkamo garšu ar apelsīnu sulu.

-   Redzu, tu esi izdarījis pasūtījumu bez manis.

Džejai Vinstonei ieslīdot krēslā pretējā pusē, viņš novērsās no trim pēdējām ciklosporīna tabletēm.

-   Atvaino, ka aizkavējos. Pa Desmito ielu nav iespējams pabraukt.

-   Tas nekas. Arī es aizkavējos. Bija nosēdies akumulators.

-   Cik tev tās jārij?

-   Tagad to skaits samazinājies līdz piecdesmit četrām dienā.

-   Neticami.

-    Skapi gaitenī biju spiests pārvērst par zāļu skapi. Tas arī viss.

-   Vismaz tu esi šeit.

Džeja pasmaidīja, Makalebs pamāja. Viesmīle pienesa Vinstonei ēdienkarti, bet viņa pateica, ka tā nav vajadzīga.

-   Ēdīšu to pašu, ko viņš.

Makalebs pasūtīja lielu kaudzi pankūku ar kausētu sviestu. Viņš paziņoja, ka divatā viņi notiesās arī vienu bekona porciju.

-   Vai kafiju nevēlaties? - viesmīle painteresējās. Viņa izskatījās tik nogurusi, it kā šodien būtu pieņēmusi miljono pankūku pasūtījumu.

-   Jā, lūdzu, - atsaucās Vinstone. - Melnu.

Makalebs teica, ka viņam pietiks ar apelsīnu sulu.

Kad abi palika divatā, Makalebs paskatījās pāri galdam uz Vinstoni.

-   Vai izdevās satikt pārvaldnieku?

-   Viņš gaidīs mūs pusdesmitos. Dzīvoklis joprojām ir tukšs, tikai iztīrīts. Ieradusies upura māsa, izskatījusi visas mantas un paņēmusi, kas viņai vajadzīgs.

-Jā, es jau baidījos, ka tā var notikt.

-   Pārvaldnieks nedomā, ka viņa paņēmusi daudz. Tam vīram tikpat kā nekā nebija.

-   Bet kā ar pūci?

-   Pūci viņš neatceras. Patiesību sakot, arī es neatcerējos, līdz šorīt to pieminēji.

-   Tā ir tikai nojauta. Es vēlētos pūci redzēt.

-   To var izdarīt, ja pūce tur ir. Kas vēl tev padomā? Ceru, ka neesi braucis tik lielu gabalu tikai tāpēc, lai aplūkotu tā vīra dzīvokli.

-   Biju iedomājies, ka jāpārbauda viņa māsa. Un varbūt Herijs Boss. - Vinstone klusēja, taču izturējās tā, it kā gaidītu paskaidrojumu. - Lai definētu nezināmu subjektu, jāpazīst upuris. Viņa ieradumi, personības iezīmes, viss pēc kārtas. Tu zini, kā tas ir. Šai ziņā var palīdzēt māsa un Boss, tikai mazākā mērā.

-   Es lūdzu tikai iepazīties ar lietu un videokaseti, Terij. Tu jau liec man justies vainīgai.

Makalebs pagaidīja, kamēr viesmīle atnes Vinstonei kafiju un noliek divas mazas krūzītes ar ogu un kļavu sīrupu. Pēc tam viņš ierunājās.

-   Zini, Džeja, mani tā lieta ieinteresēja. - Sargies, sargies, Dievs redz, Makalebam ienāca prātā. - Liekas, tev ar to būs jāsamierinās. Varbūt tu gribi teikt, ka gaidīji - es ar visu iepazīšos un telefoniski paziņošu, ko domāju? Es nesūdzos. Esmu šeit tāpēc, ka vēlos būt. Un, ja tu jūties vainīga, vari izmaksāt man pankūkas.

-   Ko par to teiks sieva?

-    Neko. Viņa zina, ka man jānodarbojas ar šo lietu. Izkāpis uz cietzemes, es viņai piezvanīju. Katrā ziņā tad jau bija par vēlu, lai viņa varētu nopietni iebilst. Lika man pirms braukšanas mājās nopirkt kukurūzu. To pārdod saldētu.

Viesmīle atnesa pankūkas. Viņi pārtrauca sarunu, un Makalebs pieklājīgi gaidīja, kad Vinstone pirmā paņems sīrupu, taču viņa ar dakšiņu bīdīja pankūkas pa šķīvi, un viņam apnika gaidīt. Makalebs uzlēja pankūku kaudzītei sīrupu un sāka ēst. Atgriezās viesmīle un nolika čeku. Vinstone tūlīt to paņēma.

-   To apmaksās šerifs.

-   Pasaki viņam paldies.

-    Saproti, es nezinu, ko tu ceri sagaidīt no Herija Bosa. Viņš teica, ka sešos kopš prostitūtas lietas aizritējušajos gados ticies ar Gannu tikai dažas reizes.

-   Kad tas bija? Vai toreiz, kad šo nomušīja?

Vinstone pamāja, liedama ogu sīrupu uz pankūkām.

-   Tas ir svarīgi, ka viņš redzējis Gannu vakarā pirms viņa nogalināšanas. Lietā par to nav ne vārda.

-   Es to neierakstīju, jo tur nekā tāda nav bijis. Viņam piezvanījis iecirkņa dežurējošais seržants un pateicis, ka Ganns ir dzērāju kamerā.

Makalebs pamāja.

-   Un?

-    Un viņš iegriezies uzmest aci tam vīram. Tas arī viss. Viņš nav pat runājis, jo Ganns bijis pārāk piemeties.

-    Labi… Tomēr es gribu aprunāties ar Heriju. Reiz kopā ar viņu strādāju. Viņš ir labs policists. Viņam piemīt intuīcija un novērošanas spējas. Viņš var zināt kaut ko man noderīgu.

-   Tas ir, ja tev izdosies ar viņu aprunāties.

-   Ko tu gribi teikt?

-    Vai tu nezini? Viņš uzstājas tiesā apsūdzības pusē Deivida Storija slepkavības lietā. Prāva notiek Vanaisā. Vai tu neskaties ziņu pārraides?

-   Sasodīts, biju to aizmirsis. Atceros, ka par viņu rakstīja presē pēc Storija apcietināšanas. Vai tas nebija oktobrī? Vai lieta jau nonākusi tiesā?

-   Bez šaubām. Turklāt bez kavēšanās, jo nav vajadzīga iepriekšējā izskatīšana - lietu izskata lielā žūrija. Zvērinātos sāka izraudzīties tūlīt pēc pirmā datuma. Jaunākās ziņas ir tādas, ka process var sākties šonedēļ, varbūt pat šodien.

-   Cūcība.

-   Jā, Bosam paveicies. Liekas, tieši to tu vēlējies dzirdēt.

-   Vai tas nozīmē, ka negribi, lai aprunājos ar viņu?

Vinstone paraustīja plecus.

-     Nē, tā nav. Dari, ko vēlies. Vienkārši domāju, ka šīs lietas dēļ tev nav jāskraida apkārt. Varbūt varu parunāt ar kapteini, lai par konsultāciju izmaksā honorāru…

-    Par to neraizējies. Šerifs man izmaksāja brokastis. Ar to pietiek.

-   Man gan tā neliekas.

Makalebs noklusēja, ka būtu ar mieru strādāt par velti, lai tikai uz dažām dienām atgrieztos dzīvē. Viņš neteica arī, ka nemaz nevar ņemt naudu. Tiklīdz parādītos jebkādi "oficiāli" ienākumi, viņš zaudētu tiesības saņemt valsts medicīnisko palīdzību piecdesmit četru tablešu veidā, kuras rija katru dienu. Zāles bija dārgas, un, ja tās būtu jāapmaksā pašam, viņiem vajadzētu saņemt algā ar sešiem cipariem rakstāmu summu. Tā bija medicīnas brīnuma ēnas puse. Dzīvē viņam tika dota vēl viena izdevība, ja vien viņš to neizmanto, cenzdamies nopelnīt kaut ko dzīvošanai. Tieši tāpēc čārtera bizness bija reģistrēts ar Badi- ja Lokridža vārdu. Oficiāli Makalebs skaitījās palīgs, kas nesaņem algu. Badijs gluži vienkārši nomāja laivu no Greiselas un maksāja par to sešdesmit procentus no ienākumiem pēc nodokļu nomaksas.

-   Kādas ir pankūkas? - viņš pajautāja Vinstonei.

-   Labākas nevar būt.

-   Taisnība.

8. nodala

>

"Karaliskie apartamenti" bija divstāvu grausts, laika- zoba skarta apmesta kaste, kuras pretenzijas uz savu stilu sākās un beidzās ar modīgu mājas nosaukumu virs durvīm. Dzīvojamos namus ar blīvi iekārtotiem dzīvokļiem, kas ielas pusē izspieda piecdesmito un sešdesmito gadu nelielos bungalo ne tikai Holivudā, bet arī citur, rotāja šādi banāli uzraksti. Tie aizstāja īstu stilu, un to ornamenti un nosaukumi nepārprotami liecināja, ka šiem namiem nekāda stila nav.

Makalebs un Vinstone kopā ar mājas pārvaldnieku iegāja agrākajā Edvarda Ganna dzīvoklī. Pārvaldnieku sauca Roršaks. Gandrīz tāpat kā zināmais tests, viņš pats mēdza teikt.

Ja nezinātu, kur skatīties, Makalebs nebūtu pamanījis asins traipu uz paklāja vietā, kur bija gulējis mirušais Ganns. Paklājs nebija nomainīts, bet izmazgāts ar šampūnu. Nākamais īrnieks nodomās, ka nelielo brūno plankumu atstājusi kafija vai limonāde.

Dzīvoklis bija iztīrīts un sagatavots izīrēšanai. Mēbeles bija atstātas vecās. Makalebs tās bija redzējis videofilmā.

Viņš paskatījās uz trauku skapi istabas otrā pusē, bet tas bija tukšs. Arī plastmasas pūces uz skapja nebija. Viņš palūkojās uz Vinstoni.

-   Tā ir nozudusi.

Vinstone pagriezās pret pārvaldnieku.

-   Mister Roršak, uz skapja bija pūce. Mūsuprāt, tā ir svarīga. Vai gadījumā nezināt, kur pūce palikusi?

Roršaks noplātīja rokas un nolaida pie sāniem.

-   Nē, nezinu. Jūs to jautājāt jau iepriekš, bet es neatceros pūci. Bet ja jūs tā sakāt…

Pārvaldnieks paraustīja plecus un pacēla zodu, tad negribīgi pamāja, it kā piekrizdams, ka uz trauku skapja varētu būt sēdējusi pūce.

Makalebs viņa ķermeņa valodā saskatīja klasisku meļa izturēšanos. Noliedz nozagtu priekšmetu, un tu būsi noliedzis zādzību. Viņš nodomāja, ka to pamanījusi arī Vinstone.

-   Džeja, vai tev ir telefons? Varbūt vari piezvanīt māsai un pārbaudīt vēlreiz?

-   Iztieku, apgabals vēl nav nopircis.

Makalebs gribēja turēt savu aparātu neaizņemtu, jo gaidīja Brasas Doranas zvanu, taču nolika ādas somu uz dīvāna, izvilka telefonu un pasniedza Vinstonei.

Viņa izņēma no portfeļa piezīmju grāmatiņu un sāka meklēt māsas numuru. Kamēr Vinstone zvanīja, Makalebs lēnām apstaigāja dzīvokli, mēģinādams uztvert tā strāvojumu. Ēdamistabā viņš apstājās pie apaļa koka galda un četriem krēsliem ar taisnām atzveltnēm tam apkārt. Nozieguma vietas analīzē bija minēts, ka uz trim krēsliem atrasti neskaitāmi traipi, pilnīgi vai daļēji pirkstu nospiedumi, kas piederējuši nogalinātajam Edvardam Gannam. Uz ceturtā, galda ziemeļu pusē novietotā krēsla, nebija atrasti nekādi pirkstu nospiedumi. Krēsls bija apslaucīts. Visticamāk - to bija izmantojis slepkava.

Makalebs devās pie krēsla galda ziemeļu pusē. Uzmanīdamies, lai nepieskartos atzveltnei, viņš palika roku zem sēdekļa un pievilka krēslu pie trauku skapja. Nolicis krēslu tieši pretī skapim, viņš pakāpās uz sēdekļa. Tad pacēla rokas, it kā liktu kaut ko uz skapja. Krēsls uz nevienādajām kājām salīgojās, un Makalebs instinktīvi pastiepa roku pie skapjaugšas. Vēl nepaguvis pieķerties, viņš kaut ko iedomājās, atrāva roku un atspiedās ar to pret skapja stikla durvīm.

-   Turies, Terij.

Viņš paskatījās lejup. Blakus stāvēja Vinstone ar izslēgtu telefonu rokā.

-   Es jau turos. Vai putns ir pie viņas?

-   Nē. Viņai nav ne jausmas, par ko es runāju.

Makalebs pacēlās pirkstgalos un paskatījās uz skapj-

augšu.

-   Vai viņa pateica, ko paņēmusi?

-   Tikai šādu tādu apģērbu un dažas vecas fotogrāfijas no bērnības laika. Nekas vairāk viņu neesot interesējis.

Makalebs pamāja. Viņš joprojām aplūkoja skapjaug- šu. Uz tās bija bieza putekļu kārta.

-    Vai teici, ka vēlos pie viņas aizbraukt un aprunāties? »

-   Aizmirsu. Varu piezvanīt vēlreiz.

-   Džeja, vai lukturītis tev ir?

Vinstone izvilka no somiņas mazu lukturīti un pasniedza Makalebam. Viņš to ieslēdza un pavērsa slīpā leņķī pret skapjaugšu. Gaismā putekļos skaidri varēja saskatīt astoņstūrainu nospiedumu no priekšmeta, kas bija stāvējis uz skapja. Pūces pamatne.

Pēc tam viņš slidināja gaismu uz skapjaugšas malām, līdz beidzot izslēdza lukturīti un nokāpa no krēsla. Viņš atdeva lukturīti Dzejai.

-   Paldies. Vai tu nevarētu dabūt uz šejieni pirkstu nospiedumu brigādi?

-   Ko tas dos? Pūces taču tur vairs nav.

Makalebs bridi vēroja Roršaku.

-    Nē, tā ir projām. Lai arī kas pūci tur nolicis, viņš izmantojis šo krēslu. Krēslam sašūpojoties, licējs kaut kur pieķēries.

Viņš izņēma no kabatas pildspalvu un ar to piesita pie skapja augšmalas pretī vietai, kur bija nospiedums.

-   Tur ir visai putekļains, taču pirkstu nospiedumi varētu būt.

-   Bet kā ar pūces ņēmēju?

Makalebs zīmīgi palūkojās uz Roršaku un atbildēja:

-   Tas pats. Tur var būt viņa nospiedumi.

Roršaks skatījās sānis.

-   Vai varu vēlreiz piezvanīt?

Vinstone pasniedzās pēc tālruņa.

-   Zvani.

Kamēr Vinstone zvanīja pirkstu nospiedumu brigādei, Makalebs ievilka krēslu dzīvojamās istabas vidū un novietoja dažu pēdu attālumā no asins traipa. Pūce no savas vietas vienādi labi varēja skatīties gan uz upuri, gan slepkavu. Intuīcija Makalebam sacīja, ka tieši tādu izvietojumu slepkava vēlējies. Viņš skatījās uz asins traipu un iztēlojās sevi vērojam, kā Edvards Ganns cīnās par dzīvību un pamazām zaudē šai cīņā. Tad viņš iedomājās spaini. Viss saderējās kopā, vienīgi spainis traucēja. Slepkava bija iekārtojis skatuvi, taču noskatīties izrādi nebija spējis. Viņam bija vajadzīgs spainis, ar ko noslēpt upura seju. Makalebs juta neapmierinātību, ka šī detaļa neiederas.

Pienāca Vinstone un atdeva tālruni.

-    Brigāde nupat beidz darbu ielaušanās vietā Kingsā un ieradīsies pēc piecpadsmit minūtēm.

-   Mums laimējies.

-   Ļoti. Ko tu dari?

-    Vienkārši domāju. Manuprāt, viņš te sēdējis un skatījies, taču ilgi nav spējis izturēt. Viņš iesitis upurim pa galvu, lai paātrinātu notikumus. Pēc tam uzmaucis tam galvā spaini, lai nav jāskatās sejā. - Vinstone pamāja. - No kurienes tas spainis ir? Te nav nekā tāda…

-   Mūsuprāt, spainis stāvējis virtuvē zem izlietnes. Tur ir riņķis, ūdens atstāts riņķis, kas atbilst spaiņa dibenam. Tas ir minēts Kurta rakstītajā pielikumā. Droši vien viņš aizmirsis pievienot to lietai.

Makalebs pamāja un piecēlās.

-   Vai tu gaidīsi, kamēr ieradīsies pirkstu nospiedumu brigāde?

-   Jā, ilgi nebūs jāgaida.

-   Es tikmēr iziešu pastaigāties.

Makalebs devās uz atvērto durvju pusi.

-   Es iešu kopā ar jums, - sacīja Roršaks.

Makalebs pagriezās.

-   Nē, mister Roršak, jums jāpaliek tepat pie detektī- ves Vinstones. Vajadzīgs neatkarīgs vērotājs, kurš skatās, ko mēs darām dzīvoklī.

Pāri Roršaka plecam viņš palūkojās uz Vinstoni. Viņa piemiedza ar aci, likdama manīt, ka sapratusi viņa ieceri.

-   Tā ir, mister Roršak. Lūdzu, palieciet tepat.

Roršaks paraustīja plecus un pacēla rokas.

Makalebs nogāja lejā pa kāpnēm uz iekšpagalmu dzīvojamo māju vidū. Viņš pagriezās atpakaļ, aplūkodams plakanā jumta malu. Pūce nekur nebija redzama, un viņš izgāja uz ielas.

Svīcera ielas otrā pusē atradās "Braxton Arms", trīsstāvu L veida dzīvojamā māja ar ietvi un kāpnēm ārpusē. Pārgājis pāri ielai, viņš nonāca pie sešas pēdas augstiem vārtiņiem un žoga. Vārtiņi nevienu nespēja aizkavēt, tie vairāk kalpoja dekorācijai. Viņš novilka vējjaku, salocīja un izgrūda cauri vārtu režģim. Pēc tam uzlika kāju uz vārtu roktura, pārbaudīja, vai tas izturēs viņa svaru, un pārkāpa pāri vārtiem. Nolēcis otrā pusē lejā, viņš paskatījās visapkārt, vai neviens neskatās. Gaiss bija tīrs. Makalebs paņēma vējjaku un devās uz kāpnēm.

Viņš uzkāpa trešajā stāvā un pa eju aizgāja mājas priekšpusē. Pēc rāpšanās pāri vārtiņiem un soļošanas pa kāpnēm viņš elpoja smagi un skaļi. Nonācis priekšpusē, viņš atspiedās ar rokām pret margām un pagaidīja, kamēr atgūs elpu. Pēc tam viņš nopētīja plakano jumtu mājai, kurā bija dzīvojis Edvards Ganns. Plastmasas pūces nekur nebija.

Makalebs atspiedās uz margām, pūlējās atgūt elpu un ieklausījās sirdī, kas pamazām nomierinājās. Uz pieres bija izspiedušies sviedri. Ne jau sirds bija vāja. Viņu bija novājinājušas zāles, kas bija jādzer, lai sirds būtu stipra. Tas mulsināja. Makalebs saprata, ka nekad nebūs spēcīgs, ka mūžu pavadīs, ieklausoties sirdī, tāpat kā kramplauzis naktī ieklausās grīdas dēļu čīkstēšanā.

Atskanēja motora troksnis, viņš paskatījās lejup un ieraudzīja baltu furgonu ar policijas emblēmu piebraucam pie dzīvojamās mājas ielas pretējā pusē. Brigāde bija ieradusies.

Makalebs vēlreiz palūkojās uz jumtu pāri ielai un sakauts pagrieza acis uz otru pusi. Skatiens sastinga kā piekalts. Tur bija pūce. Tā tupēja uz gaisa kondicionēšanas sistēmas kompresora ēkas L veida pagarinājumā.

Viņš ātri atgriezās uz kāpnēm un uzkāpa līdz jumta kāpņu laukumiņam. Tur vajadzēja apiet apkārt dažām mēbelēm, taču durvis uz jumtu bija vaļā. Pa gludo, ar granti apkaisīto jumtu viņš strauji devās pie gaisa kondicionētāja. Pirms pieskaršanās pūcei viņš to nopētīja. Ja atmiņa nevīla, tā bija tāda pati kā videolentē redzētā. Pūcei pamatne bija astoņstūrains celms. Bija skaidrs, ka šī ir pazudusī pūce. Makalebs noņēma stiepli, ar kuru pamatne bija piesieta pie kondicionētāja gaisa iesūkšanas režģa. Režģi un ierīces metāla apvalku klāja veci putnu mēsli. Laikam jau putnu mēsli sagādāja raizes Roršakam, kas droši vien pārvaldīja arī šo māju. Un viņš pievācis no Ganna dzīvokļa pūci putnu atbaidīšanai.

Makalebs paņēma stiepli un aplika putnam ap kaklu, lai nesot tam nepieskartos, kaut arī šaubījās, vai uz pūces būs saglabājušies jēdzīgi pirkstu nospiedumi vai šķiedras. Nocēlis putnu no gaisa kondicionētāja, viņš devās atpakaļ uz kāpnēm.

Kad Makalebs atgriezās Edvarda Ganna dzīvoklī, divi tehniķi ņēma no rīku kastes ārā piederumus. Saliekamās kāpnes jau bija attaisītas un noliktas pie trauku skapja.

-   Varbūt varat sākt ar šo te, - viņš sacīja.

Ieraugot Makaleba atnesto putnu, kuru viņš nolika uz galda, Roršakam iepletās acis.

-   Jūs pārvaldāt māju arī ielas otrā pusē, vai ne, mister Roršak?

-   Es…

-   Viss kārtībā. To var viegli noskaidrot.

-   Jā, viņš to pārvalda, - noteica Vinstone, pieliekusies, lai apskatītu pūci. - Kad slepkavības dienā meklējām viņu, viņš bija tur. Viņš tur dzīvo.

-    Vai jums neienāk prātā, kā pūce varēja nokļūt uz jumta? - Makalebs pajautāja.

Roršaks klusēja.

-   Varbūt tā aizlidoja uz turieni?

Roršaks nespēja atraut skatienu no pūces.

-   Tagad varat iet, mister Roršak. Tikai nekur nenozū- diet. Ja no putna vai skapja dabūsim pirkstu nospiedumus, jūsējie būs vajadzīgi salīdzināšanai.

Roršaks paskatījās uz Makalebu vēl platākām acīm.

-   Ejiet, mister Roršak.

Pārvaldnieks pagriezās un lēnām izgāja no dzīvokļa.

-    Lūdzu, aizveriet durvis! - Makalebs uzsauca no mugurpuses.

Tiklīdz viņš bija izgājis un aizvēris durvis, Vinstone nespēja novaldīt smieklus.

-    Terij, tu gan neganti pret viņu izturējies. Tu taču zini, ka neko ļaunu viņš nav nodarījis. Mēs pārbaudījām dzīvokli, viņš ļāva māsai paņemt, ko viņa vēlas, - un kas pēc tam viņam būtu jādara? Jāizīrē dzīvoklis ar to muļķīgo pūci uz skapja?

Makalebs papurināja galvu.

-   Viņš mums meloja. Tā nevajadzēja. Es gandrīz izlaidu garu, rāpdamies pa to ēku ielas otrā pusē. Viņš varēja vienkārši pateikt, kur pūce palikusi.

-   Zini, viņš pamatīgi nobijās. Laikam dabūja mācību.

-   Lai nu tā būtu.

Viņš pakāpās atpakaļ, lai tehniķis varētu darboties ar pūci, kamēr otrs uz kāpnēm noņēmās ar skapja virsu.

Makalebs pētīja putnu, kuru tehniķis apklāja ar melnu pirkstu nospiedumu pulveri. Izrādījās, ka pūce krāsota ar roku. Tās mugura, spārni un galva bija tumšbrūni. Putna krūtis bija gaišāk brūnas ar dzeltenu iekrāsojumu. Acis - spīdīgi melnas.

-   Vai putns bija ārā? - tehniķis pajautāja.

-     Diemžēl, - Makalebs atbildēja, atcerēdamies, ka pirms nedēļas pāri Katalīnas salai no kontinenta bija brāzies negaiss.

-   Neko nevaru atrast.

-   Tas bija paredzams.

Makalebs skatījās uz Vinstoni, kuras acīs no jauna pavīdēja dusmas. Uz Roršaku.

-    Arī te nekā nav, - sacīja otrs tehniķis. - Pārāk daudz putekļu.

9. nodala

)

Deivida Storija prāva notika Vanaisas tiesas namā. Noziegums nebūt nebija saistīts ar Vanaisu un pat ne ar Sanfernando ieleju, taču apgabala prokuratūras plānotāji izraudzījās Vanaisas tiesas namu tāpēc, ka tajā bija visplašākā tiesas zāle visā apgabalā - izveidota pēc masu saziņas līdzekļu uzbrukuma brāļu Menendesu prāvas laikā. Bija apvienotas divas zāles, lai ērti varētu izvietoties divas žūrijas un prese. Menendesu vecāku noslepkavošana bija viena no skaļākajām tiesas prāvām Losandželosā pēdējā desmitgadē un bija piesaistījusi saziņas līdzekļu un līdz ar to sabiedrības uzmanību. Pēc prāvas beigām apgabala prokuratūra necentās atjaunot milzīgo tiesas zāli sākotnējā stāvoklī. Kāds bija pietiekami tālredzīgs un zinājis, ka Losandželosā vienmēr būs prāvas, kas spēj zāli piepildīt.

Patlaban tāda bija Deivida Storija prāva.

Trīsdesmit astoņus gadus veco režisoru, kura filmas varmācības un seksualitātes pēc tika ierindotas R kategorijā, apsūdzēja jaunas aktrises noslepkavošanā. Noziegums bija pastrādāts, kad pēc filmas pirmizrādes aktrise pārvesta mājās. Divdesmit trīs gadus vecās sievietes līķis nākamajā rītā bija atrasts nelielā Nikolsa kanjona vasarnīcā, kuru viņa īrēja kopā ar citu aktrisi. Sieviete bija nožņaugta, viņas kailais augums gultā atstāts pozā, pēc kuras izmeklētāji secināja - tā ir rūpīga slepkavas plāna detaļa ar nodomu izvairīties 110 atmaskošanas.

Prāvas elementi - vara, slavenības, sekss un nauda, kā arī saistība ar Holivudu - piesaistīja maksimālu masu saziņas līdzekļu uzmanību. Deivids Storijs nestrādāja tajā kameras pusē, lai pats tiktu atzīts par slavenību, taču viņa vārds bija pazīstams, un viņam, cilvēkam, kas uzfilmējis septiņus kases gabalus septiņos gados, piederēja samērā liela vara. Storija prāva pievilka saziņas līdzekļu pārstāvjus, tāpat kā jaunus cilvēkus pievelk sapnis par Holivudu. Prāvas sākotnējais atspoguļojums skaidri iezīmēja, ka lietā dominē Holivudai raksturīgā neapvaldītā alkatība un pārmērības.

Lietai piemita arī zināma slepenība, kas parasti netika ievērota kriminālās prāvās. Izvirzot Storijam apsūdzību, prokurori iepazīstināja lielo žūriju ar pierādījumiem. Tā varēja izvairīties 110 iepriekšējas izskatīšanas, kurā savāktie pierādījumi parasti kļūst zināmi publikai. Palikuši bez šāda informācijas avota, reportieri bija spiesti meklēt ziņas gan apsūdzības, gan apsūdzētā nometnē. Tomēr informācijas noplūd» bija maza, vienīgi vispārzināmas patiesības. Joprojām apsūdzības pierādījumi pret Storiju bija tīti slepenības plīvurā, un saziņas līdzekļu pārstāvju drudžainā interese par prāvu bija saprotama.

Tieši drudžainā interese pārliecināja rajona prokuratūru, ka prāva jāiztiesā Vanaisas lielajā tiesas zālē. Otra žūrijas loža bija piemērota reportieru izvietošanai, bet neizmantotajā apspriežu telpā otrā un trešā līmeņa žurnālisti varēja skatīties videoierakstu. Brīva pieeja prāvai un tās dalībniekiem garantēja žurnālistiem, sākot no "National Enquirer" un beidzot ar "New York Tinies", ka tiesas gaita kļūs pilnasinīgs jaunā gadsimta saziņas līdzekļu cirks.

Šā cirka ringa centrā pie apsūdzības galda sēdēja He- rijs Boss, lietas vecākais izmeklētājs. Reportieri visās pirmstiesas analīzēs bija nonākuši pie secinājuma, ka apsūdzība pret Deividu Storiju var uzvarēt vai krist kopā ar Bosu. Klīda runas, ka visi pierādījumi, uz kuriem balstīta apsūdzība slepkavībā, ir netieši, un ka lietas pamatojumu sniegs Boss. Bija notikusi informācijas noplūde - Boss liecināšot, ka atklātības brīdī, kad nav bijis liecinieku un pie rokas nav bijusi ierīce paziņojuma ierakstīšanai, Storijs savā augstprātībā atzinies, ka izdarījis noziegumu, un lielījies, ka paliks nesodīts.

Neilgi pirms pusdienlaika ieejot Vanaisas tiesas namā, Makalebam tas viss bija zināms. Viņš nostājās rindā, lai izietu caur metālu detektoru. Makalebam tas atgādināja pārmaiņas viņa dzīvē. Kā biroja aģentam viņam bija pieticis ar žetona uzrādīšanu, lai paietu garām rindai. Tagad viņš bija parasts pilsonis, kam vajadzēja gaidīt.

Ceturtā stāva gaitenis bija pilns ar cilvēkiem. Makalebs pamanīja, ka cerībā dabūt autogrāfu daudzi tur rokās melnbaltas filmzvaigžņu fotogrāfiju paciņas. Ļaudis cerēja, ka filmzvaigznes ieradīsies tiesā - vai nu kā liecinieki, vai skatītāji, kas atbalsta apsūdzēto. Viņš devās uz tiesas zāles divviru durvīm, bet postenī stāvošais šerifa palīgs viņam pateica, ka zāle ir pilna līdz pēdējai iespējai. Viņš norādīja uz garo cilvēku rindu aiz virvēm un paskaidroja, ka visi gaida, kad varēs tikt zālē. Makalebs pamāja un atgāja no durvīm nost.

Gaitenī tālāk bija redzamas citas durvis, pie kurām grozījās cilvēki. Vienu vīru, vietējās televīzijas reportieri, viņš pazina. Nospriedis, ka tā ir reportieru telpa, Makalebs devās uz turieni.

Ticis pie durvīm, viņš ieskatījās iekšā un ieraudzīja divos stūros augsti uzstādītus televizorus un vairākus cilvēkus pie lielā žūrijas galda. Reportieri. Viņi rakstīja klēpjdatoros, piezīmju bloknotos un ēda sendvičus no turzām. Galda vidū stāvēja plastmasas pudeles ar gāzētu ūdeni un kafijas tases.

Televizora ekrānā bija redzams, ka tiesas sēde vēl turpinās, kaut arī pusdienlaiks jau bija garām. Videokamera rādīja platleņķa attēlu, un viņš pazina Meriju Bosu, kas kopā ar vīrieti un sievieti sēdēja pie apsūdzības galda. Šķita, ka viņš nepievērš lielu uzmanību tiesas gaitai. Makalebs pazina vīru, kas stāvēja pie pults starp apsūdzības un aizstāvības galdu. Dž. Rīzons Foukss, galvenais advokāts. No viņa pa kreisi sēdēja apsūdzētais Deivids Storijs.

Makalebs nedzirdēja skaņu, vienīgi redzēja, ka Foukss saka ievadvārdus. Viņš skatījās uz tiesnesi, nevis uz zvērināto ložu. Droši vien tika apspriesti pēdējie sīkumi pirms ievadrunu teikšanas. Abi televīzijas ekrāni pārslēdzās uz citu kameru tieši pretī tiesnesim, un tas sāka runāt, droši vien iepazīstinādams ar saviem lēmumiem. Makalebs pamanīja, ka tiesnesim priekšā uz galda stāv plāksnīte ar viņa vārdu. Augstākās tiesas tiesnesis Džons A. Hotons.

-   Vai aģents Makalebs?

Makalebs novērsās no televizora ekrāna un ieraudzīja vīru, kuru pazina, taču uzreiz nevarēja atcerēties.

-   Tikai Makalebs. Terijs Makalebs.

Vīrs saprata, kas par lietu, un padeva roku.

-   Džeks Makevojs. Reiz jūs intervēju. Pavisam īsi. Par izmeklēšanu Dzejnieka lietā.

-   Pareizi, tagad atceros. Tas bija labi sen.

Makalebs paspieda reportierim roku. Viņš atcerējās

Makevoju. Makevojs bija rūpīgi pētījis Dzejnieka lietu un vēlāk uzrakstījis par to grāmatu. Makalebam šai lietā bija blakus dalība pēc tam, kad izmeklēšana bija pārcēlusies uz Losandželosu. Viņš nebija lasījis Makevoja grāmatu, taču bija pārliecināts, ka tajā nekas nav safantazēts un viņš droši vien nav pat pieminēts.

-   Man likās, jūs esat no Kolorādo, - viņš sacīja, atcerējies, ka Makevojs bija strādājis vienā no Denveras avīzēm. - Vai jūs atsūtīja atspoguļot šo lietu?

Makevojs pamāja.

-   Jums ir laba atmiņa. Es biju no turienes, taču tagad dzīvoju šeit. Esmu brīvais žurnālists.

Makalebs pamāja, nezinādams, ko vēl lai saka.

-   Kādai avīzei jūs rakstāt?

-    Rakstu nedēļas apskatu avīzei "New Tinies". Vai lasāt to?

Makalebs pamāja. Avīze "New Times" viņam bija pazīstama. Šis nedēļas izdevums kritizēja varas iestādes un rakņājās pa netīrumiem. Tā galvenais saturs bija izklaides reklāma, sākot no filmām un beidzot ar apsardzes pakalpojumiem pēdējās lapās. Avīzi deva par brīvu, un Badijs mēdza pamest tās numurus visās laivas vietās. Makalebs reizi pa reizei iemeta tajā aci, taču neatcerējās, ka būtu redzējis Makevoja vārdu.

-   Vēl es gatavoju vispārēju apskatu "Vanity Fair", - Makevojs stāstīja. - Par mainīgās Holivudas ēnas pusi. Esmu iecerējis arī jaunu grāmatu. Kas jūs atvedis uz šejieni? Vai jums… ir kāds sakars ar šo…

-   Nē. Ar to sakars ir manam draugam. Gadījās būt šai pusē un iedomājos, ka varu pārmīt ar viņu kādu vārdu.

Stāstot šos melus, Makalebs neskatījās uz rakstītāju, bet pa durvīm uz televizoriem. Patlaban rādīja visu tiesas telpu. Izskatījās, ka Boss vāc kopā mantas un liek portfelī.

-   Herijs Boss?

Makalebs palūkojās uz žurnālistu.

-   Jā, Herijs. Agrāk mēs kopā izmeklējām kādu lietu un… kas īsti te notiek?

-   Ievadprocedūru nobeigums pirms prāvas. Viņi sāka ar slēgtu sēdi un tagad saved kārtībā māju. Nebija vērts te tērēt laiku. Visi domā, ka tiesnesis beigs pirms lenča un advokāti dienas pārējo daļu varēs izmantot ievadvārdu sagatavošanai. Tiesa sāksies rīt desmitos. Jums varbūt liekas, ka tagad te ir daudz cilvēku? Pagaidiet rītdienu.

Makalebs pamāja.

-    Nu, lai viņiem veicas. Priecājos atkal jūs redzēt, Džek. Lai raksts izdodas. Arī grāmata, ja pie tās ķersieties.

-   Ziniet, es labprāt uzrakstītu par jums. Par sirdi un visu pārējo.

Makalebs pamāja.

-   Šai ziņā esmu parāda Keišai Raselai, viņa labi strādāja.

Makalebs pamanīja, ka cilvēki sāk nākt ārā no preses istabas. Pāri viņiem televizora ekrānā bija redzams, ka tiesnesis pamet zāH. Tiesas sēde bija beigusies.

-    Labāk iešu un mēģināšu noķert Heriju. Jauki, ka atkal tikāmies, Džek.

Makalebs padeva Makevojam roku un paspieda to. Pēc tam viņš kopā ar reportieriem devās pie tiesas zāles durvīm.

Zāles galvenās durvis atvēra divi policisti, un ārā sāka plūst pilsoņi, kam bija laimējies dabūt vietu uz sēdi, droši vien neiedomājami garlaicīgu. Ārā palicēji centās ieraudzīt kādu slavenību, taču dabūja vilties. Slavenības nerādīsies agrāk par rītdienu. Ievadrunas bija pielīdzināmas filmas sākuma titriem, kuros viņi labprāt sevi redzēja.

Pūli noslēdza advokāti un tiesas darbinieki. Storijs atkal atradās aiz atslēgas, bet advokāts taisnā ceļā devās pie žurnālistu pusloka un sāka izklāstīt savus uzskatus par zālē notikušo. Aiz advokāta, piesegdams tā muguru, nostājās iededzis liela auguma vīrs ar kraukļa melniem matiem un šaudīgām, zaļām acīm. Viņš izskatījās lieliski, Makalebam šķita pazīstams, taču viņš nevarēja iedomāties, kas īsti viņš ir. Vīru varēja noturēt par aktieri, kādus Storijs uzņem savās filmās.

Tiklīdz iznāca prokurori, viņus ielenca reportieri. Prokurori sniedza daudz īsākas atbildes nekā apsūdzētā advokāti. Viņi atteicās komentēt jautājumus par pierādījumiem, kādi tiks doti.

Makalebs gaidīja Bosu iznākam un beidzot viņu ieraudzīja. Viņš gar sienu apgāja apkārt pūlim un devās uz liftu pusi. Kāda reportiere tuvojās Bosam, kas viņu ar rokas mājienu atraidīja. Reportiere apstājās un kā brīvā molekula virzījās tuvāk pūlim, kas ielenca Dž. Rīzonu Fouksu.

Makalebs sekoja Bosam un panāca viņu pie liftiem.

-   Sveiks, Herij Bos.

Boss pagriezās, jau uzlicis sejai masku "komentāru nebūs", taču ieraudzīja Makalebu.

-   Sveiks… Makaleb.

Viņš pasmaidīja. Abi vīri apmainījās rokasspiedieniem.

-   Šķiet, autogrāfu medīšanai šī ir nepiemērotākā vieta pasaulē.

-    Nav ko runāt. Ko tu šeit dari? Tikai nesaki, ka raksti par šo lietu grāmatu.

-   Ko?

-   Visi bijušie biroja darbinieki mūsdienās raksta grāmatas.

-   Tas nav domāts man. Patiesību sakot, cerēju izmaksāt tev lenču. Gribu aprunāties par dažām lietām.

Kā kaut ko izlemdams, Boss ieskatījās pulkstenī.

-   Par Edvardu Gannu.

Boss pacēla uz viņu skatienu.

-   Džeja Vinstone?

Makalebs pamāja.

-   Viņa lūdza mani, lai ieskatos lietā.

Pienāca lifts, un viņi iegāja tajā kopā ar cilvēkiem, kas nāca no tiesas zāles. Šķita, visi skatās uz Bosu, tikai cenšas to neizrādīt. Makalebs nolēma klusēt, līdz abi izies no lifta.

Pirmajā stāvā viņi devās uz durvīm.

-    Es teicu viņai, ka mēģināšu dot lietai ievirzi. Bez garas domāšanas. Lai to izdarītu, man kaut kas jāzina par Gannu. Un es iedomājos, ka varbūt tu vari iepazīstināt mani ar to veco lietu un pastāstīt, kas Ganns bija par putnu.

-   Viņš bija draņķis. Zini, man ir ne vairāk kā četrdesmit piecas minūtes laika, jo jādodas ceļā. Šodien jūku vai prātā, gādādams, lai pēc ievadrunām visi būtu gatavi.

-   Ja vari atļauties, man četrdesmit piecas minūtes pietiks. Vai te ir kāda Vieta, kur var paēst?

-    Šejienes kafejnīcu izmet no galvas, tā ir briesmīga. Tepat Viktorijas ielā ir "Kupidons".

-   Policistiem vienmēr paticis labi paēst.

-   Tieši tāpēc mēs darām to, ko darām.

10. nodala

Viņi ēda karstās sviestmaizes pie āra galda bez saulessarga. Ziemas diena bija pasilta, un Makalebs svīda. Dienā ielejā parasti bija deviņus līdz trīspadsmit grādus siltāks nekā uz salas, un viņš nebija pieradis pie svārstībām. Iekšējā siltuma regulēšanas sistēma pēc sirds transplantācijas nebija normāla, un viņam bija nosliece uz ātru saaukstēšanos un svīšanu.

Viņš iesāka, apjautājies par Bosa tagadējo lietu.

-   Vai domā ar šo lietu kļūt par Holivudas Heriju?

-  Jā, paldies, nē, - Boss atbildēja, ēzdams to, ko sauca par Čikāgas karsto sviestmaizi. - Tad jau labāk naktsmai- ņa Septiņdesmit septītajā ielā.

-   Jums liekas, ka esat dabūjuši to gatavu? Ka viņš ir jums rokā?

-    Grūti pateikt. Prokuratūra nav guvusi lielu uzvaru kopš diskotēkas lietas. Nezinu, kā viss pavērsīsies. Advokāti saka, tas atkarīgs no zvērinātajiem. Es vienmēr esmu domājis, ka galvenais ir pierādījumu kvalitāte. Džons Rī- zons pieaicinājis zvērināto konsultantu, un viņi ir apmierināti ar visiem divpadsmit zvērinātajiem. Džons Rīzons, sasodīts! Redziet, pat es viņu saucu žurnālistu dotajā vārdā. Tas tikai norāda, cik labi viņš visu tur savā kontrolē un veido.

Boss papurināja galvu un nokoda vēl vienu kumosu.

-   Kā sauc to lielo vīru, kas bija kopā ar viņu? - Makalebs painteresējās. - Vīrs, kas stāvēja aiz viņa kā mūris?

-   Rūdijs Valentīno, viņa izmeklētājs.

-   Tā viņu sauc?

-   Nē, viņu sauc Rūdijs Tafero. Agrāk strādājis Losandželosas policijas departamentā. Vēl pirms dažiem gadiem izrīkoja Holivudas detektīvus. Biroja ļaudis viņu glītuma pēc iesauca par Valentīno. Viņš aizgāja no tā darba un sāka strādāt uz savu roku. Viņam ir drošības naudu iemaksas licence. Neprasi, kāpēc, bet daudzi Holivudas ļaudis sāka slēgt ar viņu līgumus par apsardzi. Te viņš uzradās tūlīt pēc Storija iespundēšanas. Patiesību sakot, Storiju kopā ar Fouksu saveda Rūdijs. Droši vien saņēma labu honorāru par starpniecību.

-   Un kā ar tiesnesi? Kas sakāms par viņu?

Boss pamāja, it kā no sarunas būtu kāds labums.

-    Pistoļu Hotons. Ar viņu jokus nevar dzīt. Ja vajadzēs, izsitīs Fouksu no segliem. Mēs vismaz ceram, ka tā notiks.

-   Pistoļu Hotons?

-     Zem melnās mantijas viņam apjozta maksts ar pistoli, vismaz vairums tā domā. Pirms kādiem pieciem gadiem tika izskatīta meksikāņu mafijas lieta, un, kad zvērinātie paziņoja, ka apsūdzētie vainīgi, viņu draugi un tuvinieki gandrīz sarīkoja tiesas zālē dumpi. Hotons izvilka savu "Glock" pistoli un izšāva griestos. Tā ātri visi tika nomierināti. Pēc tā notikuma viņu ievēlēja tiesneša amatā ar vislielāko balsu skaitu apgabalā. Aizej uz tiesas zāli un paskaties griestos. Vēl tagad tur ir ložu caurumi. Viņš neļauj nevienam tos pielīdzināt.

Boss nokoda vēl vienu gabalu, ieskatījās pulkstenī un, runādams ar pilnu muti, mainīja sarunas tematu.

-   Nekā personiska, bet šķiet, ka Ganna lietā viņi sastapušies ar grūtībām, ja jau meklē palīdzību no malas.

Makalebs palocīja galvu.

-   Uz to pusi ir.

Viņš skatījās uz karsto sviestmaizi sev priekšā un ilgojās pēc naža un dakšiņas.

-   Negaršo? Mums nevajadzēja nākt uz šejieni.

-   Gan būs labi. Tāpat vien domāju. No rīta pankūkas pie Dupāra, tagad šī te, bet vakarā būs vajadzīga jauna sirds.

-   Ja gribi apstādināt sirdi, nākamreiz pie Dupāra to apstādini ar Boba virtuļiem. Tepat pie lauksaimniecības preču tirgus. Ar glazūru. Pietiek apēst pārīti, lai justu, ka artērijas sacietē un lūst kā pie jumta piesalušas lāstekas. Uz viņu nekad nekritīs aizdomas, vai ne?

-   Taisnība.

-   Saki, kas tevi interesē?

-   Tas pats, kas Džeju. Kaut kas par to lietu. Lai kas ir slepkava, mūsuprāt, viņš tikai sāk.

Boss pamāja. Viņam bija pilna mute.

Makalebs nopētīja Bosu. Mati Bosam bija īsāki, nekā viņš atcerējās. Sirmāki, bet tas jau bija gaidāms. Joprojām tās pašas ūsas un acis. Acis gandrīz tikpat tumšas kā Greiselai - nav redzama robeža starp zīlīti un varavīksneni. Bosa acis izskatījās mazliet nogurušas, tās ieskāva vieglas grumbas kaktiņos. Bet tās nemitīgi kustējās un vēroja. Makalebs atcerējās, ka Boss vienmēr šķitis gatavs lēcienam. Likās, šautriņa uz skalas jebkurā brīdī var ieskriet sarkanajā zonā.

Boss iebāza roku kabatā, izvilka saulesbrilles un uzlika uz acīm. Makalebs netika gudrs, vai tā viņš reaģē uz pētīgo skatienu. Viņš pieliecās, paņēma karsto sviestmaizi ar sīvajiem pipariem un beidzot nokoda kumosu. Tam bija lieliska un dedzinoša garša reizē. Nolicis pilošo masu atpakaļ uz papīra šķīvja, viņš noslaucīja rokas salvetē.

-    Pastāsti par Gannu. Tu teici, ka viņš bija draņķis. Kas vēl?

-    Kas vēl? Ko lai saku? Viņš bija plēsoņa. Izmantoja sievietes, pirka sievietes. Manuprāt, nav nekādu šaubu, ka motelī viņš nogalināja to meiču.

-   Apgabala prokurors lietu tomēr neierosināja.

-   Jā. Ganns pastāvēja uz pašaizsardzību. Viņa stāstījumā bija sīkas nesakritības, tomēr apsūdzība netika izvirzīta. Viņš palika pie sava, un nebija nekā tāda, ar ko tiesā viņa vārdus varētu atspēkot. Tāpēc lietu izbeidza līdz nākamai reizei.

-   Vai viņš zināja, ka viņam netic?

-   Protams, zināja.

-   Vai jūs kārtīgi viņu paņēmāt priekšā?

Boss apveltīja viņu ar skatienu, kas bija nolasāms pat caur saulesbrillēm. Pēdējais jautājums apšaubīja viņa izmeklētāja spējas.

-   Gribēju jautāt, - Makalebs ātri palaboja sevi, - kas notika, kad jūs mēģinājāt ņemt viņu priekšā?

-    Patiesībā mums nebija tādu iespēju. Radās sarežģījumi. Par visu bija padomāts. Mēs atvedām viņu un ievietojām vienā no telpām. Mēs ar partneri gribējām viņu kādu laiku tur paturēt, lai padomā un nobriest. Gribējām noformēt papīrus, ielikt lietā un pēc tam ņemt viņu priekšā, apgāzt viņa teikto. Tāda izdevība neradās.

-   Kas notika?

-   Mēs ar Edgaru - Džerijs Edgars ir mans partneris - nogājām lejā izdzert tasi kafijas un pārrunāt savu rīcību. Kamēr bijām lejā, vienības leitnants ieraudzīja Gannu pratināšanas telpā un nesaprata, ko viņš tur dara. Pēc savas iniciatīvas viņš iegāja iekšā un pārbaudīja, vai vīram pienācīgi izskaidrotas viņa tiesības.

Makalebs redzēja, ka vēl sešus gadus pēc notikuma Boss nespēj valdīt dusmas.

-    Saproti, Ganns bija atvests kā liecinieks un it kā nozieguma upuris. Viņš apgalvoja, ka meiča uzbrukusi ar nazi, un viņš to pagriezis otrādi. Līdz ar to mums nevajadzēja viņam kaut ko skaidrot. Mēs domājām ļaut, lai viņš izstāsta savu stāstāmo un pieļauj kādu kļūdu. Tikai pēc tam mēs būtu izskaidrojuši viņam tiesības. Bet nejēga leitnants neko nezināja, vienkārši iegāja un tās izskaidroja. Pēc tam ar mums bija cauri. Ganns saprata, ka gribam apsūdzēt viņu, un, tiklīdz iegājām istabā, pieprasīja advokātu.

Boss nogrozīja galvu un pārlaida skatienu ielai. Makalebs vēroja viņu. Viktorijas bulvāra otrā pusē bija lietotu mašīnu tirdzniecības laukums ar sarkaniem, baltiem un ziliem karogiem, kas plivinājās vējā. Makalebam Vanaisa bija automašīnu, jaunu un vecu, pārdošanas laukumu sinonīms.

-   Un ko jūs teicāt leitnantam? - viņš painteresējās.

-    Ko teicu? Neko neteicu. Vienkārši izgrūdu šo pa kabineta logu. Un tāpēc uz laiku tiku atstādināts no darba. Galu galā Džerijs Edgars lietu nodeva prokuratūrai, tā kādu laiku to marinēja, līdz galu galā atteica. - Boss pamāja. Viņš ar skatienu urbās tukšajā papīra šķīvī. - Var teikt, es salaidu to grīstē. Jā, es to salaidu grīstē.

Makalebs ierunājās tikai pēc brītiņa. Vēja brāzma pacēla Bosa šķīvi, un detektīvs noskatījās, kā vējš to aizdzen uz pikniku zonu. Boss nepakustējās, lai šķīvi noķertu.

-   Tu joprojām strādā kopā ar to leitnantu?

-   Nē. Viņš nav vairs kopā ar mums. Drīz pēc tam viņš naktī izgāja un vairs neatgriezās. Tika atrasts savā mašīnā Grifita parka tunelī pie observatorijas.

-   Ko, viņš darīja sev galu?

-    Nē Kāds izpalīdzēja. Lieta joprojām atklāta. Tehniski.

Boss paskatījās pretī. Makalebs nolaida skatienu un pamanīja, ka Bosam ir kaklasaites piespraude maziņu sudraba rokudzelžu veidā.

-   Ko vēl lai pastāstu? - sacīja Boss. - Tam visam nav nekāda sakara ar Gannu. Viņš vienkārši bija muša uz mušpapīra, bet mušpapīrs bija blēņas, ko sauc par tieslietu sistēmu.

-   Neizklausās, ka tev būtu bijis laika papētīt viņa pagātni.

-   Patiešām ne. Viss, ko tev stāstu, notika kādu astoņu deviņu stundu laikā. Pēc tam tiku atstādināts 110 lietas, un tam tipam durvis bija vaļā.

-    Tomēr tu neesi rimies. Džeja teica, ka dienu pirms slepkavības esi viņu apmeklējis dzērāju kamerā.

-    Jā, viņš tika savākts, Saulrieta bulvārī apstaigājot maukas. Kad Ganns bija ielikts kamerā, man piezvanīja. Iegriezos paskatīties, varbūt viņš piedabūjams runāt. Taču šis bija pilns kā mārks un guiēja uz grīdas vēmekļos. Tādas tās lietas. Var teikt, ka mēs nesarunājāmies. - Boss vispirms paskatījās uz Makaleba neapēsto karsto sviestmaizi, pēc tam uz pulksteni. - Atvaino, bet vairāk man nav laika. Vai tu paliksi ēst? Tad es eju.

-    Vēl pāris kumosu un pāris jautājumu. Vai nevēlies uzsmēķēt?

-    Atmetu pirms pāris gadiem. Smēķēju tikai īpašos gadījumos.

-    Nestāsti nu. Droši vien par to jāpateicas plakātam Saulrieta bulvārī ar impotento "Marlboro" pīpētāju.

-    Nē, sieva vēlējās, lai mēs abi atmestu. Un mēs to izdarījām.

-   Tava sieva? Herij, tu esi pārsteigumu pilns.

-    Tāpēc nav jāuztraucas. Kā viņa nāca, tā aizgāja. Vismaz vairs nesmēķēju. Neko par viņu vairs nezinu.

Makalebs pamāja, sajutis, ka pārāk dziļi ielauzies cita cilvēka personiskajā pasaulē. Viņš atgriezās pie lietas.

-   Tātad nekādu teoriju, kas viņu nogalinājis?

Kamēr Boss atbildēja, Makalebs nokoda vēl vienu kumosu.

-   Manuprāt, viņš sastapies ar kādu sev līdzīgu. Kādu, kas pārkāpis robežu. Nesaproti mani nepareizi. Ceru, ka tu ar Džeju notversi vainīgo. Tikai mani īpaši neuztrauc, ko viņš vai viņa izdarījuši. Saproti, ko gribu teikt?

-   Interesanti, ka tu pieminēji sievieti. Domā, tas varēja būt arī sievietes darbs?

-    Pārāk maz zinu, lai par to spriestu. Es jau teicu, ka viņš uzbruka sievietēm. Varbūt kāda no viņām darīja šim galu.

Makalebs tikai pamāja. Neviens jautājums vairs nenāca prātā. Saruna ar Bosu bija pavirša, uz labu laimi. Varbūt viņš bija nojautis, ka tā viss beigsies, un gribējis ar viņu tikties pavisam citu iemeslu pēc. Makalebs ierunājās, skatīdamies papīra šķīvī.

-   Tu vēl arvien domā par to meiteni no kalna, Herij?

Viņš negribēja skaļi izrunāt vārdu, kuru Boss bija devis meitenei.

Boss pamāja.

-    Laiku pa laikam. Nevaru aizmirst. Jādomā, tā būs vienmēr.

Makalebs pamāja ar galvu.

-   Jā. Tātad nekas… neviens par viņu neinteresējās?

-    Nē. Nedēļu pirms sēdināšanas elektriskajā krēslā devos uz Q, lai aprunātos ar Segvinu. Vēl pēdējo reizi mēģināju kaut ko uzzināt, bet viņš tikai smaidīja. Droši vien domāja, ka tā vēl var izrādīt pārākumu par mani vai ko tamlīdzīgu. Varu teikt, viņš sajuta gandarījumu. Nekas cits neatlika kā novēlēt viņam cepināties ellē un doties projām. Zini, ko viņš atbildēja? "Esmu dzirdējis, ka tur ir sauss karstums." - Boss papurināja galvu. - Maitasga- bals. Es braucu uz turieni brīvajā dienā. Divpadsmit stundas pavadīju mašīnā, kam sabojājies gaisa kondicionētājs.

Viņš cieši skatījās uz Makalebu, un pat par spīti brillēm Makalebs juta sen aizmirsto saikni ar viņu.

Iekams Boss kaut ko paguva teikt vai uzklausīt, blakus uz sola noliktajā vējjakā iečirpstējās telefons. Makalebs mēģināja to atrast pa kabatām, kamēr zvanītājs nav atvienojies. Izrādījās, ka zvana Brasa Dorana.

-   Esmu šo to uzzinājusi. Neko lielu, bet sākumam varbūt noderēs.

-   Vai esi tādā vietā, kur pēc dažām minūtēm varu tev piezvanīt?

-   Patiesībā esnju centrālajā konferenču zālē. Rīkojam prātu uzbrukumu vienā lietā, un es to vadu. Nav izslēgts, ka atbrīvojos tikai pēc pāris stundām. Vakarā vari piezvanīt uz mājām, ja…

-   Nē, pagaidi. - Viņš nolaida aparātu uz leju un paskatījās uz Bosu. - Man jāparunā. Tiksimies vēlāk, ja radīsies kaut kas jauns, labi?

-   Protams.

Boss cēlās kājās. Kokakolu viņš paņēma līdzi.

-    Paldies, - sacīja Makalebs, padodams roku. - Lai tiesā tev veicas.

Boss paspieda roku.

-   Paldies. Varbūt veiksme mums noderēs.

Makalebs noskatījās, kā Boss dodas no pikniku zonas

uz ietvi tiesas nama virzienā un paceļ uz augšu tālruni.

-    Brasa?

-    Klausos. Tātad runa bija par pūcēm - vispār, vai ne? Nevis par kādu konkrētu šķirni?

-   Pareizi. Manuprāt, par vienkāršu pūci.

-   Kādā krāsā tā ir?

-   Brūna. Mugura un spārni vienādi.

Makalebs runādams izvilka no piezīmju grāmatiņas pāris salocītu papīra lapu un rakstāmo, pabīdīja pusapēsto karsto sviestmaizi sānis un sagatavojās rakstīšanai.

-    Labi, tevi interesē, ko saka modernā ikonogrāfija. Pūce ir gudrības un patiesības simbols, iemieso gudrību, plašu redzesloku, neiedziļināšanos sīkumos. Pūce redz naktī. Vārdu sakot, spēja redzēt tumsā nozīmē spēju saskatīt patiesību. Tātad tā ir spēja mācīties patiesību, tas ir, iegūt zināšanas. Bet zināšanas nozīmē gudrību. Skaidrs?

Makalebam neko nevajadzēja pierakstīt. Doranas teiktais bija skaidrs un nepārprotams. Lai neizlaistu dzirdēto no prāta, viņš pierakstīja vienu rindu.

Spēja redzēt tumsā = gudrība

Pēc tam viņš pasvītroja pēdējo vārdu.

-   Ļoti labi. Kas vēl?

-    Mūsdienu interpretācijā tas būtu viss. Ja atskatāmies pagātnē, mūsu draudzene kļūst interesantāka. Viņas reputācija stipri mainās. Atklājas viņas ļaunās īpašības.

-   Stāsti, Brasa.

-    Izvelc rakstāmo. Pūce pastāvīgi pavīd mākslā un reliģiskajā ikonogrāfijā no agrajiem viduslaikiem līdz vēlajai renesansei. Tā bieži redzama alegoriskos reliģiska satura veidojumos - gleznās, baznīcu vitrāžās un krusta izvietojumos. Pūce bija…

-   Labi, Brasa, bet ko tā nozīmē?

-   Esmu jau līdz tam tikusi. Pūces nozīme katrā atveidojumā var būt dažāda - atkarībā no šķirnes. Taču parasti tā simbolizē ļaunumu.

Makalebs pierakstīja šo vārdu.

-   Ļaunums. Labi.

-   Man likās, tevi tas vairāk satrauks.

-   Tu mani neredzi. Es lecu gaisā. Kas vēl tev zināms?

-   Ļauj nolasīt. Skaidrojumi ņemti no tā laika literatūras un mākslas kritikas rakstiem. Daudzos minēta pūce kā simbols. Tā simbolizē, es citēju, "likteni, nevainības ienaidnieku, sātanu, ķecerību, muļķību, nāvi un nelaimi, tumsas putnu un, visbeidzot, cilvēka dvēseles mokas, dodoties nenovēršamajā gaitā uz mūžīgo lāstu". Skaisti, vai ne? Jo īpaši man patīk pēdējais. Nez vai četrpadsmitajā gadsimtā pārdotu daudz kartupeļu čipsu paciņu ar pūces attēlu.

Makalebs neko neatbildēja, jo cītīgi pierakstīja dzirdēto.

-   Izlasi pēdējo vēlreiz.

Brasa nolasīja, 4in viņš pierakstīja vārds vārdā.

-   Tas nav viss, - Dorana noteica. - Ir arī citas interpretācijas, proti, pūce - naida un ļaunuma nosodījums. Acīmredzot pūces nozīmi dažādos laikos dažādi ļaudis skaidrojuši dažādi.

-    Ļaunuma nosodījums, - sacīja Makalebs pierakstīdams. Viņš pārlaida acis sarakstam. - Vai ir vēl kas?

-   Vai tad nepietiek?

-     Iespējams. Vai tu zini grāmatas, kurās tas aprakstīts, un māksliniekus vai rakstniekus, kas izmantojuši savos darbos tā dēvēto "tumsas putnu"?

Makalebs klausulē dzirdēja, kā Brasa pāršķir lapas. Viņa bridi klusēja.

-    Man tādu te nav daudz. Grāmatu nav, varu tikai nosaukt dažus māksliniekus, par kuriem droši vien vari kaut ko uzzināt internetā vai Kalifornijas universitātes bibliotēkā.

-   Labi.

-   Mans laiks iet uz beigām. Tūlīt mums jāsāk.

-   Nosauc.

-   Pirmām kārtām mākslinieks Brēgels, kas uzgleznojis milzīgu seju kā elles vārtus. Šai sejai nāsī redzama brūna pūce.

Viņa iesmējās.

-    Nejautā neko, - viņa sacīja. - Es stāstu, ko esmu atradusi.

-    Labi, - atsaucās Makalebs, stāstījumu pierakstīdams. - Kas vēl?

-   Pūci kā ļaunuma simbolu izmantojuši vēl divi mākslinieki, van Ostanens un Dīrers. Konkrētu darbu nosaukumu nav.

Atkal bija dzirdams, kā tiek pāršķirtas lapas. Makalebs pajautāja, kā pareizi rakstāmi mākslinieku vārdi un pierakstīja.

-    Atradu. Pēdējais mākslinieks sagleznojis daudz pūču. Viņa vārdu pat grūti izrunāt. Hie-ro-ni-muss. Nīder- landiešu mākslinieks, ziemeļu renesanses pārstāvis. Pūces, liekas, viņam ir visur.

Makalebs ieskatījās papīrā sev priekšā. Nupat dzirdētais vārds šķita pazīstams.

-   Tu aizmirsi pateikt uzvārdu. Kāds ir viņa uzvārds?

-   Ak, atvaino, - Boss. Ne Bošs kā elektroierīcēm.

Makalebs sēdēja kā sastindzis. Viņš nekustējās, pat neelpoja. Nespēdams uzrakstīt Doranas nosaukto uzvārdu, viņš blenza uz papīra lapu. Visbeidzot viņš pagrieza galvu un paskatījās uz vietu, kur pikniku zonā nupat bija redzējis aizejam Heriju Bosu.

-   Terij, tu klausies?

Viņš atjēdzās.

-Jā.

-   Tas ir viss, ko atradu. Nu man jāiet. Tūlīt mēs sākam.

-   Nekā vairāk par Bosu nav?

-   Patiešām ne. Tagad kādu laiku nebūšu sazvanāma.

-   Labi, Brasa. Liels paldies. Būšu tavs parādnieks.

-   Kādu dienu to atcerēšos. Padod ziņu, kā tev tas viss noderēja, labi?

-   Tiks izdarīts.

-   Un atsūti mazās meitiņas fotogrāfiju.

-   Labi.

Dorana beidza sarunu, un Makalebs lēni nolaida mobilo tālruni. Lapas apakšā viņš uzrakstīja sev atgādinājumu, ka jānosūta Brašai meitas fotogrāfija. Tas bija tāds kā spalvas vingrinājums, lai nebūtu jāraksta mākslinieka uzvārds.

-   Nolādēts! - viņš nočukstēja.

Makalebs ilgi «ēdēja, iegrimis domās. Viņš bija ēdis lenču kopā ar Bosu un pēc dažām minūtēm saņēmis šādu dīvainu informāciju. Tā bija sagadīšanās, kas izsita 110 līdzsvara. Vēl brīdi viņš pētīja piezīmes, taču zināja, ka tajās nav informācijas, kura noderētu tūlīt. Beidzot viņš piezvanīja uz izziņu dienestu, vēl pēc brīža - uz Losandželosas policijas personāla daļu. Pēc devītā signāla atsaucās sieviete.

-      Zvanu apgabala šerifa departamenta vārdā, man jāsameklē viens policists. Nezinu, kur viņš strādā. Man ir tikai viņa vārds un uzvārds.

Viņš cerēja, ka sieviete nepajautās, ko nozīmē "vārdā". Iestājās šķietami ilgs klusuma brīdis, bija dzirdams, kā sieviete klabina taustiņus.

-    Uzvārds?

-   Boss. - Makalebs nosauca uzvārdu pa burtiem un, sagatavojies nosaukt vārdu, ieskatījās piezīmēs. - Viņa vārds…

-    Neraizējieties, ir tikai viens Boss. Vārds tāds, ka grūti izrunāt.

-   Hieronimuss. Jā, tas ir viņš.

Makalebs nosauca vārdu pa zilbēm un pajautāja, vai saskan. Saskanēja.

-    Viņš ir trešās klases detektīvs un strādā Holivudas nodaļā. Vai numurs vajadzīgs? - Makalebs neatbildēja. - Ser, vai jums vajadzīgs…

-   Nē, man tas ir. Liels paldies.

Viņš ieskatījās pulkstenī, tad sastādīja Džejas Vinsto- nes numuru. Viņa atsaucās tūlīt. Makalebs pajautāja, vai no laboratorijas nav nekādu ziņu par plastmasas pūci.

-    Pagaidām ne. Pūce laboratorijā ir tikai dažas stundas, turklāt viena ir lenčam paredzētā stunda. Pagaidīšu līdz rītdienai, un tikai tad sākšu klauvēt pie viņu durvīm.

-   Vai tev ir laiks man izpalīdzēt un piezvanīt uz pāris vietām?

-   Kādā sakarībā jāzvana?

Viņš izstāstīja par Brasas Doranas meklējumiem, taču Hieronimusa Bosa vārdu nepieminēja. Viņš paskaidroja, ka steidzami grib aprunāties ar ekspertu, kurš pārzina ziemeļu renesansi, un ka atsaucība būs lielāka, ja lūgumu izteiks pilntiesīga slepkavību izmeklētāja.

-    Es piezvanīšu, - Vinstone atbildēja. - Ar ko lai sāku?

-   Es mēģinātu sazvanīt Getija muzeju. Patlaban esmu Vanaisā. Ja kāds ir ar mieru tikties ar mani, varu ierasties pusstundas laikā.

-   Paskatīšos, ko varu darīt. Vai tu jau runāji ar Heriju Bosu?

-Jā.

-   Vai ir kas jauns?

-   Patiesībā ne.

-   Nez vai tā ir. Nekur nepazūdi. Es tev zvanīšu.

Makalebs iemeta lenča pārpalikumu atkritumu tvertnē un devās atpakaļ uz tiesas namu, jo bija atstājis savu džipu sānielā pie štata nosacīto sodu uzraudzības biroja. Ejot viņš domāja, ka ar noklusēšanu samelojis Vinstonei. Vajadzēja pateikt par sakarību ar Bosu vai sagadīšanos, lai arī kas tas bija. Makalebs mēģināja saprast, kas viņu atturējis, bet atbildi neatrada.

Telefons iečirpstējās, kad viņš jau bija ticis līdz džipam. Zvanīja Vinstone.

-   Divos tevi gaidīs Getija muzejā. Jautā pēc LI Alas- dera Skota. Viņš ir kuratora palīgs, kas atbild par gleznām.

Makalebs izvilka piezīmju bloknotu un, uzlicis uz džipa motora pārsega, pierakstīja vārdu.

-   To tu ātri nokārtoji, Džeja. Paldies.

-   Cenšos palīdzēt. Es runāju ar Skotu, un viņš teica, ja nevarēs palīdzēt personiski, atradīs kādu, kas to varēs.

-   Vai ieminējies par pūci?

-   Nē. Tā ir tava saruna.

-   Labi.

Makalebs juta, ka patlaban ir vēl viena iespēja izstāstīt par Hieronimusu Bosu. Bet viņš atkal to neizmantoja.

-   Piezvanīšu vēlāk, labi?

-   Visu labu.

Makalebs atslēdza mašīnu. Paskatījies uz nosacīto sodu uzraudzības biroju, viņš virs ēkas durvīm ieraudzīja lielu, baltu transparentu ar ziliem burtiem.

APSVEICAM AR ATGRIEŠANOS, TELMA!

Iekāpis mašīnā, viņš ieprātojās, vai Telma tiek sveikta sakarā ar atgriešanos no soda izciešanas vai kā citādi, un aizbrauca uz Viktorijas bulvāra pusi. Pie Četrsimt piektās ielas viņš nogriezās uz dienvidiem.

11. nodala

)

Šosejai vedot augšup uz Sepulvedas pāreju Santamo- nikas kalnos, Makalebs kalna galā sev pretī ieraudzīja * Getija muzeju. Muzeja ēka bija tikpat iespaidīga kā tās nozīmīgie mākslas darbi. Muzejs izskatījās pēc kalna galā uzbūvētas viduslaiku pils. Pa kalna nogāzi augšup, vedot uz vēstures un mākslas templi ļaužu grupu, lēnām virzījās tramvajs.

Kamēr Makalebs novietoja mašīnu kalna piekājē un tika tramvajā, viņš nokavēja tikšanos ar Lī Alasderu Skotu par piecpadsmit minūtēm. Noskaidrojis pie muzeja sarga, kur jāiet, viņš pāri travertīna akmens laukumam devās uz dienesta ieeju. Izgājis pārbaudi, viņš apsēdās uz sola un gaidīja Skotu.

Skots bija mazliet vecāks par piecdesmit gadiem un runāja ar austrālieša vai jaunzēlandieša akcentu. Viņš izturējās draudzīgi un bija gatavs palīdzēt Losandželosas apgabala šerifa departamentam.

- Jau agrāk mums ir gadījies dot padomu un dalīties pieredzē ar detektīviem. Visbiežāk par kāda darba autentiskumu vai vēsturisko izcelsmi, - viņš stāstīja, iedams pa garu gaiteni uz savu kabinetu. - Detektīve Vinstone sacīja, ka šoreiz lieta ir citāda. Vai jums vajadzīga vispārēja rakstura informācija par ziemeļu renesansi?

Skots atvēra durvis un palaida Makalebu pirmo. Priekšā bija kabinets aiz kabineta. Garām sargam viņi iegāja pirmajā. Telpa bija neliela, un pa tās plato logu pāri Sepulvedas pārejai varēja redzēt kalna slīpumā uzbūvētās Belēras mājas. Pie. divām sienām novietotie grāmatplaukti un piekrautais darba galds darīja kabinetu šauru. Tajā pietika vietas tieši diviem krēsliem. Skots norādīja Makalebam uz vienu, bet pats apsēdās uz otra.

-    Patiesībā kopš jūsu sarunas ar Vinstoni šis tas ir mainījies, - sacīja Makalebs. - Varu jau pateikt, kas konkrēti man vajadzīgs. Varu sašaurināt jautājumu līdz vienam tā laika māksliniekam. Jūs man ļoti palīdzētu, ja varētu pastāstīt par viņu un parādīt kādu no viņa darbiem.

-   Kā mākslinieku sauc?

-   Tūlīt parādīšu.

Makalebs atlocīja savu piezīmju lapiņu un parādīja. Skots izlasīja vārdu, it kā tas -būtu labi zināms. Hieroni- muss.

-   Manuprāt, tieši tā, kā jūs teicāt.

-    Atskaņojas ar vārdu "anonīms". Šā mākslinieka darbi īstenībā ir itin labi pazīstami. Vai kaut ko zināt par tiem?

-   Nē. Nekad neesmu studējis mākslu. Vai muzejā ir kāda viņa glezna?

-    Muzeja kolekcijā nav nevienas viņa gleznas, taču patlaban konservācijas studijā ir viena sekotāja darbs. Tam vajadzīga pamatīga restaurācija. Vairums pierādīto mākslinieka darbu atrodas Eiropā, vislielākā kolekcija ir Prado. Citi darbi izmētāti pa dažādām vietām. Tomēr jums nebūtu jārunā ar mani.

Makalebs jautājoši savilka uzacis.

-   Tā kā jūsu interese sašaurinājusies konkrēti līdz Bosam, pie mums ir cilvēks, kas var dot labāku padomu. Kuratora asistente. Turklāt viņa izstrādā Bosa katalogu - jau ilgu laiku. Varbūt mīlestības darbs.

-     Vai viņa patlaban ir šeit? Vai iespējams ar viņu aprunāties?

Skots pasniedzās pie sava tālruņa, nospieda skaļruņa pogu, papētīja blakus nolikto lapu ar numuriem un nospieda trīs ciparus. Pēc trešā signāla atsaucās sieviete.

-   Lola Voltere. Kā varu palīdzēt?

-   Lola, te misters Skots. Ko dara Pēnelope?

-   Kopš rīta strādā ar "Elli".

-   Sapratu. Mēs aiziesim pie viņas.

Skots nospieda skaļruņa pogu, pārtraukdams sarunu, un devās uz durvīm.

-   Jums veicies, - viņš sacīja.

-   "Elle"? - Makalebs pārjautāja.

-   Tas ir sekotāja darbs. Lūdzu, nāciet līdzi.

Abi vīrieši nobrauca ar liftu stāvu zemāk. Pa ceļam Skots pastāstīja, ka muzejā ir viena no labākajām konservācijas studijām pasaulē. Tāpēc no citiem muzejiem un privātām kolekcijām uz Getija muzeju bieži vien sūta darbus, kurus vajag restaurēt. Patlaban privātai kolekcijai tiek restaurēts darbu, kuru gleznojis Bosa māceklis vai kāds no viņa darbnīcas. Glezna ar nosaukumu "Elle".

Konservācijas studija bija ļoti liela, divās sekcijās sadalīta telpa. Vienā sekcijā laboja ietvarus, otrā - restaurēja gleznas, un tā ar saviem daudzajiem nodalījumiem bija izvietojusies gar stikla sienu, caur kuru pavērās tāds pats skats kā no Skota kabineta.

Makalebu pieveda pie otrā nodalījuma. Lielas, uz molberta uzliktas gleznas priekšā sēdēja vīrietis, bet viņam aiz muguras stāvēja sieviete. Vīrietim virs baltā krekla ar kaklasaiti bija uzsiets priekšauts, uz acīm - tādas kā juveliera palielināmās brilles. Pieliecies pie gleznas, viņš ar mazu otiņu uz tās klāja kaut ko līdzīgu sudraba krāsai.

Nedz sieviete, nedz vīrietis nepievērsa uzmanību Makalebam un Skotam. Skots pacēla rokas, ar žestu aicinādams pārtraukt darbu, bet vīrietis pabeidza otas triepienu. Makalebs aplūkoja gleznu. Tā bija apmēram četras pēdas augsta un sešas plata. Tumšajā ainavā bija redzams ciems, kas - acīmredzot naktī - dega līdz pamatiem, bet visvisādas radības no viņpasaules mocīja iedzīvotājus un sodīja tos ar nāvi. Gleznas augšpusē, kur galvenokārt bija redzamas trauksmainas nakts debesis, bija manāmi sīki postījumi un nolupusi krāsa. Makaleba skatienu piesaistīja apakšējais segments, kurā putniem līdzīgi radījumi dzina kailu vīru ar aizsietām acīm augšā pa kāpnēm uz karātavām.

Vīrs pabeidza darbu ar otu un nolika to uz stikla galda sev kreisajā pusē. Skots nokremšķinājās. Pagriezās tikai sieviete.

-     Pēnelope Ficdžeralda, iepazīstieties ar detektīvu Makalebu. Veicot izmeklēšanu, viņam radušies daži jautājumi - par Hieronimusu Bosu. - Viņš norādīja uz gleznu. - Es teicu, ka sarunai par Bosu jūs esat vispiemērotākā no visiem darbiniekiem.

Sievietes skatienā pavīdēja pārsteigums un nemiers, parastā reakcija, kad cilvēku iepazīstina ar policijas darbinieku. Sēdošais vīrs pat nepagriezās. Tāda uzvedība nebija normāla. Viņš paņēma otu un atgriezās pie darba. Makalebs padeva sievietei roku.

-   Patiesībā es oficiāli neesmu detektīvs. Šerifa departaments lūdza palīdzību izmeklēšanā.

Viņi paspieda viens otram roku.

-    Nesaprotu, - sacīja sieviete. - Vai nozagta kāda Bosa glezna?

-   Nē, nekā tamlīdzīga. Vai tas ir Boss?

Viņš pacēla roku uz gleznas pusi.

-   Ne gluži. Tā var būt kāda viņa darba kopija. Ja tā, tad oriģināls ir nozaudēts, un nekā cita mums nav. Taču tas ir viņa stils un kompozīcija. Tiek uzskatīts, ka darbu gleznojis skolnieks no viņa darbnīcas. Varbūt tas gleznots pēc Bosa nāves.

Runājot sievietes acis ne uz brīdi nenovērsās no gleznas. Skatiens bija ass, ber draudzīgs, tajā viegli bija ieraugāma aizraušanās ar Bosu. Makalebs domāja, ka sievietei ir kādi sešdesmit gadi, un viņa varbūt atdevusi savu mūžu mīlestībai pret mākslu un tās studēšanai. Viņa bija sagādājusi pārsteigumu. No Skota vārdiem, ka viņa ir asistente, kas izstrādā Bosa katalogu, Makalebs bija iedomājies, ka ieraudzīs jaunu mākslas studenti. Makalebs klusībā sevi nostrostēja par priekšlaicīgo pieņēmumu.

Sēdētājs vēlreiz nolika otu, paņēma no galda tīru, baltu auduma gabalu un noslaucīja rokas. Apgriezies grozāmajā krēslā otrādi, viņš pacēla skatienu un ieraudzīja Makalebu un Skotu. Šai brīdī Makalebs saprata, ka kļūdījies vēlreiz. Vīrs nebija viņus ignorējis. Viņš vienkārši neko nebija dzirdējis.

Vīrietis uzcēla "palielināmās brilles uz galvas un pabāza roku zem priekšauta uz krūtīm, lai pieregulētu dzirdes aparātu.

-    Atvainojiet, - viņš sacīja, - nezināju, ka mums ir ciemiņi.

Vīrs runāja ar izteiktu vācu akcentu.

-     Doktor Derek Voskūler, iepazīstieties ar misteru Makalebu, - sacīja Skots. - Viņš ir izmeklētājs un vēlas uz brīdi nozagt jums Ficdžeraldas kundzi.

-   Saprotu. Lai tā būtu.

-   Doktors Voskūlers ir viens no mūsu ekspertiem restauratoriem, - Skots pavēstīja.

Voskūlers pamāja un nolūkojās Makalebā tā, it kā pētītu gleznu. Viņš spēra soli uz priekšu un sniedza roku.

-   Izmeklētājs? Sakarā ar Hieronimusu Bosu?

-    Netiešā veidā. Vienkārši cenšos uzzināt par viņu visu iespējamo. Man teica, ka Ficdžeraldas kundze ir eksperte. - Makalebs pasmaidīja.

-   Attiecībā uz Bosu neviens nav eksperts, - Voskūlers pavēstīja bez smaida. - Sāpju plosīta dvēsele, izmocīts ģēnijs… kā lai mēs zinām, kas cilvēka sirdī īstenībā mīt?

Makalebs tikai palocīja galvu. Voskūlers pagriezās un, it kā vērtēdams, paskatījās uz gleznu.

-   Ko jūs redzat, mister Makaleb?

Makalebs lūkojās gleznā un krietnu brīdi neatbildēja.

-   Milzumu sāpju.

Voskūlers piekrizdams pamāja, piecēlās, paraudzījās uz gleznu tuvumā, nolaida brilles lejā un pieliecās pie augšējā ceturtdaļpaneļa tik tuvu, ka brilles atradās tikai dažu collu attālumā no nakts debesīm virs degošā ciema.

-    Boss pazina visus dēmonus, - viņš sacīja, neatraudams acis no gleznas. - Tumsa…

Pagāja ilgāks laiks.

-   Tumsa, tumšāka par nakti.

No jauna iestājās klusums, kuru pārtrauca Skots, strupi pateikdams, ka viņam jādodas atpakaļ uz savu kabinetu. Viņš aizgāja. Vēl pēc brīža Voskūlers aizgriezās no gleznas. Skatoties uz Makalebu, viņš nepacēla brilles uz augšu, bet lēni pabāza roku zem priekšauta un izslēdza skaņu.

-   Man arī jāatgriežas pie darba. Veiksmi izmeklēšanā, mister Makaleb.

Makalebs pamāja, Voskūlers savā krēslā pagriezās ar muguru pret viņiem un no jauna paņēma rokā otiņu.

-   Varam iet uz manu kabinetu, - Ficdžeralda piedāvāja. - Pie manis ir visas mūsu bibliotēkas grāmatas ar reprodukcijām. Varu parādīt Bosa darbus.

-   Tas būtu ļoti labi. Pateicos.

Sieviete devās uz durvīm. Makalebs uzmeta pēdējo skatienu gleznai. Skatienu saistīja debesis, virs liesmām mutuļojošā tumsa.

Pēnelopes Ficdžeraldas kabinets bija sešas reiz sešas pēdas liels nodalījums istabā, kas tika dalīta ar vairākiem asistentiem. Viņa paņēma krēslu no blakus nodalījuma, kurā neviens nestrādāja, un aicināja Makalebu apsēsties. Viņas galdam bija L burta forma; klēpjdators atradās kreisajā pusē un piekrauts darba galds - labajā. Uz galda kaudzītē stāvēja vairākas grāmatas. Makalebs pamanīja aiz vienas kaudzītes krāsainu gleznas attēlu, kas pēc stila bija ļoti līdzīgs gleznai, ar kuru patlaban strādāja Voskūlers. Viņš pabīdīja grāmatas puspēdu sānis un aplūkoja attēlu. To veidoja trīs daļas ar lielāko vidū. Un atkal tas atgādināja murgu. Attēlā bija redzams desmitiem un desmitiem figūru - izlaidības un moku ainas.

-   Vai glezna ir pazīstama? - Ficdžeralda pavaicāja.

-   Nē. Taču tas fr Boss, vai ne?

-    Viņa parakstīts darbs. Triptihs "Pasaulīgo prieku dārzs". Atrodas Prado Madridē. Reiz nostāvēju tā priekšā četras stundas. Un tomēr tas laiks ir par mazu, lai visu aptvertu. Mister Makaleb, vai nevēlaties kafiju, ūdeni vai ko citu?

-   Paldies, nē. Sauciet mani par Teriju, ja vēlaties.

-   Un jūs varat mani saukt par Nepu.

Makaleba seja pauda jautājumu.

-   Bērnības iesauka.

Viņš palocīja galvu.

-    Šais grāmatās, - viņa sacīja, - varu parādīt visus darbus, par kuru autoru atzīts Boss. Vai izmeklēšanai tas ir svarīgi?

Makalebs pamāja.

-   Jādomā. Notikusi slepkavība.

-   Un jūs esat tāds kā konsultants?

-    Kādreiz strādāju FIB tepat Losandželosā. Šerifa de- tektīve, kas izmeklē šo lietu, lūdza ieskatīties tajā un izteikt savas domas. Tā nu esmu šeit. Pie Bosa. Diemžēl nevaru jūs iepazīstināt ar lietas detaļām, turklāt zinu, ka tās jūs mulsinātu. Gribu uzdot jautājumus, taču nevaru atbildēt uz jūsējiem.

-    Sasodīts! - Ficdžeralda pasmaidīja. - Izklausās ļoti interesanti.

-Ja būs kaut kas tāds, ko drīkstu stāstīt, es pastāstīšu.

-   Godīgi.

Makalebs pamāja.

-    Pēc doktora Voskūlera teiktā es nospriedu, ka par cilvēku, kurš saistīts ar šīm gleznām, nav zināms daudz.

Ficdžeralda pamāja.

-    Hieronimuss Boss tiek uzskatīts par mīklainu personību un tāds droši vien paliks vienmēr.

Makalebs izvilka piezīmju bloknotu, nolika uz galda un runādams sāka šo to pierakstīt.

-    Savā laikā viņš izcēlās ar netradicionālu domāšanu. Vai visos laikos, ja tam ir kāda nozīme. Viņa darbi ir ļoti neparasti un vēl pēc pieciem gadsimtiem tiek pētīti un interpretēti par jaunu. Tomēr jūs atklāsiet, ka vairākums kritiķu uzskata mākslinieku par pastardienas pareģotāju. Viņa gleznas ir pilnas ar pastardienas un elles paredzējumiem, ar brīdinājumiem, ka grēcinieki saņems sodu. īsi sakot, darbos no paša sākuma atspoguļota viena tēma ar variācijām - proti, cilvēces muļķība galu galā ved mūs visus uz elli.

Mēģinādams tikt līdzi, Makalebs visu pierakstīja. Viņš nožēloja, ka nav paņēmis līdzi magnetofonu.

-   Vīrs uz goda? - Ficdžeralda pajautāja.

-   Tā izklausās. - Viņš pamāja uz triptiha pusi. - Droši vien sestdienas vakara prieki?

-   Vērodama šo darbu Prado, arī es tā nodomāju.

-   Vai viņš kaut ko darīja grēku izpirkšanai? Pieņēma bāreņus, labi izturējās pret suņiem, vecākām dāmām palīdzēja nomainīt tukšu riepu?

-   Lai saprastu viņa mākslu, pilnībā jāizprot attiecīgais laiks un vieta. Viņa darbiem raksturīgi varmācības skati, moku un sāpju attēlojums, viņa laikā tādas izpausmes nebija nekas neparasts. Gleznās atspoguļots arī viduslaiku ticējums, ka dēmoni ir visur. Visās viņa gleznās rēgojas ļaunums.

-   Pūce?

Ficdžeralda brīdi pētīja Makalebu.

-   Jā, viņš izmantoja šo simbolu. Ja nemaldos, jūs teicāt, ka viņa darbi jums nav pazīstami.

-   Man tie nav pazīstami. Ber mani šurp atveda pūce. Tikai man nevajadzēja to teikt un jūs pārtraukt. Lūdzu, turpiniet. v

-    Gribēju piebilst, ka jāņem vērā tas, ka Boss bija Leonardo, Mikelandželo un Rafaēla laikabiedrs. Tomēr, ja noliek darbus blakus, jāsecina, ka Boss ar saviem viduslaiku simboliem un pastaro tiesu bijis par gadsimtu atpalicis.

-   Taču tā nebija.

Viņa papurināja galvu, it kā viņai Bosa būtu žēl.

-   Viņš un Leonardo da Vinči piedzimuši ar gada vai divu starpību. Piecpadsmitā gadsimta beigās da Vinči radīja mākslas darbus, kas apliecināja cerību, cilvēcisko vērtību triumfu un garīgumu, bet Bosa darbos viss bija drūms un vēstīja pastardienu.

-   Un tāpēc jūs pārņem skumjas?

Ficdžeralda uzlika rokas uz kaudzes virsējās grāmatas, bet to neatvēra. Uz grāmatas muguriņas bija tikai uzraksts BOSS, nekādu ilustrāciju uz melnā ādas iesējuma.

-   Nevar nedomāt par to, kā būtu, ja Boss būtu strādājis līdzās da Vinči vai Mikelandželo, kā būtu, ja viņš būtu izmantojis savu prasmi un izdomu pasaules godināšanai, nevis nolādēšanai. - Viņa paskatījās uz grāmatu un pēc tam uz Makalebu. - Tādos jautājumos slēpjas mākslas skaistums, tāpēc mēs to studējam un slavējam. Katra glezna ir logs uz mākslinieka dvēseli un iztēli. Lai arī cik tumša un satraucoša glezna, mākslinieku no citiem atšķir viņa skatījums, kas padara viņa darbus unikālus. Mēģinot saprast Bosu, viņa gleznas ieved mani mākslinieka dvēselē un liek sajust tās mokas.

Makalebs pamāja un ieskatījās atvērtajā grāmatā.

Hieronimusa Bosa radītā pasaule Makalebu pārsteidza un šausmināja. Pēnelopes Ficdžeraldas uzšķirtajos attēlos posta ainas daudz neatšķīrās no viņa redzēto baismīgāko noziegumu skatiem, turklāt uzgleznoto skatu dalībnieki vēl bija dzīvi un cieta sāpes. Zobu griešana un miesas plosīšana notika reāli un aktīvi. Audeklus pārpildīja nolādētas cilvēciskas būtnes, kuras par viņu grēkiem mocīja šausmu pilnas iztēles radīti dēmoni un citi radījumi.

Vispirms viņš pētīja gleznu reprodukcijas klusēdams, uztverdams visu tāpat, kā vērojot nozieguma vietas fotogrāfijas. Bet tad lapa tika pāršķirta, un viņš ieraudzīja gleznā trīs cilvēkus, kas stāvēja ap vīru, kurš sēž. Viens no stāvētājiem ar tādu kā primitīvu skalpeli izdarīja griezumu vīra pakausī. Glezna bija veidota kā aplis, virs tā un zem tā bija uzrakstīti vārdi.

-   Kā tā saucas? - viņš pajautāja.

-    "Akmens izoperēšana", - Ficdžeralda paskaidroja. - Tai laikā ticēja, ka muļķību un melīgumu var izārstēt, ja cilvēkam, kurš cieš no šīm kaitēm, izņem no galvas akmeni.

Makalebs pārliecās Ficdžeraldai pār plecu un ciešāk ieskatījās gleznā, īpašu uzmanību pievēršot operācijas vietai. Viņš salīdzināja to ar ievainojumu Edvarda Ganna galvā.

-   Labi, varam skatīties tālāk.

Pūces bija visur. Putni tik ļoti izcēlās, ka lielākoties tos nevajadzēja pat rādīt. Ficdžeralda paskaidroja dažu tēlu nozīmi. Gleznu lielākajā daļā pūce bija attēlota kokā uz zara, kas zem jaunuma simbola bija nometis lapas un nokaltis.

Viņa uzšķīra lapu ar trīsdaļu gleznojumu.

-   "Pastarā tiesa". Daļa pa kreisi saucas "Cilvēces krišana", bet daļai pa labi dots vienkāršs un pārliecinošs nosaukums - "Elle".

-   Viņam paticis gleznot elli.

Nepa Ficdžeralda nepasmaidīja. Viņas skatiens kavējās grāmatā.

Kreisajā pusē bija attēlots Ēdenes dārzs ar Ādamu un Ievu centrā, abiem ņemot augli no čūskas kokā. Šo darbību vēroja pūce, kas sēdēja tuvējā kokā uz nokaltuša zara. Pretējā pusē elle bija attēlota kā tumša vieta, kur putniem līdzīgi radījumi nolādētajiem izlaiž zarnas, graiza augumus un liek tos uz pannām, bet pannas bāž ugunīgās krāsnīs.

-    Tas viss radies mākslinieka prātā, - Makalebs sacīja. - Nezinu…

Viņš nepabeidza, jo nezināja, ko grib teikt.

-    Izmocīta dvēsele, - noteica Ficdžeralda un pāršķīra lapu.

Nākamā glezna atkal bija aplis ar septiņām ainām gar ārējo malu un Dieva attēlu vidū. Zelta aplī, kas apņēma Dieva attēlu un nodalīja no pārējiem skatiem, bija četri vārdi latīņu valodā, kurus Makalebs tūlīt pazina.

-   Sargies, sargies, Dievs redz.

Ficdžeralda pievērsa skatienu Makalebam.

-   Droši vien jūs esat redzējis gleznu jau agrāk. Vai arī zināt piecpadsmitā gadsimta latīņu valodu. Lieta, ar kuru jums jānodarbojas, droši vien ir visai dīvaina.

-    Uz to pusi ir. Taču man zināmi tikai vārdi, nevis glezna. Kas tas ir par darbu?

-    Patiesībā tā ir galda virsma, gleznota mācītāja vai kādas svētas personas mājai. Centrā ir Dieva acs, kas noraugās uz tēliem tai apkārt, septiņiem nāves grēkiem.

Makalebs pamāja. Skatoties uz atsevišķajām ainām, varēja izšķirt grēkus: rijību, iekāri, lepnību.

-    Un tagad viņa šedevrs, - sacīja Ficdžeralda, uzšķirot nākamo lapu.

Tas bija tas pats triptihs, kas bija piesprausts pie viņas nodalījuma sienas. "Pasaulīgo prieku dārzs". Tagad Makalebs izpētīja gleznu sīkāk. Pa kreisi bija attēlota bukolis- ka ainava, kurā gleznotājs ielicis Ādamu un Ievu. Turpat auga ābele. Vidējā, lielākajā daļā desmitiem kailu augumu kopojās, dejoja neapvaldītā iekārē un jāja ar zirgiem, brīnumainiem putniem, bet ezera priekšplānā lidoja ar izfantazētiem radījumiem. Pēdējā, tumšākajā daļā nāca atmaksa. Elle, moku un ciešanu vieta, ko pārvaldīja putni briesmoņi un citi baisi radījumi. Gleznojums bija tik detalizēts un aizraujošs, ka Makalebs saprata, kā cilvēks var nostāvēt oriģināla priekšā četras stundas un tik un tā to pilnībā neaptvert.

-   Jādomā, ka esat atskārtis tēmas, kādas Boss visbiežāk attēlojis, - Ficdžeralda sacīja. - Šis darbs tiek uzskatīts par viengabalaināko un tēlainības ziņā vislabāko.

Makalebs pamāja un rādīja uz visām triptiha daļām pēc kārtas.

-   Te ir Ādams un Ieva, kas dzīvo bez bēdām, iekams neiekož ābolā. Centrā parādīts, kas notiek pēc žēlastības zaudēšanas: dzīve bez noteikumiem. Izvēles brīvība noved pie iekāres un grēka. Un uz kurieni tā ved? Uz elli.

-   Ļoti labi.

-   Jūs varētu norādīt dažas īpatnības, kas rada interesi.

-   Lūdzu. - Viņa sāka ar pirmo daļu. - Zemes paradīze. Jums taisnība, tajā redzams Ādams un Ieva pirms grēkā krišanas. Šis dīķis un strūklaka ataino mūžīgās dzīves solījumu. Jūs jau minējāt augļu koku centra kreisajā pusē.

Ficdžeraldas pirksts pārvietojās uz ziedam līdzīgo strūklaku, no kuras baseinā tecēja četras skaidri redzamas straumes. No tumsas raudzījās pūce.

-Jūs jau agrāk minējāt pūci. Tās tēls ir šeit. Redzams, ka paradīzē viss ftebūt nav tik labi. Ļaunums ir tepat un, kā mēs zinām, galu galā gūst uzvaru. Saskaņā ar Bosu. Nākamajās daļās šis tēls redzams atkal un atkal.

Viņa norādīja uz divām pūcēm un diviem pūcei līdzīgiem radījumiem. Makaleba skatiens palika pie viena no tēliem. Lielu, brūnu pūci ar melnām, spīdīgām acīm bija apskāvis kails vīrietis. Pūces krāsojums un acis bija tādi paši kā Edvarda Ganna dzīvoklī atrastajam plastmasas putnam.

-   Vai jūs kaut ko te redzat, Terij?

Viņš norādīja uz pūci.

-   Šo. Sīkāk neko nevaru teikt, bet tai ir sakars ar to, kāpēc esmu šeit.

-   Šajā daļā simbolu ir daudz. Pūce ir viens no redzamākajiem. Izvēles brīvība pēc grēkā krišanas noved cilvēku pie dzeršanas, rijības, muļķības un alkatības, bet pats ļaunākais grēks Bosa pasaulē ir iekāre. Apskaujot ar savām rokām pūci, cilvēks apskauj ļaunumu.

Makalebs pamāja.

-   Un pēc tam par to samaksā.

-   Pēc tam par to samaksā. Jūs droši vien ievērojāt, ka triptiha pēdējā daļā attēlota elle bez uguns. Tā ir moku un bezgalīgu sāpju vieta.

Makalebs klusēja un skatījās ilgi, bet skatiens klīda pa gleznojumu. Viņš atcerējās doktora Voskūlera vārdus.

Tumsa, tumšāka par nakti.

12. nodala

Boss salika kopā rokas un piespieda pie loga līdzās dzīvokļa durvīm. Viņš ieskatījās virtuvē Galdi nevainojami tīri. Ne mazākās nekārtības, ne kafijas automāta, pat ne tostera. Uzradās nelabas nojautas. Viņš piegāja pie durvīm un pieklauvēja vēlreiz. Pēc tam gaidīdams sāka staigāt uz priekšu un atpakaļ. Paskatoties uz leju, varēja redzēt pie durvīm kājslauķa kontūras, kurš acīmredzot kādreiz te stāvējis.

- Nolādēts, - viņš izmeta.

Boss iebāza roku kabatā, sameklēja nelielu ādas maciņu, atvilka rāvējslēdzēju un izņēma divus mazus no dzelzs zāģīša izgatavotus tērauda mūķīzerus. Nekur nebija neviena cilvēka. Viņš stāvēja nišā pie liela Vestvudas dzīvojamā kompleksa durvīm. Vairums iedzīvotāju droši vien vēl bija darbā. Viņš piegāja pie durvīm un sāka darboties ar mūķīzeriem. Pēc pusotras minūtes durvis bija vaļā.

Tūlīt viņš saprata, ka dzīvoklī neviena nav, tomēr gāja tālāk un pārbaudīja katru istabu. Visas bija tukšas. Cerībā atrast tukšu zāļu pudelīti viņš ieskatījās pat vannasistabas zāļu skapītī. Plauktā stāvēja sārtas plastmasas skuveklis, vairāk nekas.

Atgriezies dzīvojamā istabā, viņš izņēma savu mobilo tālruni. Iepriekšējā dienā tajā bija ievadīts Dženisas Lang- vaizeres numurs. Prāvā viņa bija prokurora palīdze, un pagājušajā nedēļas nogalē viņi kopā bija strādājuši ar Bosa liecību. Zvans viņu notvēra Vanaisas tiesas namā prokuratūras pārstāvju pagaidu kabinetā.

-    Klausies, negribu piesaukt lietu parādes laikā, bet Anabela Krova nozudusi.

-   Ko nozīmē "nozudusi"?

-   Tas nozīmē, ka aizbraukusi. Es atrodos dzīvoklī, kur viņa līdz šim dzīvoja. Tas ir tukšs.

-    Cūcība! Mums viņa patiešām ir vajadzīga, Herij. Kad viņa izvākusies?

-   Nezinu. Tikai nupat konstatēju, ka viņa ir projām.

-   Vai runāji ar pārvaldnieku?

-   Vēl ne. Bet nez vai viņš kaut ko zinās par nozušanas laiku. Ja viņa vairās no tiesas, diez vai pārvaldniekam būs atstājusi jauno adresi.

-   Kad tu pēdējo reizi runāji ar viņu?

-   Ceturtdien. Biju iegriezies. Arī tālruņa līnija šodien ir atvienota, neatstājot numuru, uz kuru zvanīt.

-   Cūcība!

-   Zinu. Tu jau to teici.

-   Viņa saņēmusi tiesas pavēsti, vai ne?

-    Jā, ceturtdien. Tāpēc šodien piezvanīju. Lai būtu drošs.

-   Varbūt viņa atradīsies rīt?

Boss pārlaida skatienu tukšajam dzīvoklim.

-   Es uz to nepaļautos.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja pāri pieciem. Tā kā Anabeia Krova nebija izraisījusi šaubas, viņa bija pēdējā lieciniece, kuru Boss pārbaudīja. Nekas nebija vēstījis, ka viņa gatavotos nozust. Tagad Boss zināja, ka paies viss vakars; mēģinot viņu atrast.

-   Ko tu domā darīt? - Langvaizere pavaicāja.

-    Manā rīcībā ir informācija, kas ļaus Krovu atrast. Viņai jābūt pilsētā. Uz kurieni viņa, aktrise, lai dotos?

-   Uz Ņujorku?

-   Uz Ņujorku dodas īsti aktieri. Viņa ir tikai seja. Viņa paliks te.

-    Sameklē viņu, Herij. Nākamnedēļ viņa būs vajadzīga.

-   Centīšos.

Sekoja klusuma brīdis, kurā abi pārdomāja situāciju.

-    Tev liekas, viņai ticis klāt Storijs? - Langvaizere galu galā pajautāja.

-    Gribētos zināt. Krovas ietekmēšanai viņš varēja izmantot to, kas viņai vajadzīgs, - darbu, lomu, čeku. Kad atradīšu, pajautāšu.

-    Labi, Herij. Lai tev veicas. Ja izdodas viņu atrast šovakar, padod ziņu. Ja ne, tiksimies no rīta.

-   Labi.

Boss izslēdza tālruni, nolika to uz virtuves galda un izvilka no žaketes kabatas paciņu ar 3 x 5 collu kartītēm. Uz katras kartītes bija liecinieka vārds, par kura pārbaudi un sagatavošanu tiesai viņš bija atbildīgs. Uz kartītēm bija mājas un darbavietas adreses, kā arī tālruņa numuri. Viņš sameklēja Anabelas Krovas tālruņa numuru un to sastādīja. Atbildes vietā atskanēja paziņojums, ka numurs ir atslēgts.

Boss vēlreiz ieskatījās kartītē Tās apakšā bija Anabelas Krovas aģenta vārds un tālruņa numurs. Viņš nosprieda, ka no sava aģenta Krova nebūs noslēpusies.

Viņš ielika tālruni un kartītes atpakaļ kabatā. Tālākā informācija būs jāievāc personiski.

13. nodala

>

Makalebs šķērsoja šaurumu, un "Nākamais vilnis" iepeldēja Avalonas ostā reizē ar tumsu. Badijs Lokridžs bija palicis Kabrilo laivu ostā, jo neviens "Nākamo vilni" nebija nofraktējis un līdz nākamajai sestdienai bez viņa varēja iztikt. Piepeldējis pie salas, Makalebs pa radio izsauca ostas kapteini uz sešpadsmito kanālu, lai palīdz noenkurot laivu.

Makalebs stiepa uz māju kalnā divas Brentvudā Da- tona grāmatnīcā nopirktas smagas grāmatas un nelielu aukstumsomu ar kukurūzu, tāpēc iešana nogurdināja. Divas reizes vajadzēja apstāties ceļa malā un atvilkt elpu. Abas reizes viņš apsēdās uz aukstumsomas, izvilka no ādas somas vienu grāmatu, lai pat vakara krēslā vēlreiz papētītu Hieronimusa Bosa tumšos darbus.

Kopš Getija muzeja apmeklējuma Bosa radītie tēli ne mirkli neizgāja Makalebam no prāta. Tikšanās beigās Nepa Ficdžeralda savā kabinetā bija kaut ko teikusi. Gatavodamās aizvērt lapu ar "Pasaulīgo prieku dārza" reprodukciju, Nepa bija paskatījusies viņā un tikko manāmi pasmaidījusi, it kā būtu kas sakāms, bet viņa nevarētu izšķirties.

-   Kas par lietu? - viņš pajautāja.

-   Nekas īpašs, tikai tāds vērojums.

-   Nekautrējieties, sakiet. Es labprāt uzklausīšu.

-    Gribēju teikt, ka daudzi kritiķi un zinātnieki Bosa darbos redz saikni ar mūsdienām. Tikai liela mākslinieka darbi iztur laika pārbaudi. Ja tiem pa spēkam saistīt cilvēku uzmanību un… varbūt viņus ietekmēt.

Makalebs pamāja. Viņš saprata, ka Ficdžeralda vēlas dzirdēt, ar ko viņš patlaban nodarbojas.

-   Es saprotu jūsu domu. Man jāatvainojas, bet patlaban neko nevaru stāstīt. Varbūt kādreiz pastāstīšu vai kādu dienu jūs vienkārši uzzināsiet, kas noticis. Paldies jums. Šķiet, jūs daudz man esat palīdzējusi. Tomēr droši tas vēl nav zināms.

Sēžot uz aukstumsomas, Makalebs atcerējās sarunu. Saikne ar mūsdienām, viņš domāja. Un noziegumiem. Viņš paņēma lielāko no abām grāmatām un atvēra lapu ar Bosa šedevru. Viņš pētīja pūci ar melnajām acīm, un intuīcija sacīja, ka viņš nonācis uz pēdām kaut kam svarīgam. Kaut kam tumšam un ļoti bīstamam.

Kad Makalebs pārnāca mājās, Greisela paņēma pretī aukstumsomu, nolika uz virtuves galda un atvēra. Izņēmusi no somas trīs zaļas vālītes, viņa tās uzlika uz atsaldēša- nas šķīvja.

-    Esmu pagatavojusi arī relenos ar čili, - viņa sacīja. - Labi, ka piezvanīji no laivas, jo citādi mēs nebūtu tevi gaidījuši.

Makalebs ļāva Greiselai nolaist tvaiku. Greisela dusmojās, ka viņš dara to, ko dara. Viņš piegāja pie galda, kur krēsliņā, no visām pusēm atbalstīta, sēdēja Sjelo. Mazā skatījās uz griestu ventilatoru un, iepazīdamās ar savām rokām, kustināja rās acu priekšā. Makalebs pieliecās un noskūpstīja meitu uz pierītes.

-   Kur ir Raimonds?

-   Savā istabā. Pie datora. Kāpēc tu ņēmi desmit?

Makalebs paskatījās uz sievu, kas iesēdās krēslā blakus Sjelo. Viņa lika pārējās kukurūzas vālītes kastītē ar nodalījumiem, lai ievietotu saldētavā.

-   Es paņēmu aukstumsomu un teicu, lai pieliek to pilnu. Cik tajā saiet, tas arī viss.

Greisela neapmierināta nogrozīja galvu.

-   Tagad viena būs lieka.

-   Izmet ārā vai nākamreiz uzaicini pusdienās Raimonda draugus. Vai tāpēc jāuztraucas? Tā ir tikai kukurūza.

Greisela pagriezās un paskatījās uz viņu tumšām, neapmierinātām acīm, kas tūlīt atmaiga.

-   Tu esi nosvīdis.

-   Nupat uzkāpu kalnā. Vagoniņš tik vēlu vairs nedarbojās.

Greisela atvēra skapīti virs galvas un izņēma plastmasas kārbiņu ar termometru. Mājā termometrs bija katrā istabā. Viņa to nokratīja un piegāja pie vīra.

-   Atver muti.

-   Labāk elektronisko.

-   Nē, tiem es neuzticos.

Greisela palika termometra galu vīram zem mēles, ar roku maigi pacēla uz augšu žokli un aizvēra muti. Ļoti profesionāli. Iepazīstoties viņa bija neatliekamās palīdzības medicīnas māsa. Patlaban viņa bija Katalīnas sākumskolas medicīnas māsa un kancelejas darbiniece. Tikai nupat, pēc Ziemassvētku brīvdienām, viņa bija atgriezusies darbā. Makalebs juta, ka Greisela vēlas visu savu laiku veltīt mātes sūtībai, taču viņi to nevarēja atļauties, un šis jautājums nekad netika skarts. Makalebs cerēja, ka pēc pāris gadiem viņa bizness ar laivu būs stabilizējies un pa- dīsies izvēles iespējas. Dažreiz viņi vēlējās, kaut būtu paturējuši daļu naudas grāmatai vai filmai, taču zināja arī to, ka lēmums godināt Greiselas māsas piemiņu, neizmantojot notikušo naudas taisīšanai, ir vispareizākais. Pusi naudas viņi bija atdevuši Cerību fondam, bet otru pusi - Raimonda fonda izveidošanai. Ar to varēs samaksāt par koledžu, ja viņš gribēs mācīties.

Greisela klusu sēdēja blakus, turēja vīra roku un skaitīja pulsu.

-    Temperatūra ir paaugstināta, - viņa sacīja, atlaizdama roku. - Atver muti.

Viņš atvēra muti, Greisela izņēma termometru un pārbaudīja. Noskalojusi izlietnē, viņa ielika termometru futrālī, tad noglabāja to skapītī. Viņa neko neteica, un tas nozīmēja, ka temperatūra ir normāla.

-   Tu būtu gribējusi, lai man ir drudzis?

-   Nerunā aplamības.

-   Jā, tu to vēlies. Tad tu varētu teikt, lai liekos mierā.

-    Ko tu domā ar likšanos mierā? Vakar tu teici, ka būs vajadzīga tikai pagājusī nakts. No rīta tu pavēstīji, ka tev vajadzēs tikai šo dienu. Ko tu saki tagad, Terij?

Viņš paskatījās uz Sjelo un pastiepa pirkstu, lai mazulīte saņem.

-   Nekas vēl nav galā. - Viņš paskatījās Greiselai acīs. - Šodien nācis šis tas klāt.

-    Šis tas? Lai arī kas tas būtu, ar to jānodarbojas detektīvei Vinstonei. Tas ir viņas darbs. Tev nav jāstrādā par viņu.

-   Nevaru. Vēl ne. Kamēr neesmu drošs.

Greisela atgriezās pie galda, paņēma no tā šķīvi ar kukurūzu un ielika atsaldēšanai mikroviļņu krāsnī.

-    Vai tu neienestu mazo istabā un nenomainītu autiņus? Brītiņš jau pagājis. Kamēr gatavošu ēst, viņai jāiedod pudelīte.

Makalebs uzmanīgi izcēla meitu no krēsliņa un uzcēla plecā. Viņa mazliet iečinkstējās, un Makalebs mierinādams viegli viņu glāstīja. Tad no mugurpuses piegāja pie Greiselas, aplika viņai apkārt roku un pievilka sev klāt. Viņš noskūpstīja sievas pakausi un pieglaudās viņai pie matiem.

-   Drīz tas būs galā un viss normalizēsies.

-   Gribas cerēt.

Viņa noglāstīja vīra roku, kas bija apskāvusi viņu zem krūtīm. Rokas pieskāriens nozīmēja piekrišanu, kādu viņš bija vēlējies saņemt. Tas apstiprināja, ka šis ir vārīgs jautājums, taču viss kārtībā. Viņš piespieda Greiselu sev klāt ciešāk, noskūpstīja uz kakla un atlaida.

Sjelo gulēja uz ģērbšanas galda un, kamēr tika mainītas autiņbiksītes, vēroja kustīgās rotaļlietas virs galvas. Diegos virs galda nokarājās kartona zvaigznes un pusmēneši. Raimonds ar Greiselu tos bija izgatavojuši par Ziemassvētku dāvanu Sjelo. Viegla gaisa pūsma tos grozīja, piesaistot bērna tumšo acu skatienu. Makalebs noliecās un noskūpstīja mazulīti uz pieres.

Kad Sjelo bija ietīta divās bērnu sedziņās, viņš meitu iznesa uz verandas un, viegli šūpodams šūpuļkrēsliņu, ēdināja no pudelītes. Pametis skatienu lejā uz ostu, viņš pamanīja, ka atstājis uz "Nākamā viļņa" tiltiņa degam ugunis. Viņš zināja, ka var piezvanīt ostas kapteinim uz mola vai kādam citam, kurš strādā pa nakti, lai piebrauc pie laivas un gaismu izslēdz. Bet viņš zināja arī, ka pēc vakariņām dosies uz laivu un gaisma tad būs vajadzīga.

Makalebs paskatījās uz Sjelo. Meitiņai acis bija ciet, taču viņš zināja, ka mazā vēl neguļ. Atgriezusies darbā,

Greisela bija pārstājusi viņu barot tikai ar krūti. Ēdināšana ar pudelīti bija tikko sākta, un Makalebam, jaunajam tēvam, šie brīži šķita paši jaukākie. Kamēr bērns ēda, viņš to čukstus uzrunāja. Galvenokārt kaut ko solīdams. Vienmēr mīlēt un būt kopā ar viņu. Viņš sacīja, lai nekad nebaidās un nejūtas viena. Reizēm, kad mazā piepeši atvēra acis un paskatījās uz tēvu, bija jūtams, ka viņa saka to pašu. Un viņu pārņēma nekad agrāk nepazīta mīlestība.

-   Terij!

Izdzirdējis Greiselas čukstu, viņš pacēla acis.

-   Vakariņas ir gatavas.

Viņš pārbaudīja pudelīti un redzēja, ka tā ir gandrīz tukša.

-   Būšu pēc minūtes, - viņš čukstus atbildēja.

Pēc Greiselas aiziešanas viņš palūkojās uz meitu. Saruna bija likusi mazajai atvērt acis. Viņa skatījās uz augšu. Viņš noskūpstīja bērnu un atbildēja uz skatienu.

-   Man tas ir jādara, mazulīt, - viņš čukstēja.

Laivā bija auksti. Makalebs ieslēdza salona apgaismojumu, ieslēdza gaisa sildītāju uz mazāko jaudu un nolika telpas centrā. Ja siltums būs pārāk liels, nāks miegs. Pēc dienas pūliņiem viņš jutās noguris.

Kad viņš priekšgala kabīnē izskatīja vecās lietas, salonā ietrinkšķējās somā palikušais tālrunis. Viņš aizvēra mapi, devās ar to augšā uz salonu un izvilka no somas aparātu. Zvanīja Džeja Vinstone.

-   Kā gāja Getija muzejā? Gaidīju, ka tu man piezvanīsi.

-   Kļuva vēls, un es gribēju tikt uz laivas, lai līdz tumsai sasniegtu ostu. Zvanīšana izbira no prāta.

-   Tu esi atpakaļ uz salas?

Džejas balsi bija saklausāma vilšanās.

-    Jā, no rīta Greiselai biju apsolījis, ka atgriezīšos. Neraizējies, es vēl pētu dažus jautājumus.

-   Kas notika Getija muzejā?

-    Nekas īpašs, - viņš meloja. - Aprunājos ar pāris cilvēkiem un aplūkoju vairākas gleznas.

-   Vai redzēji kādu mūsējai līdzīgu pūci?

Uzdodot jautājumu, Vinstone smējās.

-   Dažas bija ļoti līdzīgas. Dabūju pāris grāmatu, kuras šonakt gribu izskatīt. Grasījos tev zvanīt, vai rit nevaram satikties.

-    Kad? No rīta desmitos man ir viena, bet vienpadsmitos - otra tikšanās.

-    Biju domājis pēcpusdienu. No rīta man ir šis tas darāms.

Viņš negribēja teikt, ka vēlas noklausīties Storija prāvas sākumu. Prāvu rādīja televīzijā, un programmu viņš varēja uztvert mājās ar satelītantenu.

-   Droši vien man būs jālido pie tevis ar helikopteru, taču vispirms jāuzzina, kāds būs laiks.

-   Nevajag, es pats būšu uz cietzemes.

-   Tu būsi? Lieliski. Vēlies ierasties pie manis?

-   Nē. Derētu kāda klusāka un mierīgāka vieta.

-   Kur?

-   Pateikšu rit.

-   Tu kļūsti noslēpumains. Par tādu blēdīšanos nez vai šerifs tev vēlreiz izmaksās pankūkas.

Abi sāka smieties.

-    Nekādu blēdību. Vai vari atbraukt uz Kabrilo un satikties ar mani laivā?

-   Es būšu. Cikos?

Viņš norunāja tikšanos trijos, domādams, ka atliks pietiekami daudz laika, lai izstrādātu īsu aprakstu, kā arī izdomātu, kā pateikt savu sakāmo. Būs ari diezgan laika sagatavoties vakarā darīt to, ko, viņš cerēja, Vinstone neliegs.

-   Vai tu kaut ko uzzināji par pūci? - viņš pajautāja, vienojies par tikšanos.

-    Ļoti maz un neko īpašu. Iekšpusē ir izgatavotāja zīme. Plastmasas forma izgatavota Ķīnā. Firma piegādā uz šejieni pūces diviem izplatītājiem: vienam Ohaio, otram Tenesī. No turienes tās droši vien ceļo tālāk. Tas ir garš ceļš, kas prasa daudz darba.

-   Tātad tu nedomā to pētīt tālāk.

-   Nē, to es neteicu. Vienkārši tā nav prioritāte. Tā ir mana partnera kompetence. Viņš nodarbojas ar zvanīšanu. Paskatīsimies, ko viņš uzzinās no izplatītājiem, uzzināto novērtēsim un padomāsim, kas darāms tālāk.

Makalebs pamāja. Prioritāšu noteikšana ne tikai versiju, bet pat lietu izmeklēšanā bija neizbēgams ļaunums. Un tomēr tas darīja raizes. Viņš bija pārliecināts, ka pūce ir nozieguma atslēga un būtu lietderīgi zināt par to visu.

-   Labi. Tātad esam vienojušies? - viņa jautāja.

-   Par rītdienu? Jā, esam vienojušies.

-   Mēs ieradīsimies trijos.

-   Mēs?

-    Kurts un es. Mans partneris. Tu vēl neesi ar viņu iepazinies. v

-   Klausies, vai rit nevaram tikties divi vien? Man nekas nav pret tavu partneri, taču rīt vēlos runāt ar tevi, Džeja.

Viņa atbildēja tikai pēc brītiņa.

-   Terij, kas ar tevi notiek?

-   Vienkārši gribu aprunāties ar tevi par šo lietu. Tu mani tajā iesaistīji, un to, kas ir manā rīcībā, gribu nodot tev. Ja vēlies partneri pieaicināt vēlāk, es neiebilstu.

Sekoja jauna pauze.

-   Mani sāk mākt nelabas nojautas, Terij.

-   Atvaino, bet es tā vēlos. Vai nu tu samierinies ar to, vai ne.

Terija ultimāts apklusināja Džeju uz ilgāku laiku. Viņš gaidīja.

-   Labi, - viņa beidzot noteica. - Tava darīšana. Esmu ar mieru.

-   Paldies, Džeja. Tātad tiekamies, kā runāts.

Viņi beidza sarunu. Makalebs paskatījās uz veco lietu, kuru joprojām turēja rokā, nolika tālruni uz kafijas galdiņa, atspiedās pret dīvāna atzveltni un atvēra mapi.

14. nodala

i

Sākumā viņi to sauca par mazās, pazudušās meitenes lietu, jo upurim nebija vārda. Nogalinātajai, latīņameri- kānietei, droši vien meksikānietei, kuras līķis bija atrasts krūmu biezoknī zem vienas no Malholendas ceļa skatu vietām, varēja būt četrpadsmit piecpadsmit gadu. Lieta bija Bosa un viņa toreizējā partnera Frenkija Šīhana ziņā. Toreiz Boss vēl nestrādāja Holivudas slepkavību izmeklēšanas nodaļā. Viņš ar Šīhanu veidoja slepkavību izmeklēšanas brigādi, un tieši Boss bija uzņēmis kontaktus ar Makalebu no biroja. Makalebs nesen bija atgriezies Losandželosā no Kventiko. Viņš lika pamatus uzvedības zinātnes un varmācīgo noziedznieku izvērtēšanas nodaļai. Mazās, pazudušās meitenes lieta bija viena no pirmajām, kas nokļuva pie viņa.

Boss ieradās Vestvudā FIB ēkas trīspadsmitā stāva nelielajā kabinetā ar lietu un nozieguma vietas fotogrāfijām. Viņš ieradās bez Šīhana, jo partneri nebija spējuši vienoties par FIB iesaistīšanu izmeklēšanā. Pārvalžu savstarpējā sacensība. Taču Boss par to ne aci nebija pamirkšķinājis, jo viņu interesēja lieta. Viņam bija izmocītas acis. Nebija šaubu, ka lietas izmeklēšana nevedas viegli.

Līķis bija atrasts kails, meitene bija pārcietusi neiedomājamu vardarbību. Slepkava bija nožņaudzis viņu ar cimdotām rokām. Kalna nogāzē neatrada nedz apģērbu, nedz rokassomiņu. Pirkstu nospiedumu datora datu bāzēs nebija. Meitene pēc apraksta neatbilda nevienai Losandželosas apgabalā vai valstī pazudušai personai. Mākslinieka atveidoto upura seju rādīja televīzijas ziņās un ievietoja avīzēs, taču neviens tuvinieks neatsaucās. Neko nedeva arī dienvidrietumu policijas iecirkņiem un Meksikas valsts policijai nosūtītie pieci simti faksu ar skicēm. Kamēr Boss ar partneri izmeklēja lietu, neidentificētais un nepieprasītais meitenes līķis atradās slepkavību izmeklēšanas biroja saldētavā.

Pie līķa nebija atrasti nekādi lietiskie pierādījumi. Lai gan tas bija kails un nebija nekā, kas ļautu viņu identificēt, pirms nomešanas naktī pie Malholendas ceļa meitene bija nomazgāta ar rūpniecisku mazgāšanas šķīdumu.

Bija tikai viens pieturas punkts. Iespiedums uz kreisā gurna. Līķa plankumi liecināja, ka asinis uzkrājušās kreisajā pusē, tātad upuris no nožņaugšanas brīža un sirds apstāšanās līdz nomešanai kalna nogāzē, kur tas tika atrasts ar seju alus bundžu un tekilas pudeļu kaudzē, bija gulējis uz kreisajiem sāniem. Tas norādīja, ka laikā, kamēr asinis sarecēja, līķim apakšā bijis priekšmets, kas atstājis uz gurna nospiedumu.

Iespiedumā varēja samanīt ciparu 1, nedaudz no burta J un otra burta, kas varēja būt H, K vai L kreisā mala. Tā bija daļa no mašīnas numura zīmes.

Boss izvirzīja teoriju, ka bezvārda meitenes slepkava noslēpis līķi mašīnas bagāžniekā un turējis tajā līdz izmešanas brīdim. Pēc rūpīgas notīrīšanas slepkava kļūmīgi nolicis līķi uz numura zīmes, kuru noņēmis no mašīnas un ielicis bagāžniekā. Saskaņā ar Bosa teoriju numurs bija noņemts piesardzības dēļ un tā vietā droši vien uzlikts zagts numurs, lai izvairītos no atklāšanas, ja kāds aizdomu pilns garāmgājējs pamanītu mašīnu Malholendas skatu vietā.

Lai arī iespiedums ādā neļāva noteikt štatu, kurā numura zīme izdota, Boss bija aprēķinājis iespējas procentos. No transportlīdzekļu departamenta viņš dabūja visu Losandželosas apgabalā reģistrēto mašīnu sarakstu ar numuriem, kas sākas ar 1JH, 1JK un 1JL. Sarakstā bija vairāk nekā trīs tūkstoši mašīnu īpašnieku. Boss ar partneri samazināja īpašnieku skaitu par četrdesmit procentiem, svītrojot sievietes. Palikušie vārdi pamazām tika ievadīti Nacionālajā noziedznieku indeksa datorā, un detektīvi dabūja sarakstu ar četrdesmit sešiem noziedzniekiem, kuriem bija reģistrēti gan viegli, gan sevišķi smagi nodarījumi.

Makalebs pārdomāja lietu gandrīz nedēļu. Viņš aplūkoja katru nozieguma vietas fotogrāfiju divreiz dienā - tūlīt pēc celšanās un pirms gulētiešanas; viņš bieži pārlasīja ari ziņojumus. Beidzot viņš pateica Bosam, ka, viņaprāt, viņi ir uz pareizā ceļa. Izmantojot datus no simtiem līdzīgu lietu un veicot analīzi pēc varmācīgo noziegumu izvērtēšanas programmas, viņš secināja, ka noziedznieks ir gandrīz trīsdesmit gadu vecs, tas izdarījis arvien varmācīgākus noziegumus, arī seksuālus. Ļaundarības vieta deva pamatu domāt, ka darbojies ekshibicionists, kurš gribējis, lai par noziegumu uzzina sabiedrība, kā arī pūlējies iedvest cilvēkiem bailes un šausmas. Tas ļāva spriest, ka līķa izmešanas vietas izvēli noteikuši tāda veida apsvērumi, nevis ērtums.

Izvērtējot četrdesmit sešus vārdus garo sarakstu, Boss palika pie diviem aizdomās turamajiem. Vudlendhilsas biroju ēkas sarga rēķinā bija ļaunprātīga dedzināšana un nepieklājīga izturēšanās sabiedrībā, vēl bija skatuves strādnieks studijā Bērbenkā, kas pusaudža gados bija apcietināts par kaimiņienes izvarošanas mēģinājumu. Abi vīri bija gandrīz trīsdesmit gadu veci.

Boss un Šīhans sliecās par vainīgu uzskatīt sargu, jo viņam bija pieejami līķa mazgāšanā izmantotajam līdzīgi rūpnieciskie tīrīšanas līdzekli. Makalebs vairāk ticēja, ka aizdomās jātur skatuves strādnieks, jo mēģinājums jaunībā izvarot kaimiņieni norādīja uz impulsīvu rīcību, un tas saskanēja ar nozieguma raksturu.

Boss un Šīhans nolēma neoficiāli intervēt abus vīrus un pieaicināja Makalebu. FIB aģents uzsvēra, ka aizdomās turamie jāintervē viņu pašu mājā, lai būtu iespēja viņus papētīt ierastajā vidē un, meklējot pavedienu, aplūkot viņu mantas.

Skatuves strādnieks bija pirmais. Viņu sauca Viktors Segvins. Trīs vīri pie durvīm un Bosa paskaidrojums par apciemojuma mērķi viņu satrieca, tomēr viņš aicināja viesus ienākt. Kamēr Boss un Šīhans mierīgi uzdeva jautājumus, Makalebs sēdēja uz dīvāna un pētīja tīro un kārtīgo dzīvokli. Pietika ar piecām minūtēm, lai būtu skaidrs, ka Segvins ir īstais, un viņš pamāja Bosam iepriekš norunāto signālu.

Viktors Segvins tika iepazīstināts ar savām tiesībām un apcietināts. Viņu ievietoja detektīvu automašīnā, un māja, kas atradās zem Bērbenkas lidostas nolaišanās zonas, tika aizzīmogota līdz kratīšanas ordera saņemšanas brīdim. Pēc divām stundām ieejot mājā vēlreiz ar kratīšanas orderi, zem gultas ierīkotā zārkam līdzīgā patvērumā ar skaņas izolāciju tika atrasta sasieta, sešpadsmit gadus veca meitene ar sprūdu mutē, vēl dzīva.

Tikai pēc tam, kad uztraukums un adrenalīna pieplūdums, ko bija izraisījusi lietas izkustēšanās un meitenes izglābšana, bija pierimis, Boss pajautāja Makalebam, kā viņš zinājis, ka viņi ieradušies pie īstā vīra. Makalebs pieveda detektīvu pie grāmatplaukta un norādīja uz nodeldētu grāmatu "Kolekcionārs". Tas bija stāsts par vīru, kas nolaupījis vairākas sievietes.

Segvinam tika izvirzīta apsūdzība neidentificētās meitenes slepkavībā, kā arī detektīvu izglābtās jaunās sievietes nolaupīšanā un izvarošanā. Viņš noliedza savu vainu slepkavībā, bet gribēja panākt vienošanos, ka atzīsies dzīvi palikušās sievietes nolaupīšanā un izvarošanā. Apgabala prokuratūra noraidīja šādu iespēju un devās uz tiesu tikai ar to, kas bija tās rīcībā, - dzīvi palikušās meitenes asinis stindzinošo stāstu un numura zīmes nospiedumu uz mirušās meitenes gurna.

Zvērinātie piekrita visiem apsūdzības punktiem pēc nepilnu četru stundu apspriešanās. Prokuratūra nāca klajā ar priekšlikumu, ka tiesas otrajā fāzē nepieprasīs nāvessodu, ja slepkava būs ar mieru pateikt izmeklētājiem, kas ir pirmā nogalinātā un kur viņš to nolaupījis. Līdz ar to Segvinam vajadzēja atteikties no savas nevainības pozīcijas. Viņš to nedarīja. Apgabala prokurors pieprasīja nāvessodu un savu panāca. Boss tā arī nenoskaidroja, kas ir mirusī meitene, un Makalebs zināja, ka viņš nespēj samierināties, jo par mirušo meiteni neviens neinteresējās un nepieteicās.

Meitenes tēls vajāja arī Makalebu. Dienā, kad prāvas finālā vajadzēja dot liecību, kopā ar Bosu ieturot lenču, viņš pamanīja, ka Boss uz lietas vākiem uzrakstījis vārdu.

- Ko tas nozīmē? - Makalebs satraukts jautāja. - Vai esi meiteni identificējis?

Boss nolaida skatienu, ieraudzīja vārdu uz vāka un apgrieza mapi otrādi.

-   Nē, vēl viņa nav identificēta.

-   Bet kas ir tas?

-   Tikai vārds. Es it kā iedevu viņai vārdu.

Boss izskatījās apmulsis. Makalebs pastiepa roku, apgrieza mapi otrādi un izlasīja vārdu.

-   Cielo Azul?

-   Jā, viņa bija spāniete, un es izvēlējos spāņu vārdu.

-   Tas nozīmē "Zilā Debess", vai ne?

-Jā, "Zilā Debess". Es…

Makalebs gaidīja. Nesagaidīja.

-   Ko?

-    Zini… Neesmu īpaši reliģiozs. Tu saproti, ko gribu teikt?

"Jā-

-   Nodomāju, ja jau nevienam viņa nav vajadzīga šeit, jācer… varbūt kādam tur augšā…

Boss paraustīja plecus un sāka skatīties tālumā. Makalebs redzēja, ka viņa vaigi iekrāsojas sārti.

-    Grūti saskatīt Dieva roku darbā, kuru mēs darām. Un ko redzam.

Boss tikai pamāja, un par vārdu vairs netika runāts.

Makalebs pacēla pirmo lapu lietā, kurai bija piešķīris Cielo Azul vārdu, un aplūkoja brūnās mapes iekšvāku. Strādājot birojā, viņam bija izveidojies paradums izdarīt piezīmes pēdējā vāka iekšpusē, kur iestiprinātās lapas tās aizsedza. Šīs piezīmes bija par izmeklētājiem, kas nodeva lietas profilēšanai. Makalebs bija secinājis, ka ieskats izmeklētāja personībā dažreiz ir tikpat svarīgs kā pārējā informācija. Jo daudzus aspektus Makalebs pirmo reizi skatīja it kā ar konkrēta izmeklētāja acīm.

Bosa lieta pie Makaleba bija nonākusi desmit gadus pirms tam, kad viņš sāka plašu izmeklētāju un viņu lietu profilešanu. Uz šīs lietas bija uzrakstīts Bosa vārds, divi vārdi un četri lieli burti.

Rūpīgs - spējīgs - M. C. - A. E.

Patlaban viņa uzmanību saistīja lielie burti. Parasti viņš, ja gribēja saglabāt piezīmju konfidencialitāti, izmantoja saīsinājumus un stenogrāfiju. Divas pēdējās piezīmes atainoja, kas, pēc viņa domām, motivē Bosu. Viņš bija nonācis līdz pārliecībai, ka slepkavību izmeklētājus, kuri bija īpaša grupa policistu vidū, vada dziļš iekšējs pārdzīvojums un motivācija, kas ļauj samierināties ar grūto darbu un to veikt. Šie cilvēki bija iedalāmi divās kategorijās. Vieni savā darbā saskatīja iespēju likt lietā savu meistarību un prasmi, otriem darbs bija misija. Pirms desmit gadiem viņš bija pieskaitījis Bosu otrajiem. Boss bija misijas cilvēks.

Motivāciju varēja iedalīt tālāk atkarībā no tā, kas dod mērķa vai misijas apziņu. Daļa to uztvēra gandrīz kā spēli. Šiem cilvēkiem piemita kāds iekšējs trūkums, kas radīja nepieciešamību pierādīt, ka viņi ir labāki, gudrāki un viltīgāki nekā tie, kurus viņi cenšas notvert. Viņu dzīve bija pastāvīga sevis apliecināšana, diskreditējot slepkavas un liekot tos aiz restēm. Citus, kam piemita tādi paši iekšējie trūkumi, vadīja vēl apziņa, ka viņi runā mirušo vārdā. Nozieguma vietā starp upuri un policistu veidojas svēta un nesaraujama saikne. Tā liek policistam doties pa noziedznieka pēdām un pārvarēt visus šķēršļus. Makalebs dēvēja šos policistus par atriebības eņģeļiem. Pēc savas pieredzes viņš zināja, ka policisti eņģeļi ir labākie izmeklētāji, ar kuriem viņam gadījies sadarboties. Vēl Makalebs bija pārliecinājies, ka šie eņģeļi vistuvāk pieiet neredzamai robežai, kas tos šķir no bezdibeņa.

Pirms desmit gadiem viņš bija pieskaitījis Bosu pie atriebības eņģeļiem. Tagad vajadzēja apsvērt, vai detektīvs nav piegājis pārāk tuvu robežai. Vajadzēja apsvērt, vai Boss nav to pārkāpis.

Viņš aizvēra mapi un izņēma no somas abas mākslas grāmatas. Uz tām bija vienkāršs uzraksts "Boss". Lielākajā grāmatā bija krāsainas gleznu reprodukcijas, un tās autores bija R. H. Marijnisena un P. Ruifellere. Otru grāmatu ar dziļāku gleznu analīzi bija sarakstījis Ēriks Lar- sens.

Makalebs sāka ar mazāko grāmatu un šķīra lapas, meklēdams darbu analīzi. Jau drīz viņš noskaidroja - kā jau Pēnelope Ficdžeralda bija teikusi -, ka ir vairāki pretrunīgi uzskati par Hieronimusu Bosu. Larsena grāmatā bija citēti zinātnieki, kas uzskatīja Bosu par humānistu, un viens pat pieskaitīja viņu pie ķeceriem, kurš uzlūkojis zemi par sātana pārvaldītu elli. Zinātnieki strīdējās par darbu nozīmi, kā arī par to, vai dažu gleznu autors patiešām ir Boss un vai gleznotājs ceļojis uz Itāliju un redzējis savu renesanses laikabiedru darbus.

Kad Makalebs beidzot aizvēra grāmatu, viņš saprata, ka viss par Hieronimusu Bosu teiktais viņa mērķim var ari nemaz nenoderēt. Ta kā gleznotāja darbus varēja interpretēt dažādi, svarīga bija tikai tā interpretācija, kas vadījusi Edvarda Ganna slepkavu. Svarīgs bija tikai tas, ko šis cilvēks ieraudzījis Hieronimusa Bosa darbos un no tiem guvis.

Viņš paņēma lielāko grāmatu un sāka bez steigas pētīt reprodukcijas. Getija muzejā Makalebs reprodukcijas bija aplūkojis steigā, jo traucēja tas, ka viņš nebija viens.

Apņēmies uzskaitīt visas gleznās redzētās pūces un tās aprakstīt, viņš uzlika uz dīvāna roku balsta piezīmju grāmatiņu. Jau drīz pēc palielinātajiem fragmentiem kļuva skaidrs, ka gleznas ir sīki izstrādātas, tādējādi kaut kas svarīgs varēja palikt neievērots. Viņš nogāja pa kāpnēm uz priekšgala kajīti pēc palielināmā stikla, kurš glabājās rakstāmgalda atvilktnē un kuru viņš parasti izmantoja nozieguma vietas fotogrāfiju apskatei.

Noliecoties virs kastes, kurā glabājās pirms pieciem gadiem no rakstāmgalda izvāktie darba piederumi, Makalebs juta, ka pie laivas kaut kas piesitas un apstājas. "Zo- diac" bija piesieta laivas pakaļgalā, tā nevarēja būt paša mazā laiviņa. Kamēr viņš domāja, laiva sazvārojās, kas skaidri norādīja, ka uz tās kāds uznācis. Viņš atcerējās, ka salona durvis palikušas neaizslēgtas.

Palūkojies uz kasti, kuru nupat bija pārbaudījis, viņš paņēma vēstuļu griežamo nazi.

Makalebs pa kāpnēm iegāja kambīzē, ieskatījās salonā un redzēja, ka nekā tur netrūkst un neviena tur nav. Bīdāmajām durvīm atspīduma pēc bija grūti redzēt cauri, taču ārā pret Kresentstrītas ugunīm varēja saskatīt vīrieša siluetu. Viņš stāvēja ar muguru pret salonu un apbrīnoja ugunis, kas mirdzēja pa visu kalnu.

Makalebs ātri piegāja pie durvīm un atrāva tās vaļā. Papīra nazi viņš turēja pie sāniem ar asmeni uz augšu. Kubrikā stāvošais vīrs pagriezās.

Redzot, kā viņš skatās uz ieroci platām acīm, Makalebs to nolaida lejā*

-   Mister Makaleb, es…

-   Viss kārtībā, Čārlij, vienkārši nezināju, ka tas esi tu.

Čārlijs ostā dežurēja naktīs. Makalebs nezināja viņa

uzvārdu. Viņš tikai zināja, ka Čārlijs bieži apciemo Badiju, kad Badijs paliek te. Makalebs domāja, ka garajās naktīs Badiju nav grūti pierunāt uz ātru roku izdzert pa aliņam. Varbūt tāpēc Čārlijs pie mola bija sēdies laivā un airējies šurp.

-   Ieraudzīju gaismu un nodomāja, ka varbūt te ir Badijs, - viņš sacīja. - Vienkārši atbraucu ciemos.

-   Nē, Badijs šonakt ir uz cietzemes. Droši vien nerādīsies līdz piektdienai.

-    Labi. Tad nekavēšos. Vai ar jums viss kārtībā? Ceru, ka sieva nedzen gulēt uz laivu?

-   Nē, Čārlij, viss ir labi. Tikai šis tas ir darāms.

It kā paskaidrodams, ar ko nodarbojas, viņš parādīja papīra nazi.

-   Nūja. Tad es došos atpakaļ.

-   Arlabunakti, Čārlij. Paldies, ka piebrauci pārbaudīt.

Viņš devās lejā uz kabinetu. Palielināmo stiklu viņš

atrada kastes pašā apakšā.

Nākamās divas stundas Makalebs pētīja gleznas. Viņu no jauna aizrāva dīvainās ainavas ar fantastiskiem demoniem, kas aplenkuši cilvēkus - laupījumu. Pētot gleznas, katru atrasto pūci viņš atzīmēja ar dzeltenu līmla- piņu, lai vēlāk būtu viegli tās uzšķirt.

Visās gleznās kopā viņš atrada sešpadsmit pūces un duci pūcēm līdzīgu radījumu attēlu. Visas pūces bija tumšā krāsā un izskatījās kā pastardienas un likteņa sūtņi. Prātā ienāca pūces un detektīva līdzība. Abi nakts radījumi, abi vērotāji un mednieki - pirmie, kas redz cilvēku un dzīvnieku cits citam nodarīto ļaunumu un sāpes.

Makalebs tomēr atrada kaut ko nozīmīgu, un tā nebija pūce. Drīzāk tas bija cilvēka veidols. Atklājumu viņš izdarīja, ar palielināmo stiklu pētot triptiha centrālo daļu, kas saucās "Pastarā tiesa". Pie elles krāsns, kurā meta grēciniekus, stāvēja vairāki sasieti nelaimīgie. Drīz viņus sacirtis gabalos un sadedzinās. Starp tiem Makalebs ieraudzīja kailu vīru, kura rokas un kājas bija sasietas aiz muguras. Grēcinieka ekstremitātes bija savilktas sāpīgā ačgārnā embrija pozā. Attēls atgādināja videolentē fiksēto nozieguma vietu un nogalinātā Edvarda Ganna fotogrāfijas.

Makalebs atzīmēja atradumu ar līmlapiņu un aizvēra grāmatu. Šai brīdī blakus uz dīvāna iečirkstējās telefons, liekot viņam ar rāvienu pielēkt sēdus. Viņš ieskatījās pulkstenī, konstatēja, ka ir tieši pusnakts, un atbildēja.

Zvanīja Greisela.

-   Domāju, ka šonakt tu būsi mājās.

-   Es būšu. Nupat beidzu un jau pošos uz mājām.

-   Tu nobrauci lejā ar ratiņiem, vai ne?

-Jā. Ar mani nekas nenotiks.

-   Labi, drīz redzēsimies.

-   Jā, drīz.

Makalebs nodomāja, ka rīt vajadzīga svaiga galva, un nolēma visus materiālus atstāt laivā. Smagās mapes un grāmatas neļautu izmest no prāta smagās domas. Makalebs aizslēdza laivu un brauca ar "Zodiac" uz laivu piestātni. Mola galā viņš iesēdās golfa ratiņos un cauri tukšajam darījumu centram brauca uz mājām. Par spīti centieniem domas novirzīt kur citur tās kavējās pie bezdibeņa, kur radījumi ar asiem knābjiem, nagiem un nažiem mocīja tos, kas aizgāja mūžībā. Par vienu viņš tagad bija drošs. No gleznotāja Bosa būtu varējis iznākt labs slepkavību izmeklētājs. Viņš pārzināja materiālu. Viņam bija priekšstats par mtirgiem, kas perinās daudzu cilvēku prātā. Arī par murgiem, kas reizēm izlaužas ārpusē.

15. nodala

>

Pirmie paziņojumi Deivida Storija lietā kavējās, jo advokāti aiz slēgtām durvīm izteica tiesnesim pēdējos lūgumus.

Boss sēdēja pie apsūdzības galda un gaidīja. Viņš mēģināja izmest no prāta visas nevajadzīgās domas, arī par neauglīgo Anabelas Krovas meklēšanu iepriekšējā vakarā.

Desmitos četrdesmit piecās minūtēs pušu pārstāvji beidzot ienāca tiesas zālē un ieņēma vietu pie saviem galdiem. Pēc tam no kameras zālē ieveda apsūdzēto - šoreiz trīs šerifa palīgu nedēļas algu vērtā uzvalkā -, un visbeidzot savu vietu ieņēma tiesnesis Hotons.

Bija laiks sākt, sasprindzinājums zālē bija krietni palielinājies. Losandželosa bija pacēlusi, bet varbūt pazeminājusi kriminālu prāvu pasaules izklaides sarīkojuma līmenī, kaut arī spēlētāji tiesas zālē to neuztvēra. Viņi spēlēja uz dzīvību un nāvi, un šai prāvā vairāk nekā citās varēja just pretējo pušu naidīgumu.

Tiesnesis deva norādījumu šerifa palīgam, kas darbojās kā tiesas izpildītājs, ievest zvērinātos. Boss piecēlās kopā ar pārējiem un noskatījās uz zvērinātajiem, kas klusā rindā devās uz savām vietām. Viņam šķita, ka dažā sejā vīd satraukums. Viņi bija gaidījuši divas izvēles nedējas, un tikai tad kaut kas varēja sākties. Bosa skatiens pārslīdēja pāri zvērinātajiem uz divām virs zvērināto ložas uzmontētām videokamerām. Tās redzēja visu tiesas zāli, vienīgi zvērināto ložu ne.

Tiklīdz visi bija apsēdušies, Hotons paskatījās uz zvērinātajiem, nokrekšķinājās un pieliecās pie mikrofona.

-   Dāmas un kungi, kāda šorīt ir jūsu pašsajūta? - Par atbildi atskanēja murdēšana, un Hotons pamāja. - Atvainojiet par aizkavēšanos. Lūdzu, atcerieties, ka tiesu sistēmu būtībā vada juristi, un tas nozīmē, ka viss notiek lē-ē- ēnā-ām.

Zālē daži pieklājīgi iesmējās. Boss ievēroja, ka smiekliem pievienojas gan apsūdzības, gan aizstāvības pārstāvji, dažs pat pārspīlēti. No savas pieredzes viņš zināja -, lai kādu joku prāvas sākumā tiesnesis pateiktu, apsūdzības un aizstāvības pārstāvji par to smiesies.

Boss paskatījās garām aizstāvības galdam, kur otru zvērināto ložu pilnībā bija ieņēmusi prese un televīzija. Daudzus reportierus viņš atcerējās no televīzijas ziņām un preses konferencēm.

Pārlaidis skatienu zālei, viņš redzēja, ka publikai paredzētie soli ir kā piebāzti ar skatītājiem. Vienīgi rindā tūlīt aiz apsūdzētā brīvi sēdēja vairāki cilvēki, par kuriem varēja domāt, ka viņi visu rīta cēlienu pavadījuši grimētavā. Boss nosprieda, ka tās ir kaut kādas slavenības, taču no viņam svešas dzīves jomas, jo neviens nebija pazīstams. Viņš jau gribēja pieliekties tuvāk Dženisai Langvaizerei un apjautāties, taču pārdomāja.

-    Mums pēdējā brīdī vajadzēja apspriest dažus sīkus jautājumus, - tiesnesis joprojām skaidroja zvērinātajiem. - Tagad varam sākt. Un sāksim ar pirmajiem paziņojumiem, taču brīdinu, ka tie nekonstatē faktus, bet vairāk abu pušu domas par faktiem, kurus tās centīsies pierādīt tiesas gaitā. Nav jāuzskata, ka paziņojumi pielīdzināmi pierādījumiem. Tas viss nāks vēlāk. Tāpēc klausieties uzmanīgi, taču nepieņemiet nekādus lēmumus, jo vēl būs jādzird daudz kas. Uzstāšanos sāks apsūdzība, bet pēdējais vārds, kā vienmēr, piederēs apsūdzētajam. Mister Krecler, varat sākt.

Prokurors piecēlās un devās pie pults, kas atradās starp abu pušu galdiem. Viņš palocīja galvu uz zvērināto pusi un stādījās priekšā kā Rodžers Kreclers, apgabala prokurora vietnieks darbā ar sevišķi smagiem noziegumiem. Prokurors bija garš un kalsns, ar sarkanīgu bārdu, tumšiem matiem un brillēm bez ietvariem. Viņš bija vismaz četrdesmit piecus gadus vecs. Pēc Bosa domām, prokurora izskats nebija īpaši patīkams, taču darbā viņš bija ļoti spējīgs. Fakts, ka Kreclers savā vecumā vēl arvien strādā par prokuroru, bet nav pārgājis labāk apmaksātā darbā prokuratūrā un neaizstāv kriminālnoziedzniekus, izraisīja apbrīnu. Bosam bija aizdomas, ka Krecleram nav ģimenes. Vakaros pirms tiesas, ja izmeklēšanas gaitā radās jautājumi, zvanīt vienmēr vajadzēja uz Kreclera darba telefonu, lai cik būtu vēls.

Kreclers iepazīstināja ar savu palīdzi Dženisu Lang- vaizeri, arī no sevišķi smago noziegumu nodaļas, un ar vecāko izmeklētāju Losandželosas policijas departamenta trešās klases detektīvu Heriju Bosu.

- Es ilgi nekavēšu laiku, lai ātrāk varam pievērsties faktiem, kā pareizi norādīja tiesnesis Hotons. Dāmas un kungi, lietai, kuru noklausīsieties šai zālē, ir sensācijas pieskaņa. Tā uzskatāma par notikumu. Jā, apsūdzētajam Deividam Storijam šai sabiedrībā un šai slavenību gadsimtā ir vara un stāvoklis. Bet, ja atmet varas piekrāšu un faktus atbrīvo no vizuļiem - solu to izdarīt dažās turpmā- kājās dienās paliek vienkāršas, mūsu sabiedrībā pārāk labi pazīstamas lietas. Paliek parasta slepkavība.

Kreclers efekta radīšanai ieturēja pauzi. Boss pameta mirkli uz zvērinātajiem. Visu acis bija pievērstas prokuroram.

-   Vīrs, kuru redzat uz apsūdzēto sola, Deivids Storijs, pagājušā gada divpadsmitā oktobra vakaru pavadīja kopā ar divdesmit trīs gadus vecu sievieti, vārdā Džodiju Kre- mencu. Pēc tam kad bija beigusies viņa jaunās filmas pirmizrāde un pieņemšana, viņš aizveda jauno sievieti uz savām mājām Holivudhilsā, kur notika labprātīgs seksuāls akts. Šaubos, vai kāds šos faktus noliegs. Ne tāpēc šodien te esam sanākuši. Šodien mūs uz šejieni atveduši notikumi, kas risinājās seksuālā akta laikā un pēc tam. Trīspadsmitā oktobra rītā Džodija Kremenca tika atrasta nožņaugta gultā nelielajā mājā, kurā mitinājās kopā ar citu aktrisi.

Kreclers pāršķīra uz pults lielās līniju klades lapas, kaut ari Bosam un varbūt pat visiem pārējiem bija skaidrs, ka paziņojums ir iemēģināts un zināms no galvas.

-    Šajā prāvā Kalifornijas štats pierādīs, ka tieši Deivids Storijs brutāla seksuāla akta laikā paņēmis Džodijas Kremencas dzīvību. Pēc tam viņš pārvietoja līķi vai parūpējās, lai to pārvieto, no savām uz upura mājām. Viņš atstāja līķi tā, lai nāve izskatītos nejauša. Pēc tam viņš izmantoja savu vai*U un stāvokli, lai Losandželosas policijas departamentam apgrūtinātu izmeklēšanu. Misters Storijs, kas, jūs to uzzināsiet, jau agrāk varmācīgi izturējies pret sievietēm, bija pārliecināts, ka netraucēts izvairīsies no atbildības par noziegumu jau tad…

Kreclers izmantoja šo brīdi, lai pagrieztos pret apsūdzēto un apveltītu viņu ar nicīgu skatienu. Storijs, acis nemirkšķinādams, skatījās taisni uz priekšu, un prokurors galu galā atkal pievērsās zvērinātajiem.

-    …teiksim atklāti, viņš pat izlielījās lietas vecākajam izmeklētājam detektīvam Bosam, ka tieši tā notiks - viņš izvairīsies no atbildības.

Kreclers nokremšķinājās, tā bija zīme, ka viņš gatavs teikto pierādīt.

-    Dāmas un kungi zvērinātie, mēs esam šeit, lai noskaidrotu patiesību Džodijas Kremencas dēļ. Lai pierādītu, ka slepkava nepaliek nesodīts. Kalifornijas štats pieprasa, personiski es pieprasu, lai tiesas laikā jūs klausītos uzmanīgi un godīgi izsvērtu katru pierādījumu. Ja darīsiet to, mēs varam būt droši, ka taisnība uzvarēs. Tā vajadzīga Džodijai Kremencai. Mums visiem.

Viņš paņēma no pults kladi un pagriezās, lai atgrieztos vietā, taču apstājās, it kā galvā būtu ienākusi kāda doma. Boss zināja, ka tas ir labi apgūts paņēmiens. Likās, to saprot arī zvērinātie.

-     Es iedomājos, ka Losandželosā vairs nav nekas jauns, ka augsta līmeņa prāvās cenšas tiesāt mūsu policijas departamentu. Ja nepatīk ziņa, nošaujiet ziņnesi. Tas ir iemīļots aizstāvības pārstāvju triks. Es gribu, lai jūs apsolītu paši sev, ka nezaudēsiet modrību un neizlaidīsiet no acīm balvu, kura saucas patiesība un taisnība. Neļaujiet sevi apmuļķot. Neļaujiet sevi aizvest nepareizā virzienā. Paļaujieties uz sevi un patiesību, un jūs atradīsiet īsto ceļu.

Viņš devās uz savu vietu un apsēdās. Boss pamanīja, ka Langvaizere pasniedzas un apsveicot paspiež Krecle- ram roku. Arī tā bija labi iestudētas spēles daļa.

Tiesnesis pavēstīja zvērinātajiem, ka laika taupīšanas nolūkā aizstāvības pārstāvis uzstāsies pēc apsūdzības pārstāvja bez pārtraukuma. Tomēr pārtraukums pienāca pavisam drīz, jo Foukss, piegājis pie pults, zvērināto uzrunai veltīja vēl mazāk laika nekā Kreclers.

-      Dāmas un kungi, ļaujiet ko pateikt par ziņneša nošaušanu vai nenošaušanu. Šos skaistos vārdus nobeigumā teica misters Kreclers. Atļaujiet teikt, ka nav prokurora, kas šajā ēkā prāvas sākumā neteiktu šos vārdus. Droši vien tie iespiesti uz kartītes, kuru viņi nēsā līdzi kabatas portfelī.

Kreclers piecēlās un iebilda pret tik "mežonīgu pārspīlējumu", savukārt tiesnesis ne tikai izteica Fouksam brīdinājumu, bet aizrādīja arī prokuroram, lai labāk izmanto iespēju protestēt. Foukss ātri turpināja.

-   Atvainojiet, tas nebija par lietu. Zinu, ka prokuratūrai un policijai šis ir vārīgs punkts. Gribu teikt, ka parasti nav dūmu bez uguns. Un prāvas gaitā mēs mēģināsim atrast ceļu cauri dūmiem. Mēs varam atrast uguni vai neatrast, taču esmu pilnīgi pārliecināts, ka nonāksim pie secinājuma, ka uz šo cilvēku…

Viņš pagriezās un norādīja uz savu klientu.

-   …šo cilvēku, Deividu Storiju, nekrīt ne mazākā aizdomu ēna noziegumos, kādos viņš tiek apsūdzēts. Jā, viņš ir cilvēks, kam sabiedrībā pieder vara un stāvoklis, tikai neaizmirstiet, ka tas nav noziegums. Jā, viņš pazīst dažas slavenības, taču, ielūkojoties pēdējā žurnāla "People" numurā, nesaskatīju, ka arī tas būtu noziegums. Varu iedomāties, ka daži mistera Storija personiskās dzīves aspekti var jūs aizskart. Vismaz tā ir ar mani. Taču atcerieties, tie nav noziegumi, paf kuru izdarīšanu viņu tagad apsūdz. Tiesā izskatāmais noziegums ir slepkavība. Ne vairāk, ne mazāk. Tas ir noziegums, kura pastrādāšanā Deivids Storijs NAV vainīgs. Lai arī ko teiktu misters Kreclers, Lang- vaizeres kundze un detektīvs Boss, viņiem nav absolūti nekādu vainas pierādījumu.

Kad Foukss bija paklanījies zvērinātajiem un apsēdies, Hotons izziņoja lenča pārtraukumu, pēc kura pēcpusdienā bija paredzēta liecinieku noklausīšanās.

Boss noskatījās, kā zvērinātie iziet pa durvīm, kas atradās blakus viņu ložai. Dažs pāri plecam pameta skatienu atpakaļ uz tiesas zāli. Pēdējā zvērinātā rindā, gadus piecdesmit veca melnādainā sieviete, paskatījās uz Bosu. Viņš nolaida skatienu, taču tai pašā mirklī to nožēloja. Kad viņš pacēla acis, sieviete jau bija aizgājusi.

16. nodala

Tiklīdz tiesa devās lenča pārtraukumā, Makalebs izslēdza televizoru. Viņš nevēlējās klausīties komentētāju analīzi no ekrāna. Šķita, ka aizstāvība guvusi punktu savā labā. Foukss bija izdarījis skaistu gājienu, teikdams zvērinātajiem, ka arī viņam klienta personiskā dzīve un ieradumi ir nepieņemami. Viņš bija sacījis, ka varbūt arī zvērinātie tos piecietīs, kā piecieš viņš. Viņš bija atgādinājis, ka tiesā par dzīvības atņemšanu, nevis par dzīvesveidu.

Makalebs ķērās pie darba, lai gatavotos pēcpusdienā tikties ar Dzeju Vinstoni. Pēc brokastīm viņš bija devies uz laivu un savācis savas lietas un grāmatas. Tagad atgriezies, nolicis sev pa rokai šķēres un līmlenti, viņš gatavoja prezentāciju, kurai vajadzēja pārliecināt par daudz ko tādu, kam viņš pats neticēja. Prezentācijas sagatavošanu zināmā mērā varēja uzskatīt par pamatu ielikšanu lietai. Šai ziņā Makalebam prezentācijas gatavošanai izmantotais laiks šķita ļoti lietderīgs. Tas deva iespēju saskatīt robus loģikā un pārdomāt atbildes uz paredzamajiem Vinstones jautājumiem.

Kamēr Makalebs apsvēra, ko Vinstonei teiks, viņa piezvanīja pa mobilo tālruni.

-    Varbūt pūces jautājumu mums izdevies iekustināt. Varbūt ne.

-   Vai kaut kas atklājies?

-   Izplatītājam no Midltonas Ohaio zināms, no kurienes pūce nākusi. Tepat no Kārsonas, no tā dēvētās "Putnu barjeras".

-   Kāpēc viņš tā domā?

-   Tāpēc, ka Kurts nosūtīja pa faksu mūsu putna fotogrāfijas, un cilvēks, kas Ohaio pūces izplata, ievērojis, ka formas apakša ir vaļā.

-   Ko tas nozīmē?

-    Acīmredzot putni tiek piegādāti ar slēgtu pamatni, kas ir pildīta ar smiltīm, lai putns vējā un lietū stāv taisni.

-    Sapratu.

-   Viņiem ir viens izplatītājs, kas pasūta pūces ar vaļēju pamatni. "Putnu barjera". Viņiem vajadzīgi tādi putni, lai tajos varētu iemontēt ierīci, kas kliedz.

-   Kā to saprast?

-    Putns kliedz kā īsta pūce. Jādomā, ka tādi kliedzēji patiešām var kaut ko aizbaidīt. Vai zini, kāds ir "Putnu barjeras" sauklis? "Ar putniem neko nevar zināt". Tā viņi atbild pa telefonu.

Makaleba prāts darbojās pārāk ātri, lai uztvertu humoru. Viņš nesmējās.

-   Tā vieta ir Kārsonā?

-    Tieši tā, netālu no tavas laivu ostas. Tagad man jādodas uz tikšanos, bet pirms braukšanas pie tevis gribu tur iegriezties. Vai nebūs labāk, ja satiksimies tur? Vai vari tur nokļūt savlaicīgi?

-   Lai notiek. Es tur būšu.

Vinstone nosauca adresi. Tā bija vieta piecpadsmit minūšu brauciena attālumā no Kabrilo ostas, un viņi norunāja tikties divos. Viņa pavēstīja, ka firmas prezidents Kamerons Ridels piekritis tikties.

-   Vai paņemsi pūci līdzi? - Makalebs pajautāja.

-   Vai zini, Terij? Es strādāju par detektīvu jau divpadsmit gadus. Un galva uz pleciem man ir vēl ilgāk.

-   Atvaino.

-   Tiksimies divos.

Izslēdzis tālruni, Makalebs izņēma no saldētavas atlikušo kukurūzu, izcepa mikroviļņu krāsnī, ietina folijā un ielika ādas somā, lai apēstu pa ceļam pāri līcim. Viņš ieskatījās meitas istabā, kur mazā gulēja aukles Peresas kundzes rokās. Noglāstījis bērnam vaigu, viņš devās projām.

"Putnu barjera" bija izvietojusies tirdzniecības un noliktavu rajonā 405. šosejas austrumu pusē tūlīt aiz lidlauka, kur dižojās nostiprināts "Goodyear" aerostats. Bija pat redzamas troses, kas to turēja pret pēcpusdienas vēju, kurš pūta no kalniem. Iegriezies "Putnu barjeras" stāvlaukumā, Makalebs pamanīja vieglo automašīnu ar lietajiem diskiem, droši vien Džejas Vinstones auto. Izrādījās, ka viņam taisnība. Iegājis pa stikla durvīm, viņš nelielā uzgaidāmā telpā ieraudzīja Vinstoni. Uz grīdas blakus krēslam stāvēja portfelis un kartona kaste, kuru rotāja sarkana līmlente ar uzrakstu PIERĀDĪJUMS. Viņa tūlīt piecēlās un piegāja pie lodziņa, aiz kura sēdēja jauns cilvēks ar radio- austiņām uz galvas.

-    Vai varat piezvanīt misteram Ridelam, ka esam klāt?

Jaunais cilvēks, kas acīmredzot atbildēja uz telefona zvaniem, pamāja.

Pēc dažām minūtēm viņi tika ievesti Kamerona Ride- la kabinetā. Makalebs nesa kasti. Vinstone stādījās priekšā un, iepazīstinādama ar Makalebu, nodēvēja viņu par kolēģi. Tā bija taisnība, taču neatklāja viņa neoficiālo statusu.

Ridels bija patīkama izskata gadus trīsdesmit piecus vecs vīrs un, šķita, labprāt palīdzēja izmeklēšanā. Vinstone sameklēja portfelī lateksa cimdus, uzvilka, pārlaida ar atslēgu pa kastes sarkano lenti un to attaisīja. Izņēmusi no kastes pūci, viņa to nolika uz Ridela galda.

-   Ko varat par to pateikt, mister Ridel?

Ridels palika sēžam, bet pieliecās tuvāk, lai apskatītu pūci.

-   Vai varu tai pieskarties?

-   Jūs varat uzvilkt rokās šos.

Vinstone sameklēja porfelī vēl vienu cimdu pāri un padeva to Ridelam. Makalebs visu vēroja, jo bija nolēmis neiejaukties, ja vien Vinstone to nelūgs vai arī sarunas laikā neizlaidīs ko būtisku. Ridels ar pūlēm lēni uzvilka cimdus un piecēlās kājās.

-   Atvainojiet, - Vinstone sacīja, - tie ir vidējā lieluma. Jums droši vien vajadzīgi lielie.

Ridels paņēma pūci ar abām rokām un nopētīja tās apakšu. Viņš ieskatījās tukšajā plastmasas formā, pēc tam paturēja putnu tieši sev priekšā, aplūkodams krāsotās acis. Tad nolika pūci uz galda stūra un atgriezās savā vietā. Apsēdies viņš nospieda iekšējo sakaru pogu.

-    Monika, te Kamerons. Vai nevari aiziet uz cehu, paņemt no līnijas vienu kliedzošo pūci un atnest? Man tā vajadzīga tūlīt.

-   Jau eju.

Ridels novilka cimdus, izlocīja pirkstus un paskatījās uz Vinstoni, nopratis, ka viņa ir galvenā. Viņš pamāja uz pūces pusi.

-     Jā, tā ir viena no mūsējām, tikai… Nezinu, kādu vārdu jūs šai gadījumā izmantotu. Pūce ir pārveidota, modificēta. Mēs tādā izskatā pūces nepārdodam.

-   Kā to saprast?

-   Monika tūlīt vienu atnesīs, lai varat salīdzināt, taču svarīgākais ir tas, ka pūce mazliet pārkrāsota un izņemta kliedzēja ierīce. Turklāt lejasdaļā mēs pielīmējam īpašuma zīmi, bet tā ir nozudusi.

-    Sāksim ar krāsojumu, - sacīja Vinstone. - Kas ir citādi?

Iekams Ridels paguva atbildēt, pie durvīm vienu reizi pieklauvēja un ienāca sieviete, turēdama rokās plēvē ietītu pūci. Ridels lika tai noņemt plēvi. Makalebs pamanīja, ka sieviete saviebjas, ieraugot Vinstones atnestās pūces melni krāsotās acis. Ridels pateicās, un sieviete atstāja kabinetu.

Makalebs pētīja blakus noliktās pūces. Pūce lietiskais pierādījums bija nokrāsota tumšāka. "Putnu barjeras" pūcei spalvas bija piecās krāsās, arī baltā un gaišzilā, pat plastmasas acu zīlītes ieskāva dzintara krāsa, kas atspīdēja. Turklāt jaunā pūce tupēja uz melnas plastmasas pamatnes.

-   Kā redzat, jūsu pūce ir pārkrāsota, - Ridels sacīja. - Jo īpaši acis. Ja acis pārkrāso, tām zūd efektivitāte. Šīs ir atstarojošas acis. Plastmasā ieliktā folija uztver gaismu un rada iespaidu, ka acis kustas.

-   Līdz ar to pūte putniem šķiet īsta.

-    Tieši tā. Ja pūce nokrāsota tā kā jūsējā, iespaids

zūd.

-    Nez vai cilvēks, kas pūci pārkrāsoja, domāja par putnu baidīšanu. Kas vēl ir citādi?

Ridels papurināja galvu.

-   Apspalvojums nokrāsots mazliet tumšāks. Jūs to redzat.

-   Jā. Vēl jūs teicāt, ka izņemta ierīce. Kas tā par ierīci?

-   Mēs saņemam tās no Ohaio, nokrāsojam un ievietojam pūcēs. Jūsu priekšā ir mūsu standarta modelis.

Ridels pacēla pūci uz augšu un parādīja apakšpusi. Melno plastmasas pamatni varēja pagriezt, un tad tā izdeva spalgu skaņu.

-   Vai dzirdējāt kliedzienu?

-   Jā, protams, mister Ridel.

-   Atvainojiet. Redziet, pūce tup uz pamatnes un reaģē uz vēju. Griežoties tā kliedz kā plēsīgs putns. Darbojas labi, kamēr pūš vējš. Vēl mums ir luksusmodelis ar pamatnē iemontētu elektronisko ierīci. To papildina skaļrunis, kas atskaņo plēsīgu putnu, piemēram, vanaga brēcienus. Nav jāpaļaujas uz vēju.

-   Vai iespējams iegādāties pūci bez ierīces?

-    Jā, var nopirkt citu un uzlikt mūsu izgatavotajai pamatnei. Ja pūce ir pazaudēta vai sabojāta. Atmosfēras iedarbībā, īpaši uz jūras, krāsa iztur divus trīs gadus, pēc tam pūce var zaudēt savu efektivitāti. Tā jāpārkrāso vai vienkārši jāiegādājas jauna. Lieta tāda, ka plastmasa ir lētākā pūces daļa.

Vinstone paskatījās uz Makalebu. Viņam nekas nebija piebilstams, un viņš palocīja galvu. Vinstone no jauna pievērsās Ridelam.

-    Labi. Padomāsim, vai kaut kādā veidā iespējams uzzināt, kas nopērk pūces.

Ridels ilgi lūkojās uz pūci, it kā tā varētu atbildēt uz jautājumu pati.

-    To izdarīt nebūs viegli. Tā ir plaša patēriņa prece. Gadā pārdodam vairākus tūkstošus. Mēs tās piegādājam firmas veikaliem, kā arī sūtām pa pastu pēc kataloga un izmantojam internetu. - Viņš noklikšķināja pirkstus. - Ir tomēr viena lieta, kas pircēju skaitu samazina.

-   Kāda tā būtu?

-    Pagājušajā gadā tika nomainīta pūces forma. Ķīnā. Tika veikti pētījumi un konstatēts, ka ausainā pūce putnus biedē vairāk nekā parastā. Ražotāji pārgāja uz ausaino pūci.

-   Es īsti jūs nesaprotu, mister Ridel.

Ridels pacēla uz augšu pirkstu, kā teikdams, lai brīdi pagaida, un atvilka atvilktni. Pārcilājis dažus papīrus, viņš atrada katalogu un sāka ātri to šķirstīt. Makalebs zināja, ka "Putnu barjeras" galvenais bizness nav plastmasas pūces, bet gan putnu atbaidīšanas iekārtas ar tīkliem un stiepļu rituļiem. Ridels atrada lapu ar plastmasas pūcēm un pagrieza tā, lai Vinstone un Makalebs redzētu.

-   Tas ir pagājušā gada katalogs, - viņš sacīja. - Pūcei ir apaļa galva. Ražotājs nomainīja formu pagājušā gada jūnijā, apmēram pirms septiņiem mēnešiem. Tagad mums ir šādi putni. - Viņš norādīja uz divām pūcēm uz galda. - Spalvas divās vietās uz galvas saslējušās uz augšu un veido smailus izciļņus. Tirdzniecības pārstāvis teica, ka šādas pūces saucot par ausainajām pūcēm, bet dažkārt - par sātana pūcēm.

Vinstone paskatījās uz Makalebu, kas acumirklī sarauca uzacis.

-   Jūs tātad gribat teikt, ka šā parauga pūce pasūtīta un pirkta ne agrāk par jūniju? - viņa vaicāja.

-   Drīzāk pēc augusta vai pat septembra. Modelis nomainījās jūnijā, taču nez vai jaunās pūces saņēmām agrāk par jūlija beigām. Turklāt vispirms mēs pārdevām visas pūces ar apaļo galvu.

Vinstone pajautāja, vai pirkumi tiek reģistrēti, un noskaidroja, ka informācija par pasta vai interneta pasūtījumiem pilnībā atrodama sabiedrības datorfailos. Pirkumi no mazumtirgotājiem droši vien netiekot reģistrēti. Ridels pievērsās datoram uz galda, uzrakstīja dažas komandas un pamāja Makalebam ar Vinstoni, kaut ari viņi no savas vietas neko neredzēja.

-   Es pieprasīju, cik daļu pārdots kopš pirmā augusta, - Ridels sacīja.

-   Daļu?

-    Jā, standarta un luksusa modeļi, kā ari nomaiņai domātie plastmasas putni. Redzams, ka paši esam piegādājuši četrsimt četrpadsmit putnu. Sešsimt pūču piegādāts mazumtirgotājiem.

-   Jūs gribat teikt, ka ar jūsu palīdzību iespējams izsekot tikai četrsimt četrpadsmit pirkumiem.

-   Tieši tā.

-   Vai jums ir to pircēju vārdi un adreses, kam pūces piegādātas?

-Jā, ir.

-   Un vai esat gatavs sniegt mums šo informāciju bez tiesas ordera?

Ridels sarauca pieri, it kā jautājums būtu absurds.

-   Jūs teicāt, ka izmeklējat slepkavību, vai ne?

-   Pareizi.

-    Mums nav vajadzīgs tiesas orderis. Ja varam, labprāt palīdzēsim.

-   Ļoti patīkami, mister Ridel.

Viņi sēdēja Vinstones automašīnā un pārskatīja Ridela iedoto datorizdruku. Pierādījumu kaste ar pūci stāvēja uz sēdekļa abiem pa vidu. Pavisam bija trīs izdrukas: standarta un luksusa modeļiem, kā arī nomaiņai domātajiem plastmasas putniem. Makalebs palūdza nomaiņai paredzēto putnu sarakstu, jo intuīcija sacīja, ka pūce Edvarda Ganna dzīvokli pirkta īpašam nolūkam, proti, tai bija iecerēta noteikta loma slepkavības kopainā un tāpēc papildie- rīces nebija vajadzīgas. Turklāt nomaiņai domātā pūce maksāja vislētāk.

-   Labāk pameklēsim tepat, - sacīja Vinstone, skatīdamās standarta pūču pircēju sarakstu. - Ja sāksim meklēt cilvēkus, kas pirkuši no mazumtirgotājiem, būs vajadzīgi tiesas orderi, iesaistīsies juristi un… Re, te ir arī Getija muzejs. Tas pasūtījis četrus putnus.

Makalebs ieskatījās sarakstā un pārdomāja dzirdēto. Galu galā viņš paraustīja plecus un atgriezās pie saraksta. Arī Vinstone pārlūkoja savu sarakstu, domājot par grūtībām, ar kādām būs jāsastopas, ja vajadzēs doties uz firmas veikaliem, kur pārdotas ausainās pūces. Ticis gandrīz līdz saraksta beigām, Makalebs sastinga. Ar pirkstu viņš vilka pa rindiņu ar pazīstamo vārdu līdz piegādes adresei, apmaksas veidam, pasūtījumam un saņēmēja vārdam, jo tas varēja būt citāds nekā pircējam. Makalebam pat aizrāvās elpa, un Vinstone uztvēra viņa satraukumu.

-   Kas ir?

-   Kaut ko atradu.

Viņš pasniedza izdruku pāri sēdeklim un norādīja uz rindiņu.

-    Pircējs. Džeroms van Ākens. Dienu pirms Ziemassvētkiem nosūtījis vienu pūci uz Ganna adresi. Pasūtījums apmaksāts ar naudrfs pārvedumu.

Vinstone paņēma izdruku un sāka lasīt informāciju.

-    Nosūtīta uz Svīcera ielas adresi kādam Lubertam Dasam, kas esot Edvarda Ganna aizgādībā. Luberts Dass. Izmeklēšanā neuzpeldēja nekāds Luberts Dass. Neatceros arī, ka būtu tāds mājas iemītnieks. Piezvanīšu Roršakam un noskaidrošu, vai Gannam nav bijis istabas biedrs ar šādu vārdu.

-   Neraizējies, Luberts Dass tur nekad nav dzīvojis.

Vinstone pacēla skatienu no piezīmēm.

-   Tu zini, kas ir Luberts Dass?

-   Laikam jau.

Viņa savilka pieri dziļās grumbās.

-    Laikam jau? Laikam jaut Un kā ar Džeromu van Ākenu? - Viņš piekrītoši pamāja. Vinstone nometa lapas uz kastes. Viņas skatienā bija gan ziņkārība, gan dusmas. - Klau, Terij, vai tev neliekas, ka pienācis laiks izstāstīt visu, ko zini?

Makalebs vēlreiz pamāja un uzlika roku uz durvju roktura.

-   Kāpēc nebraucam uz manu laivu? Mēs varam aprunāties tur.

-   Sasodīts, kāpēc tu nevari runāt tepat un tūlīt?

Makalebs mēģināja pārliecināt viņu ar smaidu.

-    Tāpēc, ka paredzēts, kā mēdz teikt, audiovizuālais demonstrējums. - Viņš atvēra durvis un atskatījās. - Tiksimies tur, vai ne?

Viņa papurināja galvu.

-   Būtu labāk izstrādājis lietas profilu.

Tagad galvu papurināja Makalebs.

-   Profils vēl nav gatavs, Džeja.

-   Kas tad tev ir?

-   Aizdomās turamais.

Makalebs aizvēra durvis un, ejot uz savu mašīnu, dzirdēja klusinātu lādēšanos. Šķērsojot stāvvietu, viņam pāri pārslīdēja ēna. Paskatījies uz augšu, viņš ieraudzīja "Goodyear" aerostatu, kas pilnībā aizsedza sauli.

17. nodala

i

Viņi satikās pēc piecpadsmit minūtēm uz "Nākamā viļņa". Makalebs izvilka dažas kokakolas pudeles un lika Vinstonei apsēsties salonā uz polsterētā krēsla kafijas galda galā. Stāvvietā viņš bija piekodinājis, lai paņem līdzi pūci. Tagad viņš izmantoja divus papīra dvieļus, lai izceltu pūci no kastes un noliktu priekšā uz galda. Vinstone vēroja viņa darbošanos, nepatikā sakniebusi lūpas. Makalebs sacīja, ka saprot viņas neapmierinātību, jo manipulējis ar viņas lietu, taču piebilda, ka viņa atkal pārņems visu savā kontrolē, tiklīdz viņš būs atklājis savus atradumus.

- Varu tikai teikt, ka tiem jābūt sasodīti labiem.

Makalebs atcerējās, ka pirmajā lietā, kurā abi bija sadarbojušies, viņš vāka iekšpusē bija atzīmējis, ka Vinstonei spriedze izraisa teiksmi lamāties. Vēl viņš bija atzīmējis, ka izmeklētāja ir attapīga un apveltīta ar intuīciju. Atlika cerēt, ka šīs īpašības vēl arvien viņai piemīt.

Makalebs piegāja pie letes, uz kuras stāvēja prezentācijas mape. Viņš to atvēra un nolika virsējo lapu uz kafijas galdiņa. Viņš pabīdīja "Putnu barjeras" izdruku malā un nolika lapu pie plastmasas pūces pamatnes.

-   Vai tev neliekas, ka tas ir mūsu putns?

Vinstone pieliecās, lai nopētītu uz galda nolikto krāsaino attēlu. Tas bija palielināts Bosa gleznas "Pasaulīgo prieku dārzs" fragments ar kailo vīru, kas apskāvis tumšu pūci ar spīdīgām, melnām acīm. Kopā ar citiem fragmentiem viņš bija izgriezis attēlu no Marijnisenas grāmatas. Tagad viņš noskatījās, kā Vinstones skatiens skraida no plastmasas pūces uz gleznas fragmentu un atpakaļ.

-  Jāteic, ka atbilstība ir, - viņa beidzot noteica. - Kur tu to dabūji, vai Getija muzejā? To tev vajadzēja pateikt jau vakar. Kas īsti notiek, Terij?

Makalebs pacēla rokas, viņu mierinādams.

-   Es visu izskaidrošu. Tikai atļauj man parādīt materiālus tādā veidā, kā vēlos. Pēc tam atbildēšu uz jebkuru tavu jautājumu.

Viņa pamāja ar roku, lai turpina. Makalebs piegāja pie letes, paņēma nākamo lapu un nolika Vinstonei priekšā.

-   Tas pats gleznotājs, cita glezna.

Viņa skatījās. Tas bija gleznas "Pastarā tiesa" fragments ar ačgārnā embrija pozā sasieto grēcinieku - gaidām savu kārtu uz elli.

-   Neizturies tā pret mani. Kas tos gleznojis?

-   Pagaidi minūti.

Viņš atkal devās pie letes.

-   Vai tas gleznotājs vēl ir dzīvs? - Vinstone uzsauca.

Viņš pienesa pie galda trešo lapu un nolika blakus

pirmajām divām.

-   Viņš ir miris jau apmēram piecsimt gadu.

-   Kungs Dievs!

Vinstone paņēma trešo lapu un cieši nopētīja. Tajā bija redzama galda virsma ar pilnu "Septiņu nāves grēku" kopiju.

-   Gleznotājs gribējis parādīt, ka Dieva acs redz visus šīspasaūles grēkus, - iMakalebs paskaidroja. - Vai zini, kādi vārdi centrā ierakstīti ap varavīksneni?

-   Sargies, sargies… - viņa nočukstēja tulkojumu. - Ak Dievs, mums ir darīšana ar jukušo. Kas viņš ir?

-    Vēl viens attēls. Un tas patiešām būs vietā. - Viņš devās pie mapes ceturto reizi un paņēma vēl vienu Bosa gleznas reprodukciju, kuru bija izgriezis no grāmatas un tagad pasniedza Vinstonei. - Tā saucas "Akmens izoperēšana". Viduslaikos ticēja, ka no muļķības un melīguma var izārstēt, izņemot no smadzenēm akmeni. Pievērs uzmanību vietai, kurā izdarīts iegriezums.

-   Es to ievēroju. Tieši turpat, kur Gannam. Kas te ir visapkārt?

Viņa novilka ar pirkstu pa apaļā gleznojuma malu. Uz melnās ārējās malas vīdēja grezni, ar zeltu rakstīti vārdi, kas laika gaitā bija kļuvuši gandrīz nesalasāmi.

-   Tulkojums skan: "Kungs, izgriez akmeni. Mani sauc Luberts Dass." Literatūrā par gleznotāju teikts, ka viņa laikā par Lubertu nicinoši saukti izvirtuļi vai muļķi.

Vinstone nolika lapu uz pārējām un pacēla rokas ar plaukstām uz priekšu.

-   Labi, Terij, pietiek. Kas ir gleznotājs, un kas ir cilvēks, kuru turi aizdomās?

Makalebs pamāja. Bija pienācis laiks.

-     Gleznotāju sauc Džeroms van Ākens. Viņš bija nīderlandietis un tika uzskatīts par vienu no ziemeļu renesanses dižgariem. Taču viņa gleznās valda tumsa, tās ir briesmoņu un fantastisku dēmonu pilnas. Tajās ir arī pūces. Neskaitāmas. Literatūrā minēts, ka gleznās redzamās pūces simbolizē daudz ko, sākot no ļaunuma līdz pastardienai un cilvēces krišanai. - Viņš pārcilāja lapas uz kafi- miUJU/ lllllf^UKM f/t*l rillK.lt

jas galda un pacēla fragmentu ar vīru, kas apskāvis pūci. - Te viss it kā pateikts. Vīru, kas apskāvis ļaunumu, Ride- la vārdiem runājot, sātana pūci, - liktenis neglābjami ved uz elli. Te ir visa glezna.

Makalebs piegāja pie mapes un atnesa "Pasaulīgo prieku dārza" reprodukciju visā pilnībā. Viņš vēroja, kā Vinstone pēta tēlus. Skatienā bija redzams ir pretīgums, ir apbrīna. Viņš parādīja gleznā četras pūces, arī jau redzēto fragmentu.

Vinstone piepeši pavilka lapu sānis un paskatījās uz Makalebu.

-    Mirkli pagaidi. Es zinu, ka esmu to redzējusi iepriekš. Vai nu grāmatā, vai mākslas vēstures stundās. Tikai nekad neesmu dzirdējusi tādu mākslinieku - van Ākens. Vai viņš to visu gleznojis?

Makalebs pamāja.

-    "Pasaulīgo prieku dārzs". Van Ākens to gleznojis, tikai tu nekad neesi dzirdējusi par viņu tāpēc, ka viņš nebija pazīstams savā īstajā vārdā. Viņš izmantoja vārda Džeroms latīnisko versiju, bet par uzvārdu dzimtās pilsētas nosaukumu. Viņš ir pazīstams - Hieronimuss Boss.

Viņa skatījās uz Makalebu ilgi, līdz viss sāka griezties - redzētie attēli, vārdi izdrukā, viss, ko viņa zināja par Ed- varda Ganna lietu.

-   Boss, - viņa sacīja, elpai aizraujoties. - Ir Hieronimuss…?

Viņa nepabeidza. Makalebs pamāja.

-   Jā, tas ir Herija īstais vārds.

Viņi soļoja pa salonu nodurtu galvu, taču uzmanīdamies, lai nesaskrietos. Runāja aprautiem vārdiem, it kā asinīs virmotu neapturams, straujš džezs.

-   Tas ir kas neiedomājams, Makaleb. Vai tu maz saproti, ko saki?

-   Esmu drošs par to, ko saku. Es ilgi un smagi domāju, pirms pateicu šos vārdus. Es uzskatīju viņu par draugu, Džeja. Kādu laiku domāju, ka esam ļoti līdzīgi. Bet ja vēro šīs sakarības, paralēles… Tās saskan. Viss saskan.

Makalebs apstājās un paskatījās uz Vinstoni. Viņa nerimās staigāt.

-   Viņš ir policists! Slepkavību izmeklētājs, Dieva dēļ.

-   Nu un? Varbūt tu gribi teikt, tas nav iespējams tāpēc, ka viņš ir policists? Te ir Losandželosa, mūsdienu "Pasaulīgo prieku dārzs". Ar tiem pašiem vilinājumiem un demoniem. Nav nemaz jāiziet no pilsētas, lai rastu piemērus, kad policisti pārkāpj robežu - tirgo narkotikas, aplaupa bankas un pat slepkavo. Vai vārds "patvērums" tev neko neizsaka?

-   Zinu jau, zinu. Tikai…

Viņa nepabeidza.

-   Tas nozīmē, ka mums jāskatās abām acīm.

Viņa apstājās un palūkojās uz Makalebu.

-   Mums? Izmet to no galvas, Terij. Es lūdzu ieskatīties lietā, nevis aizrauties ar kādu pavedienu. Bet tu to dari.

-   Ja es nebūtu to darījis, tagad tev nekā nebūtu. Pūce joprojām tupētu uz»Roršaka otras mājas.

-   To es atzīstu. Un esmu tev ļoti pateicīga. Taču tu esi parasts pilsonis, nevis policists. Tu nepiedalies.

-    Es vairs neatkāpšos, Džeja. Ja esmu nolicis Bosu zem palielināmā stikla, es neatkāpšos no šīs lietas.

Vinstone smagi apsēdās uz krēsla.

-   Labi, parunāsim par to, kad būsim tik tālu nonākuši. Ja nonāksim. Es nespēju tam noticēt.

-   Labi. Es arī.

-    Katrā ziņā tu sarīkoji skaistu šovu, rādīdams man šos attēlus un izveidojot savu lietu.

-   Es saku tikai to, ka Herijs Boss ar šo lietu ir saistīts. Un tas var būt divējādi. Vai nu viņš to izdarījis, vai kāds viņu nolicis zem sitiena. Viņš strādā policijā ilgi.

-    Divdesmit piecus, trīsdesmit gadus. To cilvēku sarakstam, kurus viņš nogādājis cietumā, jābūt jardu garam. Un uz pusi mazāks saraksts droši vien ir ar tiem, kas iznākuši ārā. Visu pārbaudei būtu vajadzīgs gads.

Makalebs pamāja.

-   Šaubos, vai viņš to nezina. - Vinstone asi paskatījās uz viņu un, nodūrusi galvu, sāka soļot no jauna. Pēc ilgāka klusuma brīža viņš pacēla acis un ieraudzīja Vinstones vērīgo skatienu. - Ko teiksi?

-   Patiesībā tu domā, ka tas ir Boss, vai ne? Tu zini vēl kaut ko.

-   Nē. Es cenšos palikt atvērts un redzēt visas iespējas.

-   Muļķības, tev prātā ir tikai viena iespēja.

Makalebs neatbildēja. Viņš jau tāpat jutās vainīgs.

-    Labi, - viņa noteica. - Tad kāpēc tās necel man priekšā? Un neraizējies, es neko nepārmetīšu, ja beigās izrādīsies, ka tev nav taisnība. - Makalebs apstājās un paskatījās detektīvē. - Kas tev zināms? Saki!

Makalebs papurināja galvu.

-   Viss vēl nav izdomāts līdz galam. Zinu tikai to, ka esam uz ceļa, uz ceļa, kas nav nejaušības noteikts. Tam vajadzīgs izskaidrojums.

-   Tad izskaidro - šo Bosa saistību ar noziegumu. Es tevi pazīstu. Tu par to esi domājis.

-   Labi. Tikai neaizmirsti, šobrīd tā ir tikai teorija.

-   Es atceros. Turpini.

-     Vispirms jāmin, ka detektīvs Hieronimuss Boss tic - nē, zina: Edvards Ganns palicis nesodīts par slepkavību. Pēc tam Ganns tiek atrasts nožņaugts Hieronimusa Bosa gleznā redzamajā veidā. Tad lietā parādās plastmasas pūce un atklājas vismaz pusducis sakarību starp abiem Bosiem, nemaz nerunājot par vārdu. Tā nu tas ir.

-   Nu? Šīs sakarības nebūt nenozīmē, ka slepkava ir Boss. Kāds ir gādājis, lai tās tiktu atklātas un norādītu uz Bosu.

-   Nezinu, kas tas ir. Droši vien intuīcija. Bosam piemīt kaut kas tāds, kas neiekļaujas normā. - Viņš atcerējās Voskūlera atsauksmi par gleznām. - Tumsa, tumšāka par nakti.

-   Ko ar to gribi teikt?

Makalebs atmeta ar roku un pacēla gleznas fragmentu ar vīru, kas apskauj pūci. Viņš nolika to Vinstonei acu priekšā.

-    Paskaties uz šo tumsu. Uz tumsu acīs. Par Heriju var teikt ko līdzīgu.

-   Nu tu kļūsti pavisam jokains, Terij. Vai tik tu negribi teikt, ka Herijs Boss iepriekšējā dzīvē bijis glezna? Tas ir, vai tu domā, ko saki?

Makalebs nolika reprodukciju un, grozīdams galvu, atkāpās.

-   Nezinu, kā l^i to pasaka, - viņš bilda, - bet kaut kas te ir. Kaut kāda sakarība, kas neaprobežojas tikai ar vārdu.

Viņš pamāja ar roku, it kā atgaiņātu šo domu.

-    Labi, domāsim tālāk, - Vinstone , sacīja. - Kāpēc tagad, Terij? Ja tas ir Boss, kāpēc tagad? Un kādēļ Ganns? Ganns aizbēga no viņa pirms sešiem gadiem.

-    Interesanti, ka tu saki - Ganns aizbēga no viņa, nevis no taisnīga soda.

-   Neko tādu es nedomāju. Tikai tu gribi pieņemt…

-     Kāpēc tagad? Kas to lai zina? Iepriekšējā nakti dzērāju kamerā viņi tikās, tikās arī oktobrī un daudz agrāk. Kad vien tas nelaimes putns nokļuva aiz restēm, pie viņa ieradās Boss.

-   Tikai pēdējā reizē Ganns bijis tā piedzēries, ka nav varējis parunāt.

-   Kas to saka?

Vinstone pamāja. Par tikšanos bija zināms vienīgi tas, ko stāstīja Boss.

-    Labi, lai paliek. Bet kāpēc Boss? Tas ir, es nevēlos izteikt kategorisku spriedumu par slepkavu vai viņa upuriem, taču Ganns nodūris prostitūtu Holivudas stundu viesnīcā. Mēs visi zinām, ka tam var būt lielāka vai mazāka nozīme, taču šoreiz nekāda lielā. Ja esi lasījis lietu, tad zini, ka pat ģimene neinteresējās par viņu.

-    Tādā gadījumā trūkst kaut kā tāda, ko mēs nezinām. Jo Herijam nebija vienalga. Negribu teikt, ka viņš pievērstu īpašu uzmanību kādai lietai, ka viens cilvēks viņam ir svarīgāks nekā cits. Attiecībā uz Gannu tomēr bija kaut kas savāds, mums nezināms. Kaut kam jābūt - pirms sešiem gadiem ar to pietika, lai Herijs izgrūstu leitnantu pa logu un uz laiku tiktu atstādināts no darba. Ar to pietika, lai viņš ik reizi apmeklētu Gannu, kad tas tika savākts un iebāzts kamerā. - Makalebs pamāja pats sev. - Mums jāatrod stresors. Šis kairinātājs, iemesls, kas spieda viņu rīkoties tagad, nevis pirms gada vai diviem.

Vinstone strauji piecēlās.

-    Vai tu vienreiz izbeigsi teikt "mēs"! Turklāt šai lietā tu kaut ko nepiemini. Vai pieredzējis policists nogalinātu to tipu, atstādams tik daudz pavedienu, kas ved pie viņa? Herijs Boss tā nerīkotos. Viņš ir pārāk gudrs»

-   Tik daudz pavedienu. Tie ir acīm redzami tikai tagad, kad esam daudz ko atklājuši. Turklāt tu aizmirsti, ka slepkavība liecina par novirzēm domāšanā, par personības dalīšanos. Ja Herijs Boss nogājis no ceļa grāvī - bezdibenī -, neko nevar spriest par viņa domāšanu vai to, kā viņš plānojis slepkavību. Tas, ka viņš atstājis šīs zīmes, var būt simptomātiski.

Vinstone ar rokas mājienu noraidīja skaidrojumu.

-   Tie ir Kventiko pekstiņi. Pārāk daudz visādu pesteļu.

Vinstone pacēla no galda "Pasaulīgo prieku dārza"

reprodukciju un sāka pētīt.

-   Es runāju ar Heriju par šo lietu pirms divām nedēļām, - viņa sacīja. - Tu runāji ar viņu vakar. Viņš neskrēja ar pieri sienā, un putas uz lūpām viņam arī nebija. Un paskaties, kā viņš izturas tiesā. Viņš ir mierīgs un savaldīgs. Vai zini, kā daži birojā viņu sauc? Par Marlboro vīru.

-    Viņš, protams, atmetis smēķēšanu. Varbūt spriedzi izraisījusi Storija lieta? Spiediens ir milzīgs. Kaut kur tam jārod izeja.

Makalebs redzēja, ka Vinstone neklausās. Viņas uzmanība bija pievērsta kaut kam gleznā. Viņa nometa reprodukciju un paņēma rokās fragmentu ar kailo vīru, kas apskauj tumšo pūci.

-    Ļauj tev kaut ko pajautāt, - viņa sacīja. - Ja jau pūce no noliktavas taisnā ceļā nosūtīta mūsu upurim, kā lai izskaidro, ka tā tik jauki izkrāsota?

Makalebs pamāja.

-    Labs jautājums. Droši vien krāsots turpat dzīvoklī. Varbūt skatoties, kā Ganns cīnās par dzīvību.

-    Nekur dzīvoklī krāsa nebija atrodama. Mēs pārbaudījām ari mājas atkritumu tvertni. Krāsas nekur nebija.

-   Viņš to paņēmis līdzi un izmetis citā vietā.

-   Vai arī grib to izmantot pie nākamā upura.

Viņa apklusa un ilgāku laiku domāja. Makalebs gaidīja.

-   Tātad - ko mēs darīsim? - viņa beidzot pajautāja.

-   Tātad tagad atkal esam "mēs"?

-    Pagaidām. Es pārdomāju. Ar ko tādu es nespēju samierināties. Tas ir pārāk drausmīgi. Netaisnība un ļaunums ir jānovērš, ja ne, esmu gatava pateikt visam "sveiki".

Makalebs pamāja.

-   Vai tev ar partneri ir izmeklējamas ari citas lietas?

-   Kopā ar šo - trīs atklātas lietas.

-    Norīko viņu strādāt ar citām, kamēr izmeklēsi šo kopā ar mani. Pētīsim Bosu, līdz atradīsim kaut ko drošu - uz vienu vai otru pusi. Pēc tam ņem visu savās rokās un ej oficiālo ceļu.

-    Un kas man būtu jādara? Jāzvana Herijam Bosam un jāteic, ka gribu ar viņu aprunāties, jo turu aizdomās par slepkavību?

-    Es pirmais aprunāšos ar Bosu. Ja pirmo gājienu izdarīšu es, tas nebūs tik uzkrītoši. Man viņš jājūt, un, kas zina, varbūt sākotnējā intuīcija būs bijusi kļūdaina. Bet varbūt atradīšu, kas viņu iedarbinājis.

-    To vieglāk pateikt nekā izdarīt. Mēs meklējam pārāk tuvu, un viņš to nojautīs. Nevēlos piedzīvot bumeranga efektu. Kad trāpītu man.

-   Šoreiz man ir priekšrocības.

-   Jā? Kādas?

-   Es neesmu policists. Varu piekļūt viņam tuvāk. Man jātiek viņa mājā, jāredz, kā viņš dzīvo. Tikmēr tu…

-    Mirkli pagaidi. Tu taču negribi teikt, ka ielauzīsies viņa mājā. Tādā lietā nevaru darboties līdzi.

-   Nebūs nekā nelikumīga.

-   Kā tu domā pie viņa iekļūt?

-   Pieklauvēšu pie durvīm.

-   Labu veiksmi. Un ko teiksi? Un ko tikmēr darīšu es?

-   Tu nodarbosies ar ko citu. Noskaidrosi, no kurienes nosūtīts naudas pārvedums par pūci. Uzzināsi ko vairāk par Gannu un slepkavību pirms sešiem gadiem. Uzzināsi ko vairāk par incidentu starp Heriju un viņa agrāko leitnantu, jā, uzzināsi par leitnantu. Herijs sacīja, ka viņš kādu vakaru atrasts beigts tunelī.

-   Nolādēts, es to atceros. Vai tas notikums saistīts ar Gannu?

-    Nezinu. Taču Boss vakar man deva neskaidru mājienu.

-    Es varu painteresēties ne tikai par to, bet arī par daudz ko citu. Taču par jebkuru manu darbību var uzzināt Boss.

Makalebs pamāja. Viņš domāja, ka tas ir risks, ar kuru jāsamierinās.

-   Vai zini kādiļ, kas viņu labi pazīst? - viņš pajautāja.

Vinstone neapmierināta nogrozīja galvu.

-    Klausies, vai tad tu nesaproti? Tevi piemeklējusi pa- ranoja? Pietiek ar vienu jautājumu par Heriju Bosu, lai visi zinātu, ar ko mēs nodarbojamies.

-   Nez vai. Atsaucies uz Storija lietu. Tā ir ļoti daudzpusīga. Varbūt televīzijā tu redzi, ka Herijs nav īsti formā. "Vai ar viņu viss kārtībā? Kas ar viņu notiek?" Aptuveni tā. Lai nodomā, ka tev patīk mazliet patenkot.

Likās, viņa vārdi Vinstoni nenomierina. Viņa piegāja pie bīdāmajām durvīm un raudzījās pāri laivu ostai. Tad piespieda pieri pie tonētā stikla.

-     Es pazīstu Bosa agrāko partneri, - viņa sacīja. - Mums ir neformāla sieviešu grupa, kas sapulcējas reizi mēnesī. Mēs visas savās nodaļās nodarbojamies ar slepkavību lietām. Pavisam kāds ducis. Herija bijusi partnere Kiza Raidere no Holivudas nupat pārcelta uz laupīšanu un slepkavību nodaļu. Bija jau arī pēdējais laiks. Manuprāt, viņi savā laikā bija tuvi. Viņš Kizai bija tāds kā mentors. Es varētu piebraukt viņai. Ja liktu lietā mazliet viltības.

Makalebs domīgi pamāja.

-    Herijs teica, ka ir šķīries. Nezinu, cik ilgi, bet tu varētu apjautāties Raiderei, kas viņš ir par cilvēku, teikt, ka tev par viņu ir interese, kaut ko tādā garā. Viņa varētu atsaukties un daudz ko pastāstīt.

Vinstone atgāja no durvīm un paskatījās uz Makalebu.

-   Ja viņa uzzinātu, ka tās ir blēņas, ka patiesībā roka- mies pret viņas agrāko partneri un skolotāju, mūsu draudzībai tas par labu nenāktu.

-   Ja viņa ir laba policiste, sapratīs. Vai nu tu vēlies novērst no viņa aizdomas, vai iesēdināt viņu cietumā, abos gadījumos tas jādara maksimāli uzmanīgi.

Vinstone atskatījās uz durvīm.

-   Man vajadzīga iespēja to visu noliegt.

-   Tas ir?

-    Ja šī mūsu kopīgā lieta piedzīvo neveiksmi, man jāspēj no tās atkratīties.

Makalebs pamāja. Būtu labāk, ja viņa nebūtu neko tādu teikusi, taču Vinstones vēlēšanos sevi pasargāt varēja saprast.

-   Es vienkārši pasaku tev to tieši, Terij. Ja nekas neizdosies, lai domā, ka tu esi pārcenties, ka es lūdzu tevi ieskatīties lietā, bet tu sāki darboties pats uz savu roku. Neņem ļaunā, bet man jāpadomā par savu drošību.

-   Saprotu tevi, Džeja, un neko neiebilstu. Es izdevību garām nepalaidīšu.

18. nodala

i

Vinstone ilgi skatījās laukā pa salona durvīm un klusēja. Makalebs nojauta, ka viņai prātā kaut kas briest, un gaidīja.

-   Izstāstīšu par Heriju Bosu to, ko zinu, - viņa beidzot pavēstīja. - Pirmo reizi ar viņu tikos pirms četriem gadiem. Tā bija apvienota lieta. Divi cilvēki nolaupīti un noslepkavoti. Viņš izmeklēja savu lietu Holivudā, es - Rietumu Holivudā. Bija nogalinātas jaunas sievietes, patiesībā meitenes. Lietiskie pierādījumi lietas apvienoja. Patiesībā mēs strādājām katrs par sevi, taču trešdienās satikāmies un lenča laikā salīdzinājām piezīmes.

-   Vai lieta tika profilēta?

-    Jā. Toreiz birojā vēl strādāja Megija Grifina. Viņa kaut ko atrada. Kā parasti. Taču, kad nozuda trešā meitene, situācija kļuva kritiska. Meitenei bija septiņpadsmit gadi. Pierādījumi pirmajos noziegumos liecināja, ka paiet četras piecas dienas, iekams slepkavam meitene apnīk un viņš to nogalina. Tas nozīmēja, ka mūsu laiku sācis skaitīt liels pulkstenis. Mēs saņēmām papildspēkus un pūlējāmies atrast kopsaucējus.

Makalebs pamāja. Izklausījās, ka sērijslepkava meklēts kā pēc grāmatas.

-     Atklājās viena kopsakarība, - Vinstone stāstīja. - Visas trīs meitenes bija izmantojušas sausās ķīmiskās tīrītavas pakalpojumus Santamonikā netālu no Lasjene- gas. Trešā meitene vasarā bija strādājusi universālveikalā un nesusi uz ķīmisko tīrītavu savus formas tērpus. Pirms došanās pie tīrītavas administrācijas mēs iegājām darbinieku autostāvvietā, lai pārskatītu mums zināmos datus. Un mums veicās. Atklājās, ka pats vadītājs pirms desmit gadiem apcietināts par nepiedienīgu uzvedību sabiedriskā vietā. Izrādījās, viņš sodīts par ekshibicionismu. Viņš bija sācis ar automašīnu piebraukt pie autobusa pieturas un pavērt durvis, lai sievietei uz sola demonstrētu savas intīmākās ķermeņa daļas. Kādu reizi izrādījās, ka sieviete ir slepenā aģente - bija kļuvis zināms par kāda perversa tipa izdarībām apkārtnē un izvietoti mānekļi. Galu galā viņam tika piespriests pārbaudes laiks. Stājoties darbā, viņš šo faktu bija noslēpis un ar gadiem uzkalpojies par tīrītavas vadītāju.

-   Jo augstāks amats, jo lielāks stress un smagāks noziegums.

-   Mēs domājām tieši tāpat, tikai mums nebija pierādījumu. Tad Bosam radās ideja. Viņš ierosināja, lai mēs visi - es, viņš un mūsu partneri - apmeklējam šo vīru, vārdā Hāgens, mājās. Boss sacīja, ka FIB aģents reiz viņam ieteicis vienmēr iepazīties ar aizdomās turamo mājas apstākļos, jo dažkārt vide izsaka daudz vairāk nekā vārdi.

Makalebs noturējās nepasmaidījis. Šo pamācību viņš bija devis, izmeklējot Sjelo Azulas lietu.

-   Tā nu mēs sekojām Hāgenam uz mājām. Viņš dzīvoja Losfelisā lielā, vecā un nolaistā mājā netālu no Frenkli- nas. Bija jau ceturtā diena pēc trešās sievietes pazušanas, un mēs zinājām, ka laiks negaida. Mēs pieklauvējām pie durvīm. Bijām iecerējuši rīkoties tā, it kā neko nezinātu par viņa pagātni, bet esam ieradušies lūgt palīdzību ķīmiskās tīrītavas darbinieku pārbaudē. Gribējām redzēt šā vīra reakciju, varbūt viņam kas misējas.

-   Skaidrs.

-    Mēs atradāmies Hāgena dzīvojamā istabā, es uzņēmos runāšanu, jo Boss gribēja vērot viņa reakciju. Zini, kā ir, kad vadību uzņemas sieviete. Mēs bijām tur tik tikko piecas minūtes, kad Boss negaidīti piecēlās un teica: "Tas ir viņš. Viņai jābūt kaut kur tepat." To dzirdot, Hāgens pielēca kājās un metās uz durvīm. Tikai tālu netika.

-   Tas bija blefs, vai tā bija paredzēts pēc plāna?

-    Ne viens, ne otrs. Boss gluži vienkārši zināja. Uz maza galdiņa pie dīvāna atradās tā ierīce, kas domāta mazuļa uzmanīšanai. Boss to ieraudzīja un uzreiz saprata. Tā nebija ierīces īstā puse. Tā bija raidošā puse. Uztvērējs atradās kur citur. Ja uzrauga bērnu, viss ir otrādi, dzīvojamā istabā klausās, ko dara zīdainis. Toreiz tā nebija. Gri- finas izstrādātajā lietas raksturojumā bija teikts, ka slepkava ir vadītāja tips, ka upuris droši vien tiek pakļauts ar vārdiem. Boss ieraudzīja raidītāju un tūlīt aptvēra, ka upuris ir kaut kur tuvumā un ierīce tiek izmantota, lai viņu uzrunātu.

-   Vai viņam bija taisnība?

-     Kā bankā. Mēs atradām upuri garāžā neieslēgtā saldētavā, kam bija izurbti trīs caurumi elpošanai. Saldētava atgādināja zārku. Ierīces uztvērējdaļa bija pie viņas. Vēlāk meitene pastāstīja, ka, tiklīdz atnācis mājās, viņš nepārtraukti ar viņu runājis. Viņš pat dziedājis. Kādu no pirmajām četrdesmit. Viņš sagrozījis vārdus un dziedājis par meitenes izvarošanu un nogalināšanu.

Makalebs pamāja. Viņš vēlētos tobrīd atrasties tur, jo zināja, kā Boss jutās, kad viss saskanēja, kad atomi saskrējās. Kad tu vienkārši zini. Tas ir tikpat satraucošs brīdis, cik briesmīgs. Brīdis, kura dēļ būtībā dzīvo jebkurš kriminālmeklētājs.

-   To visu stāstu tāpēc, lai tu saprastu, ko Boss darīja un teica pēc tam. Tiklīdz Hāgens bija ievietots vienas mūsu mašīnas aizmugurē un mēs sākām pārmeklēt māju, Boss palika dzīvojamā istabā pie bērna uzraudzīšanai domātās ierīces. Viņš to ieslēdza un runāja ar meiteni. Kamēr meitene nebija atrasta, viņš ne uz brīdi neapklusa. Viņš sacīja: "Dženifera, mēs tepat esam. Viss kārtībā, Dženifera, mēs tūlīt būsim klāt. Tu esi drošībā, mēs tevi sameklēsim. Neviens tev nedarīs pāri." Viņš visu laiku mierināja meiteni šādiem vārdiem.

Vinstone apklusa uz ilgāku laiku, un Makalebs redzēja, ka viņa kavējas atmiņās.

-   Atraduši meiteni, mēs jutāmies saviļņoti. Tādus pacilātības brīžus savā darbā vēl nebiju piedzīvojusi. Es piegāju pie Bosa un sacīju: "Tev vajadzīgi bērni. Tu runāji ar viņu kā ar paša meitu." Viņš tikai papurināja galvu un pateica: "Nē." Viņš sacīja: "Gluži vienkārši es zinu, ko nozīmē būt vienam un tumsā." Pēc tam viņš it kā attālinājās.

Vinstone, stāvēdama joprojām pie durvīm, paskatījās uz Makalebu.

-   Tavas runas par tumsu atsauca man atmiņā šo sarunu. v

Viņš pamāja.

-   Ko darīsim, ja būs skaidri zināms, ka tas ir viņš? - viņa pajautāja, pagriezusies ar seju pret stiklu.

Makalebs atbildēja tūlīt, lai nebūtu jādomā par jautājumu.

-   Nezinu, - viņš sacīja.

Kad Vinstone bija ielikusi plastmasas pūci atpakaļ pierādījumu kastē, savākusi visas Makaleba rādītās lapas un aizgājusi, viņš nostājās pie bīdāmajām durvīm un vēroja, kā viņa iet pa slīpumu uz vārtiem. Viņš ieskatījās pulkstenī un redzēja, ka līdz vakaram vēl tālu, un nolēma televīzijā brīdi paskatīties prāvu.

Pa durvīm varēja redzēt Vinstoni, kas lika pierādījumu kasti mašīnas bagāžniekā. Aiz muguras kāds nokrekšķinājās. Makalebs apcirtās un uz apakšējā klāja kāpnēm ieraudzīja Badiju Lokridžu. Rokās viņš turēja drēbju kaudzi.

-   Badij, pie joda, ko tu šeit dari?

-   Zini, tā gan ir dīvaina lieta, ar kuru tu nodarbojies.

-   Pie joda, es prasīju, ko tu šeit dari?

-    Es grasījos doties uz veļas mazgātavu, bet puse manu drēbju ir šeit. Tāpēc atbraucu tām pakaļ. Tad ieradies tu, jūs sākāt runāt, un es sapratu, ka nevaru iet augšā. - Kā sava stāsta patiesīguma apliecinājumu viņš turēja rokās drēbju kaudzi. - Tā es apsēdos uz gultas un gaidīju.

-   Un noklausījies visu, ko mēs runājām.

-   Tā ir viena traka lieta, vecīt. Ko jūs domājat darīt? Esmu redzējis šo Bosu televīzijā, kad rāda tiesu. Pēc izskata spriežot, mazliet par daudz uzvilkts.

-   Klausies, ko teikšu. Es nevēlos runāt ar tevi par šo lietu. - Makalebs norādīja uz stikla durvīm. - Ej, Badij, un nesaki nevienam ne vārda par dzirdēto. Saprati?

-   Protams, sapratu. Es tikai…

-   Ej projām.

-   Atvaino, vecīt.

-   Varu teikt to pašu.

Makalebs atbīdīja vaļā durvis, un Lokridžs aizgāja, kā asti kājstarpē iemiedzis suns. Makalebs savaldījās, lai neiespertu Badijam ar kāju pa dibenu. Viņš vienīgi nikni aizvilka ciet durvis un skaļi uzsita pa stenderi. Makalebs stāvēja un skatījās cauri durvju stiklam uz Lokridžu, kas devās uz sadzīves pakalpojumu ēku, kur bija automātiskā veļas mazgātava.

Badija noklausīšanās kompromitēja izmeklēšanu. Makalebs zināja, ka nekavējoties jāpiezvana Vinstonei, jāizstāsta, kas noticis, un jāuzzina, ko viņa par to domā. Taču viņš to neizdarīja. īstenībā Makalebs nevēlējās darīt neko tādu, kas varētu viņu attālināt no izmeklēšanas.

19. nodala

Uzlicis roku uz Bībeles un apsolījis teikt patiesību un tikai patiesību, Herijs Boss apsēdās uz liecinieka krēsla un paskatījās uz videokameru virs zvērināto galvām. Boss zināja, ka viņu vēro pasaule. Prāva tika rādīta tiešajā ēterā tiesu kanālā un vietējā devītajā kanālā. Viņš centās neizrādīt, ka nervozē. Ne tikai zvērināto dēļ, kas viņu vēro un spriedīs par viņa sniegumu un personiskajām īpašībām. Pirmo reizi kriminālā prāvā viņš nejutās brīvi. Atrašanās taisnības pusē nebūt nesniedza gandarījumu, ja bija zināms, ka patiesībai jāpārvar šķēršļu josla, kuru ierīkojis bagāts apsūdzētais ar sakariem un viņa bagātais advokāts - arī ar sakariem.

Viņš nolika sev priekšā uz galda zilus vākus - slepkavības lietu - un pavilka uz savu pusi mikrofonu. Atskanēja negants pīkstiens, kas iecirtās ausīs visiem, kas sēdēja tiesas zālē.

-   Detektīv Bos, lūdzu, neaiztieciet mikrofonu, - aizrādīja tiesnesis Hotons.

-   Atvainojiet.

Šerifa palīgs, kas veica tiesas izpildītāja pienākumus, piegāja pie liecinieku ložas, paņēma mikrofonu un nolika īstajā vietā. Kad Boss pamāja, tiesas izpildītājs pagrieza muguru. Tiesas sekretārs palūdza, lai Boss pilnībā nosauc savu vārdu.

-   Ļoti labi, - noteica tiesnesis, kad Boss bija beidzis. - Langvaizeres kundze?

Apgabala prokurora palīdze Dženisa Langvaizere piecēlās no apsūdzības galda un piegāja pie pults. Viņa nesa lielu, dzeltenu lapu ar jautājumiem. Pie apsūdzības galda viņa bija otrā, taču viņa šajā lietā bija sadarbojusies ar izmeklētājiem no paša sākuma. Bija nolemts, ka viņa vadīs Bosa liecības nodošanu.

Apgabala prokuratūrā Langvaizere bija jauna un daudzsološa juriste. Pāris gadu viņa bija sagatavojusi lietas pieredzes bagātiem juristiem, bet tagad pati devās uz tiesu. Boss bija strādājis kopā ar viņu kādā politiskā ziņā kutelīgā un riskantā lietā. Viņa bija guvusi labu pieredzi, un tika ieteikta par Kreclera palīdzi tiesā. Strādājot kopā no jauna, Boss konstatēja, ka sākotnējais iespaids bijis pareizs. Viņa pilnībā pārvaldīja lietā minētos faktus un tos atcerējās. Vairākums juristu, meklējot vajadzīgos datus, izskatīja visus ziņojumus, toties viņa atminējās dažādas informācijas atrašanās vietu. Tomēr ne jau sīkumi bija viņas prasmes mēraukla. Viņa nekad neizlaida no acīm galveno - šoreiz pūliņi bija vērsti uz to, lai Deividu Storiju ieslodzītu cietumā uz visiem laikiem.

-   Sveicināts, detektīv Bos, - viņa iesāka. - Lūdzu, vai jūs neiepazīstinātu zvērinātos ar savu karjeru policijā?

Boss nokrekšķinājās.

-    Labprāt. Es strādāju Losandželosas policijas departamentā divdesmit astoņus gadus. Vairāk nekā pusi šā laika esmu nodarbojies ar slepkavību izmeklēšanu. Esmu trešais Holivudas slepkavību izmeklēšanas nodaļas detektīvs.

-   Ko nozīmē "trešais" detektīvs?

-   "Trešais" nozīmē trešo pakāpi. Tā ir detektīva augstākā dienesta pakāpe, ko var pielīdzināt seržantam, taču Losandželosas policijā nav detektīvi seržanti. Augstāk par trešo pakāpi ir detektīvs leitnants.

-   Cik slepkavību jūs esat izmeklējis, strādājot par detektīvu?

-   Neesmu skaitījis. Varu teikt, ka piecpadsmit gados vairākus simtus.

-    Vairākus simtus.

Uzsverot vārdus, Langvaizere paskatījās uz zvērinātajiem.

-   Varbūt kādu simtu vairāk vai mazāk.

-   Jūs, trešās klases detektīvs, patlaban esat slepkavību izmeklēšanas nodaļas pārraugs?

-   Man ir daži ar vadīšanu saistīti pienākumi. Esmu arī slepkavību izmeklēšanas brigādes vecākais. Tajā ir trīs cilvēki.

-   Šajā statusā jūs tikāt izsaukts arī uz pagājušā gada trīspadsmitajā oktobrī pastrādātās slepkavības vietu, vai tā ir?

-   Tā ir.

Boss pameta skatienu uz apsūdzētā solu. Deivids Storijs, noliecis galvu, zīmēja ar flomāsteru skiču albumā. To viņš darīja, kopš bija sākusies zvērināto izraudzīšana. Bosa skatiens aizslīdēja līdz apsūdzētā advokātam un satikās ar Dž. Rīzona Fouksa skatienu. Boss nenovērsās, iekams Langvaizere neuzdeva nākamo jautājumu.

-   Vai tā bija Donatellas Spīrsas slepkavība?

Boss paskatījās uz Langvaizeri.

-   Pareizi, viņa izmantoja šo vārdu.

-   Vai tas nebija viņas īstais vārds?

Boss pameta skatienu uz galeriju un pirmajā rindā aiz prokurora galda ieraudzīja nogalinātās sievietes māti. Viņa bija ieradusies no Fresno iepriekšējā vakarā.

-   Tas bija viņas skatuves vārds. Viņa bija aktrise. Viņa bija nomainījusi savu vārdu. Viņas īstais vārds bija Džodija Kremenca.

Tiesnesis pārtrauca Bosu un palūdza, lai viņš tiesas sekretārei nosauc uzvārdu pa burtiem. Pēc tam Langvaizere turpināja.

-    Pastāstiet par izsaukumu! Pastāstiet mums, kā viss notika, detektīv Bos. Kur bijāt, ko darījāt, kā šī lieta kļuva par jūsu lietu?

Boss nokrekšķinājās un gribēja pievilkt tuvāk mikrofonu, taču atcerējās, kas bija noticis iepriekš. Viņš atstāja mikrofonu savā vietā un pieliecās tam tuvāk.

-   Es ar abiem partneriem ēdu lenču restorānā "Muso un Frenks" Holivudas bulvārī. Tā bija piektdiena, un, ja iznāk laiks, mēs parasti tur ēdam. Vienpadsmitos četrdesmit astoņās iezvanījās mobilais. Pēc numura noteicu, ka zvana mana priekšniece leitnante Greisa Bilita. Kamēr runāju ar viņu, iezvanījās arī manu partneru Džerija Edgara un Kizminas Raideres telefons. Mēs tūlīt sapratām, ka gaida darbs. Leitnante Bilita sūtīja mani ar brigādi uz Nikolsa» kanjona ceļa tūkstoš pirmo māju, uz kurieni jau bija aizbraukusi ātrās palīdzības brigāde. Tā bija ziņojusi, ka gultā aizdomīgos apstākļos atrasta jauna sieviete.

-   Tātad jūs braucāt uz šo tūkstoš pirmo māju?

-    Nē. Es biju aizvedis abus partnerus uz restorānu. Tāpēc mēs aizbraucām uz dažus kvartālus attālo Holivudas iecirkni, un tur es izlaidu partnerus, lai viņi paņemtu savas mašīnas. Pēc tam mēs katrs atsevišķi braucām uz minēto vietu. Nekad nav zināms, uz kurieni no nozieguma vietas jābrauc. Vislabāk, ja katram detektīvam ir sava automašīna.

-   Vai jūs jau zinājāt, kas ir upuris un kādi ir aizdomīgie nāves apstākļi?

-   Nē, nezināju.

-   Ko jūs ieraudzījāt, kad aizbraucāt galā?

-   Nelielu mājiņu ar divām guļamistabām un skatu uz kanjonu. Tur bija divas patruļmašīnas. Konstatējuši, ka upuris miris, mediķi jau bija aizbraukuši. Mājā bija divi patruļas policisti un seržants. Dzīvojamā istabā uz dīvāna sēdēja sieviete. Viņa raudāja. Mani ar viņu iepazīstināja - tā bija Džeina Gilija. Viņa bija dzīvojusi mājā kopā ar Kremencas kundzi.

Boss apklusa un gaidīja jautājumu. Pārliekusies pāri apsūdzības galdam, Langvaizere sačukstējās ar prokuroru Rodžeru Krecleru.

-    Langvaizeres kundze, vai jūs esat beigusi detektīva Bosa izjautāšanu? - pavaicāja tiesnesis Hotons.

Nemanījusi, ka Boss apklusis, Langvaizere strauji atliecās taisni.

-   Nē, jūsu godība.

Viņa atgriezās pie pults.

-   Turpiniet, detektīv Bos. Pastāstiet, kas notika, kad iegājāt mājā.

-   Es aprunājos ar seržantu Kimu, un viņš izstāstīja, ka guļamistabā mājas otrā pusē gultā esot mirusi sieviete. Viņš teica, ka viņa cilvēki izgājuši no istabas, nekam nepieskaroties, jo mediķi konstatējuši, ka sieviete mirusi. Pēc tam pa īsu gaiteni devos uz guļamistabu.

-   Ko jūs atradāt, tajā iegājis?

-     Gultā redzēju upuri. Slaida auguma balto sievieti ar gaišiem matiem. Vēlāk pēc identifikācijas noskaidrojas, ka viņu s*auc Džodija Kremenca un viņai ir divdesmit trīs gadi.

Langvaizere palūdza atļauju parādīt Bosam fotogrāfiju komplektu. Hotons atļauju deva, un Boss identificēja attēlus. Tās bija policijas fotogrāfijas, kurā nogalinātā fiksēta in situ. Līķis gulēja ar seju uz augšu. Gultasveļa bija pavilkta sānis, atsedzot kailu augumu ar ceļgalos divas pēdas plati paplestām kājām. Lielās krūtis bija saglabājušas formu, kaut gan augums gulēja horizontāli. Tas norādīja, ka krūtīs ievietoti implantāti. Kreisā roka sniedzās pāri vēderam, plauksta atradās virs kaunuma kalniņa. Divi pirksti ievadīti makstī.

Nogalinātajai acis bija ciet, galva gulēja uz spilvena asā leņķī pret kaklu. Cieši ap kaklu bija aptīta dzeltena šalle, viens gals pāri gultas gala augšējam šķērsstienim. Pāri stienim pārmestās zīda šalles gals bija vairākas reizes aptīts ap sievietes roku, kas bija nolikta uz spilvena blakus galvai.

Fotogrāfijas bija krāsainas. Vietā, kur šalle žņaudza kaklu, bija redzams sarkanīgs nobrāzums. Ap acīm un acīs - sarkanīgs lāsojums. Viss kreisais sāns, arī kreisā roka un kāja, bija zilgans.

Kad Boss bija identificējis fotogrāfijas, Langvaizere palūdza attēlus parādīt zvērinātajiem. Dž. Rīzons Foukss izteica protestu, jo fotogrāfijas varot zvērinātos nevēlami ietekmēt. Tiesnesis noraidīja protestu, taču ieteica Langvaizerei izvēlēties vienu fotogrāfiju, kas radītu priekšstatu par visām. Langvaizere paņēma attēlu ar upura tuvplānu un pasniedza zvērināto sola pirmajā rindā sēdošajam vīram. Kamēr zvērinātie lēnām padeva fotogrāfiju tālāk, Boss vēroja, kā viņu sejas sastingst šausmās. Viņš pasniedzās pēc papīra krūzītes ar ūdeni. To iztukšojis, viņš notvēra šerifa palīga skatienu un pamāja, lai piepilda no jauna, pēc tam pievirzījās tuvāk pie mikrofona.

Kad fotogrāfija bija apceļojusi zvērinātos, tā tika nodota sekretārei. Kopā ar citiem tiesas laikā iesniegtajiem pierādījumiem to vēlāk nodos zvērinātajiem, kad viņiem būs jāpieņem lēmums.

Boss redzēja, ka Langvaizere atgriežas pie pults, lai turpinātu izjautāšanu. Varēja redzēt, ka viņa nervozē. Tiesas ēkas pirmajā stāvā viņi kopā bija ēduši lenču un runājuši par to, kas dara raizes. Kaut arī Langvaizere bija Kreclera palīdze, šī bija liela prāva, kas abiem vai nu pavērs karjeras iespējas, vai arī aizcirtis durvis uz turpmākiem panākumiem.

Viņa ieskatījās savā kladē.

-   Detektīv Bos, vai pēc līķa apskates un nāves konstatēšanas jūs tūlīt paziņojāt, ka jāsāk slepkavības izmeklēšana, vai arī pagāja kāds brīdis?

-   Es to paziņoju tūlīt, mani partneri vēl nebija ieradušies.

-   Kāpēc jūs to darījāt? Vai neizskatījās, ka nāve iestājusies nejauši?

-   Nē, tā…

-    Langvaizeres kundze, - iejaucās tiesnesis Hotons. - Lūdzu, uzdodiet jautājumus pa vienam.

-   Atvainojiet, jūsu godība. Detektīv, vai neizskatījās, ka sieviete nejauši darījusi sev galu?

-    Nē, neizskatījās. Man likās, kāds centies, lai viss izskatītos tieši tā.

Langvaizere turpināja tikai pēc tam, kad ilgāku laiku bija skatījusies savā kladē. Boss bija gandrīz pārliecināts, ka pauze ir ieplānota, jo ar fotogrāfiju un viņa liecību bija panākta pilnīga zvērināto uzmanība.

-    Detektīv, vai jums pazīstams termins "autoerotiskā asfiksija"?

-   Jā, pazīstams.

-   Vai jūs neizskaidrotu tā nozīmi zvērinātajiem?

Foukss piecēlās un izteica protestu.

-   Jūsu godība, detektīvs Boss varbūt ir ļoti daudzpusīgs, taču tiesai nekas nav zināms, ka viņš būtu lietpratējs cilvēka seksualitātē.

Tiesas zālē atskanēja klusināti smiekli. Bija redzams, ka pāris zvērināto apvalda smaidu. Hotons vienu reizi piesita ar āmuriņu un paskatījās uz Langvaizeri.

-   Ko teiksiet, Langvaizeres kundze?

-Jūsu godība, es drīkstu izteikt šādu priekšlikumu.

-   Turpiniet.

-    Detektīv Bos, jūs teicāt, ka esat izmeklējis simtiem slepkavību. Vai esat izmeklējis arī nāves gadījumus, kuru cēlonis nav slepkavība?

-   Jā, droši vien. Simtiem tādu gadījumu. Nelaimes gadījumus, pašnāvības un pat gadījumus, kad cilvēks miris dabiskā nāvē. Slepkavību dienesta izmeklētāju parasti izsauc patruļas policisti, un viņam jānosaka, vai pastrādāta slepkavība un vai jāsāk izmeklēšana. Tā bija arī šajā reizē. Patruļas policisti un viņu seržants nebija droši par nāves cēloni. Viņiem tas likās aizdomīgs, un izsaukums tika manai brigādei. v

-    Vai kādreiz esat izsaukts izmeklēt nāves gadījumu, kuru jūs vai mediķi klasificējuši kā autoerotisko asfiksiju?

-Jā-

Foukss atkal piecēlās.

-   Jūsu godība, man atkal tie paši iebildumi. Tā ir novirzīšanās jomā, kurā detektīvs Boss nav lietpratējs.

-   Jūsu godība, - Langvaizere sacīja. - Skaidri konstatēts, ka detektīva Bosa specialitāte ir nāves gadījumu izmeklēšana - turklāt dažādu. Viņš šādu nāves gadījumu redzējis jau agrāk un var to apliecināt.

Viņas balsī tikko jaušami ieskanējās izmisums. Boss nosprieda, ka tas domāts zvērināto, nevis tiesneša Hotona ausīm. Šādi varēja paust zvērinātajiem, ka viņa vēlas noskaidrot patiesību, bet citi viņai ceļā liek šķēršļus.

-    Es gandrīz . varētu jums piekrist, mister Fouks, - ieturējis nelielu pauzi, sacīja Hotons. - Tomēr protests par iztaujāšanu šajā virzienā noraidīts. Turpiniet, Langvaizeres kundze.

-    Pateicos, jūsu godība. Tātad, detektīv Bos, vai jūs savā darbā esat sastapies ar autoerotisko asfiksiju?

-   Jā, esmu izmeklējis trīs vai četrus šādus gadījumus. Esmu arī studējis attiecīgo literatūru. Šie gadījumi aprakstīti grāmatās par slepkavību izmeklēšanas tehniku. Esmu lasījis arī fundamentālus FIB un citu iestāžu veiktos pētījumus.

-   Vai tas darīts pirms šīs lietas?

-   Jā, agrāk.

-   Kas ir autoerotiskā asfiksija? Kā tā notiek?

-   Langvaizeres kundze, - tiesnesis iesāka.

-    Atvainojiet, jūsu godība. Es atkārtošu jautājumu. Kas ir autoerotiskā asfiksija, detektīv Bos?

Boss padzērās ūdeni un izmantoja šo laiku, lai apkopotu domas. Visi jautājumi bija pārrunāti lenča laikā.

-   Tā ir nejauša nāve. Tā iestājas, kad upuris mastur- bēšanas laikā cenšas pastiprināt seksuālās izjūtas, samazinot vai pārtraucot arteriālo asiņu pieplūdumu smadzenēm. Parasti apliek ap kaklu žņaugu. Žņauga savilkšana izraisa hipoksiju - samazina skābekļa pieplūdumu asinīm. Cilvēki, kas nodarbojas ar šādām lietām, uzskata, ka hipoksija - tās izraisītais reibonis - pastiprina masturbācijas izjūtas. Bet, ja upuris aiziet par tālu, bezsamaņas stāvoklī ar žņaugu traumējot miega artēriju, var iestāties nāve. *

-   Detektīv, jūs runājāt par vīrieti. Šoreiz upuris ir sieviete.

-    Šoreiz nav notikusi autoerotiskā asfiksija. Gadījumos, ko esmu redzējis un izmeklējis, šādā veidā miruši vīrieši.

-    Jūs gribat teikt, ka bija gādāts, lai nāve izskatītos pēc autoerotiskās asfiksijas?

-   Jā, tāds bija sākotnējais lēmums, un tas nav mainījies.

Langvaizere pamāja un ieturēja pauzi. Boss iedzēra dažus malkus ūdens. Ceļot krūzīti pie mutes, viņš pameta skatienu uz zvērinātajiem. Šķita, visi uzmanīgi klausījās.

-   Izskatīsim šo gadījumu pilnībā, detektīv. Kas jūs mudināja izdarīt šādu secinājuma?

-   Vai varu ieskatīties savos ziņojumos?

-   Lūdzu.

Boss atvēra sev priekšā noliktos vākus. Pirmās četras lapas bija sākotnējais ziņojums par incidentu. Viņš pievērsās ceturtajai lapai, kur bija kopsavilkums. Ziņojumu īstenībā bija rakstījusi Kiza Raidere, kaut arī vecākais izmeklētājs bija Boss. Atsvaidzinādams prātu, viņš ātri pārskrēja ar acīm ķopsavilkumam.

-   Vairāki apstākļi runāja pretī tam, ka nāvi varētu būt izraisījusi autoerotiskā asfiksija. Jau pašā sākumā mani uzmanīgu darīja fakts, ka statistiski sievietes par autoerotiskās asfiksijas upuriem kļūst ārkārtīgi reti. Gandrīz simtprocentīgi visi upuri ir vīrieši. Šis aspekts lika man ļoti uzmanīgi aplūkot līķi un nozieguma vietu.

-   Vai būtu pareizi teikt, ka jūs jau sākumā uz nozieguma vietu skatījāties skeptiski?

-   Jā, tā būtu pareizi.

-   Labi, turpiniet. Kas vēl jūs darīja uzmanīgu?

-   Žņaugs. Visos šādos gadījumos no paša pieredzes un literatūrā lasītā zināju, ka upuris paliek zem žņauga pol- sterējumu, lai nerastos zilumi un netiktu noskrambāta āda. Parasti izmanto biezu drēbes gabalu, piemēram, svīteri vai dvieli, ko aptin ap kaklu. Žņaugu liek virs polsterējuma. Šoreiz polsterējuma nebija.

-   Ko tas nozīmēja?

-   Ja uz to skatās upura acīm, tas nenozīmēja neko. Tas ir, ja uzskata, ka viņa to darījusi, redzētais neko nenozīmēja. Varēja tikai iedomāties, ka viņai bijis vienalga, vai uz kakla paliek zilumi vai nepaliek. Tas bija pretrunā ar redzēto un veselo saprātu. Un, ja atceramies, ka viņa bija aktrise - tas bija tūlīt noprotams pēc daudzajām fotogrāfijām uz rakstāmgalda -, pretruna bija vēl lielāka. Darba

• meklējumos viņai fiziskie dotumi bija svarīgi. Es nespēju iedomāties, ka viņa būtu atļāvusies seksuālas vai citādas izrīcības, kas atstāj redzamas pēdas uz kakla. Gan tas, gan citi apstākļi lika domāt, ka viss ir inscenēts.

Boss pameta skatienu uz apsūdzēto solu. Storijs sēdēja ar noliektu galvu un vēl arvien zīmēja savā skiču albumā, it kā atrastos parkā uz soliņa. Foukss kaut ko rakstīja uz papīra lapas. Herijam iešāvās prātā, vai viņš nav pateicis ko tādu, kas kaut kādā veidā varētu tikt pavērsts pret viņu. Viņš zināja, ka Foukss prot izraut frāzes no liecības konteksta un piešķirt tām citu nozīmi.

-    Kas vēl apstiprināja šo slēdzienu? - Langvaizere pajautāja.

Boss no jauna ieskatījās lapā ar kopsavilkumu.

-   Svarīgākais pierādījums, kas norādīja, ka līķis pārvietots, bija post mortem līķa plankumi.

-    Vienkāršiem vārdiem runājot, ko nozīmē post mor- tem līķa plankumi?

-    Kad sirds pārstāj sūknēt asinis, tās uzkrājas ķermeņa apakšdaļā atkarībā no stāvokļa. Pēc kāda laika uz ādas parādās tādi kā zilumi. Ja līķi pārvieto, zilumi vietu nemaina, jo asinis sarecējušas. Pēc kāda laika zilumi kļūst labāk redzami.

-   Kas bija noticis šai gadījumā?

-   Šai gadījumā bija skaidri redzams, ka asinis sakrājušās auguma kreisajā pusē Tas nozīmēja, ka līķis tūlīt pēc nāves iestāšanās gulējis uz kreisajiem sāniem.

-   Vai līķis tika atrasts citādā stāvoklī?

-   Tieši tā. Līķis tika atrasts guļam uz muguras. Sieviete bija nolikta uz muguras tāpēc, lai inscenētu nāvi no autoerotiskās asfiksijas.

-   Kā, pēc jūsu domām, viņa bija mirusi?

-    Tobrīd to nevarēju pateikt. Es vienīgi domāju, ka nāve nav iestājusies tā, kā redzams. Zilums uz kakla zem žņauga vedināja uz domām, ka viņa ir nožņaugta - ne jau ar savām rokām.

-   Kurā brīdī nozieguma vietā ieradās jūsu partneri?

-   Kad izdarīju sākotnējo līķa un nozieguma vietas apskati.

-   Vai viņi nonāca pie tāda paša slēdziena kā jūs?

Foukss izteica protestu, jo jautājums prasīja atbildi

pēc cita vārdiem. Tiesnesis protestu pieņēma. Ja Langvaizere vēlas, lai tiktu fiksēta Edgara un Raideres liecība, viņa var tos izsaukt par lieciniekiem.

-    Vai jūs piedalījāties Džodijas Kremencas līķa sekcijā?

-    Jā, piedalījos. - Herijs šķirstīja lietu, līdz atrada sekcijas protokolu. - Septiņpadsmitajā oktobrī. Secēja doktore Klaudija Korazone, tiesu medicīniskās ekspertīzes biroja vadītāja.

-    Vai sekcijas laikā doktore Korazone noteica nāves cēloni?

-    Jā. Nāvi bija izraisījusi asfiksija. Sieviete bija nožņaugta.

-    Vai tas nav pretrunā ar jūsu teoriju, ka nāve nav iestājusies pēc autoerotiskās asfiksijas?

-   Nē, slēdziens to apstiprināja. Ar autoerotiskās asfiksijas pozu bija mēģināts noslēpt, ka upuris nožņaugts. Pēc abu miega artēriju un kakla muskuļu audu bojājumiem, kā ari lauztā mēles kaula doktore Korazone secināja, ka nāve ir cita cilvēka roku darbs. Traumas bija pārāk lielas, lai kāds tās apzināti varētu nodarīt sev.

Boss atskārta, ka, raksturojot ievainojumus, neapzināti pielicis roku pie kakla. Viņš nolaida roku klēpī.

-   Vai medicīnas eksperte atrada kādu īpašu slepkavības pierādījumu?

Boss pamāja.

-   Jā. Pārbaudot upura muti, mēlē tika atrastas dziļas koduma brūces. Šādi ievainojumi parasti rodas žņaudzot.

Langvaizere apgrieza savu lapu otrādi.

-   Labi, detektīv Bos, atgriezīsimies pie nozieguma vietas. Vai jūs vai jūsu partneri izjautāja Džeinu Giliju?

-   Jā, es to darīju kopā ar detektīvi Raideri.

-    Vai noskaidrojāt, kur upuris bijis divdesmit četru stundu laikā pirms nāves?

-   Jā, vispirms noskaidrojās, ka viņa tikusies ar apsūdzēto kafejnīcā. Viņš uzaicinājis jauno sievieti uz viņa filmas pirmizrādi Holivudas Ķīniešu teātrī divpadsmitā oktobra vakarā. Apsūdzētais atbraucis viņai pakaļ tās dienas vakarā starp septiņiem un pusastoņiem. Mis Gilija skatījusies pa logu un pazinusi apsūdzēto.

-   Vai mis Gilija zina, cikos Kremenca tonakt atgriezusies?

-   Nē Mis Gilija izgājusi no mājas drīz pēc mis Kre- mencas un nakti pavadījusi citur. Tāpēc viņa nezina, kad tā atgriezusies mājās. Mis Gilija uzgājusi Kremencas līķi trīspadsmitajā oktobrī vienpadsmitos dienā pēc pārbraukšanas mājās.

-   Kā saucas filma, uz kuras pirmizrādi Kremenca gāja iepriekšējā vakarā?

-   Filmas nosaukums ir "Nāves punkts".

-   Kas ir filmas režisors?

-   Deivids Storijs.

Ieturējusi ilgāku pauzi, Langvaizere paskatījās pulkstenī, pēc tam uz tiesnesi.

-   Jūsu godība, - viņa ierunājās, - turpmāk detektīvu Bosu vēlos izjautāt citā aspektā. Ja tas ir pieņemami, tagad būtu vislabākais brīdis izziņot pārtraukumu.

Hotons pavilka savas mantijas melno piedurkni un ieskatījās pulkstenī. Boss ieskatījās savējā. Rādīja ceturksni pāri trijiem.

-    Labi, Langvaizeres kundze, tiek izziņots pārtraukums līdz deviņiem rīt no rīta.

Hotons atļāva Bosam atstāt liecinieka vietu. Pēc tam viņš brīdināja zvērinātos, lai nelasa avīzes un neskatās tiesas atreferējumus televīzijā. Zvērinātajiem ejot ārā no zāles, visi piecēlās. Boss, kas pie apsūdzības galda tagad stāvēja blakus Langvaizerei, pameta skatienu uz apsūdzētā pusi. Deivids Storijs viņu vēroja. Viņa sejā nebija redzamas nekādas emocijas. Un tomēr Bosam šķita, ka Storija bāli zilajās acīs viņš kaut ko saskatījis. Droši tas nebija nosakāms, bet likās - tajās pavīdēja jautrība.

Boss pirmais novērsa skatienu.

20. nodala

Kad tiesas zāle bija tukša, Boss apspriedās ar Lang- vaizeri un Krecleru par nozudušo liecinieci.

-    Pagaidām nekā? - Kreclers jautāja. - Atkarībā no tā, cik ilgi liecinieka vietā tevi noturēs Džons Rīzons, viņa būtu vajadzīga rīt pēcpusdienā vai parīt no rīta.

-   Pagaidām nekā, - Boss sacīja, - bet kaut ko esmu izdomājis. Patiesībā man būtu jāiet.

-    Man tas nepatīk, - teica Kreclers. - Kaut kas var nojukt. Ja jau viņa nerādās, tad tam ir iemesls. Nekad neesmu bijis par viņu simtprocentīgi drošs.

-   Var gadīties, ka viņu ietekmējis Storijs, - Boss ieminējās.

-   Mums viņa ir vajadzīga, - bilda Langvaizere. - Tev viņa jāatrod.

-   Par to ir domāts.

Viņš piecēlās no galda un devās projām.

-     Lai tev veicas, Herij, - Langvaizere novēlēja. - Starp citu, manuprāt, tu pagaidām uzstājies ļoti labi.

Boss pamāja.

-   Klusums pirms vētras.

Gaitenī pa ceļam uz liftiem Bosu uzrunāja kāds reportieris. Viņš nezināja, kā reportieri sauc, taču bija to redzējis tiesas zālē preses vietā.

-   Detektīv Bos?

Boss neapstājās.

-   Klausieties, es visiem esmu teicis, ka nebūs nekādu komentāru, kamēr tiesa nav galā. Atvainojiet, bet jums jāgriežas…

-    Nē, runa nav par to. Gribēju tikai pajautāt, vai tikāties ar Makalebu.

Boss apstājās un palūkojās uz reportieri.

-   Jā, es redzēju viņu. Jūs pazīstat Teriju?

-   Jā, pirms pāris gadiem uzrakstīju par biroju grāmatu. Mēs iepazināmies toreiz. Vēl pirms transplantācijas.

Boss pamāja un jau gribēja iet tālāk, bet reportieris pastiepa roku.

-   Džeks Makevojs.

Boss negribīgi roku paspieda. Šis vārds bija pazīstams. Pirms pieciem gadiem birojs Losandželosā bija izsekojis policistu sērijslepkavu, kurš par nākamo upuri bija izvēlējies Holivudas slepkavību izmeklētāju detektīvu Edu Tomasu. Birojs bija izmantojis Denveras avīzes "Rocky Mountain News" reportiera Makevoja sniegto informāciju, lai izsekotu tā dēvēto Dzejnieku. Galu galā Tomasa dzīvība netika apdraudēta. Patlaban viņš bija atvaļinājies un Orindžas apgaBalā vadīja grāmatveikalu.

-    Es jūs atceros, - Boss sacīja. - Eds Tomass bija mans draugs.

Abi vīri apveltīja viens otru ar vērtējošu skatienu.

-  Jūs rakstāt par šo prāvu? - Boss uzdeva acīm redzamu jautājumu.

-   Jā, "New Times" un "Vanity Fair". Domāju arī par grāmatu. Kad viss būs galā, varbūt varam aprunāties?

-   Varbūt.

-  Ja vien šai ziņā kaut ko nedarāt kopā ar Teriju.

-    Ar Teriju? Nē, vakar mums bija pavisam cita saruna. Ar grāmatu tai nav nekāda sakara.

-    Labi, paturiet manu lūgumu prātā. - Makevojs sameklēja kabatas portfeli un izvilka vizītkarti. - Lielākoties strādāju savās mājās Lauru kanjonā. Varat zvanīt jebkurā laikā.

Boss paņēma vizītkarti.

-   Labi. Bet nu man jāiet. Gan tiksimies.

-Jā-

Boss piegāja pie lifta un nospieda pogu. Viņš domāja par Edu Tomasu un vēlreiz ieskatījās vizītkartē. Tad viņš ielika to žaketes kabatā.

Gaidot liftu, viņš paraudzījās atpakaļ un redzēja, ka Makevojs sarunājas ar Rūdiju Tafero, aizstāvības izmeklētāju. Tafero, liela auguma vīrs, bija pieliecies pie Makevoja tik tuvu kā sazvērnieks. Makevojs rakstīja piezīmju grāmatiņā.

Lifta durvis atvērās, un Boss iegāja kabīnē. Viņš vēroja runātājus, līdz aizvērās durvis.

Boss pa Lauru kanjona bulvāri pārbrauca pāri kalnam un sasniedza Holivudu pirms vakara maksimum- stundas. Pie Saulrieta bulvāra viņš nogriezās pa labi un, nobraucis dažus kvartālus pa Rietumu Holivudu, apstājās ielas malā. Iemetis monētas skaitītājā, viņš iegāja nelielā netīri baltā biroju ēkā pretī striptīza bāram. Divstāvu sētas mājā mitinājās nelielas filmsabiedrības. To biroji bija mazi, izkārtnes nelielas. Šīs sabiedrības dzīvoja no filmas uz filmu. Starplaikos grezni biroji un lielas telpas nebija vajadzīgi.

Iemetis skatienu pulkstenī, Boss redzēja, ka ieradies tieši laikā. Rādīja bez ceturkšņa pieci, bet noklausīšanās bija paredzēta piecos. Viņš uzkāpa otrajā stāvā un iegāja pa durvīm ar plāksnīti NAFA SEDA STUDIJA. Aiz durvīm bija birojs ar trim istabām, viens no lielākajiem mājā. Boss jau bija te iegriezies un zināja telpu izvietojumu: uzgaidāmā telpa ar sekretāres galdu, Bosa drauga Alberta Seda kabinets un konferenču telpa. Bosam ienākot, sieviete pie sekretāres galda pacēla galvu.

-    Esmu atnācis pie mistera Seda. Mani sauc Herijs Boss.

Sieviete pamāja, pacēla klausuli un sastādīja numuru. Boss varēja saklausīt pīkstienu otrā istabā un Seda balsi atbildam.

-   Atnācis Herijs Boss, - sekretāre pavēstīja.

Boss dzirdēja Sedu sakām, lai ielaiž. Viņš devās uz kabinetu, iekams sekretāre bija nolikusi klausuli.

-   Ejiet iekšā, - viņa sacīja Bosa mugurai.

Boss iegāja nelielā, vienkārši iekārtotā kabinetā ar rakstāmgaldu, melnas ādas tahtu un televizoru ar videomagnetofonu. Sienas klāja ierāmētas afišas, kas reklamēja Seda filmas, vēl citas piemiņas lietas, te bija arī producentu krēsli ar filmu nosaukumiem uz atzveltnes. Boss pazina Sedu vismaz piecpadsmit gadu - kopš laika, kad pavecais vīrs bija viņu uzaicinājis par tehnisko konsultantu, uzņemot filmu, kam bija attāla līdzība ar Bosa izmeklētajām lietām. Nākamajā v desmitgadē viņi reizi pa reizei bija sazvanījušies; parasti Seds zvanīja Bosam, kad vajadzēja noskaidrot tehniskus jautājumus par filmā atainotām policijas procedūrām. Seda produkcijas lielākā daļa līdz sudrabainajam ekrānam netika, to rādīja parastajā televīzijā un kabeļtelevīzijā.

Alberts Seds piecēlās no galda, un Boss padeva viņam roku.

-   Sveiks, Naf, kā klājas?

-   Uz goda, draugs.

Viņš pamāja uz televizora pusi.

-   Skatījos tavu šīsdienas uzstāšanos tiesā. Bravo!

Viņš pieklājīgi sasita plaukstas. Boss atgaiņājās ar rokas mājienu un vēlreiz ieskatījās pulkstenī.

-   Paldies. Vai viss jau sagatavots?

-   Jādomā. Mārdžorija liks, lai viņa gaida mani konferenču telpā. Vari iet uz turieni un runāt.

-   Es protu to novērtēt, Naf. Saki, kā lai tev atlīdzinu?

-   Tu varētu piedalīties manā nākamajā filmā. Tu proti sevi pasniegt. Šodien noskatījos visu prāvu un ierakstīju lentē, ja tu pats gribētu to noskatīties.

-   Nē, nez vai to vēlēšos. Tik un tā tam nav laika. Ar ko patlaban nodarbojies?

-    Gaidu, kad iedegsies zaļā gaisma. Man ir projekts, kas varētu īstenoties ar jūras ostas piešķirtu finansējumu. Tā ir filma par policistu, kam atņemts žetons, cieņa un viss pārējais, viņš iemests cietumā un viņam pēc traumas iestājusies amnēzija. Tātad viņš ir cietumā un nespēj atcerēties, ko ietupinājis un ko ne. Viņam jācīnās par izdzīvošanu. Ieslodzītais, kas uzmeties par draugu, izrādās, ir sērijslep- kava, kuru viņš nogādājis cietumā. Tas ir trilleris, Herij. Ko teiksi? Patlaban scenāriju lasa Stīvens Segals.

Seda biezās, melnās uzacis savilkās asā leņķī. Paredzamā iespēja uzņemt filmu viņu acīm redzami satrauca.

-    Nezinu, Naf, - sacīja Boss. - Manuprāt, tas jau ir bijis.

-   Viss jau ir bijis. Bet ko tu domā?

Bosu izglāba zvans. Klusumā, kas iestājās pēc Seda jautājuma, abi skaidri dzirdēja, ka sekretāre blakus istabā ar kādu sarunājas. Tad iepīkstējās skaļrunis uz Seda galda un sekretāre sacīja:

-   Atnākusi mis Krova. Viņa gaidīs konferenču telpā.

Boss pamāja Sēdam.

-'Paldies, Naf, - viņš čukstus pateicās. - Es ar viņu tikšu galā.

-   Esi drošs?

-   Ja būs vajadzīga palīdzība, došu ziņu.

Viņš pagājās uz durvju pusi, taču atgriezās pie galda un padeva roku.

-   Var gadīties, ka nevarēšu kavēties, tāpēc atvadīšos. Lai tev veicas ar projektu. Šķiet, tu varētu gūt panākumus.

Viņi paspieda viens otram roku.

-   Gan redzēsim, - atsaucās Seds.

Boss atstāja kabinetu un pa nelielu gaiteni iegāja konferenču telpā. Tai vidū stāvēja četrstūrains stikla galdiņš ar krēslu katrā pusē. Anabela Krova sēdēja krēslā pretī durvīm un, Bosam ienākot, aplūkoja savas melnbaltās fotogrāfijas. Viņa paskatījās un gaiši uzsmaidīja, atsedzot nevainojamus zobus. Smaids saglabājās labi ja mirkli, jo tūlīt nozuda no sejas kā aizslaucīts.

-   Ko… ko jūs te darāt?

-   Labdien, Anabela, kā jums labi klājas?

-   Šeit notiks pārrunas, jūs nevarat tāpat vien…

-   Pilnīgi pareizi, es vēlos pārliecināties, cik piemērota esat liecinieces lomai slepkavības prāvā.

Sieviete piecētās. Fotogrāfijas un biogrāfija noslīdēja uz grīdas.

-   Jūs nevarat tā… Kas te notiek?

-   Jūs labi zināt, kas notiek. Jūs pārcēlāties uz citurieni, bet neatstājāt jauno adresi. Jūsu vecāki man nesniedza palīdzību. Arī aģents. Vienīgā iespēja bija noorganizēt pārrunas. Tagad apsēdieties un parunāsim, kur bijāt pazudusi un kāpēc vairāties no tiesas.

-   Tātad lomas nebūs?

Boss gandrīz iesmējās. Krova nespēja kaut ko tādu pieņemt.

-   Nē, lomas nebūs.

-   Un "Ķīniešu kvartāls" netiek pārfilmēts?

Šoreiz viņš iesmējās, taču tūlīt atguvās.

-   Kādu dienu tas notiks, bet jūs lomai esat par jaunu, bet es neesmu Džeiks Gitss. Lūdzu, sēdieties.

Boss jau atvilka krēslu, taču jaunā sieviete atteicās sēdēt. Viņa izskatījās satriekta. Viņai bija seja, ar kādu bieži varēja panākt vēlamo. Tikai ne šoreiz.

-    Es teicu, sēdieties, - Boss stingri noteica. - Jums jāsaprot viena lieta, mis Krova. Neatsaucoties uz tiesas pavēsti un šodien neierodoties tiesā, jūs esat pārkāpusi likumu. Tas nozīmē, ja vēlos, es varu jūs apcietināt un runāt ar jums ieslodzījuma vietā. Ir alternatīva, proti, mēs varam pasēdēt tepat un parunāt kā civilizēti ļaudis, jo drīkstam izmantot šo jauko istabu. Ko jūs izvēlaties, Anabela?

Krova atkrita krēslā. Mute savilkās šaurā, cietā līnijā. Gatavojoties filmēšanai, uz lūpām rūpīgi uzklātā krāsa sāka plaisāt un zust. Boss, labu brīdi vērojis sievieti, ierunājās.

-   Kas jūs centās ietekmēt, Anabela?

Viņa uzmeta Bosam asu mirkli.

-   Klausieties, - viņa sacīja, - es nobijos. Un baidos vēl tagad. Deivids Storijs ir ietekmīgs vīrs. Un aiz viņa ir vairāki bīstami cilvēki.

Boss paliecās pāri galdiņam.

-Jūs gribat teikt, ka viņš jums draudēja? Varbūt viņi?

-   Nē, neko rādu es nesaku. Viņiem nav man jādraud. Es pārzinu situāciju.

Boss atliecās atpakaļ un klusēdams pētīja Krovu. Jaunās sievietes skatiens klīda pa telpu, nekur neapstādamies.

Pa vienīgo aizvērto logu istabā spiedās Saulrieta bulvāra troksnis. Kaut kur ēkā nolaida ūdeni tualetē. Beidzot viņa paskatījās uz Bosu.

-   Ko jūs gribat?

-   Es gribu, lai jūs nododat liecību. Lai jās šai prāvā ieņemtu liecinieka vietu. Un izstāstītu, ko viņš mēģināja izdarīt ar jums. Džodijas Kremencas dēļ. Alisijas Lopesas dēļ.

-   Kas ir Alisija Lopesa?

-   Vēl viena, kuru atradām. Viņai neveicās tā kā jums.

Krovas sejā pavīdēja apjukums. Bija skaidri redzams,

ka liecības došana, viņasprāt, saistīta ar briesmām.

-   Ja došu liecību, nekad vairs nedabūšu darbu. Var būt vēl sliktāk.

-   Kas jums to teica?

Krova palika atbildi parādā.

-   Sakiet, kas? Jūsu aģents vai kāds cits?

Bridi klusējusi, viņa papurināja galvu, it kā nespētu ticēt, ka sarunājas ar Bosu.

-   Es braucu no Krančas, kad pie luksofora kāds piestāja blakus manai mašīnai. Viņš lasīja avīzi. Tā bija salocīta tā, lai būtu redzams lasāmais raksts. Es nelikos zinis, taču piepeši vīrietis, kas sēdēja pie stūres, sāka runāt. Viņš pat nepaskatījās uz manu pusi. Viņš vienkārši runāja, skatīdamies avīzē. Viņš sacīja, ka raksts ir par Deivida Storija prāvu un ka viņš ļoti negribētu būt liecinieks, kurš liecina pret Storiju. Viņš sacīja, ka tāds liecinieks šai pilsētā darbu vairs nedabūtu.

Viņa apklusa, bet Boss gaidīja. Viņš uzmanīgi vēroja Krovu. Šķita, ka stāstījums viņai sagādā patiesas mokas. Daudz netrūka, lai viņa sāktu raudāt.

-   Un es… Tāda nostāšanās blakus mani tik ļoti nobiedēja, ka es izkāpu no mašīnas un skriešus devos uz ģērbtuvi. Es paliku tur gandrīz stundu, bet tik un tā baidījos, ka tas vīrs mani ārā gaida. Mani uzmana.

Viņa sāka raudāt. Boss piecēlās, izgāja gaitenī un ieskatījās vannasistabā. Tur bija mutautiņu paka. Viņš ienesa to konferenču telpā un pasniedza Anabelai Krovai. Viņa apsēdās taisni.

-   Kur atrodas Kranča?

-   No šejienes taisni pa ielu. Saulrieta bulvāris un Kre- sentheita.

Boss pamāja. Tagad viņš zināja, kur tas ir. Iepirkšanās un izklaides komplekss, kura kafejnīcā Džodija Kremenca bija tikusies ar Deividu Storiju. Radās jautājums, vai te ir kopsakarība. Varbūt Storijam ir kaut kāds sakars ar Kranču. Varbūt viņš sameklējis izpalīgu, kas draud Anabelai Krovai.

-   Vai jūs apskatījāt to vīru?

-    Jā, bet tam nav nozīmes. Es nezinu, kas viņš ir. Neesmu redzējusi viņu ne pirms, ne pēc tam.

Bosam ienāca prātā Rūdijs Tafero.

-    Vai zināt, kas ir aizstāvības izmeklētājs? Tāds Rūdijs Tafero. Garš augumā, melniem matiem un patīkami iesauļojies. Izskatīgs vīrietis.

-   Nezinu, kas viņš ir, bet tas nav todien redzētais vīrs. Tas bija maza auguma plikpauris ar brillēm.

Apraksts Bosam neko neatgādināja. Viņš nolēma kādu laiku par to nedomāt. Tagad jāpastāsta Langvaizerei un Krecleram par draudiem. Viņi var informēt tiesnesi Hoto- nu. Nav izslēgts, ka viņi vēlēsies, lai Boss aizbrauc uz Kranču un noskaidro, vai teiktais atbilst patiesībai.

-   Ko jūs domājat darīt? - viņa pajautāja. - Vai gribat mani piespiest liecināt?

-   Tas nav atkarīgs no manis. To izlems prokurori, kad būšu viņus iepazīstinājis ar jūsu stāstu.

-   Vai jūs tam ticat?

Brīdi vilcinājies, Boss pamāja ar galvu.

-   Jums tomēr jāatnāk uz tiesu, jo esat saņēmusi tiesas pavēsti. Ierodieties rīt no divpadsmitiem līdz vieniem, tad uzzināsiet, kas viņiem padomā.

Boss zināja, ka liecība būs jānodod. Neviens neraizēsies, vai draudi ir reāli vai nav. Jo visi raizējās tikai par lietu. Anabela Krova tiks upurēta, lai notiesātu Deividu Storiju. Maza zivtiņa, ar kuras palīdzību jānoķer liela zivs, tā saucas šī spēlīte.

Boss lika Krovai iztukšot rokassomu un izskatīja viņas mantas, līdz atrada adresi un dzīvokļa numuru. Tas bija pagaidu dzīvoklis Bērbenkā. Krova atzina, ka nodevusi mantas glabāšanā, bet pati, gaidot tiesas beigas, apmetusies pagaidu dzīvoklī.

-   Tagad es jūs atlaidīšu, Anabela, nakts ieslodzījumā nebūs jāpavada. Atradu jūs šoreiz un varu atrast arī turpmāk. Ja rīt neieradīsieties, sameklēšu jūs atkal. Un jūs taisnā ceļā dosieties uz Sibilbrendas cietumu, sapratāt? - Krova pamāja ar galvu, ka saprot. - Vai jūs ieradīsieties?

Viņa vēlreiz pamāja.

-   Man nevajadzēja pie jums iet.

Boss pamāja. Viņai bija taisnība.

-    Nu jau par vēlu, - viņš sacīja. - Bet pareizi vien izdarījāt. Tagad ar* to jāsamierinās. Tādas ir tās tiesu lietas. Cilvēks nolemj parādīt drosmi un izbāž galvu kā bruņ- rupucis, bet ievilkt galvu atpakaļ viņam nav ļauts.

21. nodala

Atskanot klauvējienam pie durvju priekškara, stereo- atskaņotājs spēlēja Artu Peperu, bet Boss pa telefonu sarunājās ar Dženisu Langvaizeri. No virtuves iegājis gaitenī, viņš ieraudzīja kādu stāvu, kas lūkojās cauri priekškaram. Neapmierināts ar komivojažiera nekaunību, viņš piegāja pie durvīm un, ne vārda neteicis, gribēja tās aizvērt, taču pazina apmeklētājā Teriju Makalebu. Klausīdamies Langvaizeres ārdīšanos par iespējamo liecinieces neierašanos, viņš ieslēdza āra gaismu, pavēra durvju priekškaru un pamāja Makalebam, lai ienāk.

Makalebs ar žestu rādīja, ka tikmēr, kamēr Boss runā pa telefonu, stāvēs klusu. Boss noskatījās, kā viņš iziet cauri dzīvojamai istabai uz sētaspuses terasi un sāk vērot apgaismoto Kahengas pāreju. Viņš mēģināja koncentrēties sarunai ar Langvaizeri, bet viņu mocīja ziņkārība, kāpēc Makalebs braucis tik tālu kalnos, lai tiktos ar viņu.

-   Herij, tu klausies?

-Jā. Ko tu tikko teici?

-    Es jautāju, vai šāvējs Hotons atliks tiesu, ja mēs sāksim jaunu izmeklēšanu.

Bosam nebija ilgi jādomā, lai zinātu atbildi.

-   Nekādā ziņā. Izrādei jāturpinās.

-   Arī es tā domāju. Vajadzēs piezvanīt Rodžerani un noskaidrot, kas padomā viņam. Katrā ziņā par to mums vismazāk būtu jālauza galva. Tiklīdz tu pieminēsi Alisiju Lopesu, sāksies nežēlīga cīņa.

-    Manuprāt, esmu rajā jau uzvarējis. Hotons noraidīja…

-   Tas nenozīmē, ka Foukss nedosies jaunā uzbrukumā. Nekas vēl nav galā. - Iestājās klusums. Viņas īstā pārliecība nebija saklausāma. - Jācer, ka rīt viņu redzēsim, Herij.

-   Labi, Dženisa. Rīt tiksimies.

Boss izslēdza tālruni un nolika vietā virtuvē. Viņam iznākot no turienes, Makalebs stāvēja dzīvojamā istabā un aplūkoja plauktus virs stereoiekārtas, galvenokārt Bosa sievas fotogrāfiju.

-   Terij, kas noticis?

-    Atvaino, Herij, ka iegriezos, iepriekš nepiezvanījis. Pirmām kārtām man nebija tava mājas numura.

-   Kā tu atradi manu māju? Vēlies alu vai ko citu? - Boss norādīja uz viņa krūtīm. - Vai vari dzert alu?

-   Tagad varu. Patiesību sakot, tikai nupat man to atļāva. Drīkstu atkal iedzert. Tikai mēreni. Alus būs īstā reizē. »

Boss iegāja virtuvē. Makalebs turpināja runāt 110 dzīvojamās istabas.

-   Esmu bijis pie tevis jau agrāk. Vai atceries?

Boss iznāca no virtuves ar divām attaisītām "Anchor Steam" alus pudelēm. Vienu viņš pasniedza Makalebam.

-   Glāze taču nav vajadzīga, vai ne? Kad tu šeit biji?

Makalebs paņēma pudeli.

-   Sjelo Azula.

Atbildējis uz Bosa jautājumu, viņš iedzēra no pudeles kārtīgu malku.

Sjelo Azula, nodomāja Boss un tad atcerējās. Viņi bija kārtīgi iemetuši pa lampu uz jumta sētaspusē, jo lieta bija pārāk briesmīga, lai to iztirzātu skaidrā prātā. Viņš atcerējās apmulsumu nākamajā dienā par to, ka bija zaudējis savaldību un reibumā atkārtojis vārdus: "Vai tā ir Dieva roka, vai tā ir Dieva roka?"

-    Ak jā! - Boss atsaucās. - Viens no manas esības jaukākajiem brīžiem.

-   Jā. Bet māja tagad izskatās citāda. Zemestrīcē noslīdējusi uz leju?

-   Kaut kas uz to pusi ir. Sākot no pašas augšas.

-   Jā, nekas te vairs nav pazīstams. Braucu un meklēju ar acīm veco māju. Ieraudzījis policijas mašīnu, nodomāju, ka nez vai šai apkārtnē dzīvo vēl kāds policists.

Boss iedomājās nojumē stāvošo melnbalto automašīnu. Viņš nebija papūlējies aizbraukt uz iecirkni un pārsēsties savā mašīnā. No rīta viņš ietaupīs laiku, braucot taisnā ceļā uz tiesu. Mašīna bija melnbalta, bez bākugunīm uz jumta. Detektīvi tās izmantoja saskaņā ar programmu, kas bija izstrādāta, lai uz ielām izskatītos vairāk policistu.

Makalebs pastiepa roku un piesita ar savu pudeli pie Bosa pudeles.

-   Par Sjelo Azulu, - viņš sacīja.

-   Jā, - Boss atsaucās.

Viņš dzēra no pudeles. Alus bija auksts un labs. Pirmā alus pudele kopš prāvas sākuma. Viņš nolēma nedzert vairāk kā vienu, pat ja Makalebs mudinās.

-   Tā ir tava bijusī? - pajautāja Makalebs, norādīdams uz fotogrāfiju plauktā.

-   Mana sieva. Nevis bijusī, cik zinu, pagaidām vēl ne. Tomēr liekas, uz to pusi iet.

Boss skatījās uz Eleonoras Višas fotogrāfiju. Citu sievas fotogrāfiju viņam nebija.

-   Tas nav labi, vecīt.

-   Tā ir. Kas par lietu, Terij? Man jāizskata šādi tādi materiāli, pirms dodos…

-    Zinu, uz tiesu. Atvaino, ka ielauzos. Saprotu, tas prasa laiku. Gribēju šo to noskaidrot Ganna lietā. Pie reizes vēlējos kaut ko izstāstīt arī tev. Tas ir, parādīt. - Makalebs izvilka no aizmugurējās kabatas maku, atvēra un izņēma fotogrāfiju. Tajā melnmatainas sievietes rokās bija redzams melnmatains mazulis. - Tā ir mana meita, Herij. Un mana sieva.

Boss nopētīja fotogrāfiju. Gan māte, gan bērns bija tumsnēji un izskatījās skaisti. Makaleba acīs viņas droši vien bija vēl skaistākas.

-    Brīnišķīgas, - viņš sacīja. - Mazulis laikam nupat piedzimis. Tik maziņš.

-   Tūlīt būs četri mēneši. Fotogrāfija gan ir mēnesi veca. Vakar lenča laikā aizmirsu tev pastāstīt. Mēs viņai devām Sjelo Azulas vārdu.

Bosa skatiens novērsās no fotogrāfijas un sastapās ar Makaleba skatienu. Pēc brīža viņš pamāja.

-   Jauki.

-   Es pateicu Greiselai, kāpēc vēlos šo vārdu, un viņa sacīja, ka tā ir laba tloma.

Boss atdeva fotogrāfiju atpakaļ.

-   Ceru, ka mazā kādreiz domās tāpat.

-   Es arī ceru. Parasti mēs viņu saucam par Sisiju. Katrā ziņā atceros, ka tovakar tu visu laiku runāji par Dieva roku. Ka nekur vairs neredzi tās darbus. Par sevi varu teikt to pašu. Ja ir tāds darbs… grūti nezaudēt ticību. - Viņš pacēla uz augšu fotogrāfiju. - Tā ir tepat. Es atradu to no jauna. Dieva roku. Tā ir viņas acīs.

Boss ilgi skatījās, tad pamāja.

-   Tev pašam par labu, Terij.

-   Saproti, es nemēģinu uzstāties kā… Tas ir, es nemēģinu tevi pārliecināt vai ko tamlīdzīgu. Saku tikai, ka esmu atradis to, kā man trūka. Nezinu, vai tu joprojām meklē… Gribēju tikai teikt, tas ir tepat. Nevajag padoties.

Bosa skatiens no Makaleba aizklīda caur stikla durvīm tumsā.

-   Nešaubos, ka vienam otram tā ir.

Viņš iztukšoja pudeli un devās uz virtuvi, pārkāpdams apņemšanos nedzert vairāk par vienu. Viņš uzsauca Makalebam, vai tas nevēlas vēl vienu, taču ciemiņš atteicās. Pieliecies pie atvērtā ledusskapja, viņš pievēra acis un ļāva vēsajam gaisam glāstīt seju. Domas kavējās pie Makaleba nupat teiktajiem vārdiem.

-   Vai tev neliekas, ka esi viens no viņiem?

Boss sarāvās no Makaleba balss. Viņš stāvēja virtuves durvīs.

-    Kas?

-   Tu teici, ka vienam otram cilvēkam tā ir. Tev neliekas, ka esi viens no viņiem?

Boss izņēma no ledusskapja alus pudeli un ielika sienai piemontētajā atvērējā. Pirms atbildēšanas viņš norāva korķi un iedzēra garu malku.

-   Ko tas nozīmē, Terij? Divdesmit jautājumu? Vai tik neesi nodomājis kļūt par mācītāju vai ko tamlīdzīgu?

Makalebs pasmaidīja un papurināja galvu.

-   Atvaino, Herij. Zini, kā jūtas jaunais tēvs? Liekas, gribas savas izjūtas pavēstīt visai pasaulei, tas arī viss.

-   Tas ir jauki. Vai tagad vēlies parunāt par Gannu?

-   Labprāt.

-   Iziesim ārā un paskatīsimies naktī.

Viņi izgāja uz sētaspuses terases un sāka vērot ainavu. Simt pirmā šoseja, kā parasti, atgādināja gaismas lenti, kvēlojošu vēnu, kas izvijusies cauri kalniem. Debesis bija skaidras, pirms nedēļas lietus bija aizskalojis smogu. Šķita, ugunis ielejā ietiecas bezgalībā. Tuvāk pie mājas tumsu glabāja vienīgi krūmi kalna nogāzē. No apakšas uzvēdīja eikaliptu smarža, kas pēc lietus arvien bija stiprāka.

Pirmais ierunājās Makalebs.

-   Tev ir jauka māja, Herij. Jauka vieta. Droši vien tev riebjas ik rītu braukt lejā uz to bēdu ieleju.

Boss palūkojās uz Makalebu.

-    Ne, kamēr laiku pa laikam varu izšaut uz kādu ļaunuma nesēju. Uz tādu kā Deivids Storijs. Man nav iebildumu.

-   Bet kā ar tiem, kas aiziet no soda? Ar tādiem kā Ganns?

-    Neviens neizbēg no soda, Terij. Ja es tā domātu, nespētu darīt šo darbu. Protams, mēs nevaram notvert visus, taču es ticu lokam. Lielajam ritenim. Tas griežas un galu galā apgriežas. Varbūt es neredzu Dieva roku tik bieži kā tu, taču es tai ticu.

Boss nolika tukšo pudeli uz margām. Gribējās jaunu, taču viņš saprata, ka jāpiebremzē Rīt tiesā noderēs katra smadzeņu šūniņa. Prātā iešāvās doma par cigareti, viņš zināja, ka virtuves skapī stāv neatplēsta paciņa. Boss tomēr nolēma atturēties arī no cigaretes.

-    Tādā gadījumā tas, kas notika ar Gannu, ir lielā riteņa teorijas apstiprinājums.

Boss ilgāku laiku klusēja. Viņš skatījās pāri gaismas ielejai.

-   Jā, - viņš beidzot noteica. - Droši vien tā ir.

Bosa skatiens no tāluma pievērsās tuvējai ainavai. Viņš atspiedās pret margām un vēlreiz paskatījās uz Makalebu.

-    Ko tu gribēji zināt par Gannu? Liekas, vakar tev izstāstīju visu, kas stāstāms. Tu esi dabūjis viņa lietu, jā?

Makalebs pamāja.

-   Tu ar to nodarbojies, bet tagad tā ir pie manis. Mani interesē, vai nav uzpeldējis kas jauns. Kas zina, varbūt mūsu lēkājošā saruna atsauc kaut ko atmiņā.

Boss iesmējās un pacēla pudeli, aizmirsis, ka tā ir tukša.

-    Terij, vecīt, nomierinies. Šobrīd esmu līdz kaklam prāvā. Patlaban nododu liecību un ķeru liecinieci, kas cenšas izvairīties. Tas nozīmē, ka beidzu domāt par tavu izmeklēšanu, tiklīdz Kupidona restorānā piecēlos no galda. Ko tu vēlies no manis?

-    Neko, Herij. Nevēlos nekā tāda, kā tev nav. Iedomājos, ka būtu vērts pamēģināt, tas arī viss. Es nodarbojos ar šo lietu un cenšos kaut ko uzkasīt. Domāju, varbūt… neraizējies par to.

-    Tu esi savādnieks, Makaleb. Atceros, kā tu savā laikā pētīji nozieguma vietas fotogrāfijas. Vairāk alu nevēlies?

-   Labi. Kāpēc ne?

Boss atgrūdās no margām un paņēma savu un Makaleba pudeli. Tajā bija palikusi vēl trešā daļa. Boss nolika pudeli atpakaļ.

-   Vispirms iztukšo to.

Viņš iegāja mājā un izņēma no ledusskapja vēl divas pudeles. Viņam iznākot no virtuves, Makalebs stāvēja dzīvojamā istabā. Viņš atdeva tukšo pudeli, un uz brīdi Bosam iešāvās prātā, vai viņš to iztukšojis vai izlējis pāri margām. Viņš aiznesa tukšo pudeli uz virtuvi, bet, kad atgriezās, Makalebs pētīja plauktu ar kompaktdiskiem.

-    Vai patlaban skan šis disks? - viņš jautāja. - Arts Pepers?

Boss piegāja tuvāk.

-   Jā. Arts Pepers sadarbībā ar Mailsu. Reds Gārlends - klavieres, Pols Čeimberss - bass, Fillijs Džo Džonss - bungas. Ierakstīts piecdesmit septītā gada deviņpadsmitā janvāri tepat Losandželosā. Vienas dienas laikā. Cik zinu, Pepera saksofona korķis bijis ieplaisājis, taču tam nav nozīmes. Viņam bija viens mēģinājums ar tiem puišiem. Galveno izdarīja viņš. Viena diena, viens mēģinājums, viens klasisks darbs. Tā jādara tās lietas.

-   Vai tie bija puiši no Mailsa Deivisa orķestra?

-   Tai laikā.

Makalebs pamāja. Boss pieliecās tuvāk, lai labāk redzētu kompaktdiska vāciņu Makaleba rokās.

-   Jā, Arts Pepers, - Boss sacīja. - Augot nezināju, kas ir mans tēvs. Mātei bija daudz Pepera plašu. Viņa mēdza apmeklēt džeza klubus, kur viņš spēlēja. Arts bija izskatīgs pēc velna. Kā hipijs. Paskaties uz šo attēlu. Gluži vienkārši vienreizīgs. Vēlāk izfantazēju, ka viņš ir mans sencis, tikai nekad nav mājā, jo arvien atrodas ceļā vai ieraksta plates. Bija jau gandrīz tik tālu, ka sāku tam ticēt. Vēlāk, ar to es domāju - pēc gadiem, izlasīju par Peperu grāmatu. Tajā rakstīts, ka tad, kad uzņemta šī bilde, viņš bijis galīgi slims. Pēc fotografēšanās izvēmies un atgriezies gultā.

Makalebs nopētīja fotogrāfiju uz diska vāciņa. Glīts kokam piespiedies vīrietis ar saksofonu labajā rokā.

-   Jā, viņš prata spēlēt, - noteica Makalebs.

-   Jā, to viņš prata, - Boss piekrita. - Ģēnijs ar adatu rokā.

Boss piegāja pie atskaņotāja un uzgrieza to mazliet skaļāk. Skanēja "Pareizā dzīve", Pepera galvenā kompozīcija.

-   Vai tu tam tici? - Makalebs pajautāja.

-   Tam, ka viņš bija ģēnijs? Jā, saksofonists viņš bija ģeniāls.

-   Nē, vai tev neliekas, ka ikvienam ģēnijam - mūziķim, māksliniekam, pat detektīvam - ir kāds liktenīgs trūkums? Adata rokā?

-   Man liekas, ikvienam ir kāds liktenīgs trūkums, vai viņš ir ģēnijs vai nav.

Boss uzgrieza mūziku skaļāk. Makalebs nolika savu alus pudeli uz grīdas skaļruņa. Boss to pacēla, atdeva atpakaļ un ar plaukstu noslaucīja no koka virsmas mitro gredzenu. Makalebs izslēdza mūziku.

-   Padomā, Herij, vai nevari man ko iedot.

-   Par ko tu runā?

-    Es atbraucu pie tevis. Iedod kaut ko par Gannu. Zinu, ka tev tas neko nenozīmē - viņš neaizbēga no riteņa, kas griežas. Tikai man nepatīk, kā šī lieta beidzās. Slepkava, lai arī kas viņš ir, nekur nav pazudis. Un viņš atkal darīs to pašu. Tas man ir skaidrs.

Boss paraustīja plecus, it kā viņam tas būtu vienalga.

-   Labi, kaut kas man ir. Pavisam nenozīmīgs sīkums, bet varbūt vērts pamēģināt. Kad vakarā pirms nogalināšanas iegriezos pie viņa kamerā, aprunājos ar municipālajiem vīriem, kas bija viņu atveduši. Šie jautājuši, kur viņš dzer, un viņš atbildējis, ka Nata bārā. Tas ir bulvāra dienvidu pusē apmēram kvartāla attālumā no Muso restorāna.

-   Labi, varu to sameklēt, - Makalebs atsaucās, it kā viņam šis fakts bijis nebijis. - Ko tas nozīmē?

-    Saproti, Nata bārā viņš bija dzēris pirms sešiem gadiem, kad pirmo reizi satikāmies. Tur viņš bija pievācis sievieti, to pašu, kuru vēlāk nogalināja.

-   Viņš tātad tur ir pastāvīgais.

-   Tā izskatās.

-     Paldies, Herij. Es pārbaudīšu. Kā sagadījies, ka nepateici to Vinstonei?

Boss paraustīja plecus.

-   Laikam neienāca prātā, un viņa nepajautāja.

Daudz netrūka, lai Makalebs vēlreiz noliktu alus pudeli uz skaļruņa, taču attapās un atdeva Bosam.

-   Varbūt ieskatīšos tai bārā jau šovakar.

-    Neaizmirsti.

-   Ko lai neaizmirstu?

-   Ja notver vīru, kas to izdarījis, manā vārdā paspied viņam roku.

Makalebs neatbildēja. Viņš pārlaida skatienu visapkārt, it kā nupat tikai būtu ienācis.

-   Vai varu izmantot vannasistabu?

-   Gaitenī pa kreisi.

Makalebs devās uz vannasistabu, bet Boss tikmēr aiznesa pudeles uz virtuvi un kopā ar citām salika atkritumu spainī. Atvēris ledusskapi, viņš redzēja, ka pēc sarunas ar Anabelu Krovu ceļā uz mājām nopirktais pusducis alus pudeļu pavisam sarucis. Bija palikusi viena vienīga pudele. Taisot ciet ledusskapi, virtuvē ienāca Makalebs.

-    Gaitenī pie sienas tev ir viena dulla bilde, - viņš sacīja.

-   Kas? Ak jā. Man patīk tā bilde.

-   Ko tā īsti nozīmē?

-   Nezinu. Manuprāt, tā nozīmē, ka lielais ritenis nebeidz griezties un neviens no tā neizbēg.

Makalebs pamāja.

-   Droši vien.

-   Vai tagad taisnā ceļā brauksi pie Nata?

-   Jāpadomā. Gribi piebiedroties?

Boss apdomāja priekšlikumu, kaut zināja, ka to pieņemt būtu muļķīgi. Gatavojoties liecībai nākamās dienas rītā, bija jāpārlūko puse slepkavības lietas.

-   Nē, mani gaida neliels darbs. Jāgatavojas rītdienai.

-   Labi. Pasaki vismaz, kā šodien gāja?

-   Pagaidām viss normāli. Patlaban mēs spēlējam soft- bolu. Rīt pie bumbiņas tiks Džons Rīzons, un viņš to met atpakaļ ātri.

-   Es skatīšos ziņas.

Makalebs pienāca klāt un padeva roku. Boss to paspieda.

-   Esi tur uzmanīgs.

-   Tu arī, Herij. Paldies par alu.

-   Nav par ko.

Boss pavadīja Makalebu līdz durvīm un noskatījās, kā viņš iekāpj melnajā "Cherokee" džipā uz ielas. Tas tūlīt iedarbojās un aizbrauca, atstājot Bosu stāvam gaišajās durvīs.

Boss aizslēdza durvis un nodzēsa gaismu dzīvojamā istabā. Mūziku viņš atstāja skanam. Tā automātiski izslēgsies, tiklīdz Arta Pepera klasiskais laika brīdis būs izskanējis. Vēl bija agrs, taču pēc dienas spriedzes un asinīs plūstošā alkohola pārņēma nogurums. Viņš nolēma tagad pagulēt, bet piecelties agrāk, lai sagatavotos liecības došanai. Boss devās uz virtuvi un izņēma no ledusskapja pēdējo alus pudeli.

Pa ceļam uz guļamistabu viņš apstājās pie ierāmētās gleznas, kas bija saistījusi Makaleba uzmanību. Tā bija Hieronimusa Bosa gleznas "Pasaulīgo prieku dārzs" reprodukcija. Tā mājās bija jau sen, kopš bērnības. Reprodukcijas virsma bija sametusies un saskrāpēta. Eleonora bija pārvietojusi gleznu no dzīvojamās istabas uz gaiteni. Viņai nepatika, ka tā atrodas vietā, kur jāuzturas katru vakaru. Boss nezināja, vai tādas rīcības iemesls ir gleznas saturs vai apstāklis, ka reprodukcija ir veca un bojāta.

Skatoties uz cilvēku izlaidības un moku attēlojumu, Boss apsvēra, vai nenolikt to vecajā vietā dzīvojamā istabā.

Sapnī Boss peldēja tik tumšā ūdenī, ka nespēja saskatīt pie sejas pieliktās rokas. Atskanēja tāda kā zvanīšana, un cauri tumsai viņš rāvās augšup.

Viņš pamodās. Gaisma dega, bet viss bija kluss. Ste- reoiekārta klusēja. Skatoties pulkstenī, tālrunis iezvanījās no jauna, un viņš strauji pacēla klausuli no aparāta uz naktsgaldiņa.

-   Klausos.

-   Sveiks, Herij, te Kiza.

Bijusī partnere.

-   Kiza, kas noticis?

-   Vai ar tevi viss kārtībā? Izklausās… it kā tu būtu izslēdzies.

-Jūtos labi. Biju tikai… iesnaudies.

Viņš vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja mazliet pāri desmitiem.

-   Atvaino, Herij, bet man likās, ka tu dedzini sveces un gatavojies rītdidnai.

-   Domāju piecelties rīt agrāk un sagatavoties.

-   Šodien tu labi uzstājies. Iecirknī skatījāmies televizoru. Visi turēja par tevi īkšķi.

-   Varu derēt, ka tā bija. Kā jums tur iet?

-   Tikai uz priekšu. Var teikt, sāku visu no jauna. Man vajadzēs pierādīt, ko spēju.

-    Par to neraizējies. Tu apiesi tos vīrus, it kā viņi stāvētu uz vietas. Kā izdarīji ar mani.

-    Herij… tu esi pats labākais. Esmu iemācījusies no tevis vairāk, nekā tu vari aptvert.

Boss nesteidzās ar atbildi. Dzirdētais viņu patiešām aizkustināja.

-    Paldies par labajiem vārdiem, Kiza. Tu varētu piezvanīt biežāk.

Viņa iesmējās.

-   Ne tāpēc tev zvanu. Teicu draudzenei, ka izpalīdzēšu. Man tas viss atgādina vidusskolas laikus, bet tā nu tas ir. Es apsolīju painteresēties, vai atkal esi dabūjams.

Bosam pat nevajadzēja domāt, lai atbildētu.

-   Nē, Kiz, neesmu. Es… neesmu vēl atteicies no Eleonoras. Joprojām ceru, ka viņa kādu brīdi piezvanīs vai atnāks, un mēs visam tiksim pāri. Tu zini, kā tas ir.

-    Zinu. Un tas ir kolosāli, Herij. Es tikai teicu, ka apjautāšos. Bet, ja tu maini savas domas, viņa ir tīkama dāma.

-   Vai es pazīstu viņu?

-   Jā, pazīsti. Džeja Vinstone, strādā pie šerifa. Mēs turamies kopā sieviešu grupā. Detektīves bez vīriešiem. Šovakar mums iznāca par tevi saruna.

Boss neko neatbildēja. Likās, sirds dīvaini sažņaudzas. Viņš neticēja nejaušībām.

-   Herij, tu klausies?

-   Jā, klausos. Vienkārši aizdomājos.

-   Labi, nekavēšu tevi. Ņem vērā, ka Džeja lūdza par viņu neko neteikt. Viņa vienkārši gribēja par tevi apjautāties tā, lai neviens neko nezinātu. Lai vēlāk, tiekoties darbā, nerastos neērtības sajūta. Es tātad neko neesmu tev teikusi, labi?

-   Labi. Vai viņa izjautāja par mani?

-     Mazliet. Neko īpašu. Ceru, tu neiebilsti. Es viņai teicu, ka izvēle ir laba. Teicu, ja es būtu citādā situācijā, ari man būtu interese.

-    Paldies, Kiz, - noteica Boss, taču viņa prāts bija nemierīgs.

-   Labi, tagad beigšu. Gan tiksimies. Rīt šos noliec gar zemi, norunāts?

-    Mēģināšu.

Kiza pārtrauca sarunu, un Boss lēnām nolika klausuli. Žņaudzošā sajūta krūtīs pastiprinājās. Viņš sāka domāt par Makaleba apmeklējumu, viņa jautājumiem un Terija teikto.

Viņš neticēja, ka iespējama sagadīšanās. Bosam bija skaidrs, ka viņš paņemts uz grauda. Par viņu interesējās sakarā ar Edvarda Ganna noslepkavošanu. Un viņš zināja, ka ļāvis Makalebam gūt pietiekamu psiholoģisku priekšstatu, lai viņš nodomātu, ka ir uz pareizā ceļa.

Boss iztukšoja uz naktsgaldiņa stāvošo alus pudeli. Pēdējais malks bija istabas temperatūrā un rūgts. Vairāk alus ledusskapī nebija. Viņš piecēlās un sameklēja cigareti.

22. nodala

i

Nata krogs bija dzelzceļa vagona lieluma bārs un neatšķīrās no daudzām citām Holivudas dzertuvēm - dienu tajā apgrozījās nelabojami dzērāji, pirmajās vakara stundās daža nejauša prostitūta ar klientu, bet vēlu vakarā "melnās ādas jakas" un tetovētie. Ja cilvēks te maksāja par dzeramo ar zelta kredītkarti, viņš varēja kļūt par mērķi.

Makalebs bija iegājis paēst vakariņas Muso restorānā - ķermenis prasīja, lai to savlaicīgi paēdina, - tāpēc ieradās Nata bārā tikai pēc desmitiem. Tiesājot sautētu vistu, viņš pat domāja, vai maz vērts šķiest laiku un doties uz bāru kaut ko izjautāt par Gannu. Informāciju bija piesviedis aizdomās turamais. Vai aizdomās turamais apzināti būtu norādījis īsto izmeklēšanas virzienu? Droši vien ne, bet Makalebs ņēma vērā, ka Boss bija iedzēris un nezināja apmeklējuma īsto nolūku. Informācija varēja būt itin derīga, un viņš nolēma neatstāt nevienu pavedienu nepārbaudītu.

Bārā vajadzēja dažas sekundes, lai aprastu ar blāvo, sarkanīgo gaismu. Kad acis pielāgojās, viņš redzēja, ka bārs ir pustukšs. Patlaban bija starplaiks starp agrajiem un vēlajiem vakara apmeklētājiem. Bāra galā pie letes sēdošās sievietes - viena melnā, otra baltā - viņu nopētīja. Brīdī, kad viņas saprata - kruķis -, Makalebs nodomāja: maukas. Klusībā viņš jutās apmierināts, ka joprojām izskatās labi. Viņš garām sievietēm iegāja zālē. Lielākā daļa galdiņu telpas labajā pusē bija aizņemti. Neviens uz viņu pat nepaskatījās.

Viņš piestājās pie bāra starp diviem tukšiem sēdekļiem un pamāja vienai no bārmenēm.

No mūzikas automāta aizmugurē skanēja Boba Sege- ra dziesma "Nāk nakts". Bārmene paliecās pāri bāra letei, lai varētu pieņemt Makaleba pasūtījumu. Viņai bija melna, pogājama veste uz kailas miesas, gari un taisni melni mati, kreisajā uzacī ievērta smalka zelta stīpiņa.

-   Kā varu pakalpot?

-   Ar nelielu informāciju.

Makalebs pārbīdīja pāri letei Edvarda Ganna attēlu no autovadītāja apliecības. Attēls bija palielināts līdz trim reiz piecām collām un ņemts no Vinstones iedotās lietas. Bārmene brīdi skatījās, tad palūkojās uz Makalebu.

-   Ko jūs vēlaties? Viņš ir miris.

-   Kā jūs to zināt?

Bārmene paraustīja plecus.

-    Ko lai saku?v Liekas, paklīda tādas runas. Tu esi kruķis?

Makalebs pamāja, pieklusināja balsi, lai to apslāpētu mūzika, un atbildēja:

-   Uz to pusi ir.

Bārmene paliecās vēl vairāk pāri letei, lai labāk varētu dzirdēt. Tādā pozā pavērās vestes augšdaļa, atsedzot nelielas, apaļas krūtis. Uz kreisās krūts bija uztetovēta dzeloņstieplēm apvīta sirds. Tā atgādināja nobrāzumu uz bumbiera un neizskatījās īpaši kārdinoša. Makalebs novērsa skatienu.

-    Edvards Ganns, - Makalebs sacīja, - bija pastāvīgais apmeklētājs, vai ne?

-   Viņš bieži nāca uz šejieni.

-   Vai jūs strādājāt Vecgada vakarā?

Bārmene pamāja.

-   Vai tovakar viņš te bija?

Viņa papurināja galvu.

-     Nevaru atcerēties. Vecgada vakarā te bija daudz cilvēku. Gāja augsti. Nezinu, vai viņš te bija vai ne. Es nebrīnītos, ja būtu. Cilvēki nāca un gāja.

Makalebs pamāja uz otras bārmenes pusi. Tā bija la- tīņamerikāniete, kas arī bija uzvilkusi melnu vesti uz kailas miesas.

-   Kā ar viņu? Vai viņa nevarētu atcerēties?

-    Nē, viņa sāka strādāt tikai pagājušajā nedēļā. Es ielauzu viņu darbā.

Viņas sejā ieplaiksnīja tikko manāms smaids. Makalebs to neievēroja. Automāts sāka spēlēt "Nakts aiziešanu" Roda Stjuarta versijā.

-   Vai jūs labi pazināt Gannu?

Par atbildi atskanēja smiekli.

-    Mīļais, šī ir īstā vieta, kur cilvēks ienāk un klāsta visiem, kas viņš ir. Vai labi viņu pazinu? Pazinu, un tikai. Es jau teicu, ka viņš te iegriezās. Nezināju, kā viņu sauc, iekams viņš nebija beigts un ļaudis nesāka runāt. Kāds ieminējās, ka Edijs Ganns nomušīts, un es pajautāju: "Kas, pie joda, ir Edijs Ganns?" Tad viņu man aprakstīja. Viskijs ar ledu, un vienmēr krāsa matos. Tad man atausa, kas ir Edijs Ganns.

Makalebs pamāja, iebāza roku žaketes kabatā, izvilka salocītu avīzi un pabīdīja pāri bāra letei. Bārmene skatīdamās no jauna pieliecās un no jauna nodemonstrēja krūtis. Makalebs nodomāja, ka viņa to dara apzināti.

-   Tas ir tas kruķis, kas uzstājas tiesā, vai ne?

Makalebs neatbildēja uz jautājumu. "Los Angeles Times" bija ievietota Herija Bosa fotogrāfija sakarā ar gaidāmo liecību Deivida Storija prāvā. Boss brīvi stāvēja pie tiesas zāles durvīm. Varbūt viņš nezināja, ka tiek fotografēts.

-   Vai viņš te ir redzēts?

-   Jā, viņš iegriežas.

Makalebs sajuta, ka pār muguru pārskrien skudriņas.

-   Kad viņš iegriežas?

-   Nezinu. Laiku pa laikam. Es viņu nesauktu par pastāvīgo apmeklētāju. Tomēr viņš iegriežas. Ilgi nekavējas. Vienu glāzi, un projām. Viņš… - Bārmene pacēla uz augšu pirkstu un pašķieba galvu uz sāniem, it kā pārlūkotu rajā kādus failus. Drīz viņa nolaida pirkstu, it kā būtu atradusi īsto. - Atcerējos. Pudeli alus. Vienmēr prasa "Anchor Ste- am", viņš pastāvīgi aizmirst, ka mums tā nav - pārāk dārgs, lai to šeit tirgotu. Tad izvēlas veco par trīsdesmit trīs.

Makalebs gribēja jautāt, kas tas ir, bet bārmene pati atbildēja uz neuzdoto jautājumu.

-   "Rolling Rock".

-   Vai viņš te hija Vecgada vakarā?

Bārmene papurināja galvu.

-    Varu teikt to pašu, ko agrāk. Neatceros. Pārāk daudz cilvēku, pārāk daudz dzeramo, pārāk daudz dienu aiztecējis. - Makalebs pamāja, atvilka avīzi atpakaļ un iebāza kabatā. - Tas kruķis iedzīvojies nepatikšanās?

Makalebs papurināja galvu. Viena no sievietēm bāra galā uzsita ar glāzi pa bāra leti un uzsauca bārmenei:

-   Ei, Miranda, te tev ir klienti, kas maksā!

Bārmene ar acīm meklēja partneri. Meitene bija nozudusi, droši vien dibenistabā vai vannasistabā.

-   Man jāstrādā, - viņa paziņoja.

Makalebs noskatījās uz bārmeni, kas devās uz letes galu un pasniedza izlaidīgajām sievietēm divus degvīnus ar ledu. Mūzikas pārtraukumā varēja dzirdēt, ka viena no meičām iesaka nerunāt ar kruķi, citādi viņš projām neiešot. Mirandai nākot atpakaļ pie Makaleba, viena no viņām uzsauca nopakaļ:

-   Beidz dot par velti, citādi viņš nemūžam neaizies!

Makalebs izturējās tā, it kā neko nebūtu dzirdējis. Pienākusi pie viņa, Miranda nopūtās kā pārguruši.

-    Nezinu, kur Džārvija nozudusi. Nevaru te stāvēt visu nakti un sarunāties.

-   Ļauj uzdot vēl pēdējo jautājumu, - viņš sacīja. - Vai šis policists nav bijis te vienlaikus ar Gannu, katrs par sevi vai kopā?

Viņa brīdi padomāja un noliecās uz priekšu.

-   Iespējams tas ir, bet es neatceros.

Makalebs pamāja. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka neko vairāk nav iespējams uzzināt, un apsvēra, vai neatstāt uz letes mazliet naudas. Strādādams par aģentu, šai ziņā viņš neko nebija apguvis. Nekad viņš nezināja, vai atstāt naudu ir pareizi vai aizvainojoši.

-   Vai tagad es varu jums kaut ko pajautāt? - pavaicāja Miranda.

-   Ko?

-   Vai tev patīk tas, ko redzi? - Makalebs juta, ka sejā iesitas apmulsuma sārtums. - Man liekas, tu pietiekami saskatījies. Ienāca prātā pajautāt.

Viņa palūkojās uz prostitūtām, kas atbildēja ar smaidu. Viņas visas izbaudīja Makaleba apmulsumu.

-     Tās ir jaukas, - viņš noteica, nolicis uz letes divdesmit dolāru banknoti, un gāja projām. - Esmu pārliecināts, ka to dēļ daudzi iegriežas vēlreiz. Varbūt to dēļ te iegriezās arī Edvards Ganns.

Viņš devās uz durvīm, kad mugurā trāpīja uzsauciens:

-   Tādā gadījumā tev varbūt jāiegriežas vēlreiz un tās jānomēģina, policisti

Ejot ārā pa durvīm, viņš dzirdēja, kā maukas ierēcas un paceļ uz augšu roku ar izplestiem pirkstiem.

Makalebs sēdēja džipā pretī Nata bāram un pūlējās atjēgties no apmulsuma. Viņš centās apkopot no bārmenes saņemto informāciju. Ganns bijis pastāvīgais apmeklētājs un mūža pēdējā dienā varēja te būt un arī nebūt. Bārmene pazina Bosu kā apmeklētāju. Arī viņš Ganna mūža pēdējā dienā varēja te būt vai nebūt. Mulsināja tas, ka šī informācija netieši bija saņemta no Bosa. No jauna radās jautājums, kāpēc Boss - ja viņš ir Ganna slepkava - devis noderīgu pieturas punktu, kur aizķerties. Vai tā bija augstprātība, ticība, ka viņu neturēs aizdomās un nepieminēs, iztaujājot bārā? Vai arī viņu vada dziļi slēpta psiholoģiska motivācija? Makalebs zināja, ka noziedznieki pieļauj kļūdas, kuras noved pie viņu apcietināšanas, - tāpēc ka zemapziņā nevēlas palikt nesodīti. Lielā riteņa teorija, nodomāja Makalebs. Varbūt Boss zemapziņā uzskata, ka ritenis griežas arī vfņam.

Makalebs paņēma mobilo telefonu un pārbaudīja zonu. Tā bija laba. Viņš sastādīja Džejas Vinstones mājas numuru. Gaidot savienojumu, viņš ieskatījās pulkstenī, vai nezvana pārāk vēlu. Vinstone atsaucās pēc piektā signāla.

-   Tas esmu es. Šo to esmu uzzinājis.

-    Tāpat kā es. Bet patlaban vēl runāju pa telefonu. Vai varu tev piezvanīt, kad beigšu?

-   Jā, es gaidīšu.

Viņš izslēdza aparātu un sēdēja mašīnā, domājot par notikumiem. Pa mašīnas logu viņš noskatījās, ka no bāra iznāk baltā prostitūta, vedot sev līdzi vīrieti ar beisbola cepuri galvā. Abi smēķēja un devās uz moteļa "Skjlark" pusi.

Iečirkstējās tālrunis. Zvanīja Vinstone.

-   Viss saskart, Terij. Es sāku ticēt.

-   Ko tu uzzināji?

-   Vispirms stāsti tu. Tu teici, ka esi kaut ko uzzinājis.

-   Nē, tu. Es neuzzināju neko svarīgu. Izklausās, ka tu esi uzgājusi ko nozīmīgu.

-    Labi, klausies. Herija Bosa māte bijusi prostitūta. Holivudā. Viņa nogalināta, kad Herijs bijis vēl mazs. Slepkava palicis nesodīts. Kā tas iekļaujas psiholoģiskajā pamatojumā, mister Izmeklētāj?

Makalebs neatbildēja. Jaunā ziņa apstulbināja un aizpildīja daudzus tukšos pagaidu teorijas robus. Moteļa kantora logā bija redzama ielasmeita ar savu klientu. Vīrietis padeva naudu un saņēma atslēgu. Viņi pa stikla durvīm devās tālāk.

-    Ganns nogalina prostitūtu un paliek nesodīts, - nesagaidījusi atbildi, Vinstone turpināja. - Tieši tāpat kā ar viņa māti.

-   Kā tu to uzzināji? - beidzot pajautāja Makalebs.

-    Es piezvanīju draudzenei, par kuru runājām. Kizai. Izturējos tā, it kā mani interesētu Boss, un apjautājos, vai viņš ir šķīries. Viņa izstāstīja par Bosu visu, ko atcerējās. Ziņas par māti acīmredzot uzpeldējušas pirms dažiem gadiem civilprāvā, kad Boss tika apsūdzēts prettiesiskā nogalināšanā - vai atceries Leļļu Meistaru?

-     Jā, Losandželosas policija toreiz mūs neaicināja palīgā. Arī tas vīrs bija slepkavojis prostitūtas. Boss nogalināja viņu. Viņš nebija bruņots.

-   Visi gadījumi ir psiholoģiski saistīti. Viens rokraksts.

-   Kas notika ar Bosu pēc mātes nogalināšanas?

-    Kiza īsti to nezina. Viņa sauc Bosu par labdarības cilvēku. Māti viņš zaudējis desmit vienpadsmit gadu vecumā. Pēc tam audzis jauniešu patversmēs un pie audžuvecākiem. Iestājies darbā slepenajā dienestā, vēlāk pārgājis uz policiju. Šo faktu mums trūka. Boss nelikās mierā lietā, kas varēja palikt bez apsūdzības.

Makalebs klausīdamies pamāja.

-   Tas nav viss, - Vinstone turpināja. - Es pārbaudīju, ko neesmu iekļāvusi visās vecajās slepkavību lietās. Ieskatījos pirms sešiem gadiem Ganna nogalinātās sievietes sekcijas aktā. Starp citu, to sievieti sauca Frānsisa Veldo- na. Jauno, par Bosu iegūto ziņu gaismā tur ir viens punkts, kas tagad liekas svarīgs. Pārbaudot dzemdi, konstatēts, ka sieviete kaut kad dzemdējusi.

Makalebs papurināja galvu.

-   Boss varēja to nezināt. Līdz sekcijas izdarīšanai viņš jau bija izgrūdis pa logu leitnantu un atstādināts no darba.

-   Tiesa. Taču pēc atgriešanās viņš droši vien ieskatījās lietā. Viņš varēja uzzināt, ka Ganns nodarījis kādam bērnam to pašu, kas bija nodarīts viņam. Saproti, tas viss saskan. Pirms astoņām stundām man likās, ka tu ķeries pie salmiņa. Tagad domāju, ka esi ticis uz īstajām pēdām.

Patiesībā Makalebs nemaz nebija tik pārliecināts, taču viņš saprata Vinstones satraukumu. Atrodot atbilstību lietās, dažreiz satraukums var aizēnot realitāti.

-   Kas notika ar bērnu? - viņš pajautāja.

-    Nav ne jausmas. Varbūt viņa atteikusies no bērna pēc tā piedzimšanas. Tam nav nozīmes. Svarīgi, ko bērns nozīmē Bosam.

Viņai bija taisnība, taču Makalebam nepatika neizstrādātas vietas.

-    Atgriezīsimies pie tava zvana Bosa kādreizējai partnerei. Vai viņa nepiezvanīs Bosam un nepateiks, ka esi par viņu apjautājusies?

-   Viņa to jau ir izdarījusi.

-   Tas ir, šovakar?

-   Jā, tikai nupat beidzām runāt. Viņa man piezvanīja. Nekas man neiznāk. Boss pateicis - viņš nezaudējot cerības, ka sieva atgriezīsies.

-   Vai viņa pateikusi, ka tu esi tā, kas interesējās?

-   Es lūdzu to nedarīt.

-   Visticamāk viņa pateica. Tas nozīmē - Boss zina, ka esam pievērsuši viņam uzmanību.

-   Tas nav iespējams. Kādā veidā?

-    Arī es šovakar biju pie viņa. Pie viņa mājās. Tai pašā vakarā viņam piezvana par tevi. Tāds vīrs netic, ka tā ir sagadīšanās.

-    Varbūt. Ko tu darīji pie viņa? - Vinstone beidzot pajautāja.

-   Runāju. It kā lūdzu papildu informāciju par Gannu, taču novirzīju sarunu uz viņu pašu. Tāpēc tev zvanīju. Uzzināju šo to interesantu. Salīdzinājumā ar tevi nav nekā īpaša, tomēr viss saskan. Bet ja viņam bijusī partnere piezvanīja tūlīt pēc mana apmeklējuma… nezinu.

-   Pastāsti, ko uzzināji.

-    Tikai sīkumus. Šķirti dzīvojošās sievas fotogrāfija dzīvojamā istabā stāv redzamā vietā. Nepagāja ne stunda, kad viņš bija iztukšojis trīs alus pudeles. Tātad alkoholisma sindroms. Simptomātisks iekšējas spriedzes gadījumos. Vēl kaut ko izteicās par, viņa vārdiem runājot, "lielo riteni". Tas iekļaujas viņa vērtību sistēmā. Notiekošajā viņš neredz Dieva roku. Viņš redz Lielo Riteni. Kas griežas un griežas. Teica, ka tādi cilvēki kā Ganns tomēr neizbēg no soda. Viņus vienmēr samaļ. Ritenis. Es pateicu dažas specifiskas frāzes, gaidīdams viņa reakciju, iebildumus. Nosaucu pasauli aiz durvīm par bēdu ieleju. Viņš neko neiebilda. Teica, ka var ar to samierināties, kamēr iespējams apkarot ļaunuma nesējus. Tas ir gandrīz netverami, Džeja, taču viss saskan. Priekšnamā viņam ir Bosa gleznas reprodukcija. "Pasaulīgo prieku dārzs". Ar visu pūci.

-   Tātad vārds viņam dots Bosam par godu. Ja mani sauktu Pikaso, es arī karinātu Pikaso reprodukciju pie sienas.

-   Es izturējos tā, it kā gleznu nekad nebūtu redzējis, un pajautāju, ko tā nozīmē. Viņš pateica vienīgi to, ka gleznā rādīts, kā griežas lielais ritenis. Tā viņš to saprot.

-   Mazi sīkumi, kas saderas kopā.

-   Bet vēl arvien ir daudz darāmā.

-   Vai tu joprojām ar to nodarbojies? Vai arī atkāpies?

-    Pagaidām nodarbojos. Šonakt palikšu tepat. Sestdien man paredzēts čārters, un tad man ir jābūt atpakaļ.

Viņa neko neteica.

-   Vai vēl kaut ko uzzināji? - viņš beidzot pajautāja.

-   Jā, gandrīz aizmirsu.

-   Un ko?

-   Par pūci no "Putnu barjeras". Par to samaksāts ar pasta pārvedumu. No Kamerona Ridela dabūju pārveduma numuru un to izsekoju. Tas nosūtīts divdesmit otrajā decembrī Vilkoksa ielas pasta nodaļā Holivudā. Tā atrodas četru kvartālu attālumā no policijas iecirkņa, kurā strādā Boss.

Makalebs papurināja galvu.

-   Fizikas likumi.

-   Kā to saprast?

-    Katrai darbībai ir atbilstoša pretdarbība. Skatoties bezdibenī, bezdibenis skatās tevī. Tu zini šīs klišejas. Un

par klišejām tās kļuvušas tāpēc, ka ir patiesas. Tu nevari iedziļināties tumsā, daļu no tās neuzņemdams sevī. Varbūt Boss devies tumsā pārāk bieži un pazaudējis ceļu.

Brīdi viņi klusēja un tad norunāja tikties nākamajā dienā. Beidzis sarunu, viņš redzēja, ka izlaidīgā sieviete viena pati atstāj viesnīcu un dodas atpakaļ uz Nata bāru. Viņa bija cieši savilkusi ap sevi kokvilnas jaku, lai nepiekļūtu vēsais nakts gaiss. Ejot uz bāru meklēt jaunu klientu, viņa piekārtoja parūku.

Vērojot sievieti un domājot par Bosu, Makalebs atcerējās visu, kas viņam bijis un kā viņam dzīvē laimējies. Dzīve atgādināja, ka laime ir gaistoša. Tā jāizkaro un pēc tam jāsargā visiem spēkiem. Viņš zināja, ka patlaban to nedara. Dodoties tumsā, viss palika neapsargāts.

23. nodala

Prāva neatsākās deviņos, kā paredzēts, bet ar divdesmit piecu minūšu nokavēšanos, jo apsūdzības puse nesekmīgi bija centusies panākt sankcijas pret apsūdzēto par liecinieces iebiedēšanu, kā arī tiesas atlikšanu līdz brīdim, kad pilnībā būs izmeklēts Anabelas Krovas paziņojums. Sēdēdams savā kabinetā pie ķirškoka galda, tiesnesis Hotons atbalstīja izmeklēšanu, taču paziņoja, ka tās dēļ tiesa netiks atlikta, ka netiks piemērotas sankcijas vai uzlikts citāds sods, ja netiks saņemti pierādījumi, kas apstiprina liecinieces paziņojumu. Viņš brīdināja prokuratūras pārstāvjus un Bosu, kas piedalījās apspriedē aiz slēgtām durvīm, ka par šo apspriedi nav jāzina Krovai un ka par liecinieces sūdzībām* nedrīkst uzzināt saziņas līdzekļi.

Pēc neilga brīža visi satikās tiesas zālē un zvērinātie ieņēma divas viņiem paredzētās solu rindas. Boss no jauna apsēdās liecinieka vietā, un tiesnesis atgādināja, ka viņš joprojām ir pakļauts zvērestam. Dženisa Langvaizere ar savu kladi atgriezās pie pults.

- Detektīv Bos, vakar mēs beidzām ar jūsu secinājumu, ka Džodija Kremenca noslepkavota. Vai tā ir?

-Jā-

-   Un šis secinājums tika izdarīts, balstoties ne tikai uz izmeklēšanas, bet arī sekcijas rezultātiem. Tā ir?

"Jā-

-   Ludzu, vai jus nepastāstītu zvērinātajiem par izmeklēšanas darbībām pēc tam, kad bija konstatēts, ka izdarīta slepkavība?

Boss pagriezās savā vietā un runājot skatījās uz zvērinātajiem. Viņš pagriezās ar mokām. Galvas kreisā puse sāpēja tik stipri, ka bija jādomā, vai nav redzama pulsācija kreisajos deniņos.

-   Tātad es un abi mani partneri - Džerijs Edgars un Kizmina Raidere - sākām pētīt mūsu savāktos lietiskos pierādījumus. Turklāt mēs uzsākām plašu to cilvēku iztaujāšanu, kuri bija pazinuši cietušo un tikušies ar viņu divdesmit četrās viņas mūža pēdējās stundās.

-  Jūs pieminējāt lietiskos pierādījumus. Lūdzu, iepazīstiniet zvērinātos ar lietiskajiem pierādījumiem, kādi bija savākti.

-   Patiesībā nekas liels nebija savākts. Mums bija pirkstu nospiedumi no visas mājas, kas prasīja pārbaudi. No cietušās līķa un ap to bija savākts daudz šķiedru un matu.

Iekams Boss pabeidza atbildi, Dž. Rīzons Foukss veikli izteica protestu.

-   Iebilstu pret vārdiem "no" un "ap to" - tie ir neskaidri un maldinoši.

-     Jūsu godība, - Langvaizere paguva iestarpināt, - domāju, nepaliktu nekā neskaidra un maldinoša, ja misters Foukss ļautu detektīvam Bosam atbildēt līdz galam.

-    Protests noraidīts, - noteica tiesnesis Hotons, iekams Foukss paspēja kaut ko iebilst. - Lai liecinieks pabeidz atbildi, un tad paskatīsimies, cik tā ir neskaidra. Turpiniet, detektīv Bos.

Boss nokremšķinājās.

-   Es gribēju teikt, ka vairāki kaunuma mati…

-     Ko nozīmē "vairāki", jūsu godība? - ierunājās Foukss. - Es nemitēšos iebilst pret neprecīzo informāciju, kādu liecinieks sniedz zvērinātajiem.

Pametis skatienu uz Langvaizeri, Boss redzēja, ka viņa sāk skaisties.

-    Tiesnesi, - viņa sacīja, - lūdzu, vai tiesa nevarētu dot norādījumus, kad izsakāms protests. Aizstāvības pārstāvis nemitīgi cenšas pārtraukt liecinieku, jo zina, ka mēs skaram jautājumus, kas sevišķi bīstami viņa…

-    Langvaizeres kundze, šīs nav noslēguma debates, - viņu pārtrauca tiesnesis. - Mister Fouks, ja neredzat tiešu likumības pārkāpumu, lūdzu, izsakiet protestu, vismaz ļaujot pabeigt teikumu.

-   Jūsu godība, šīs ir ļoti bīstamas konsekvences. Štats cenšas atņemt manam klientam dzīvību tikai tāpēc, ka viņa uzskati par morāli…

-    Mister Fouks! - tiesnesis nodārdināja. - To atstājiet noslēguma debatēm. Vai uzklausīsim liecinieku? - Viņš pagriezās pret Bosu. - Detektīv, turpiniet, bet centieties savās atbildēs būt mazliet precīzāks.

Boss paskatījās uz Langvaizeri, kas acumirklī pievēra acis. Tiesneša negaidītais aizrādījums Bosam bija tieši tas, ko Foukss bija vēlējies panākt. Līdz ar to bija dots mājiens zvērinātajiem, ka liecībās iespējama nenoteiktība, pat neskaidrības. Fouksam bija izdevies panākt, ka tiesnesis šķietami piekrīt viņa iebildumiem.

Boss palūkojās uz Fouksu un ieraudzīja tā sejā apmierinātību, pat nekaunību. Viņš no jauna pievērsās slepkavības lietai sev priekšā.

-    Vai drīkstu atsaukties uz savām piezīmēm? - viņš pajautāja.

Atļauja tika dota. Viņš atvēra vākus un uzšķīra ziņojumus par pierādījumiem. Skatīdamies medicīnas eksperta kopsavilkumā, viņš sāka no jauna.

-   Pirms sekcijas cietušās kaunumam tika pārvilkts ar pierādījumu vākšanas suku. Ķemmē palika astoņi kaunuma matu paraugi, kuri, kā to parādīja pārbaude laboratorijā, nepiederēja cietušajai.

Viņš paskatījās uz Langvaizeri.

-   Vai šie kaunuma mati piederēja astoņiem dažādiem cilvēkiem?

-   Nē, laboratoriskā pārbaudē noskaidrojās, ka tie ir no vienas nezināmas personas.

-   Ko tas liecināja?

-   To, ka cietušajai starp pēdējo vannošanos un nāves brīdi bijušas seksuālas attiecības.

Langvaizere ieskatījās piezīmēs.

-   Vai no cietušās vai nozieguma vietā kā lietiskie pierādījumi tika savākti vēl kādi mati?

Boss pāršķīra lapu.

-   Jā, viens divarpus collas garš mats bija ieķēries ap kaklu apliktās zelta kaklarotas aizdarē. Rotas aizdare bija cietušajai mugurpusē. Laboratoriskā izmeklēšanā noskaidrojās, ka arī tas nav nogalinātās mats.

-   Atgriezīsimies pie kaunuma matiem. Vai tika atrastas arī citas pazīmes vai pierādījumi, kas liecina, ka cietušajai no pēdējās vannošanās līdz nāves brīdim bijušas seksuālas attiecības?

-   Nē, nebija, makstī sēkla netika konstatēta.

-   Vai tas nav pretrunā ar kaunuma matu atrašanu?

-    Nē. Tas vienkārši norāda, ka seksuālā akta laikā izmantots prezervatīvs.

-    Labi, turpināsim, detektīv. Pirkstu nospiedumi. Jūs minējāt, ka mājā atrasti sešdesmit astoņi pirkstu nospiedumi. Piecdesmit divi pieder cietušajai un viņas dzīvokļa biedrei. Noteikts, ka pārējos sešpadsmit atstājuši septiņi dažādi cilvēki.

-   Kas ir šie cilvēki?

Boss nolasīja sarakstu ar uzvārdiem. Langvaizeres izjautāts, viņš paskaidroja, kas kurš ir, kad un kāpēc katrs no šiem cilvēkiem bijis dzīvoklī. Tie bija dzīvokļa iemītnieču draugi, ģimenes locekļi, kā arī agrākais un tagadējais draugs. Prokuratūras komanda zināja, ka aizstāvības pārstāvis daudz un skaļi runās par pirkstu nospiedumiem, ar to cenšoties attālināt zvērinātos no lietas faktiem. Kamēr Boss pacietīgi izskaidroja katra pirkstu nospieduma atrašanās vietu mājā un izcelsmi, liecības došana virzījās uz priekšu gliemeža gaitā. Viņš pabeidza liecību, runājot par nospiedumiem, kas bija atrasti uz gultas gala, kurā gulēja nogalinātā. Viņš un Langvaizere zināja, ka Foukss centīsies izsist no pirkstu nospiedumiem vislielāko kapitālu, tāpēc centās mazināt iespējamo kaitējumu, liecinieka pratināšanas laikā paskaidrojot, kur katrs pirkstu nospiedums atrasts un identificēts.

-   Cik tālu no līķa pirkstu nospiedumi tika atrasti?

Boss ieskatījās vākos.

-   Divi, komats, trīs pēdu attālumā.

-   Tieši kurā vietā uz gultas gala?

-   Tai pusē uz gultas gala, kura vērsta pret sienu.

-   Vai tur bija daudz vietas?

-   Apmēram divas collas.

-   Kā tur iespējams atstāt pirkstu nospiedumus?

Foukss iebilda, ka Bosa darbības jomā neietilpst noteikt, kā kurā vietā var palikt pirkstu nospiedumi, taču tiesnesis ļāva jautājumu uzdot.

-   Varu iedomāties tikai divus veidus, - Boss atbildēja. - Tos tur var atstāt tad, kad gulta atvilkta no sienas. Vai ari cilvēks, kas atstājis nospiedumus, izbāzis rokas pa spraugām un turējies pie konkrētā šķērša.

Langvaizere pievienoja pirkstu nospiedumu tehniķa uzņemto attēlu pierādījumiem, un tas tika parādīts zvērinātajiem.

-   Lai pēdējais jūsu dotais paskaidrojums būtu saprotams, sakiet, vai cilvēkam, kas tur atstājis pirkstu nospiedumus, būtu jāguļ gultā vai ne?

-   Izskatās, ka būtu.

-   Ar seju lejup?

-Jā-

Foukss piecēlās, lai izteiktu protestu, taču tiesnesis viņu noraidīja, neļaudams izteikt ne vārda.

-   Jūs aizejat pārāk tālu ar pieņēmumiem, Langvaizeres kundze. Turpiniet.

-   Jā, jūsu godība.

Brīdi viņa skatījās savā kladē.

-    Vai par galveno aizdomās turamo nevar uzskatīt cilvēku, kas atstājis pirkstu nospiedumus uz gultas gala?

-   Sākotnēji ne, jo nav iespējams noteikt, cik ilgi pirkstu nospiedumi atradušies konkrētajā vietā. Mums bija zināms, ka cietusī nav nogalināta gultā, bet citur, un tikai pēc tam ievietota gultā. Mums bija skaidrs, ka slepkava nevarēja tai vietai pieskarties, liekot līķi gultā.

-   Kam minētie pirkstu nospiedumi pieder?

-    Alenam Vīsam, vīrietim, kas apmeklējis mis Kre- mencu trīs reizes, pēdējo reizi trīs nedēļas pirms viņas nāves.

-   Vai jūs nopratinājāt Alenu Vīsu?

-   Jā. Kopā ar detektīvu Edgaru.

-   Vai viņš atzina, ka kādreiz bijis cietušās gultā?

-    Jā, atzina. Vīss teica, ka pēdējā tikšanās reizē trīs nedēļas pirms cietušās nāves gulējis ar viņu.

-    Vai viņš atzina, ka pieskāries gultas galam vietā, kur tika atrasti pirkstu nospiedumi?

-   Viņš teica, ka varējis nospiedumus tur atstāt, taču precizi neatcerējās.

-   Vai jūs noskaidrojāt, ko darījis Alens Vīss naktī, kad tika nogalināta Džodija Kremenca?

-   Jā, noskaidrojām. Viņam ir stingrs alibi.

-   Tas būtu?

-    Viņš teica, ka bijis Havaju salās seminārā par nekustamo īpašumu. Mēs pārbaudījām aviosabiedrību un viesnīcu ierakstus, kā arī zvanījām semināra rīkotājiem. Viņi apstiprināja, ka Vīss bijis seminārā.

Langvaizere paskatījās uz tiesnesi Hotonu un ierosināja izziņot rīta pārtraukumu. Tiesnesis atbildēja, ka pārtraukumam gan esot mazliet par agru, taču ieteikumu atbalstīja un lika zvērinātajiem atgriezties pēc piecpadsmit minūtēm.

Boss zināja, ka Langvaizerei vajadzīgs pārtraukums, lai sāktu iztaujāt par Deividu Storiju, bet šī izjautāšana bija skaidri jāatdala no pārējās liecības. Kad viņš atstāja liecinieka vietu un piegāja pie apsūdzības galda, Langvaizere pārskatīja dažas mapes. Viņa ierunājās, nepacēlusi skatienu.

-   Kas noticis, JHerij?

-   Kā to saprast?

-   Tu neesi svaigs. Neesi tāds kā vakar. Kas tevi dara nervozu?

-   Nekas. Un tevi?

-   Visa lieta. Tagad daudz kas tiks likts uz spēles.

-   Es būšu svaigāks.

-   Es runāju nopietni, Herij.

-   Tāpat kā es, Dženisa.

To pateicis, Boss atgāja no apsūdzības galda un devās cauri tiesas zālei.

Viņš nolēma otrā stāva kafejnīcā izdzert tasi kafijas. Taču vispirms viņš iegāja atpūtas telpā pie liftiem un noskaloja seju ar aukstu ūdeni. Viņš pārliecās pāri izlietnei, lai ūdens neuzšļakstītos uz žaketes. Noburbuļoja tualetē noskalots ūdens, viņš iztaisnojās, paskatījās spogulī un ieraudzīja Rūdiju Tafero, kas devās pie tālākās izlietnes. Boss pieliecās vēlreiz, ielaida plaukstās ūdeni un pielika pie sejas. Vēsums patīkami atsvaidzināja acis, arī galvassāpes mazinājās.

-   Kā tas ir, Rūdij? - viņš pajautāja, nepaskatījies uz otru vīru.

-   Par ko ir runa, Herij?

-    Kā cilvēks jūtas, noslēdzis derības ar velnu? Vai naktīs var gulēt?

Boss piegāja pie papīra dvieļu turētāja un norāva vairākas loksnes roku un sejas noslaucīšanai.

-   Dīvaini, - Tafero atsaucās, - bet grūtības ar miegu man bija tikai tad, kas strādāju policijā. Nesaprotu, kāpēc.

Tafero saņurcīja dvieli un iemeta atkritumu tvertnē. Viņš uzsmaidīja Bosam un gāja ārā. Slaucīdams rokas dvielī, Boss pavadīja viņu ar skatienu.

24. nodala

Boss juta, kā kafija darbina asinis. Radās otrā elpa. Galvassāpes pierima. Viņš bija gatavs uzstāties. Viss notiks pēc plāna un tā, kā iecerēts. Viņš pieliecās tuvāk pie mikrofona un gaidīja jautājumu.

-   Detektīv Bos, - Langvaizere no pults jautāja, - kurā brīdī izmeklēšanā parādījās Deivida Storija vārds?

-    Gandrīz uzreiz. Džodijas Kremencas dzīvokļa biedre Džeina Gilija mums pastāstīja, ka savas dzīves pēdējā vakarā Džodijai bijusi satikšanās ar Deividu Storiju.

-    Vai jūs nekavējoties izjautājāt misteru Deividu Storiju par šo nakti?

-   Jā, bet tikai mazu brīdi.

-    Kāpēc mazu brīdi, detektīv Bos? Runa bija par slepkavību.

-    Tāda bija mistera Storija griba. Mēs vairākas reizes mēģinājām viņu intervēt piektdienā, kad bija atrasts līķis, kā arī nākamajā dienā. Viņu bija grūti atrast. Beidzot viņš ar sava advokāta starpniecību deva piekrišanu intervijai nākamajā dienā, kas bija sestdiena, taču ar noteikumu, ka mēs ieradīsimies viņa studijas birojā. Cerot uz sadarbību, mēs negribīgi tam piekritām, jo bija nepieciešams ar viņu aprunāties. Tā jau bija otrā izmeklēšanas diena, bet mums nebija izdevies runāt ar cilvēku, kas, cik zinājām, pēdējais redzējis nogalināto dzīvu. Kad ieradāmies mistera Storija birojā, tur bija viņa personiskais advokāts Džeisons Flīrs. Mēs sākām interviju, bet nepagāja ne piecas minūtes, kad mistera Storija advokāts to pārtrauca.

-   Vai saruna tika ierakstīta magnetofonā?

-   Jā, tika.

Langvaizere izteica lūgumu ierakstu noklausīties, un tiesnesis Hotons lūgumu par spīti Fouksa protestam apmierināja. Foukss lūdza, lai tiesnesis ļauj zvērinātajiem vienkārši izlasīt viņa sagatavoto intervijas konspektu. Langvaizere iebilda, atsaucoties uz to, ka viņai nav laika pārbaudīt, vai konspekts ir precīzs, un ka zvērinātajiem svarīgi dzirdēt Deivida Storija toni un attieksmi. Tiesnesis pauda Zālamana gudrību un deva rīkojumu noklausīties ierakstu un kā palīgmateriālu izsniegt zvērinātajiem konspektu. Viņš ieteica konspektu lasīt arī apsūdzības pusei un pārbaudīt, vai tas ir precīzs.

BOSS: Esmu detektīvs Hieronimuss Boss no Losandželosas policijas departamenta. Kopā ar mani ir mani partneri detektīvi Džerijs Edgars un Kizmina Raidere. Mēs intervējam Deividu Storiju viņa studijas "Arka" birojā, izmeklējot lietu numur nulle nulle astoņi deviņi septiņi. Kopā ar misteru Storiju ir viņa advokāts Džeisons Flīrs. Mister Storij, mister Flīr, vai jautājumu, pirms sākam interviju, nav? FLĪRS: Jautājumu nav.

BOSS: Labi. Jums, protams, ir skaidrs, ka mēs šo interviju ierakstām, mister Storij. Vai pazīstat sievieti, vārdā Džodija Kremenca? Viņa pazīstama ari kā Donatella Spīrsa.

STORIJS: Jūs paši zināt atbildi. FLlRSf Deivid…

STORIJS: Jā, es viņu pazīstu. Es biju kopā ar viņu ceturtdien, viņas mūža pēdējā dienā. Tas nenozīmē, ka es viņu nogalināju.

FLĪRS: Deivid, lūdzu. Atbildi tikai uz jautājumiem. STORIJS: Kā vēlaties. BOSS: Vai varu turpināt? FLĪRS: Katrā ziņā. Lūdzu. STORIJS: Jā, katrā ziņā. Lūdzu. BOSS: Jūs teicāt, ka bijāt kopā ar viņu ceturtdienas vakarā. Vai jums bija satikšanās? STORIJS: Kādēļ jāuzdod jautājumi, uz kuriem atbilde jau zināma? Jā, mums bija satikšanās, ja jūs tā vēlaties.

BOSS: Kā jūs to nosauktu? STORIJS: Kāda tam nozīme? (Pauze.)

BOSS: Vai jūs nevarētu sniegt paskaidrojumu par laiku, kuru pavadījāt kopā?

STORIJS: Es atbraucu pēc viņas pusastoņos, bet atlaidu ap pusnakti.

BOSS: Vai, atbraucis viņai pakaļ, mājā iegājāt? STORIJS: Saprotams, ka ne. Es biju stipri aizkavējies, tāpēc piezvanīju no mobilā un pateicu, lai iznāk ārā, jo man nav laika iet iekšā. Manuprāt, viņa gribēja, lai iepazīstos ar dzīvokļa biedri - droši vien vēl vienu aktrisi -, tikai man nebija laika. BOSS: Tātad, kad jūs piebraucāt, viņa gaidīja ārā. STORIJS: Tieši to es teicu.

BOSS: No pusastoņiem līdz pusnaktij. Kopā četrar- pus stundas.

STORIJS: Jums labi padodas rēķināšana. Man tādi detektīvi patīk.

FLĪRS: Deivid, mēģināsim šo lietu novest līdz galam. STORIJS: Labi.

BOSS: Vai jūs neizstāstītu, ko darījāt, būdams kopā ar Kremencu?

STORIJS: Mūsu programmā bija filma, iekošana un

kniebšanās.

BOSS: Atvainojiet?

STORIJS: Mēs bijām uz manas filmas pirmizrādi, pēc tam gājām uz pieņemšanu un kaut ko apēdām, pēc tam aizvedu viņu pie sevis uz mājām, kur mēs nodarbojāmies ar seksu. Ar labprātīgu seksu, detektīv. Ticiet vai ne, bet ļaudis, kas iet uz satikšanos, vienmēr ar to nodarbojas, detektīv. Ne tikai Holivudā. Ar to nodarbojas visā mūsu lieliskajā valstī. Tas dara to lielisku.

BOSS: Sapratu. Kad bijāt beiguši, vai aizvedāt viņu mājās?

STORIJS: Vienmēr džentlmenis - aizvedu. BOSS: Vai šoreiz iegājāt iekšā?

STORIJS: Nē. Man mugurā bija naktssvārki, lai velns tos parauj. Vienkārši piebraucu pie mājas, viņa izkāpa un aizgāja. Pēc tam braucu uz savām mājām. Kas notika pēc tam, man nav ne jausmas. Neesmu tur iejaukts nekādā veidā. Visi jūs esat… FLlRS: Deivid, lūdzu…

STORIJS: …sūdabrāļi, ja domājat, ka viena kniebiena dēļ…

FLlRS: Deivid, izbeidz! (Pauze.)

FLĪRS: Detektīv Bos, man liekas, mums jābeidz.

BOSS: Intervija vēl ne tuvu nav galā un…

FLlRS: Deivid, kurp tu ej?

STORIJS: Es viņiem uzdiršu. Eju smēķēt.

BOSS: Misters Storijs tikko izgāja no kabineta.

FLlRS: Uzskatu, ka patlaban viņš izmanto pirmajā

konstitūcijas labojumā noteiktās tiesības. Intervija

beigusies.

Ieraksts beidzās, un Langvaizere izslēdza magnetofonu. Boss paskatījās uz zvērinātajiem. Vairāki zvērinātie nopētīja Storiju. Ieraksts skaidri un nepārprotami bija nodemonstrējis apsūdzētā augstprātību. Tas bija svarīgi, jo drīz tiks jautāts, vai zvērinātie tic, ka Storijs zem četrām acīm pateicis Bosam, ka izdarījis slepkavību un paliks nesodīts. Tā apgalvot varēja vienīgi augstprātīgs cilvēks. Apsūdzībai vajadzēja pierādīt, ka Storijs ir ne vien slepkava, bet arī augstprātīgs tips.

-     Labi, - Langvaizere sacīja. - Vai misters Storijs atgriezās, lai varētu turpināt interviju?

-     Nē, viņš neatgriezās, - atbildēja Boss. - Mūs palūdza aiziet.

-    Vai mistera Storija paziņojums, ka viņam ar Džodi- jas Kremencas noslepkavošanu nav nekāda sakara, jūs pārliecināja? »

-     Nē, nepārliecināja, - Boss atbildēja. - Mūsu pienākums bija izmeklēt lietu līdz galam, un tas nozīmēja, ka viņš vai nu jāuzskata par aizdomās turamo, vai no aizdomās turamo saraksta jāsvītro.

-    Vai viņa izturēšanās intervijas laikā neradīja aizdomas?

-Jūs domājat augstprātību? Nē, viņš…

Foukss protestēdams pielēca kājās.

-   Jūsu godība, cilvēka augstprātība nevar būt pierādījums viņa vainai. Nav nekāda…

-   Jums taisnība, mister Fouks, - atsaucās Hotons.

Viņš pieņēma protestu, noraidīja Bosa atbildi un vērsās pie zvērinātajiem, lai ignorē piezīmi. Taču bija skaidrs, ka zvana skaņu nevar padarīt par nebijušu.

-     Storija izturēšanās intervijas laikā nebija iemesls aizdomām, - Boss iesāka no jauna. - Viņš nokļuva mūsu uzmanības lokā tikai tāpēc, ka bija pēdējais cilvēks, kurš atradies kopā ar nogalināto. Viņa nevēlēšanās sadarboties radīja aizdomas, taču tai laikā mēs pieļāvām visādas iespējas. Maniem partneriem ir vairāk nekā divdesmit piecu gadu pieredze slepkavību izmeklēšanā. Mēs zinām, ka ne vienmēr viss ir tā, kā izskatās.

-   Kā izmeklēšana virzījās tālāk?

-    Mēs turpinājām izmeklēt visas versijas. Skaidrs, ka viena versija bija misters Storijs. Ņemot vērā paziņojumu, ka satikšanās laikā nogalinātā bijusi pie Storija mājā, mani partneri griezās municipālajā tiesā un saņēma atļauju Deivida Storija mājas pārmeklēšanai.

Langvaizere pasniedza kratīšanas orderi tiesnesim, kas to pieņēma kā liecību. Pēc tam Langvaizere atgriezās pie pults un Boss apliecināja, ka Malholendas mājas pārmeklēšana sākta sešos no rīta divas dienas pēc pirmās intervijas ar Storiju.

-    Kratīšanas atļauja deva tiesības paturēt jebkādus ar Džodijas Kremencas slepkavību saistītus pierādījumus, kā arī pierādījumus, ka vina atradusies šai vietā. Vai tā ir?

"Jā-

-   Kas pārmeklēja dzīvokli?

-   Es, mani partneri un divi vīri no tiesas lietisko pierādījumu brigādes. Vēl bija fotogrāfs videomateriāla un attēlu uzņemšanai. Kopā seši cilvēki.

-   Cik ilgi vilkās kratīšana?

-   Apmēram septiņas stundas.

-   Vai kratīšanas laikā apsūdzētais bija mājās?

-   Jā, lielāko daļu. Vienā brīdī viņš devās uz tikšanos ar kinoaktieri - to, pēc viņa vārdiem, nevarēja atlikt. Viņš bija projām apmēram divas stundas. Tikmēr mājā palika viņa personiskais advokāts misters Flīrs, kas novēroja, kā notiek kratīšana. Ne uz bridi mūs mājā neatstāja vienus, ja tas jūs interesē.

Langvaizere pārlapoja kratīšanas orderi, līdz bija izšķirstījusi visu.

-   Detektīv, ja tiesas atļautas pārmeklēšanas laikā jūs izņemat kādus priekšmetus, likums pieprasa, lai tiktu sastādīts to saraksts. Vai tā ir?

"Jā-

-   Pēc tam tas tiek iesniegts tiesai, vai ne?

-Jā.

-   Vai varat pateikt, kāpēc sarakstā nekas nav minēts?

-    Pārmeklēšanas laikā mēs neko no mājas nepaņēmām.

-   Jūs neatradāt neko, kas liecinātu, ka Džodija Kremenca bijusi pie mistera Storija mājās, kā viņš tika teicis?

-   Taisnība.

-   Cik kratīšanas brīdī dienu bija pagājis kopš vakara, kad, pēc Storija vārdiem, Kremencas kundze bijusi pie viņa mājā un viņiem bijušas seksuālas attiecības?

-   Piecas dienas kopš slepkavības un divas dienas kopš intervijas ar misteru Storiju.

-   Tagad jūs neatradāt neko, kas apstiprinātu mistera Storija paziņojumu?

-   Neko. Māja bija tīra.

Boss saprata, ka Langvaizere mēģina noliegumu pārvērst apstiprinājumā, liekot kaut kādā veidā apjaust, ka neveiksmīgā pārmeklēšana norāda uz Storija vainu.

-   Vai jūs sauktu kratīšanu par nesekmīgu?

-   Nē. Nav runa par sekmēm. Mēs meklējām pierādījumus, kas apstiprinātu viņa paziņojumu, kā arī jebkādus pierādījumus, kuri liecinātu par negodīgumu, stāstot par Kremencas kundzi. Neko, kas to apliecinātu, mēs neatradām. Bet dažreiz vairāk no svara ir tas, ko neatrod, nevis tas, ko atrod.

-   Vai jūs neizskaidrotu šo domu zvērinātajiem?

-    Taisnība, mājā mēs neatradām nekādus pierādījumus. Taču trūka kaut kas tāds, kas vēlāk bija svarīgs.

-   Un kas tas būtu?

-   Grāmata. Trūka viena grāmata.

-   Kā jūs zinājāt, ka grāmata trūkst, ja tās tur nebija?

-    Dzīvojamā istabā bija liels, iebūvēts grāmatskapis. Visi plaukti pilni grāmatu. Sprauga vienā plauktā norādīja, ka tai vietā paņemta grāmata. Mēs nespējām uzzināt, kāda grāmata tur bijusi. Mājā nekur atsevišķu grāmatu nebija. Toreiz tas neko neizteica. Kāds acīmredzot bija paņēmis grāmatu, taču nebija nolicis vietā. Mūs tomēr tas ieinteresēja.

Langvaizere nodemonstrēja divas pierādījumu meklēšanas laikā uzņemtas fotogrāfijas. Hotons tās pieņēma, izskanot ierastajiem Fouksa protestiem. Fotogrāfijās bija redzams grāmatplaukts visā pilnībā un otrā plaukta tuvplāns ar brīvu vietu starp grāmatu "Piektais apvārsnis" un filmu režisora Džona Forda biogrāfiju "Leģendas nospiedums".

-    Detektīv, - sacīja Langvaizere, - tātad jūs tobrīd nezinājāt, ka trūkstošā grāmata lietā ir svarīga, vai ne?

-   Taisnība.

-   Vai galu galā jūs noskaidrojāt, kāda grāmata izņemta no plaukta?

-  Jā, mēs to noskaidrojām.

Langvaizere ieturēja pauzi. Boss zināja, ko viņa tagad darīs. Katrs dejas solis bija iestudēts. Viņš uzskatīja, ka Langvaizere ir laba stāstniece. Viņa zināja, kā stāstu savirknēt, kā cilvēkus ieintriģēt, kā pievest pie klints malas un pēc tam paraut atpakaļ.

-    Labi, ņemsim visu pēc kārtas, - viņa sacīja. - Gan vēl atgriezīsimies pie grāmatas. Sakiet, vai kratīšanas dienā jums radās iespēja aprunāties ar misteru Storiju?

-    Lielākoties viņš turējās malā vai runāja pa telefonu. Taču mums iznāca saruna, kad pirmo reizi pieklauvējām pie durvīm un paziņojām par kratīšanu. Pēc tam vakarpusē - kad pateicām, ka dodamies projām un neko līdzi neņemam.

-   Vai, ieradušies sešos no rīta, jūs viņu pamodinājāt?

-   Jā, pamodinājām.

-   Vai viņš bija viens pats? -Jā.

-   Vai viņš aicināja jūs iekšā?

-    Sākumā ne. Viņš protestēja pret kratīšanu. Es pateicu…

-   Atvainojiet, detektīv, mēs padarīsim visu vienkāršāku, ja to parādīsim. Jūs teicāt, ka kopā ar jums bija video- operators. Vai viņš bija ieslēdzis kameru, kad sešos no rīta jūs pieklauvējāt?

-   Jā, bija.

Langvaizere izteica priekšlikumu parādīt kratīšanas videofilmu. Lai gan aizstāvība protestēja, priekšlikums tika pieņemts. Tiesas zālē iebīdīja lielu televizoru un novietoja pretī zvērināto ložai. Bosu palūdza identificēt lenti. To sāka demonstrēt, tiklīdz bija samazināts tiesas zāles apgaismojums.

Lente sākās ar kadru, kurā Boss stāv pie mājas sarkanajām durvīm. Viņš stādījās priekšā un nosauca adresi un lietas numuru. Viņš runāja mierīgi. Tad viņš pagriezās un asi pieklauvēja pie durvīm. Paziņojis, ka ieradusies policija, viņš pieklauvēja vēlreiz. Viņi gaidīja. Boss klauvēja pie durvīm ik pēc piecpadsmit sekundēm, kamēr divas minūtes pēc pirmā klauvējiena durvis beidzot tika atvērtas. Tajās ar sajukušiem matiem un gurdumu acīs parādījās Deivids Storijs.

-   Kas par lietu? - viņš pavaicāja.

-    Mums ir kratīšanas orderis, mister Storij, - sacīja Boss. - Tas dod mums tiesības izdarīt pie jums kratīšanu.

-   Jūs stāstāt pekstiņus.

-   Nē, mēs to nedarām, ser. Vai jūs nepaietu malā un mūs neielaistu? Jo ātrāk tiksim iekšā, jo ātrāk beigsim.

-   Es zvanīšu advokātam.

Storijs aizvēra un aizslēdza durvis. Boss tūlīt pakāpās augstāk, pielika muti pie stenderes un skaļi iesaucās:

-   Mister Storij, mēs dodam jums desmit minūtes. Ja līdz sešiem un piecpadsmit minūtēm durvis netiks atvērtas, mēs tās izlauzīsim. Mums ir tiesas izdots kratīšanas orderis, un mēs savu izdarīsim.

Viņš pagriezās pret kameru un novilka ar plaukstu gar rīkli.

Kamerā parādījās cits durvju kadrs. Skaitļi apakšējā stūrī rādīja laiku - 6:13 no rīta. Durvis atvērās, Storijs pakāpās atpakaļ un aicināja kratītājus ienākt. Šķita, ka viņš matiem izlaidis cauri pirkstus. Mugurā viņam bija melni džinsi un melns T krekls. Kājas bija basas.

-     Dariet, kas jums darāms, un pazūdiet. Mans advokāts ir ceļā, viņš jūs novēros. Ja salauzīsiet mājā kaut vienu mantu, uzvilkšu jūs pie kāķa. Šī ir Deivida Serurjē māja. Ja uz sienām paliks kaut skrambiņa, jums būs darbs. Visiem.

-    Mēs darbosimies uzmanīgi, mister Storij, - sacīja Boss, iedams iekšā.

Operators mājā iegāja pēdējais. Storijs paskatījās objektīvā, it kā redzētu kameru pirmo reizi.

-   Un negrieziet to štruntu uz manu pusi.

Viņš sakustējās, un kamera pavērsās uz augšu, pret griestiem. Tā rādīja griestus, kamēr ārpus kadra skanēja videooperatora un Storija balsis.

-   Klausies! Neķeries klāt kamerai!

-   Tad aizvāc to no manas sejas!

-   Labi. Tikai neaiztiec kameru.

Attēls no ekrāna pazuda, un tiesas zālē iedegās gaisma. Langvaizere turpināja izjautāšanu.

-    Detektīv Bos, vai jums vai citiem kratītājiem vēlāk ar misteru Storiju bija vēl kāda saruna?

-    Kratīšanas laikā ne. Kad ieradās advokāts, misters Storijs uzturējās kabinetā. Kamēr tika pārmeklēts kabinets, viņš pārcēlās uz guļamistabu. Kad viņš devās uz paredzēto tikšanos, es īsi iztaujāju par to, un viņš aizbrauca. Tas ir viss, kas notika, kamēr risinājās kratīšana un mēs atradāmies mājā.

-    Ko varat teil<t par vakaru, kad pēc septiņām stundām mājas pārmeklēšana bija pabeigta? Vai tad runājāt ar apsūdzēto?

-   Jā, es apmainījos ar viņu pāris vārdiem pie ārdurvīm. Mēs bijām sakravājušies, lai brauktu projām. Advokāts bija prom. Es ar partneriem jau sēdēju mašīnā un braucu ārā, taču atcerējos, ka neesmu iedevis Storijam kratīšanas protokola kopiju. Likums to prasa. Tāpēc piegāju pie durvīm un pieklauvēju.

-   Vai misters Storijs pats atvēra durvis?

-   Jā, viņš atvēra pēc četrkārtējas skaļas klauvēšanas. Iedevu viņam protokola kopiju un paskaidroju, ka tāda ir likuma prasība.

-   Vai viņš jums kaut ko teica?

Foukss piecēlās un izteica protestu pret ieraksta demonstrēšanu, taču tiesnesis lika protestu ieprotokolēt un noraidīja. Langvaizere no jauna uzdeva jautājumu.

-   Vai varu ieskatīties savos pierakstos?

-   Lūdzu.

Boss pievērsās piezīmēm, kuras bija izdarījis automašīnā tūlīt pēc sarunas.

-    Vispirms viņš sacīja: "Jūs taču neatradāt ne suņa sūda, vai ne?" Es atbildēju, ka viņam taisnība, ka neko līdzi neņemam. Tad viņš sacīja: "Nekā jau nebija ko ņemt." Es pamāju un pagriezos uz iešanu, taču viņš ierunājās no jauna. Viņš teica: "Ei, Bos!" Es pagriezos, viņš paliecās uz manu pusi un sacīja: "Jūs nemūžam neatradīsiet to, ko meklējat." Es sacīju: "Ko tad mēs īsti meklējam?" Viņš neatbildēja, tikai skatījās un smaidīja.

Pēc nelielas pauzes Langvaizere pavaicāja:

-   Un tas bija viss?

-    Nē. Šai brīdī nojautu, ka varu izvilināt no viņa vēl kaut ko. Es sacīju: "Jūs to izdarījāt, vai ne?" Viņš turpināja smaidīt, līdz galu galā lēnām pamāja. Pēc tam piebilda: "Un es palikšu nesodīts." Viņš sacīja: "Es esmu…"

-   Tās ir muļķības! Viņš ir melkulis!

To kliedza Storijs. Viņš bija piecēlies kājās un rādīja uz Bosu. Foukss bija uzlicis viņam roku un centās nosēdināt vietā. Pie aizstāvības galda sēdošais šerifa palīgs bija piecēlies kājās un tuvojās Storijam no mugurpuses.

-    Apsūdzētais, sēdieties! - tiesnesis norēcās no savas vietas un tai pašā brīdī sita ar āmuriņu.

-   Tas maira melo!

-   Šerifa palīg, apsēdiniet viņu!

Palīgs spēra soli uz priekšu, uzlika abas rokas Storijam uz pleciem un bez ceremonijām nosēdināja viņu uz sola. Tiesnesis deva norādījumu otram šerifa palīgam:

-   Izvediet zvērinātos.

Kamēr zvērinātie ātri tika ievesti apspriežu telpā, Storijs turpināja pretoties šerifa palīgam un Fouksam. Tiklīdz zvērinātie bija izgājuši, likās, ka viņš pakļaujas un nomierinās. Boss paskatījās uz reportieriem, vai viņi pamanījuši, ka Storija demonstrācija beigusies, līdzko zvērinātie vairs nebija redzami.

-    Mister Storij! - stāvēdams kājās, iesaucās tiesnesis. - Tāda uzvedība un valoda šai tiesas zālē nav pieņemama. Mister Fouks, ja nespējat kontrolēt savu klientu, to izdarīs mani cilvēki. Vēl viens izlēciens, un viņam tiks aizbāzta mute un viņu pieķēdēs pie sola. Vai es skaidri izteicos?

-   Pavisam skaidri, jūsu godība. Es atvaino…

-    Tas ir noteikums, kas nav apspriežams. Vēl viena nesavaldība, un viņam uzliks roku dzelžus. Man vienalga, kas viņš ir un kas ir viņa draugi.

-  Jā, jūsu godība, mēs sapratām.

-   Izziņoju piecu minūšu pārtraukumu, pēc tam turpināsim.

Tiesnesis strauji atstāja savu vietu, skaļi noskanēja soļi, nokāpjot trīs pakāpienus uz leju. Viņš nozuda durvīs, kas veda uz tiesneša kabinetu.

Boss pameta skatienu uz Langvaizeri un pamanīja viņas acīs apmierinātību ar nupat notikušo. Boss Storija izlēcienu uztvēra divējādi. No vienas puses zvērinātie bija redzējuši apsūdzētā dusmu un nesavaldības izpausmi - varbūt demonstrējot nesavaldību, kas savulaik beigusies ar slepkavību. No otras puses viņš bija iebildis pret tiesas zālē notiekošo. Ar to viņš zvērinātajos varēja radīt empā- tiju [1] . Lai tiktu cauri sveikā, Storijam pietika to radīt kaut vienā no viņiem.

Pirms tiesas Langvaizere bija paredzējusi, ka panāks, lai Storijs zaudē savaldību. Boss domāja, ka viņa maldās, ka Storijs ir vēss aprēķinātājs un nesavaldības izpausme ir plānots gājiens. Storijs bija cilvēks, kas pelnīja maizi, reži- sējot dramatiskas scēnas un raksturus. Storijam vajadzēja paredzēt, ka var pienākt laiks, kad pašam negaidīti būs jāpiedalās scēnā kā aktierim.

25. nodala

Tiesnesis atgriezās savā vietā jau pēc divām minūtēm, un Bosam ienāca prātā, vai viņš nav iegriezies kabinetā, lai zem mantijas apjoztu pistoles maksti. Apsēdies Hotons paskatījās uz apsūdzētā galda pusi. Storijs sēdēja, ar drūmu skatienu vērdamies skiču albumā savā priekšā.

-   Vai visi sagatavojušies? - tiesnesis pajautāja.

Abas puses noņurdēja, ka ir sagatavojušās. Tiesnesis aicināja iekšā zvērinātos, un gandrīz visi viņi, ieņemot vietas, skatījās uz Storiju.

-     Mēģināsim lietu virzīt tālāk, - noteica Hotons. - Pirmītējie apsūdzētā izsaucieni nav jāņem vērā. Tie nav pierādījumi, tie neko neizsaka. Ja misters Storijs personiski vēlas noliegt apsūdzību vai to, ko teikuši par viņu liecinieki, tāda iespēja viņam būs.

Boss pamanīja dzirkstis Langvaizeres acīs. Ar šo komentāru tiesnesis sev pieļaujamā veidā atspēlējās aizstāvībai. Viņš izteica cerību, ka Storijs dos liecību aizstāvības fāzē. To nedarot, viņš sagādātu vilšanos zvērinātajiem.

Tiesnesis pagriezās pret Langvaizeri, un viņa atsāka izjautāt Bosu.

-    Pirms partraukuma jūs devāt liecību par sarunu ar apsūdzēto pie mājas durvīm.

-Jā-

-   Jus citējāt apsūdzēto, kas teicis: "Un es palikšu nesodīts." Vai tā bija?

-   Tā bija.

-   Un jūs uzskatāt, ka viņa izteikums attiecas uz Džo- dijas Kremencas nogalināšanu?

-   Tieši par to mēs runājām, jā.

-   Vai pēc tam viņš teica vēl kaut ko?

-Jā.

Boss apklusa, gaidīdams, vai Storijs neatļausies jaunu izlēcienu. Viņš to nedarīja.

-   Viņš sacīja: "Es šai pilsētā esmu dievs, detektīv Bos. Neviens nelec acīs dieviem."

Iestājās gandrīz desmit sekunžu ilgs klusuma brīdis, tad tiesnesis aicināja Langvaizeri turpināt.

-   Ko jūs darījāt pēc apsūdzētā paziņojuma?

-   Mani tas pārsteidza. Es nobrīnījos, ka viņš man saka tādas lietas.

-   Jūs sarunu neierakstījāt. Tā ir?

-   Tā ir. Ta bija saruna pie durvīm pēc mana klauvējiena.

-   Kas notika pēc tam?

-    Es atgriezos pie mašīnas un, kamēr saruna atmiņā bija svaiga, pierakstīju to vārds vārdā. Es izstāstīju partneriem, kas nupat noticis, un mēs nolēmām piezvanīt uz apgabala prokuratūru un noskaidrot, vai šī atzīšanās ir pietiekams iemesls, lai apcietinātu misteru Storiju. Taču nevienam nedarbojās mobilais telefons, jo bijām kalnos ārpus uztveršanas zonas. Mēs aizbraucām līdz ugunsdzēsēju depo Malholendā, kas ir uz austrumiem no Lauru kanjona bulvāra. Mēs palūdzām atļauju izmantot tālruni un piezvanījām uz prokuratūru.

-   Ar ko jūs runājāt?

-    Ar jums. Es ziņoju par lietu, par kratīšanas laikā notikušo un mistera Storija izteikumu pie durvīm. Tika pieņemts lēmums, ka jāturpina izmeklēšana, bet arests nav nepieciešams.

-   Vai jūs piekritāt tādam lēmumam?

-   Toreiz ne. Es gribēju viņu apcietināt.

-     Vai mistera Storija atzīšanās ietekmēja izmeklēšanu?

-   Tā izmeklēšanu sašaurināja. Storijs bija atzinies noziegumā. Mēs pievērsāmies tikai viņam.

-   Vai jums neienāca prātā, ka atzīšanās ir tukša lielība, ka īstenībā apsūdzētais paķēra jūs uz muļķa?

-   Jā, tas man ienāca prātā. Bet galu galā es nospriedu - viņš nāca klajā ar šo paziņojumu, tāpēc ka tas ir patiess, un viņš uzskatīja, ka tobrīd ir drošās pozīcijās.

Atskanēja spalga, griezīga skaņa, Storijam pārplēšot skiču albuma virsējo lapu. Viņš saņurcīja papīru un meta pāri galdam. Tas atsitās pret datora ekrānu un nokrita no galda uz grīdas.

-    Paldies, detektīv, - sacīja Langvaizere. - Jūs teicāt, ka nolēmāt turpināt izmeklēšanu. Vai jūs nepastāstītu zvērinātajiem, kas tika darīts?

Boss aprakstīja, kā viņš ar partneriem intervējis neskaitāmus lieciniekos, kuri redzējuši apsūdzēto un cietušo filmas pirmizrādē un pieņemšanā, kas rīkota netālajā mašīnu stāvvietā uzslietajā cirka teltī. Vēl viņi bija izjautājuši desmitiem cilvēku, kas pazina Storiju vai bija strādājuši ar viņu kopā. Boss atzina, ka neviens nav sniedzis izmeklēšanai svarīgu informāciju.

-   Jūs minējāt, ka kratīšanas laikā apsūdzētā mājā jūs ieinteresējis kādas grāmatas trūkums plauktā.

-Jā-

Foukss izteica protestu.

-   Trūkstoša grāmata nevar būt pierādījums. Plauktā vienkārši bija tukša vieta. Tas nenozīmē, ka tur bijusi grāmata.

Langvaizere apsolīja ātri savu sakāmo noapaļot, un tiesnesis protestu noraidīja.

-   Vai jūs noskaidrojāt, kāda grāmata apsūdzētā mājā bijusi tukšajā vietā viņa grāmatplauktā?

-   Jā, protams. Vācot papildu informāciju par misteru Storiju, Kizmina Raidere, kas ir lietas kursā par viņa darbu un profesionālo reputāciju, atcerējās, ka lasījusi par Storiju rakstu žurnālā "Architectural Digest". Viņa sameklēja žurnālu internetā un noskaidroja, ka attiecīgais numurs iznācis iepriekšējā gada februārī. Pēc tam viņa pasūtīja žurnāla eksemplāru pie izdevējiem. Viņa atcerējās, ka rakstā bijusi runa par misteru Storiju viņa mājā un to papildinājušas fotogrāfijas. Viņa atminējās grāmatplauktus, tāpēc ka pati ir aizrautīga lasītāja un bija ieinteresējusies, kādas grāmatas atrodamas filmu režisora mājas bibliotēkā.

Langvaizere izteica priekšlikumu uzskatīt žurnālu par viņas nākamo pierādījumu. Tas bija pie tiesneša, un Langvaizere pasniedza to liecinieka vietā sēdošajam Bosam.

-   Vai šo žurnālu saņēma jūsu partnere?

"Jā-

-   Vai jūs neuzšķirtu publikāciju par apsūdzēto un neaprakstītu fotogrāfiju tās sākumā?

Boss uzšķīra iezīmēto lapu.

-    Te nofotografēts Deivids Storijs sēžam uz dīvāna savas mājas dzīvojamā istabā. No viņa pa kreisi ir grāmatplaukti.

-    Vai varat izlasīt grāmatu nosaukumus uz muguriņām?

-   Dažus. Nosaukumi ir neskaidri.

-   Ko jūs darījāt, kad saņēmāt no izdevēja žurnālu?

-    Mēs redzējām, ka ne visi uzraksti uz grāmatām ir salasāmi. Vēlreiz sazinājāmies ar izdevēju un mēģinājām aizņemties šīs fotogrāfijas negatīvu. Mēs runājām ar vecāko redaktoru, bet tas neļāva iznest negatīvus no redakcijas. Viņš atsaucās uz likumu par saziņas līdzekļiem un preses brīvību.

-   Ko jūs darījāt pēc tam?

-    Redaktors sacīja, ka viņš nepakļautos arī tiesas orderim. Tika pieaicināts palīgā jurists no pilsētas prokuratūras, kas sāka sarunas ar žurnāla juristu. Galu galā es aizlidoju uz Ņujorku un saņēmu atļauju iepazīties ar negatīvu žurnāla fotolaboratorijā.

-   Protokolam - kurā datumā jūs tur bijāt?

-    Es lidoju ar divdesmit devītā oktobra nakts reisu. Žurnāla redakcijā ierados nākamās dienas rītā. Tā bija pirmdiena, trīsdesmitais oktobris.

-   Un ko jūs tur darījāt?

-    Es palūdzu fotolaboratorijas vadītāju izgatavot palielinātu grāmatplaukta fotogrāfiju.

Langvaizere pasniedza nākamos pierādījumus - divas lielas fotogrāfijas uz cietas pamatnes. Kad fotogrāfijas par spīti iebildumiem tika pieņemtas, viņa tās novietoja uz statīviem zvērināto priekšā. Vienā fotogrāfijā bija redzams pilns grāmatplaukts, bet otrā - viena plaukta palielinājums. Attēls bija graudains, taču uzraksti uz grāmatu muguriņām salasāmi.

-   Detektīv, vai jūs salīdzinājāt šīs fotogrāfijas ar tām, kas kratīšanas laikā tika uzņemtas apsūdzētā mājā?

-   Jā, mēs to izdarījām.

Langvaizere palūdza atļauju uzstādīt trešo un ceturto statīvu to palielināto fotogrāfiju novietošanai, kurās bija redzami visi plaukti un viens palielināts plaukts ar grāmatu, kuras kratīšanas laikā tur nebija. Tiesnesis deva piekrišanu. Pēc tam viņš lūdza Bosu atstāt liecinieka vietu, paņemt rādāmo kociņu un paskaidrot, ko viņš, salīdzinot attēlus, konstatējis. Skatoties uz fotogrāfijām, visiem bija skaidrs, ko viņš atradis, taču Langvaizere rūpīgi veica visas darbības, lai nepaliktu kaut kas nesaprotams kādam no zvērinātajiem.

Boss pielika rādāmo kociņu pie fotogrāfijas, kur bija redzama tukša vieta grāmatplauktā. Pēc tam viņš pielika kociņa galu pie citas fotogrāfijas - pie grāmatas, kas bija atradusies šajā vietā.

-     Četrpadsmitajā oktobri pārmeklējot māju, starp "Piekto apvārsni" un "Leģendas nospiedumu" bija tukša vieta. Fotogrāfijā, kas uzņemta pirms desmit mēnešiem, starp "Piekto apvārsni" un "Leģendas nospiedumu" ir grāmata.

-   Un kā grāmata saucas?

-   "Nakts upuri".

-    Vai, pārskatot kratīšanas laikā uzņemto grāmatplaukta attēlu, neredzējāt grāmatu "Nakts upuri" citā vietā?

Boss norādīja uz palielinātu, četrpadsmitajā oktobrī uzņemtu visa grāmatplaukta fotogrāfiju.

-   Mēs skatījāmies, bet grāmatas tur nebija.

-   Paldies, detektīv. Varat atgriezties liecinieka vietā.

Langvaizere grāmatas "Nakts upuri" eksemplāru, savu nākamo pierādījumu, nodeva Bosam.

-   Vai varat pateikt zvērinātajiem, kas tas ir, detektīv?

-   Tā ir grāmata "Nakts upuri".

-    Vai tā ir grāmata, kas atradās apsūdzētā plauktā, kurš pagājušā gada janvārī tika fotografēts žurnālam "Architectural Digest"?

-   Nē, nav. Tas ir cits tās pašas grāmatas eksemplārs. Es to nopirku.

-   Kur?

-    Losandželosā Beverlijas bulvāra veikalā "Noslēpumainā grāmatnīca".

-   Kāpēc jūs pirkāt grāmatu tur?

-     Es apzvanīju veikalus. Tā bija vienīgā vieta, kur grāmata nopērkama.

-   Kāpēc grāmatu bija tik grūti atrast?

-    "Noslēpumainajā grāmatnīcā" man paskaidroja, ka grāmatu ir izdevusi maza izdevniecība nelielā metienā.

-   Vai jūs izlasījāt šo grāmatu?

-    Atsevišķas daļas. Tajā galvenokārt ir neparastu noziegumu un nelaimes gadījumu fotogrāfijas, viss tādā garā.

-    Vai grāmatā jūs pārsteidza kaut kas īpašs vai kaut kas tāds, kam sakars ar Džodijas Kremencas nogalināšanu?

-    Jā, septiņdesmit trešajā lappusē redzama nāves ainas fotogrāfija, kas tūlīt piesaistīja manu uzmanību.

-   Aprakstiet to, lūdzu.

Boss atvēra grāmatu iezīmētajā vietā un, skatoties uz fotogrāfiju, kas aizņēma visu lapu labajā pusē, sāka runāt.

-   Te redzama sieviete gultā. Viņa ir mirusi. Ap kaklu aptīta šalle, un viens tās gals pārvilkts pāri gultas gala šķērsim. No vidukļa uz leju viņa ir kaila. Kreisā roka atrodas starp kājām, un divi pirksti iebāzti makstī.

-   Vai jūs nevarētu izlasīt parakstu zem attēla, lūdzu?

-    Te rakstīts: "Autoerotiskā nāve: šī sieviete atrasta gultā Ņūorleānā un ir autoerotiskās asfiksijas upuris. Tiek lēsts, ka pasaulē šādā kļūmīgā situācijā iet bojā vairāk nekā piecsimt cilvēku gadā."

Langvaizere palūdza atļauju un, to saņēmusi, nolika uz statīviem divas palielinātas fotogrāfijas. Viņa tās novietoja virs grāmatplauktu fotogrāfijām. Viena bija Džodijas Kremencas līķa fotogrāfija gultā, otra - fotogrāfija no grāmatas "Nakts upuri".

-    Detektīv, vai jūs salīdzinājāt nogalinātās Džodijas Kremencas fotogrāfiju ar grāmatā ievietoto fotogrāfiju?

-   Jā, es to darīju. Tās ir ļoti līdzīgas.

-    Vai jums radās iespaids, ka Kremencas līķis novietots tā, kā redzams fotogrāfijā?

-   Jā, radās.

-    Vai jums bija iespēja pajautāt apsūdzētajam, kas noticis ar viņa grāmatas "Nakts upuri" eksemplāru?

-    Nē. Kopš mājas kratīšanas misters Storijs un viņa advokāts atteica visus lūgumus pēc intervijas.

Langvaizere pamāja un paskatījās uz tiesnesi.

-   Jūsu godība, vai varu noņemt šos pierādījumus un nodot tiesas sekretāram?

-   Lūdzu, dariet to, - tiesnesis atbildēja.

Langvaizere kā šovā noņēma abu mirušo sieviešu fotogrāfijas un salika vienu otrai pretī kā divas saliekamā spoguļa puses. Nieks vien tas bija, bet Boss redzēja, ka zvērinātie skatās.

-    Labi, detektīv Boss, - noteica Langvaizere, tiklīdz statīvi bija brīvi. - Vai jūs pēc tam izpētījāt vēl kādu autoerotiskās nāves gadījumu?

-   Jā. Es zināju, ja lieta nonāks tiesā, tiks apstrīdēts, ka tā ir slepkavība, nevis nelaimes gadījums. Mani interesēja arī paraksti grāmatā zem fotogrāfijām. Patiesību sakot, biju pārsteigts, ka gadā ir piecsimt šādu nāves gadījumu. Es izdarīju pārbaudi FIB un konstatēju, ka skaitlis ir pareizs, varbūt pat samazināts.

-   Vai tas jums lika turpināt pētījumus?

Langvaizerei iztaujājot, Boss liecināja, ka pārbaudījis tiesu medicīniskās ekspertīzes datus par nāves iestāšanos no autoerotiskās asfiksijas. Viņš bija pārbaudījis piecu gadu periodu.

-   Un ko jūs atradāt?

-    Šais piecos gados tiesu medicīniskā ekspertīze Losandželosas apgabalā konstatējusi, ka sešpadsmit nelaimīgajiem nāvi izraisījusi autoerotiskā asfiksija.

-   Vai upuri bijušas arī sievietes?

-   Tādā veidā mirusi viena sieviete.

-   Vai jūs pārbaudījāt šo lietu?

Foukss protestēdams piecēlās kājās, un šoreiz pieprasīja apspriedi pie tiesneša galda. Tiesnesis tam piekrita, un advokāti piegāja pie galda. Boss nevarēja dzirdēt čukstus risināto sarunu, bet saprata, ka Foukss cenšas panākt liecības pārtraukšanu. Langvaizere un Kreclers bija paredzējuši, ka viņš darīs visu, lai zvērināto priekšā vēlreiz netiktu pieminēts Alisijas Lopesas vārds. Tas prāvā varētu būt pagrieziena punkts - abām pusēm.

Pēc piecu minūšu čukstēšanās tiesnesis lika advokātiem atgriezties vietā un paziņoja zvērinātajiem, ka jautājuma izskatīšana prasīs ilgāku laiku, nekā domāts. Viņš izziņoja jaunu pārtraukumu uz piecpadsmit minūtēm. Boss atgriezās pie prokurora galda.

-   Vai kaut kas jauns? - Boss pajautāja Langvaizerei.

-    Nē, tie paši vecie argumenti. Nez kāpēc tiesnesis vēlas tos dzirdēt no jauna. Kaut nu mums veiktos!

Pušu pārstāvji un tiesnesis devās uz tiesneša kabinetu apspriesties. Boss palika pie galda un mobilajā telefonā pārbaudīja ziņas no mājas un darba. Bija ienākusi viena ziņa no darba. Makalebs pateicās Bosam par iepriekšējā dienā doto pieturas punktu. Viņš sacīja, ka Nata bārā dabūjis noderīgu informāciju. Boss izdzēsa ziņu un izslēdza telefonu, brīnīdamies, ko gan Makalebam izdevies uziet.

i urnai, iiimiUK.ii runču

Redzot juristus atgriežamies tiesas zālē, tiesneša lēmums bija lasāms viņu sejās. Foukss ienāca ar nolaistām acīm un drūmu seju. Kreclers ar Langvaizeri atgriezās smaidīdami.

Kad zvērinātie bija ievesti zālē un tiesa atsāka darbu, Langvaizere devās uzbrukumā. Viņa palūdza, lai sekretāre nolasa pēdējo jautājumu pirms protesta izteikšanas.

-   Vai jūs pārbaudījāt šo lietu? - sekretāre lasīja.

-   Paturēsim prātā šo jautājumu, - sacīja Langvaizere.

-     Nesajauksim ar citu. Detektīv, no tiesu medicīniskās ekspertīzes konstatētajiem gadījumiem tikai vienā bija gājusi bojā sieviete. Kā sauca šo sievieti?

-   Alisija Lopesa.

-   Vai jūs nevarētu mazliet pastāstīt par viņu?

-    Viņa bija divdesmit četrus gadus veca un dzīvoja Kalversitijā. Strādāja turpat Kalversitijā par studijas "Sony Pieturēs" viceprezidenta administratīvo asistenti. Atrasta mirusi savā gultā deviņdesmit astotā gada divdesmitajā maijā.

-   Vai viņa dzīvoja viena pati?

-Jā-

-   Kādi bija viņas nāves apstākļi?

-   Lopesu gultā atrada darbabiedrs, kas bija sācis raizēties, ka viņa pēc nedēļas nogales brīvdienām divas dienas nav darbā un nav piezvanījusi. Slepkavību izmeklētājs noteicis, ka nāve iestājusies pirms trim četrām dienām. Līķis jau bija sācis sadalīties.

-    Langvaizeres kundze, - iejaucās tiesnesis Hotons.

-    Mēs vienojāmies, ka jūs itin drīz parādīsiet, kas abas lietas vieno.

-   Tūlīt to darīšu, jūsu godība. Pateicos. Detektīv, vai šajā lietā kaut kas jūs satrauca vai saistīja uzmanību?

-   Vairāki apstākļi. Es aplūkoju mirušās fotogrāfijas un par spīti tam, ka līķis bija sācis sadalīties, redzēju, ka tas ir gandrīz tādā pašā stāvoklī kā cietusī patlaban izskatāmajā lietā. Vēl es ievēroju, ka, tāpat kā šajā lietā, Lopesai žņaugs ir bez polsterējuma. No savāktajiem materiāliem par misteru Storiju zināju, ka Lopesas kundzes nāves periodā sabiedrībai "Cold House Films" viņš uzņēmis filmu un tās uzņemšanu daļēji finansējusi studija "Sony Pieturēs".

Boss ievēroja, ka pēc viņa atbildes tiesas zālē iestājas neparasts klusums. Galerijā neviens nesačukstējās un ne- krekšķēja. Likās visi - zvērinātie, advokāti, skatītāji un saziņas līdzekļu pārstāvji - vienlaikus aizturējuši elpu. Boss paskatījās uz zvērinātajiem un redzēja, ka viņi visi kā viens skatās uz apsūdzēto solu. Arī Boss paskatījās un redzēja, ka Storijs sēž ar noliektu galvu un dusmās vārās.

-   Detektīv, vai jūs pētījāt tālāk Lopesas lietu?

-  Jā, es runāju ar detektīvu, kas bija ar to nodarbojies Kalversitijas policijas departamentā. Noskaidroju arī, ko Lopesas kundze darījusi studijā "Sony Pieturēs".

-   Un ko jūs uzzinājāt tādu, kam būtu sakars ar pašreizējo lietu?

-    Uzzināju, ka viņa uzturējusi kontaktu starp studiju un Deivida Storija filmēšanas grupu.

-   Vai atceraties, kā filmu sauca?

-    "Piektais apvārsnis".

-   Kur filma tika uzņemta?

-    Losandželosā, galvenokārt Venisā.

-   Vai Lopesas kundzei kā sakaru uzturētājai bija tieši kontakti ar misteru Storiju?

-    Filmēšanas laikā viņa runāja ar Storiju pa tālruni vai personiski katru dienu.

Atkal šķita, ka no klusuma plīst ausis. Langvaizere nogaidīja, cik ilgi vien varēja, un pēc tam sāka dzirdēto apkopot.

tumsa, lumsuicuyut tiuku

-   Noskaidrosim, vai visu esmu sapratusi pareizi, detektīv. No jūsu liecības izriet, ka pēdējo piecu gadu laikā Losandželosas apgabalā tikai viena sieviete mirusi no autoerotiskās asfiksijas un ka lietā, kuru patlaban izskatām, Džodijas Kremencas nāve inscenēta tā, lai izskatītos pēc autoerotiskās asfiksijas?

-   Protestēju, - iejaucās Foukss. - Jautājums ietver atbildi.

-   Protests noraidīts, - Hotons noteica, negaidot Langvaizeres iebildumus. - Liecinieks var atbildēt.

-   Jā, - Boss atbildēja, - tā bija.

-   Un abas sievietes pazina apsūdzēto, Deividu Storiju?

-Jā-

-    Un abi nāves gadījumi izskatās kā autoerotiskas nāves fotogrāfija grāmatā, kas savā laikā atradusies apsūdzētā mājas bibliotēkā?

"Jā-

Cerībā, ka Storijs pacels acis un izdosies satikties skatieniem, Boss runājot lūkojās uz viņu.

-      Kas Kalversitijas policijas departamentam šai sakarā bija sakāms, detektīv Bos?

-     Balstoties uz manis iegūtajiem materiāliem, viņi atvēra lietu no jauna. Bet viņiem radās grūtības.

-    Kāpēc?

-   Lieta ir veca. No sākuma nāve uzskatīta par nejaušu, tāpēc ne visi dokumenti saglabāti arhīvos. Līķis atrasts daļēji sadalījies, bijis grūti izdarīt vajadzīgos novērojumus un slēdzienus. Turklāt nav iespējams veikt līķa ekshumāciju, jo tas kremēts.

-   Kremēts? Kas par to parūpējās?

Foukss piecēlās un protestēja, taču tiesnesis protestu noraidīja. Langvaizere uzrunāja Bosu, kamēr Foukss vēl nebija apsēdies.

-   Kas to vēlējās, detektīv Bos?

-    Viņas ģimene. Taču apmaksāja… kremāciju, rituālu un visu pārējo, godinot Alisijas Lopesas piemiņu, Deivids Storijs.

Langvaizere skaļi pāršķīra lapu savā kladē. Boss redzēja, ka viņa ir viļņa mugurā. Šo izteicienu lietoja sērfotāji, un tas nozīmēja, ka viss rit gludi un bez aizķeršanās.

-    Detektīv, vai jūsu izmeklēšanas darbību laikā jūs sameklēja sieviete, vārdā Anabela Krova?

-   Jā. Avīze "Los Angeles Times" publicēja rakstu par izmeklēšanu, kurā minēja, ka uzmanības centrā ir Deivids Storijs. Viņa bija izlasījusi rakstu un pieteicās.

-   Kas vina ir?

>

-   Viņa ir aktrise. Dzīvo Rietumu Holivudā.

-   Un kāds viņai sakars ar šo lietu?

-   Viņa izstāstīja, ka pagājušajā gadā kādu laiku draudzējusies ar Deividu Storiju un seksuālo kontaktu laikā Storijs viņu žņaudzis.

Foukss no jauna izteica protestu, taču mierīgāk nekā agrāk. Un atkal tas tika noraidīts, jo jautājums par liecības došanu bija izlemts jau agrāk.

-   Kur, pēc Krovas vārdiem, incidents noticis?

-    Mistera Storija mājā Malholenddraivā. Es palūdzu, lai viņa apraksta māju, un viņa to precīzi izdarīja. Viņa tai mājā ir bijusi.

-    Vai viņa nevarēja redzēt māju žurnālā "Architectural Digest", kur bija ievietotas apsūdzētā mājas fotogrāfijas?

-   Viņa spēja precīzi aprakstīt guļamistabu un vannasistabu, kas žurnālā nebija redzamas.

-    Kas notika ar Krovu, kad apsūdzētais viņu žņaudza?

-      Viņa stāstīja, ka zaudējusi samaņu. Pamostoties misters Storijs nav bijis istabā, bet mazgājies dušā. Viņa paķērusi drēbes un aizbēgusi.

Langvaizere uzsvēra Bosa vārdus ar ilgu klusuma bridi, pāršķīra savas klades lapas, paskatījās uz aizstāvības galdu, bet pēc tam pievērsās tiesnesim Hotonam.

- Jūsu godība, tas ir viss, ko šorīt gribēju jautāt detektīvam Bosam.

26. nodala

Makalebs iegāja "El Cochinito" bez ceturkšņa divpadsmitos. Viņš nebija iegriezies šai Silverleikas restorānā piecus gadus, taču atcerējās, ka tajā ir tikai ducis galdu, kuri lenča laikā tiek ātri aizņemti. Un bieži šos galdus aizņēma policisti. Ne tāpēc, ka restorānam būtu pievilcīgs nosaukums - "Sivēns" -, bet labās ēdienu kvalitātes un zemo cenu dēļ. Makalebs no savas pieredzes zināja, ka jebkurā pilsētā policisti starp daudzajiem restorāniem ļoti veikli atrod tieši tādus. Agrāk kaut kur ceļojot biroja uzdevumā, viņš vienmēr bija jautājis uz ielas satiktajiem policistiem, kur jāiet ēst. Un reti kad bija vīlies.

Gaidot Vinstoni, viņš rūpīgi pētīja ēdienkarti un izplānoja maltīti. Pagājušajā gadā viņam beidzot bija atgriezusies garšas sajūta. Pirmo pusotru gadu pēc operācijas tā bija pazudusi. Viņam bija vienalga, ko viņš ēd, jo viss likās vienāds - bezgaršīgs. Pat asās kubiešu mērces bagātīgas piedevas gan sviestmaizēm, gan makaroniem mēle tik tikko juta. Bet tad garšas sajūta lēnām atgriezās, un pēc transplantācijas tā bija kā otra atdzimšana. Tagad viņam garšoja viss, ko gatavoja Greisela. Viņam garšoja pat viss paša gatavotais, kaut arī tā īsti viņš prata apieties tikai ar grilu. Viņš ar baudu ēda visu, ko pirms transplantācijas nebija ēdis. Sendviču ar zemesriekstu sviestu un želeju nakts vidū viņš izbaudīja tāpat kā ceļojumu ar Greiselu uz cietzemi un smalkas vakariņas Džoza restorānā Melrouzā. Galu galā viņš bija pieņēmies par divdesmit piecām mārciņām, kas bija zaudētas, gaidot jaunu sirdi, kamēr paša sirds zaudēja spēku. Pēc četriem gadiem viņš bija atguvis savu simt astoņdesmit mārciņu svaru, kāds viņam bija pirms slimības, un tagad vajadzēja uzmanīties. Pēdējo reizi pārbaudot sirdi, ārste bija to ievērojusi un izteikusi brīdinājumu. Viņa bija aizrādījusi, ka jāsamazina uzņemto kaloriju un tauku daudzums.

Bet ne šajā lenča reizē. Izdevība paēst te bija gaidīta pārāk ilgi. Pirms gadiem, izmeklējot sērijslepkavības, viņš labu laiku bija pavadījis Floridā un toreiz iemīlējis kubiešu virtuvi. Vēlāk, pēc pārcelšanas uz Losandželosas biroju, viņš tikai ar grūtībām bija spējis atrast kubiešu restorānu, kas būtu līdzvērtīgs Iborsitijas restorāniem netālu no Tampas. Losandželosā reiz viņam bija iznākusi saskarsme ar kubiešu izcelsmes patruļas policistu. Maka- lebs bija pajautājis, kur viņš ēd, jo ilgojās pēc īstas mājas virtuves. Policists bija atbildējis, ka "El Cochinito". Un Makalebs drīz bija kļuvis par šā restorāna pastāvīgu apmeklētāju.

Makalebs nosprieda, ka ēdienkartes pētīšana ir laika šķiešana, jo labi zināja, ko vēlas. Lechon asada ar melnajām pupām un rīsiem, ar ceptiem banāniem un juku piedevās, izmetot no prāta visas domas par ārstu. Viņš vēlējās, lai Vinstone ierodas ātrāk un ātrāk var nodot pasūtījumu.

Viņš nolika ēdienkarti malā, un domas pievērsās Herijam Bosam. Rīta cēliena lielāko daļu viņš bija pavadījis laivā, skatīdamies tiesas gaitu televīzijā. Viņaprāt, Bosa uzstāšanās liecinieka statusā bija izcila. Atklājums, ka Storijs iesaistīts vēl vienā nāvē, šokēja ne tikai Makalebu, bet droši vien arī reportieru ordu. Gaidot ēsmu, satrauktie komentētāji sēžu pārtraukumos nezināja, kur likties. Viņi metās ārā no tiesas zāles un plosīja Dž. Rlzonu Fouksu ar jautājumiem par lietas jauno ievirzi. Foukss, varbūt pirmo reizi mūžā, neizteica nekādus komentārus. Reportieriem nekas cits neatlika kā piedāvāt par jauno informāciju savus spriedumus, kā ari komentēt apsūdzības metodisko, saistošo uzstāšanos.

Skatoties prāvu, Makalebs jutās neomulīgi. Grūti bija pieņemt domu, ka ekrānā redzamais detektīvs, kurš tik talantīgi apraksta sarežģītās izmeklēšanas aspektus un pavērsienus, ir cilvēks, ko viņš tur aizdomās tādu pašu noziegumu pastrādāšanā, kādus tas centās pierādīt no prokuratūras puses.

Pusdienlaikā Makalebs atgainīja savas domas un norunātajā laikā ieraudzīja Džeju Vinstoni, kas ienāca restorānā. Viņa bija kopā ar diviem vīriešiem. Viens baltais, otrs melnais - tā bija viņu galvenā atšķirība, jo abi bija tērpušies gandrīz vienādos pelēkos uzvalkos ar tumšas bordo krāsas kaklasaiti. Viņiem pat nebija jāpienāk tuvāk, lai Makalebs saprastu, ka abi ir FIB viri.

Vinstones sejā vīdēja rezignēta izteiksme.

- Terij, - viņa sacīja, vēl neapsēdusies. - Es vēlos tev stādīt priekšā šos divus cilvēkus. - Vispirms viņa norādīja uz melnādaino aģentu, tad - uz balto. - Dons Tvillijs un Markuss Frīdmens. No biroja.

Visi trīs atvilka no galda krēslus un apsēdās. Frīdmens apsēdās blakus Makalebam, Tvillijs tieši pretī. Neviens nepadeva roku.

-   Nekad neesmu ēdis kubiešu ēdienu, - noteica Tvillijs, paņemdams no salvešu turētāja ēdienkarti. - Vai tas ir labs?

Makalebs pameta uz viņu mirkli.

-   Nē. Tāpēc man šeit patīk.

Tvillijs pacēla skatienu no ēdienkartes un pasmaidīja.

-   Zinu, muļķīgs jautājums. - Viņš paskatījās ēdienkartē, pēc tam uz Makalebu. - Ziniet, esmu par jums dzirdējis, Terij. Birojā jūs esat īsta leģenda. Ne sirds operācijas pēc, bet ar savām lietām. Priecājos, ka beidzot varu ar jums iepazīties.

Makalebs palūkojās uz Vinstoni un ar skatienu jautāja, kas īsti notiek.

-   Terij, Marks un Dons ir no pilsoņu tiesību nodaļas.

-   Jā? Tas ir lieliski. Vai jūs ieradāties no kantora, lai iepazītos ar leģendu un nogaršotu kubiešu ēdienus, vai arī iemesls ir cits?

-   Hmm… - iesāka Tvillijs.

-    Terij, šis tas sagājis grīstē, - ierunājās Vinstone. - Šorīt kapteinim piezvanījis reportieris un apjautājies, vai mēs izmeklējam Ganna lietu un vai aizdomas krīt uz Heriju Bosu.

Jaunās ziņas satriekts, Makalebs atzvēlās krēslā. Viņš jau grasījās atbildēt, kad pie galda pienāca viesmīlis.

-   Pienāciet pēc pāris minūtēm, - Tvillijs rupji aizraidīja viesmīli ar rokas mājienu, aizdodams Makalebam dusmas.

Vinstone cieši raudzījās Makalebā.

-   Terij, iekams turpinām, vēlos kaut ko zināt. Vai informācijas noplūde nāk no tevis?

Makalebs sašutis papurināja galvu.

-Jūs jokojat? Un to jūs prasāt man?

-   Saproti, es zinu tikai to, ka nevienam neko neesmu izpaudusi. Nevienam neko neesmu teikusi, ne kapteinim Hičinsam, ne saviem partneriem, kur nu vēl reportieriem.

-   Tas neesmu es. Paldies, ka pajautāji.

Viņš paskatījās uz Tvilliju, pēc tam uz Vinstoni. Nebija nekāda prieka risināt šo diskusiju viņu priekšā.

-   Ko viņi te dara? - Makalebs noprasīja. Vēlreiz paskatījies uz Tvilliju, viņš jautāja: - Ko jūs gribat?

-    Viņi pārņem lietu, Terij, - Vinstone paskaidroja.

-   Tev par to vairs nav nekādas daļas.

Makalebs paskatījās uz Vinstoni. Mute viņam viegli pavērās, līdz viņš apjēdza, kā izskatās, un to aizvēra.

-   Ko tu runā? Man nav daļas? Es esmu vienīgais, kam par to ir daļa. Es ar to nodarbojos kā…

-   Zinu, Terij. Viss mainījies. Pēc reportiera zvana Hičinsam biju spiesta izstāstīt, kas notiek un ko mēs darām. Viņš sarīkoja traci, bet pēc tam nolēma, ka vislabāk lietu nodot birojam.

-   Pilsoņu tiesību nodaļai, Terij, - sacīja Tvillijs. - Policistu izmeklēšana ir mūsu maizes darbs. Mēs esam spējīgi…

-   Lai velns tevi rauj, Tvillij! Nesāc tās biroja spēlītes ar mani. Neaizmirsti, es pats biju tur iekšā un zinu, kā viss notiek. Jūs pārņemsiet lietu, iesiet pa manām pēdām un nogādāsiet Bosu cauri tiesas zālei uz cietumu.

-    Vai tur tas suns aprakts? - pajautāja Frīdmens.

-   Kam pienākas gods?

-    Šai ziņā vari neuztraukties, Terij, - bilda Tvillijs.

-   Ja vēlies, varam nolikt kameru priekšā tevi.

-   Nē, to es nevēlos. Un nesauciet mani par Teriju. Jūs mani pat nepazīstat. - Nogrozījis galvu, viņš paskatījās uz galdu. - Sasodīts, sen biju gaidījis izdevību, kad varēšu te iegriezties, bet nu vairs negribas ēst.

-   Terij… - nevarēdama neko izdomāt, ierunājās Vinstone.

-   Vai tik tu negribi teikt, ka tā ir pareizi?

-   Nē. Nav runa par to - pareizi vai nepareizi. Ir tā, kā ir. Izmeklēšana tagad ir oficiāla. Tu neesi oficiāls izmeklētājs. Jau sākumā tu zināji, ka tā notiks.

Makalebs negribīgi pamāja. Viņš uzlika elkoņus uz galda un ieslēpa seju plaukstās.

-    Kas tas par reportieri? - Nesagaidījis atbildi, viņš nolaida rokas un zīmīgi paskatījās uz Vinstoni. - Kas?

-    Reportieri sauc Džeks Makevojs. Strādā "New Times", alternatīvā nedēļas avīzē, kam patīk jaukt gaisu.

-   Es viņu pazīstu.

-   Jūs pazīstat Makevoju? - Tvillijs noprasīja.

Iečirkstējās Makaleba mobilais telefons. Velkot aparātu no krēsla atzveltnei uzmestās jakas, tas ieķērās kabatā. Droši vien zvanīja Greisela. Viņa numurs bija zināms tikai Vinstonei un Badijam Lokridžam, vēl viņš to bija iedevis Brašai Doranai, bet ar viņu darīšanas bija galā.

Beidzot pēc piektā signāla viņš atbildēja.

-   Hallo, aģent Makaleb, te Džeks Makevojs no "New Times". Vai jums ir pāris minūšu laika?

Iedomādamies, vai aģenti var dzirdēt runātāja balsi telefonā, Makalebs paskatījās pāri galdam uz Tvilliju.

-   Patiesībā nav. Patlaban esmu aizņemts. Kā jūs dabūjāt šo numuru?

-    Informācija nāk no Katalīnas. Piezvanīju uz jūsu numuru, un atbildēja sieva. Viņa iedeva mobilā numuru. Vai tas ir kas slikts?

-   Nē, nav. Tikai šobrīd nevaru runāt.

-    Kad mēs varētu sazināties? Tas ir svarīgi. Gaismā nācis kaut kas tāds, par ko vēlos parunāt…

-   Piezvaniet vēlāk. Pēc stundas.

Makalebs izslēdza telefonu un nolika uz galda. Viņš skatījās uz aparātu, it kā gaidīdams, ka Makevojs tūlīt piezvanīs vēlreiz. No reportiera to varēja sagaidīt.

-   Terij, vai kas noticis?

Viņš palūkojās uz Vinstoni.

-   Viss ir kārtībā. Tas bija par manu rītdienas čārteru. Apjautājās par laiku.

Viņš pievērsās Tvillijam.

-   Vēlreiz - kāds bija jūsu jautājums?

-    Vai pazīsti Džeku Makevoju? Reportieri, kas piezvanīja kapteinim Hičinsam?

Makalebs klusēja, skatīdamies te uz Vinstoni, te uz Tvilliju.

-   Jā, es pazīstu viņu. Jūs zināt, ka pazīstu.

-   Tā ir. Dzejnieka lieta. Tu arī tur pieliki roku.

-   Mazliet.

-   Kad pēdējo reizi ar Makevoju runāji?

-    Tas varēja būt… Jāpadomā. Tas varēja būt pirms pāris dienām.

Vinstone acīm redzami saspringa. Makalebs aši paskatījās uz viņu.

-   Nomierinies,v Džeja. Es saskrējos ar Makevoju Storija prāvas laikā. Biju iegriezies tiesā aprunāties ar Bosu. Makevojs raksta par prāvu avīzei "New Times", un mēs pārmijām pāris vārdu - nebiju ar viņu runājis piecus gadus. Un es neteicu, ar ko nodarbojos vai ko izmeklēju. Patiesību sakot, tad uz Bosu vēl nekrita aizdomas.

-   Vai viņš redzēja tevi kopā ar Bosu?

-   Par to nav šaubu. Visi redzēja. Reportieru tur bija vai cik. Vai viņš īpaši pieminējis mani sarunā ar jūsu kapteini?

-   Ja arī pieminējis, Hičinss neko neteica.

-   Labi. Ja informācijas noplūdē neesi vainojama ne tu, ne es, kurš tad?

-   Tieši to mēs tev prasām, - bilda Tvillijs. - Iekams ķeramies pie šīs lietas, mēs gribam iepazīties ar situāciju un to, kas ko saka.

Makalebs neatbildēja. Viņam uzmācās klaustrofobija. Šī saruna, acu priekšā sēdošais Tvillijs, apkārtējie cilvēki mazajā restorānā, kuri gaidīja brīvu vietu pie galda, radīja iespaidu, ka trūkst elpas.

-    Un kā ar to bāru, kur bijāt vakar vakarā? - Frīdmens pajautāja.

Makalebs atliecās atpakaļ, lai paskatītos uz viņu.

-   Kas par lietu?

-   Džeja izstāstīja, ko esat viņai teicis. Galvenokārt jūs interesējāties par Bosu un Gannu, vai ne?

-   Jā, taisnība. Un kas tad ir? Varbūt jūs domājat, ka bārmene tūlīt skrēja pie tālruņa, zvanīja uz "New Times" un lūdza pie aparāta Makevoju? Tikai tāpēc, ka parādīju Bosa attēlu? Lieciet mani mierā!

-    Vai zini, šī pilsēta ir ķerta uz saziņas līdzekļiem. Ļaudis visur bāž degunu. Nav ne mirkļa, kad netiktu pārdoti notikumi, informācija, dati.

Nespēdams ticēt, ka bārmene vestē būtu tik saprātīga, lai izdarītu secinājumus un piezvanītu reportierim, Makalebs papurināja galvu.

Piepeši viņam atausa, kas ir pietiekami saprātīgs un zina pietiekami daudz, lai zvanītu. Badijs Lokridžs. Un, ja zvanījis viņš, varēja uzskatīt, ka informācijas noplūdē vainojams Makalebs. Iedomājoties Lokridžu, kas slēpās uz apakšējā klāja, kamēr viņš iepazīstināja Vinstoni ar savu izveidoto lietu par Bosu, uz pakauša izspiedās sviedri.

-      Vai bārā neko nedzērāt? Esmu dzirdējis, ka jums katru dienu jādzer lērums tablešu. Ja uzdzer alkoholu… ja cilvēks vairs nezina, ko runā…

To teica Tvillijs, taču Makalebs pameta asu skatienu uz Vinstoni. Straujā notikumu maiņa radīja sajūtu, ka viņš ir nodots. Taču, neko vēl nepateicis, viņš redzēja Džejas acīs atvainošanos. Bija redzams, ka viņa vēlējusies, lai viss būtu citādi. Galu galā viņš pievērsa skatienu Tvillijam.

-   Varbūt jūs domājat, ka sajaucu pārāk daudz visādu dzērienu ar zālēm? Varbūt domājat, ka bārā sāku palaist muti?

-    Es tā nedomāju. Vai nedrīkst pajautāt? Tāpēc nav jāapvainojas. Mēģinu tikai izgudrot, kā tas reportieris uzzinājis to, ko zina.

-   Domājiet bez manis. - Makalebs atgrūda krēslu, lai pieceltos. - Nogaršojiet lechon asada, - viņš sacīja. - Nekur citur tas nav tik labs.

Makalebam ceļoties kājās, Tvillijs pasniedzās pāri galdam un satvēra viņu aiz rokas.

-   Nomierinieties, Terij, pārrunāsim šo lietu, - Tvillijs aicināja.

-   Terij, lūdzu, - piebiedrojās Vinstone.

Makalebs atbrīvoja roku no Tvillija tvēriena un piecēlās. Viņš pievērsās Vinstonei.

-    Lai tevi ar šiem zēniem pavada veiksme, Džeja. Varbūt tev tā vajadzīga. - Pēc tam viņš paskatījās uz Frīdmenu un Tvilliju. - Un jūs, putnubiedēkļi, ejiet ieskrieties.

Cauri gaidošo cilvēku drūzmai Makalebs devās uz durvīm. Neviens viņam nesekoja.

Viņš sēdēja džipā Saulrieta bulvārī, vēroja restorānu un ļāva, lai dusmas lēnām noplok. Makalebs zināja, ka Vinstone un kapteinis rīkojušies pareizi. Bet viņš nevēlējās, ka tiek atstumts no savas lietas. Tas bija tāpat kā ar automašīnu. Mašīnā var braukt, sēžot priekšā vai aizmugurē. Vai arī stāvēt ceļa malā un skatīties, kā mašīnas brauc garām. Makalebs jutās, it kā nupat būtu turējis rokās stūri, bet tagad palicis balsojot ceļa malā. Tas sāpēja.

Domas nodarbināja Badijs Lokridžs. Makalebs prato- ja, kā pret viņu izturēties. Ja noskaidrosies, ka pēc Makaleba sarunas ar Vinstoni uz laivas Badijs runājis ar Makevoju, viņš pārtrauks jebkādas attiecības. Partneris vai ne, bet strādāt kopā ar Badiju vairs nebūs iespējams.

Badijs zināja viņa mobilā tālruņa numuru un varēja to iedot Makevojam. Makalebs sameklēja tālruni un piezvanīja uz mājām. Atsaucās Greisela, lai gan piektdienās pusi dienas viņa pavadīja skolā.

-    Greisela, vai pēdējā laikā nevienam neesi devusi manu mobilā tālruņa numuru?

-   Esmu. Reportieris sacīja, ka tevi pazīst un ka viņam steidzami ar tevi jārunā. Vārdā Džeks vai kas tamlīdzīgs. Vai kaut kas noticsis?

-   Nē, viss kārtībā. Gribēju tikai pārliecināties.

-   Tiešām?

Makalebs izdzirdēja pīkstienu, kas pieteica nākamo zvanītāju, un iemeta acis pulkstenī. Tas rādīja bez desmit minūtēm viens. Makevojam nevajadzēja zvanīt pirms vieniem.

-     Jā, esmu par to drošs, - viņš sacīja Greiselai. - Patlaban man kāds zvana. Šodien pirms tumsas būšu mājās. Tiksimies.

Viņš pārslēdzās uz otru zvanītāju. Zvanīja Makevojs un paskaidroja, ka atrodoties tiesā un, ja negribot zaudēt dārgo vietu, līdz vieniem viņam jāatgriežoties tiesas zālē. Viņš nevarot gaidīt stundu, lai piezvanītu.

-   Vai tagad varat runāt? - viņš painteresējās.

-   -Kas jums vajadzīgs?

-   Man ar jums jāaprunājas.

-   Jūs to vien sakāt. Par ko?

-   Par Heriju Bosu. Es gatavoju rakstu par…

-    Man par Storija lietu nekas nav zināms. Tikai tas, ko rāda televīzijā.

-   Nav runa par Storiju, bet par Edvarda Ganna lietu.

Makalebs neatbildēja. Viņš zināja, ka tā nav pareizi.

Klīrēšanās ar reportieri šādās reizēs varēja radīt nepatikšanas. Makevojs runāja klusumam.

-    Vai viņa dēļ gribējāt satikt Bosu, kad mēs satikāmies? Jūs nodarbojaties ar Ganna lietu?

-    Klausieties, ko teikšu. Pavisam godīgi varu paziņot, ka ar Edvarda Ganna lietu nenodarbojos^ Tā būs labi? - Labi gan, nodomāja Makalebs. It nemaz neesmu melojis.

-   Vai jūs nodarbojāties ar šo lietu? Šerifa departamentam?

-    Vai drīkstu kaut ko pajautāt? Kas jums to teica? Kas teica, ka nodarbojos ar šo lietu?

-   Uz šo jautājumu nevaru atbildēt. Man jārūpējas par savu avotu drošību. Ja vēlaties sniegt informāciju, tāpat tiks sargāta jūsu identitāte. Ja nodošu informācijas avotu, šo darbu vairs nevarēšu veikt.

-   Klausieties, Džek, ko teikšu. Es nerunāšu ar jums, ja jūs nerunāsiet ar mani. Saprotat? Tā ir divvirzienu iela. Ja vēlaties pateikt, kas stāsta par mani šādas muļķības, es ar jums runāšu. Ja ne, mēs viens otram vairs neesam vajadzīgi. - Viņš gaidīja. Makevojs klusēja. - Tādas ir manas domas. Nepārdzīvojiet, Džek.

Viņš beidza sarunu. Vai Makevojs bija vai nebija minējis viņa vārdu kapteinim Hičinsam, katrā ziņā viņš informāciju bija guvis no droša avota. Un Makalebs no jauna nodomāja, ka līdztekus viņam un Vinstonei tāds avots ir tikai viens.

- Nolādēts! - viņš mašīnā skaļi iesaucās.

Pēc dažām minūtēm viņš noskatījās, kā Džeja Vinstone iznāk no "El Cocbinito". Makalebs bija cerējis, ka izdosies viņu notvert, aprunāties zem četrām acīm un pastāstīt par Lokridžu. Taču viņai sekoja Tvillijs ar Frīdmenu, un visi iekāpa vienā automašīnā. Biroja mašīnā.

Makalebs noskatījās, kā mašīna iekļaujas satiksmes plūsmā un aizbrauc pilsētas centra virzienā. Viņš izkāpa no džipa un iegāja restorānā. Viņš bija izbadējies. Brīvu galdiņu nebija, tāpēc viņš nodeva pasūtījumu līdznešanai. Paēst varēs džipā.

Vecā sieviete, kas pieņēma pasūtījumu, paskatījās viņā ar skumjām, brūnām acīm. Viņa pavēstīja, ka šī bijusi rosīga nedēļa un lechon asada virtuvē nupat beidzies.

27. nodala

Džons Rīzons pārsteidza skatītājus, zvērinātos un arī lielāko daļu reportieru, atlikdams Bosa pratināšanu līdz aizstāvības uzstāšanās laikam, kā jau apsūdzība bija paredzējusi. Ja aizstāvība balstījās uz principu, ka jānošauj ziņnesis, tad vislabāk to bija darīt aizstāvības uzstāšanās laikā; Fouksa uzbrukums Bosam tad būtu daļa no saskaņota uzbrukuma visai Deivida Storija lietai.

Pēc lenča pārtraukuma, kurā saziņas līdzekļu pārstāvji neatlaidīgi vajāja Bosu un apsūdzības pusi ar jautājumiem par Bosa liecību, apsūdzība, tiesas rīta sēdē ieguvusi paātrinājumu, strauji virzījās uz priekšu. Kreclers un Langvaizere pārmaiņus izjautāja dažādus lieciniekus, kas liecinieka vietā neaizkavējās ilgi. »

Pirmā lieciniece bija Klaudija Korazone, tiesu medicīniskās ekspertīzes biroja vadītāja. Kreclera izjautāta, viņa stāstīja par sekcijas rezultātiem, pateica, ka Džodija Kremenca mirusi piektdien, trīspadsmitajā oktobrī, laikā starp pusnakti un diviem no rīta. Viņa apliecināja, ka 110 autoerotiskās asfiksijas mirst ļoti reti.

Foukss kārtējo reizi rezervēja sev tiesības izjautāt liecinieci tiesas aizstāvības fāzē. Korazone varēja pamest liecinieka vietu pēc nepilnas pusstundas.

Tagad, pēc liecības nodošanas, attiecībā uz apsūdzību vairs nebija būtiski svarīgi, lai Boss visu laiku atrastos tiesas zālē Kamēr Langvaizere izsauca nākamo liecinieci - laboratorijas tehniķi, kas identificēja no Kremencas ķermeņa savāktos matus un apliecināja, ka tie pieder Storijam, - Boss pavadīja Korazoni uz mašīnu. Pirms daudziem gadiem viņi bija mīļākie, tagad šādas attiecības tiktu dēvētas par virspusējām. Lai arī viņu attiecībās nebija valdījusi mīlestība, Boss tās nebija uzskatījis par virspusējām. Pēc viņa ieskatiem, divi cilvēki, kas katru dienu vaigā skatīja nāvi, gluži dabiski noraidīja to ar visspilgtāko aktu, kas apliecina dzīvību.

Korazone bija pārtraukusi attiecības pēc izvirzīšanas darbam slepkavību izmeklēšanas nodaļas augstākajā vadībā. Kopš tā laika starp viņiem bija strikti profesionālas attiecības, Korazones jaunais amats liedza pavadīt ilgāku laiku pie sekcijas galdiem, un Boss viņu redzēja reti. Ar Džodijas Kremencas lietu bija citādi. Korazone instinktīvi juta, ka lieta var saistīt reportieru pūļus, un sekciju izdarīja pati. Tas bija atmaksājies. Viņas liecību varbūt redzēs visā valstī un varbūt pat pasaulē Viņa bija pievilcīga, gudra, prasmīga un rūpīga. Pusstunda liecinieka vietā atsvēra pusstundu ilgu neatkarīga eksperta vai komentētāja reklāmas raidījumu. No kopā pavadītā laika Boss droši zināja, ka Klaudija Korazone vienmēr domā par nākamo soli, kuru spers.

Viņa bija novietojusi savu mašīnu garāžā pie nosacīto sodu uzraudzības pārvaldes tiesu kompleksa ēku otrā pusē Viņi pļāpāja par banālām lietām - laiku, Herija mēģinājumiem atmest smēķēšanu -, līdz beidzot Korazone ierunājās par lietu.

-   Izskatās, ka viss virzās uz priekšu labi.

-    Pagaidām.

-    Būtu labi, ja pārmaiņas pēc mēs uzvarētu vienu no šīm lielajām prāvām.

-   Būtu gan.

-    No rīta redzēju tavu liecību. Manā kabinetā televizors stāv ieslēgts. Tu uzstājies ļoti labi, Herij.

Boss pazina Klaudijas toni. Viņai kaut kas bija padomā.

-   Bet?

-   Bet tu izskatījies noguris. Un tu zini, ka viņi tīko pēc tava skalpa. Ja šādā lietā izdodas atspēkot policistu, tiek atspēkota visa lieta.

-   Paredzama cīņa līdz galam.

-   Pareizi. Vai esi tai gatavs?

-   Manuprāt, jā.

-   Labi. Tikai atpūties.

-   Vieglāk pateikt nekā izdarīt.

Pienākot tuvāk nosacīto sodu uzraudzības pārvaldei, Boss ieraudzīja, ka tās priekšā sanākuši darbinieki. Zem jumtam piestiprinātā transparenta ar uzrakstu - APSVEICAM AR ATGRIEŠANOS, TELMA! - stāvēja ļaužu pulciņš. Vīrietis uzvalkā apsveica drukna auguma melno sievieti, kas balstījās uz spieķa.

-    Ak… tā ir nosacīto sodu aģente, kas pagājušajā gadā tika sašauta. Profesionālais slepkava no Lasvegasas?

-    Pareizi, - noteica Boss, atcerējies notikumu. - Viņa atgriežas darbā.

Viņš ievēroja, ka neviena televīzijas kamera nefilmē apsveikšanu. Sieviete bija sašauta, pildot dienesta pienākumus, un pēc tam panākusi, ka tiek pieņemta atpakaļ darbā. Acīmredzot sižets nebija tā vērts, lai tērētu videolenti.

-   Apsveicu ar atgriešanos, - viņš sacīja.

Korazones automašīna stāvēja otrajā stāvā. Tas bija

divvietīgs, spīdīgi melns mersedess.

-    Redzams, ka ar blakus darbiem tev sokas labi, - sacīja Boss.

Korazone pamāja.

-    Saskaņā ar pēdējo līgumu man paredzēts četru nedēļu profesionālais atvaļinājums. Lielāko tā daļu izmantoju. Tiesas prāvas, televīzija un tā tālāk. Nākamajā mēnesī gaisā ies raidījums par secēšanu.

-    Klaudij, mēs nepagūsim ne atjēgties, kad tu būsi slavena visā pasaulē:

Viņa pasmaidīja, piegāja pie Bosa un iztaisnoja viņam kaklasaiti.

-   Zinu, ko tu par to domā, Herij. Viss ir kārtībā.

-   Nav svarīgi, ko es domāju. Vai tu esi laimīga?

Korazone pamāja.

-   Ļoti.

-   Tad es jūtos laimīgs kopā ar tevi. Bet nu man jāiet. Uz redzēšanos, Klaudij.

Viņa negaidīti pacēlās pirkstgalos un noskūpstīja Bosu uz vaiga. Sen nekas tāds nebija noticis.

-   Ceru, ka tu noturēsies līdz galam, Herij.

-   Es arī.

Boss izgāja no lifta un devās uz lielo tiesas zāli. Pie zāles durvīm cilvēki gaidīja, vai neatbrīvosies kāda skatītāju vieta. Pāris reportieru grozījās pie atvērtajām preses telpas durvīm, pārējie vēroja tiesas sēdi.

-   Detektīv Bos!

Boss pagriezās. Taksofona nišā stāvēja Džeks Makevojs, iepriekšējā dienā satiktais reportieris.

-   Redzēju jūs izejam ārā un nolēmu notvert.

-   Man jāatgriežas zālē.

-   Zinu. Gribēju pateikt, ka man ir ļoti svarīgi aprunāties ar jums par kādu lietu. Jo ātrāk, jo labāk.

-   Par ko jūs runājat? Kas ir svarīgi?

-   Runa ir par jums.

Makevojs no nišas pienāca tuvāk Bosam, lai nav jārunā tik skaļi.

-   Kāpēc par mani?

-   Vai jūs zināt par šerifa departamentā veikto izmeklēšanu?

Boss vispirms paskatījās uz tiesas zāles durvīm, pēc tam uz Makevoju. Gatavs pierakstīt, reportieris lēnām vilka ārā piezīmju bloknotu un rakstāmo.

-   Acumirkli, - Boss uzlika uz piezīmju bloknota roku. - Par ko jūs runājat? Kas tā par izmeklēšanu?

-   Vai Edvardu Gannu atceraties? Viņš ir miris, un jūs tiekat turēts aizdomās. - Boss skatījās platām acīm, mute viegli pavērās. - Vai jums šai sakarībā nekas nav sakāms? Sevis aizstāvībai. Es gatavoju rakstu nākamās nedēļas izlaidumam, tāpēc gribu jums dot iespēju izteikt savus…

-   Nē, komentāru nebūs. Man jāiet atpakaļ.

Boss pagriezās, pagāja pāris soļu uz tiesas zāles pusi, bet tad apstājās. Viņš atgriezās pie Makevoja, kas kaut ko rakstīja savā piezīmju bloknotā.

-   Ko jūs rakstāt? Es neko neteicu.

-   Zinu. Tieši to es rakstu.

Makevojs pacēla skatienu un palūkojās viņā.

-   Jūs teicāt, nākamnedēļ, - sacīja Boss. - Kad avīze iznāk?

-   "New Times" iznāk katru ceturtdienu no rīta.

-   Tātad cik man ir laika, ja vēlos ar jums runāt?

-    Apmēram līdz trešdienas pusdienlaikam. Bet tas ir pēdējais brīdis. Neko lielu nevarēšu darīt, ja nu vienīgi ielikt dažus izteikumus. Ja vēlaties runāt, tas jādara tagad.

-   Kas jums teica tādas lietas? No kurienes šāda informācija?

Makevojs papurināja galvu.

-   Nevaru neko jums teikt par informācijas avotu. Vēlos ar jums runāt tikai par vienu. Vai jūs nogalinājāt Ed- vardu Gannu? Vai esat tāds kā eņģelis atriebējs? Viņi tā domā.

Boss ilgāku laiku pētīja reportieri, līdz beidzot teica:

-   Uz šo manu izteikumu varat neatsaukties, bet es jūs redzēju sapnī - jūs gulējāt zārkā. Vai zināt, ko ar to domāju? Nezinu, tas ir blefs vai nav, bet atļaujiet dot jums padomu. Ja gribat kaut ko tādu likt savā avīzē, pamatīgi visu pārbaudiet. Labs izmeklētājs vienmēr zina, kāda ir viņa informācijas avota motivācija - pēc tās var spriest par viņa stulbuma koeficientu. Jūsējam laikam tas ir visai augsts.

Boss pagriezās un strauji devās uz tiesas zāles durvīm.

Bosam atgriežoties zālē, Langvaizere tikko bija beigusi izjautāt matu speciālistu. Foukss no jauna piecēlās un rezervēja sev tiesības izsaukt liecinieku vēlreiz aizstāvības posmā.

Kamēr liecinieks gāja pa vārtiņiem, kas atradās aiz prokurora pults, Boss garām viņam ieslīdēja savā vietā pie prokurora galda. Viņš nepaskatījās nedz uz Langvaizeri, nedz Krecleru, neko neteicis, salika krustām rokas un pameta skatienu uz piezīmju bloknotu, kas bija palicis uz galda. Tad viņš atskārta, ka sēž tādā pašā pozā kā Deivids Storijs uz apsūdzēto sola. Vainīga cilvēka pozā. Boss ātri nolaida rokas klēpī un pievērsa skatienu Kalifornijas štata ģerbonim pie sienas virs tiesneša galda.

Langvaizere piecēlās un uzaicināja nākamo liecinieku, pirkstu nospiedumu tehniķi. Viņš liecību nodeva ātri un ar to apstiprināja Bosa liecību. Fouksam nebija iebildumu. Pēc tehniķa liecinieka vietu ieņēma patruļas policists, kas bija atsaucies uz Kremencas dzīvokļa biedres pirmo zvanu, un seržants, kurš bija ieradies nozieguma vietā tūlīt pēc Bosa.

Boss klausījās lieciniekus ar vienu ausi. Viņi nepateica neko jaunu, arī prāts darbojās citā virzienā, proti, to nodarbināja Makevojs un viņa gatavotais raksts. Boss saprata, ka jāinformē Langvaizere un Kreclers, taču vajadzēja visu pārdomāt. Viņš nolēma klusēt līdz nedēļas beigām.

Džeina Gilija, kas bija dzīvojusi kopā ar nogalināto, bija pirmā lieciniece, kas nestrādāja tiesību sargājošās struktūrās. Asarām acīs viņa nodeva sirsnīgu liecību, kas apstiprināja jau konstatētos faktus, un tos papildināja ar personiskas dabas informāciju. Viņa pastāstīja par Džodijas Kremencas satraukumu, dodoties uz tikšanos ar ievērojamu Holivudas dižvīru, un par to, ka pirms tikšanās visu dienu taisījušas manikīru, pedikīru un frizūras.

-    Viņa samaksāja arī par mani, - Gilija liecināja. - Tas bija ļoti mīļi.

Viņas liecība piešķīra cilvēciskumu tiesību sargājošo struktūru profesionāļu gandrīz vai antiseptiskajai analīzei.

Kad Langvaizere bija beigusi Gilijas iztaujāšanu, Foukss mainīja taktiku un paziņoja, ka vēlas uzdot lieciniecei dažus jautājumus. Viņš piegāja pie pults bez kādām piezīmēm, salika rokas uz muguras un paliecās mazliet uz priekšu tuvāk mikrofonam.

-    Gilijas kundze, jūsu dzīvokļa biedre bija pievilcīga jauna sieviete, vai ne?

-   Jā, viņa bija skaista.

-   Vai viņai bija piekrišana? Citiem vārdiem, vai viņa satikās ar daudziem pielūdzējiem?

Gilija negribīgi pamāja.

-   Viņa mēdza iziet.

-   Bieži, reti, cik bieži?

-   Grūti pateikt. Es nebiju viņas sekretāre, un man ir pašai savs draugs.

-   Saprotu. Ņemsim desmit nedēļas pirms viņas nāves. Cik bija tādu nedēļu, kad Džodija neposās uz tikšanos?

Langvaizere piecēlās un izteica protestu.

-  Jūsu godība, tas ir smieklīgi. Jautājumiem nav nekāda sakara ar to, kas notika naktī no divpadsmitā uz trīspadsmito oktobri.

-   Bet, jūsu godība, tiem ir sakars, - Foukss atbildēja. - Manuprāt, Langvaizere to zina. Ja jūs ļautu izjautāt mazliet brīvāk, es ātri vien to pierādītu.

Hotons noraidīja iebildumu un atļāva Fouksam turpināt izjautāšanu.

-    Cik nedēļās no desmit pirms nāves Džodijai Kre- mencai nebija satikšanās ar vīrieti?

-   Nezinu. Varbūt vienā. Varbūt nevienā.

-   Varbūt nevienā, - Foukss atkārtoja. - Gilijas kundze, un cik bija tādu nedēļu, kad jūsu draudzenei bija vismaz divas tikšanās?

Langvaizere no jauna izteica protestu, kuru atkal noraidīja.

-   Nezinu, ko lai atbildu, - sacīja Gilija. - Tādas bija daudzas nedēļas.

-   Daudzas nedēļas, - Foukss atkārtoja.

Langvaizere piecēlās un palūdza, lai tiesnesis aizrāda

Fouksam, ka nav jāatkārto liecinieces atbildes, ja tās nav jautājuma formā. Tiesnesis to izdarīja, bet Foukss izturējās tā, it kā viņam nekas nebūtu teikts.

-   Vai parasti viņa tikās ar vienu vīrieti?

-    Nē. Ar dažādiem. Bija tādi, ar kuriem viņa tikās vairākas reizes.

-   Tātad viņai patika mainīt partnerus, ja tā var teikt?

-   Jādomā.

-   Kā tas jāsaprot - jā vai nē, Gilijas kundze?

-Jā.

-   Pateicos. Ar cik vīriešiem viņa tikās šais desmit nedēļās pirms nāves, kad, kā jūs teicāt, bija vismaz divas satikšanās nedēļā?

Gilija izmisīgi papurināja galvu.

-   Man nav ne jausmas. Es viņus neskaitīju. Turklāt - kāds tam sakars ar…

-   Paldies, Gilijas kundze. Es būtu pateicīgs, ja jūs atbildētu uz jautājumu. - Foukss gaidīja. Gilija klusēja. - Vai Džodijai nekad neradās grūtības, kad viņa pārstāja tikties ar kādu vīrieti? Kad sāka tikties ar nākamo?

-   Nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

-   Gribu zināt, vai viņi juta prieku, kad Džodija atteicās ar viņiem tikties?

-     Tādās reizēs dažreiz gadījās, ka viņi noskaitās. Nekā nopietna.

-    Vai neviens viņai nedraudēja? Viņa ne no viena nebaidījās?

-   Neko tādu vina neteica.

-    Vai viņa stāstīja par visiem vīriešiem, ar kuriem satikās? v

-   Nē.

-   Vai pēc satikšanās viņa bieži veda vīriešus uz māju, kurā jūs kopā dzīvojāt?

-    Dažreiz.

-   Vai viņi palika pa nakti?

-   Dažreiz. Nemāku teikt.

-   Jūs bieži nebijāt mājās, vai ne?

-   Jā, es bieži paliku pie sava drauga.

-    Kāpēc?

Viņa īsi iesmējās.

-   Tāpēc, ka mīlu viņu.

-   Vai kādreiz viņš palika pa nakti pie jums?

-   Neatceros, ka viņš kādreiz būtu palicis.

-    Kāpēc?

-    Droši vien tāpēc, ka viņš dzīvo viens. Neviens tur netraucē.

-   Vai tā ir taisnība, Gilijas kundze, ka jūs nakšņojāt pie sava drauga vairākas reizes nedēļā?

-   Dažreiz nakšņoju. Un kas tad ir?

-   Jūs to darījāt tāpēc, ka dzīvokļa biedres pastāvīgie nakts viesi jums nesagādāja prieku.

Langvaizere piecēlās.

-   Jūsu godība, tas nav jautājums. Es iebilstu pret šā izteikuma formu un saturu. Tiesā netiek izskatīts Džodijas Kremencas dzīves stils. Tas ir Deivids Storijs, kurš tiek tiesāts par viņas slepkavību, un nav godīgi, ka aizstāvībai ļauj uzbrukt cilvēkam, kas…

-   Labi, Langvaizeres kundze, pietiek, - noteica tiesnesis Hotons un paskatījās uz Fouksu. - Mister Fouks, tālāk izjautāt šai virzienā nav atļauts. Langvaizeres kundzei taisnība. Turpiniet liecinieces izjautāšanu.

Boss noskatījās, kā Foukss pamāj ar galvu. Viņš bija lielisks aktieris. Viņš izturējās kā apjucis cilvēks, kuram liegts atklāt patiesību, kas tiek slēpta. Gribējās zināt, vai zvērinātie saprot, ka viņš tēlo.

-    Labi, jūsu godība, - viņš samulsis noteica. - Šobrīd man šai lieciniecei vairāk jautājumu nav.

Tiesnesis izziņoja piecpadsmit minūšu pēcpusdienas pārtraukumu. Boss pavadīja Giliju garām reportieriem uz liftu un lejā līdz mašīnai. Viņš pateica jaunajai sievietei, ka viņa uzstājusies ļoti labi un izturējusi Fouksa pratināšanu nevainojami. Pēc tam viņš pievienojās Krecleram un Langvaizerei otrajā stāvā, kur apsūdzībai uz tiesas laiku bija ierādīts savs kabinets. Istabā bija neliels kafijas automāts, pa pusei pilns vēl ar rīta vārījumu. Gatavot svaigu kafiju nebija laika, tāpēc viņi dzēra to pašu. Kreclers un Langvaizere pārrunāja tiesas sēdes gaitu.

-   Man šķiet, ka aizstāvības nostāja "viņa ir ielasmeita" galu galā viņiem atkodīsies, - teica Langvaizere. - Un ne tikai tas vien.

-   Viņš cenšas parādīt, ka vīriešu bijis daudz, - bilda Kreclers, - un jebkurš no viņiem varējis Kremencu nogalināt. Bises princips. Jāizšauj labi daudz skrošu, gan kāda trāpīs mērķī.

-   Tomēr tas neko nedos.

-   Gribu teikt vienu. Par spīti visiem šiem Džona Rīzo- na stiķiem mēs virzāmies uz priekšu patiešām ātri. Ja viņš turpinās tādā pašā garā, mēs pabeigsim otrdien vai trešdien.

-   Labi. Nevaru vien sagaidīt, kas viņiem noslēpts piedurknē.

-   Es varu, - Boss ieteicās.

Langvaizere palūkojās uz viņu.

-     Ak, Herij, tu esi piedzīvojis visādas vētras jau agrāk.

-   Jā, bet šoreiz Vnani māc nelabas nojautas.

-   Neraizējies, - bilda Kreclers. - Tiesas zālē viņi dabūs trūkties. Mēs esam uz viļņa un uz tā noturēsimies.

Viņi pacēla trīs plastmasas krūzītes kopīgā tostā.

Pēcpusdienas sēdē liecības nodeva Bosa partneris Džerijs Edgars un agrākā partnere Kizmina Raidere. Apsūdzības puse lūdza, lai abi atceras brīdi pēc Deivida Storija mājas pārmeklēšanas, kad Boss iekāpa mašīnā un pateica, ka Storijs plātījies ar savu pastrādāto noziegumu. Viņu liecība nostiprināja Bosa liecību. Tā noderēs pret aizstāvības uzbrukumiem viņa raksturam, Boss cerēja. Viņš zināja, ka apsūdzība cenšas panākt, lai zvērinātajiem liecība liktos pēc iespējas ticamāka, jo gan Edgars, gan Raide- re bija melnādainie. Pieci žūrijas locekļi un divi aizstājēji bija melnie. Laikā, kad melnie zvērinātie Losandželosā apšaubīja jebkura baltā policista liecību, Edgara un Raideres atbalsts Bosam bija pluss.

Raidere nodeva liecību pirmā, un Foukss viņu nepratināja. Edgara liecība neatšķīrās no Raideres liecības, taču viņam tika uzdoti papildjautājumi, jo viņš bija atnesis otru šīs lietas sakarā izdoto kratīšanas orderi. Šis tiesas orderis deva tiesības meklēt Deivida Storija matu un asins paraugus. To bija izdevis un parakstījis tiesnesis laikā, kad Boss Ņujorkā izsekoja "Architectural Digest" pavedienu, bet Raidere bija pirms slepkavības ieplānotā atvaļinājumā. Edgars patruļas policista pavadībā bija ieradies ar orderi pie Storija mājas sešos no rīta. Viņš liecināja, ka Storijs licis gaidīt ārā, kamēr sazinājies ar advokātu, šoreiz krimināllietu advokātu Dž. Rīzonu Fouksu.

Izvērtējis situāciju, Foukss bija ieteicis sadarboties, un aizdomās turamais bija aizvests uz Pārķēra centru pilsētā, kur laboratorijas medicīnas māsa paņēma viņa matu un asins paraugus.

-    Vai braukšanas un paraugu noņemšanas laikā jūs uzdevāt apsūdzētajam jautājumus par noziegumu? - Kreclers pajautāja.

-   Nē, neuzdevu, - atbildēja Edgars. - Pirms izbraukšanas no viņa rezidences viņš iedeva man savu tālruni, un es runāju ar misteru Fouksu. Foukss teica, ka Storijs nevēlas, lai viņu jebkādā veidā izjautātu vai citādi apgrūtinātu. Tāpēc mēs braucām klusēdami, vismaz es klusēju. Mēs nesarunājāmies ari Pārķēra centrā. Kad bijām beiguši, ieradās misters Foukss un aizveda misteru Storiju mājās.

- Vai, atrodoties kopā ar jums, misters Storijs neaicināts neizteica kādus komentārus?

-   Tikai vienu reizi.

-   Kad tas notika?

-   Kad braucām uz Pārķēra centru.

-   Un ko viņš teica?

-    Skatīdamies pa mašīnas logu, viņš pavēstīja: "Jūs esat galīgi nojūgušies, ja domājat, ka varu iekrist."

-   Vai šis sarunas fragments tika ierakstīts?

-Jā-

-    Kāpēc?

-   Pēc agrākās atzīšanās detektīvam Bosam mēs bijām nosprieduši, ka viņš var pateikt kaut ko līdzīgu. Tai dienā, kad ierados ar kratīšanas orderi, automašīnu biju aizņēmies no narkotiku apkarošanas vienības. Šo mašīnu izmanto ielu reidos, un tajā ir skaņu ieraksta iespējas.

-    Vai esat paņēmis līdzi kaseti ar todien izdarīto ierakstu, detektīv?

-Jā.

Kreclers pievienoja kaseti pierādījumiem. Foukss protestēja, sacīdams, ka Edgars savā liecībā visu pateicis, un kasete nav vajadzīga. Kreclers sāka atskaņot kaseti labu laiku pirms Storija paziņojuma, lai zvērinātie dzirdētu motora rūkoņu un ielas troksni, un zinātu, ka Edgars nepārkāpj apsūdzētā tiesības, ar jautājumu cenšoties izvilināt paziņojumu.

Atskanot Slorija komentāram, tajā skaidri un nepārprotami bija saklausāma augstprātība un pat naids pret izmeklētājiem.

Vēlēdamies, lai šis tonis pavada zvērinātos nedēļas nogalē, Kreclers beidza Edgara izjautāšanu.

Varbūt sapratis šo nodomu, Foukss teica, ka vēlas uzdot dažus jautājumus. Viņš uzdeva Edgaram dažus nevainīgus jautājumus, kas neko nedeva nedz aizstāvībai, nedz apsūdzībai. Tieši puspiecos viņš beidza pratināšanu, un tiesnesis Hotons tūlīt izziņoja pārtraukumu līdz pirmdienai.

Kamēr tiesas zāle tukšojās, Boss ar skatienu meklēja Makevoju, taču nekur neredzēja. Pie viņa pienāca Edgars un Raidere, kas pēc liecības nodošanas bija uzkavējušies.

-   Herij, kā būtu, ja mēs kaut ko iedzertu? - Raidere pajautāja.

-   Kā būtu, ja mēs piedzertos? - atbildēja Boss.

28. nodala

i

Sestdienas rītā viņi gaidīja čārtera klientus līdz pus- vienpadsmitiem, bet neviens neieradās. Makalebs klusēdams sēdēja uz pakaļgala borta un prātā nesteidzīgi pārcilāja pēdējo dienu notikumus. Nenotikušo čārterreisu, atstādināšanu no lietas, neseno Dzejas Vinstones zvanu, visu. Pirms iziešanas no mājas bija piezvanījusi Vinstone un atvainojusies par to, kā iepriekšējā dienā viss iegrozījies. Viņš bija notēlojis vienaldzību un sacījis, lai to aizmirst. Un joprojām nebija pateicis par Badija Lokridža noklausīšanos iepriekšējā dienā uz laivas. Kad Džeja pavēstīja par Tvillija un Frīdmena lēmumu, ka būtu labāk, ja viņš atdotu lietas dokumentus, viņš bija atbildējis, lai paši nāk pakaļ, ja Viņiem tie vajadzīgi, - viņam paredzēts čārters. Viņi bija strupi atvadījušies un beiguši sarunu.

Pārliecies pār pakaļgalu, Raimonds makšķerēja ar nelielu spoles makšķeri, kuru Makalebs bija nopircis zēnam pēc pārcelšanās uz salu. Viņš skatījās skaidrajā ūdenī uz divdesmit pēdu dziļumā peldošu garibaldi zivi. Badijs Lokridžs sēdēja makšķernieka krēslā un lasīja "Los Angeles Times" kriminālās hronikas sleju. Viņš šķita atslābinājies kā vasaras vilnis. Makalebs vēl nebija Badijam teicis par savām aizdomām, ka viņš vainojams informācijas noplūdē. Vajadzēja sagaidīt piemērotu bridi.

-   Klau, Teror, vai lasīji šo rakstu? - Lokridžs pajautāja. - Par Bosa vakardienas liecību Vanaisas tiesā?

-   Nē

-   Vai zini, rakstā dots mājiens, ka tas režisors ir sērij- slepkava. Izskatās pēc vienas no tavām vecajām lietām. Liecinieks norāda uz viņu ar pirkstu kā uz…

-   Badij, es taču tev teicu, nerunāsim par to. Varbūt esi to jau aizmirsis?

-    Labi, atvaino. Es tikai teicu, ja tā nav likteņa ironija, tad nezinu, kas tad. Tas arī viss.

-   Labi. Lai tā arī paliek.

Makalebs vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Klientiem vajadzēja ierasties jau desmitos. Viņš pieslējās kājās un devās uz salona durvīm.

-    Man šur tur jāpiezvana, - viņš teica. - Negribu gaidīt tos vīrus visu dienu.

Laivas salonā viņš izvilka mazā karšu galda atvilktni un izņēma mapi ar tajā iestiprinātiem čārterreisu pasūtījumiem. Vākos bija tikai divas lapas. Šodienas un nākamās sestdienas čārters. Ziemas mēnešos darba bija maz. Meklēdams informāciju, viņš ieskatījās virsējā lapā. Viņš neko nezināja par pasūtījumu, jo to bija pieņēmis Badijs. Laivu bija nofraktējuši četri cilvēki no Longbīčas. Viņiem bija jāierodas piektdienas vakarā un jāapmetas viesnīcā "Zane Grey". Četru stundu čārters - no desmitiem līdz diviem pēcpusdienā -, pēc tam viņi ar vēlo prāmi atgriežas uz cietzemes. Badijs bija pierakstījis organizētāja mājas numuru, viesnīcas nosaukumu un iemaksai par čārteru paņēmis pusi honorāra.

Viņš paskatījās uz viesnīcu sarakstu un čārtera pieteikumu uz galda un vispirms piezvanīja uz "Zane Grey".

Jau drīz viņš noskaidroja, ka neviens ar čārtera organizētāja vārdu - no četriem vārdiem Makalebam bija tikai viens - viesnīcā nav apmeties. Pēc tam viņš piezvanīja uz šā cilvēka mājām, kur atbildēja viņa sieva. Tā pateica, ka vīra nav mājās.

-    Ziniet, mēs viņu gaidām te Katalīnā ar laivu. Vai nezināt, vai viņš ar draugiem ir ceļā? - Iestājās ilgāks klusums. - Kundze, jūs klausāties?

-   Ak jā. Ziniet, šodien viņi nebrauc makšķerēt. Teica, ka atsaukuši braucienu. Patlaban spēlē golfu. Ja vēlaties, varu iedot vīra mobilā tālruņa numuru. Varat parunāt…

-   Tas nav vajadzīgs, kundze. Lai jums jauka diena.

Makalebs izslēdza telefonu. Viņš skaidri zināja, kas

noticis. Nedz viņš, nedz Badijs nebija pārbaudījis tālruņu dienestu, kas atsaucās uz viņu čārtera sludinājumos dažādās telefongrāmatās un makšķernieku izdevumos uzrādīto numuru. Viņš tagad piezvanīja uz turieni, ievadīja kodu un konstatēja, ka paziņojums gaida no trešdienas. Čārters bija atsaukts. Pārcelts uz vēlāku laiku.

-   Nūja, viss skaidrs, - Makalebs noteica.

Viņš izdzēsa ziņojumu. Gribējās sviest aparātu cauri stikla durvīm Badijam pa galvu, taču viņš mēģināja nomierināties. Iegājis mazajā kambīzē, viņš izvilka no auk- stumsomas apelsīnu sulas paku un devās uz laivas pakaļ- galu.

-    Čārtera šodien nebūs, - viņš paziņoja un iedzēra pamatīgu malku no pakas.

-    Kāpēc ne? - acīm redzami vīlies pajautāja Raimonds.

Makalebs noslaucīja muti sava T krekla garajā piedurknē.

-    Brauciens atcelts.

Lokridžs atrāva acis no avīzes, un Makalebs veltīja viņam lāzera staram līdzīgu skatienu.

-   Labi. Mums paliek iemaksa, vai ne? - Badijs pajautāja. - Es paņēmu divsimt dolāru iemaksu no "Visa" kartes.

-    Nē, iemaksa nepaliek, jo brauciens atsaukts trešdien. Laikam jau mēs abi esam bijuši pārlieku aizņemti, lai pārbaudītu čārtera numuru.

-   Nolādēts! Tā ir mana vaina.

-    Badij, nelamājies bērna klātbūtnē Cikreiz tev tas jāsaka?

-   Atvaino. Atvaino.

Makalebs nenolaida no viņa acis. Viņš nebija gribējis runāt par informācijas piespēli Makevojam, kamēr čārters nav galā, jo izbraukumā ar četriem makšķerniekiem bija vajadzīga Badija palīdzība. Tagad tam vairs nebija nozīmes. Bija īstais laiks.

-    Raimond, - viņš sacīja, joprojām skatīdamies uz Lokridžu, - vai tu joprojām vēlies nopelnīt sev naudu?

-   Mjā.

-   Tu gribēji teikt "jā", vai ne?

-   Mjā. Tas ir, jā.

-   Tad satin makšķeri, aizāķē auklu, savāc šīs makšķeres un ieliec plauktā. Vai vari to izdarīt?

-   Protams.

Puika ātri satina auklu spolē, noņēma ēsmu un iemeta ūdenī. Iekabinājis āķi actiņā, viņš nolika makšķeri pakaļgalā, lai paņemtu līdzi uz mājām. Viņam patika vingrināties mešanas tehnikā no mājas jumta, metot gumijas svariņu uz blakus jumtiem un pagalmiem.

Raimonds sāka ņemt dziļjūras makšķeres no turētājiem, kur, gatavodamies čārteram, tās bija izvietojis Badijs. Viņš ņēma makšķeres pa divām, nesa salonā un lika plauktos virs galvas. Lai to izdarītu, zēnam vajadzēja pakāpties uz dīvāna, kas stingri prasījās pēc jauna pārvalka, bet Makalebs neuztraucās, ka uz tā kāds kāpj.

-   Vai kaut kas noticis, Teror? - Badijs ierunājās. - Tas ir tikai čārters, vecīt. Mēs zinājām, ka šomēnes nebūs nekādā jēgā.

-   Nav runa par čārteru, Badij.

-   Par ko tad? Par lietu?

Makalebs iedzēra nelielu malku sulas un nolika paku uz reliņu apmales.

-   Tu runā par lietu, no kuras esmu atcelts?

-    Laikam. Es nezinu. Tu vairs ar to nenodarbojies? Kad tas…

-    Nē, Badij, es ar to vairs nenodarbojos. Tāpēc vēlos ar tevi aprunāties. - Viņš pagaidīja, kamēr Raimonds ienes nākamo makšķeru komplektu salonā. - Vai tu lasi "New Times", Badij?

-   Tu domā to bezmaksas nedēļas avīzi?

-   Jā, to bezmaksas nedēļas avīzi. "New Times", Badij. Iznāk katru ceturtdienu. Kaudzīte ar avīzēm vienmēr stāv laivu ostas mazgājamās telpās. Bet kāpēc es to jautāju? Es zinu, ka tu lasi "Nete Times".

Lokridža skatiens piepeši pievērsās grīdai. Likās, viņu pārņem vainas apziņa. Viņš pacēla vienu roku un saberzēja seju. Runājot viņš turēja roku virs acīm.

-   Terij, atvaino. Nekad man nebija nācis prātā, ka tas atgriezīsies pie tevis. Kas noticis?

-   Kas noticis, tēvoci Badij?

Jautājumu no salona durvīm uzdeva Raimonds.

-    Raimond, vai tu nevarētu ieiet salonā un uz dažām minūtēm aizvērt durvis? - Makalebs sacīja. - Vari ieslēgt televizoru. Man jāaprunājas ar Badiju vienam.

Zēns vilcinājās, skatīdamies uz Badiju, kas bija aizklājis seju.

-   Raimond, lūdzu. Un aiznes to uz aukstumsomu.

Zēns paņēma apelsīnu sulas paku un beidzot aizgāja.

Viņš iegāja pa bīdāmajām durvīm un aizvilka tās ciet. Makalebs no jauna paskatījās uz Lokridžu.

-   Kā tu varēji iedomāties, ka es neko neuzzināšu?

-   Nezinu. Vienkārši man likās, ka neviens nezinās.

-   Tu maldies. Man tas radījis lēveni nepatikšanu. Bet visvairāk es pārdzīvoju nodevību, Badij. Vienkārši nespēju iedomāties, ka tu izdarīsi ko tādu.

Makalebs pameta mirkli uz stikla durvīm, vai zēns nav dzirdamības attālumā. Raimonds nekur nebija redzams. Droši vien nogājis lejā uz kādu no kajītēm. Makalebs juta, ka elpošana paātrinās. Viņš bija tā noskaities, ka sāka trūkt elpas. Vajadzēja sarunu beigt un nomierināties.

-   Vai Greiselai tas zināms? - Badijs vaicāja pazemīgā balsī.

-   Nezinu. Nav svarīgi, ko viņa zina. Svarīgas ir mūsu attiecības un tas, ka tu man aiz muguras dari tādas lietas.

Lokridžs joprojām turēja plaukstu priekšā acīm.

-    Vienkārši nedomāju, ka tu īpaši uztrauktos, pat ja uzzinātu. Liela muiža. Es…

-     Nemēģini savu nodarījumu mīkstināt vai par to stāstīt, labi? Un nerunā ar mani tik pazemīgā un gaudulī- gā balsī. Vienkārši aizveries.

Makalebs aizgāja uz pakaļgalu un atspiedās pret re- liņiem. Pagriezis Lokridžam muguru, viņš skatījās uz kalna nogāzi, kas slējās virs nelielās pilsētiņas komerciālās daļas. Viņš saskatīja savu māju. Greisela ar bērnu stāvēja uz jumta. Viņa pamāja un pacēla Sjelo roku uz augšu. Makalebs pamāja pretī.

-   Ko tu no manis gribi? - aizmugurē ierunājās Badijs.

Viņš jau bija atguvis daudzmaz normālu balsi. - Ko tu gribi, lai saku? Ka nekad vairs tā nedarīšu? Labi, es tā vairs nedarīšu.

Makalebs nepagriezās. Viņš turpināja skatīties uz sievu un meitu.

-   Nav svarīgi, ko tu vairs nedarīsi. Ļaunums ir nodarīts. Man viss ir jāpārdomā. Mēs neesam tikai partneri, bet arī draugi. Vai tādi vismaz bijām. Šobrīd vēlos vienīgi to, lai tu dotos projām. Tagad es ar Raimondu iešu iekšā. Paņem laiviņu un atgriezies uz molu. Vakarā dodies ar prāmi uz cietzemi. Nevēlos, lai tu būtu šeit tuvumā, vismaz šobrīd.

-   Bet kā jūs atgriezīsieties uz molu?

Tas bija izmisuma jautājums ar skaidri zināmu atbildi.

-   Izsaukšu ūdens taksometru.

-   Nākamajā sestdienā paredzēts čārters. Būs pieci cilvēki un…

-    Raizēšos par to, kad tuvosies sestdiena. Ja vajadzīgs, varu čārteru atsaukt vai nodot Džimam Holam.

-   Terij, vai esi par to pārliecināts? Neko citu neesmu nodarījis kā…

-   Esmu pārliecināts. Ej, Badij. Es nevēlos vairs ar tevi runāt.

Makalebs pagriezās un garām Lokridžam devās uz salona durvīm. Viņš tās atvēra, iegāja un aizvēra aiz sevis. Viņš neatskatījās uz Badiju, bet devās pie karšu galda un izņēma no atvilktnes aploksni. Izvilcis no kabatas piecus dolārus, viņš ielika tos aploksnē, aizlīmēja un uzrakstīja uz tās Raimonda vārdu.

-   Ei, Raimond, kur tu esi? - viņš uzsauca.

Vakariņās viņi grilēja siera sendvičus ar sarkanajiem pipariem. Pipari bija no "Rosīgās bites". Makalebs bija tos nopircis, kopā ar Raimondu nākot no laivas.

Makalebs sēdēja pie galda pretī sievai, Raimonds viņam bija kreisajā pusē un mazulis, iesēdināts augstajā krēsliņā, - labajā. Viņi ēda istabā, jo vakara migla bija pārklājusi salu ar vēsu plīvuru. Maltītes laikā Makalebs sēdēja drūms un nerunīgs - tāds pats kā visu dienu. Kad viņi pirms laika bija atgriezušies mājās, Greisela nolēma turēties no vīra pa gabalu un kopā ar Raimondu devās pastaigā pa Riglija Botānisko dārzu Avalonas kanjonā. Makalebs palika pie meitiņas, kas bija nemierīga visu dienu. Tādējādi vismaz nevajadzēja domāt par ko citu.

Vakariņu laikā vairs nebija iespējams izvairīties vienam no otra. Makalebs bija gatavojis sendvičus, tāpēc sēdās pie galda pēdējais. Tiklīdz viņš sāka ēst, Greisela pajautāja, kas īsti noticis.

-   Nekas, - viņš atbildēja. - Jūtos labi.

-   Raimonds teica, ka tu esi sastrīdējies ar Badiju.

-   Būtu labāk, ja Raimonds nejauktos, kur nevajag.

To sakot, viņš paskatījās uz zēnu, kas nodūra galvu.

-   Tā nav godīgi, - aizrādīja Greisela.

Viņai bija taisnība. Makalebs to zināja. Viņš pastiepa roku un sabužināja zēnam matus. Tie bija mīksti un patīkami bužināšanai. Gribējās cerēt, ka žests tiek uztverts kā atvainošanās.

-   Esmu atstādināts no lietas, jo Badijs papūta par to reportierim.

-   Ko?

-   Mēs atradām aizdomās turamo. Policistu. Badijs noklausījās, ko par saviem atklājumiem stāstu Džejai Vinstonei. Viņš visu izstāstīja reportierim. Reportieris sāka zvanīt uz visām pusēm. Džeja un viņas kapteinis domā, ka informāciju esmu nopludinājis es.

-   Tas būtu bezjēdzīgi. Kāpēc lai Badijs to darītu?

-     Nezinu. Viņš neteica. Patiesībā teica gan. Teica, nav domājis, ka es īpaši uztraukšos. Mēs apmainījāmies dažiem vārdiem. Šodien laivā.

Viņš pamāja uz Raimonda pusi, liekot saprast, ka zēns uztvēris daļu sarunas un pastāstījis par to Greiselai.

-   Vai piezvanīji Džejai un pateici, ka informācijas noplūdē vainojams viņš?

-   Nē, tam nav jēgas. Noplūde notikusi caur mani. Biju tik stulbs, ka ļāvu viņam atrasties laivā. Vai nevaram runāt par ko citu? Runas un domāšana par sevi mani nogurdinājusi.

-   Labi, Terij. Par ko tad tu vēlies runāt?

Viņš klusēja. Viņa klusēja. Pēc ilgāka laika Makalebs sāka smieties.

-   Patlaban neko citu nespēju izdomāt.

Greisela pabeidza ēst sendviča kumosu. Makalebs paskatījās uz Sjelo, kas vēroja blakus sēdeklim auklā iekarinātu zilbaltu bumbu. Viņa mēģināja to saķert ar sīkajām rociņām, taču bez panākumiem. Makalebs redzēja, ka mazā kļūst nemierīga, un saprata viņas jūtas.

-   Raimond, pastāsti tēvam, ko šodien redzēji dārzā, - aicināja Greisela.

Samērā nesen viņa bija sākusi uzrunāt Makalebu par Raimonda tēvu. Viņi bija adoptējuši zēnu, taču Makalebs negribēja steidzināt viņu šajā ziņā. Raimonds parasti sauca viņu par Teriju.y

-     Mēs redzējām Kanāla salas lapsu, - viņš sacīja. - Tā kanjonā medīja.

-   Manuprāt, lapsas medī pa nakti, bet dienā guļ.

-   Kāds lapsu pamodinājis, un tāpēc mēs to ieraudzījām. Lapsa bija liela.

Greisela pamāja apstiprinādama, ka tā ir taisnība.

-   Kāds jaukumiņš, - noteica Makalebs. - Žēl, ka jums neizdevās to nofotografēt.

Bridi viņi sēdēja klusēdami. Greisela ar salveti noslaucīja mazajai no zoda siekalas.

-   Lai nu kā, - noteica Makalebs, - bet esmu pārliecināts, ka jūs priecājaties, jo esmu projām no šīs lietas un mājās būs miers.

Greisela pameta uz vīru skatienu.

-   Es tikai vēlos, lai tev nekas nedraud. Gribu, lai visa ģimene ir kopā un drošībā. Tas dara mani laimīgu, Terij. - Viņš pamāja un beidza ēst savu sendviču. Greisela turpināja. - Es vēlos, lai tu būtu laimīgs, pat ja tāpēc tev jāstrādā ar tām lietām. Tikai tas būtu konfliktā ar tavu personisko labklājību, veselību un ģimenes labklājību.

-   Labi, tev par to vairs nav jāuztraucas. Šaubos, vai turpmāk vēl kāds man zvanīs.

Viņš piecēlās un ķērās pie galda nokopšanas. Pirms šķīvju savākšanas viņš noliecās pie meitas krēsliņa un palieca stiepli tā, lai viņa var aizsniegt zilbalto bumbu.

-   Tā tas nav domāts, - bilda Greisela.

-   Nē, ir.

29. nodala

Makalebs, ja naktī bija gulējis, no rīta cēlās agri - reizē ar mazo. Viņi ar Greiselu pārmaiņus dežurēja katrs savu nakti, lai vismaz viens tajā varētu izgulēties. Šķita, ka Sjelo ēdināšanas pulkstenis noregulēts ik pēc stundas. Ik reizi meitai pamostoties, viņš to pabaroja un panēsāja pa tumšo māju. Viegli uzsitis pa muguriņu, viņš pagaidīja atraugu un pēc tam nolika bērnu atpakaļ. Pēc stundas process sāksies no jauna.

Pēc katra cikla Makalebs izgāja cauri mājai, pārbaudot durvis. Tas bija nervozs un ierasts paradums. Kaut arī māja atradās kalna nogāzē, to cieši ieskāva migla. Nebija saskatāmas pat mola ugunis. Varbūt migla līča otrā pusē iesniedzas arī cietzemē. Herija Bosa māja stāvēja augstu kalnā. Gribējās zināt, vai arī viņš kavējas pie loga un skatās miglainajā nebūtībā.

No rīta Greisela paņēma bērnu, un Makalebs, nakts un domu izvārdzināts, nogulēja līdz vienpadsmitiem. Pamostoties māja bija klusa un mierīga. Greisela bija atstājusi uz virtuves galda zīmīti, ka devusies uz desmitos paredzēto dievkalpojumu Svētās Katrīnas baznīcā, bet pēc tam ies uz tirgu. Zīmītē bija teikts, ka viņa atgriezīsies pusdienlaikā.

Makalebs devās pie ledusskapja un izcēla lielo krūzi ar apelsīnu sulu. Pielējis pilnu glāzi, viņš paņēma no galda atslēgas un atgriezās pie skapja priekšnamā. Viņš atslēdza skapi un izņēma savu rīta zāļu devu, kas uzturēja pie dzīvības. Katra mēneša pirmajā datumā viņš ar Greiselu rūpīgi sašķiroja zāļu devas un salika plēves maisiņos, uz kuriem uzrakstīja datumus un atzīmēja, vai tā ir rīta vai vakara deva. Tā bija labāk nekā katru dienu divas reizes taisīt vaļā desmitiem zāļu pudelīšu.

Viņš devās ar maisiņu uz virtuvi un sāka rīt tabletes pa divām trijām uzreiz, virsū uzdzerot sulu. To darot, viņš pa virtuves logu vēroja ostu lejā. Migla bija mazinājusies. Vēl arvien bija dūmakains, taču jau tik skaidrs, ka varēja saskatīt "Nākamo vilni" un tā pakaļgalā piesieto laiviņu.

Viņš piegāja pie virtuves atvilktnes un izņēma binokli, ar kuru Greisela mēdza noskatīties, kā viņš ar čārtera ļaudīm izvada laivu no ostas. Viņš uzkāpa uz jumta, nostājās pie margām un iestatīja binoklim asumu. Uz kuģa kubrika un tiltiņa neviena nebija. Skatiens nevarēja iespiesties pa spoguļstikla bīdāmajām durvīm salonā. Viņš pievērsa binokli laiviņai. Zaļajai laiviņai bija pusotra zirgspēka uzkarināmais motors, un izskatījās, ka tā noīrēta uz mola.

Makalebs atgriezās telpās, nolika binokli uz galda un iemeta saujā atlikušās tabletes. Paņēmis apelsīnu sulu, viņš iegāja guļamistabā un, kamēr ģērbās, tempā norija tabletes. Viņš zināja, ka Badijs Lokridžs nokļūšanai uz "Nākamā viļņa" laivu nebūtu īrējis. Badijs būtu vienkārši aizņēmies Makaleba "Zodiac".

Uz laivas bija kāds cits.

Nokļūšanai līdz molam vajadzēja divdesmit minūtes, jo golfa ratiņus bija paņēmusi Greisela. Vispirms viņš devās uz laivu nomātavu apjautāties, kas noīrējis laivu, taču lodziņā bija ielikts pulkstenis un zīmīte ar uzrakstu, ka operators atgriezīsies tikai pēc pusvieniem. Makalebs paskatījās pulkstenī. Rādīja desmit minūtes pāri divpadsmitiem. Gaidīt nevarēja. Viņš devās uz laivu piestātni, iekāpa savā "Zodiac" un iedarbināja motoru.

Braucot pa kuģu ceļu uz "Nākamo vilni", Makalebs pētīja salona sānu logu, taču neredzēja neko, kas norādītu, ka laivā kāds atrodas. Viņš apstādināja "Zodiac" motoru divdesmit piecu jardu attālumā, un piepūšamā laiva klusu noslīdēja atlikušo ceļa gabalu. Viņš atvilka jakas kabatas rāvējslēdzēju un izņēma "Glock 17" pistoli, ieroci no dienesta laika birojā.

"Zodiac" blakus īrētajai laiviņai viegli atsitās pret laivas pakaļgalu. Makalebs vispirms ieskatījās laiviņā, taču ieraudzīja tikai glābšanas vesti un piepūšamo spilvenu - neko tādu, kas norādītu, kurš laivu noīrējis. Viņš uzkāpa uz pakaļgala, pieliecās un piesēja "Zodiac" pie viena no stiprinājumiem. Paskatījies pāri pakaļgalam, spoguļdurvīs viņš ieraudzīja vienīgi sevi. Vajadzēja iet pie durvīm, nezinot, vai kāds no otras puses viņu vēro vai ne.

Viņš pieliecās no jauna un paskatījās visapkārt. Vai nebūtu labāk atkāpties un atgriezties ar ostas patruļlaivu? Pēc brīža viņš nolēma tā nedarīt. Pametis skatienu uz savu māju pakalnā, viņš pieslējās un pārvēlās ar augumu pāri pakaļgalam. Zemu aiz gurna noslēpis ieroci, viņš piegāja pie durvīm un aplūkoja slēdzeni. Tā nebija bojāta, un nekas neliecināja, ka ap to kāds būtu darbojies. Viņš pavilka rokturi, un durvis atslīdēja vaļā. Makalebs bija pārliecināts, ka, iepriekšējā dienā kopā ar Raimondu ejot projām, tās aizslēdzis.

Viņš iegāja salonā. Tas bija tukšs, nekādu ielaušanās pazīmju. Makalebs aizvēra durvis un ieklausījās. Laivā valdīja klusums. Pret bortiem skalojās viļņi, tas arī viss. Skatiens pievērsās kāpnēm, kas veda uz lejas un priekšgala kajītēm. Pacēlis ieroci, viņš virzījās uz to pusi.

Viens no četriem pakāpieniem, Makalebam uzkāpjot uz ieplaisājuša dēļa, zem viņa svara iekrakstējās. Viņš sastinga un ieklausījās. Tikai klusums un nerimtīgā ūdens skalošanās pret bortu. Kāpņu apakšā bija īss gaitenis ar trim durvīm. Pretī atradās par kabinetu un glabātavu pārvērstā priekšgala kajīte. Pa labi - kopkajīte, pa kreisi - tualete.

Kopkajītes durvis bija ciet, un Makalebs neatcerējās, vai tas tā bija, kad viņš pirms divdesmit četrām stundām gāja projām. Tualetes durvis bija vaļā un pieāķētas pie iekšējās sienas, lai, laivai peldot, nekustētos un nedauzītos. Kabineta durvis bija pusvirus un, laivai līgojoties, viegli šūpojās. Kajītē spīdēja gaisma, un Makalebs zināja, ka tā deg virs galda, par ko bija pārvērsta apakšējā koja. Makalebs nolēma vispirms pārbaudīt tualeti, pēc tam kabinetu, bet kopkajīti - pēdējo. Tuvojoties tualetei, degunā iesitās cigaretes dūmi.

Tualete bija tukša un pārāk maza, lai tajā slēptos. Kad viņš pagriezās pret kabineta durvīm un pacēla ieroci, no turienes atskanēja balss.

- Nāc iekšā, Terij.

Makalebs pazina balsi. Viņš piesardzīgi spēra soli uz priekšu un ar brīvo roku atgrūda vaļā durvis. Ierocis palika pacelts.

Durvīm atveroties, viņš ieraudzīja Heriju Bosu, kas nepiespiesti sēdēja pie galda un skatījās uz durvīm. Abas viņa rokas bija redzamas. Abas tukšas, ja neskaita neaiz- smēķētu cigareti starp labās rokas diviem pirkstiem. Ne- nolaizdams pistoli no Bosa, Makalebs lēnām iegāja mazajā telpā.

-   Tu grasies mani nošaut? Gribi būt apsūdzētājs un soda izpildītājs?

-   Tā ir ielaušanās.

-   Tad jau esam kviti.

-   Par ko tu runā?

-   Un kā tu sauksi tos mazos kumēdiņus aizvakar pie manis? "Herij, man vēl ir pāris jautājumu par lietu." Tikai nevienu īstu jautājumu tu neuzdevi, vai ne? Tā vietā tu aplūkoji sievas fotogrāfiju un apjautājies par viņu, tu interesējies par reprodukciju gaitenī, tu dzēri manu alu un, jā, stāstīji, ka esi atradis Dievu savas meitas zilajās acīs. Kā tu to nosauksi, Terij?

Boss nevērīgi pagriezās krēslā un pāri plecam pameta skatienu uz galdu. Makalebs paskatījās viņam garām un redzēja, ka pārnēsājamais dators atvērts un ieslēgts. Ekrānā bija redzams, ka Boss pieprasījis failu ar piezīmēm, kuras viņš gribēja sistematizēt, ja vakar situācija nebūtu mainījusies.

-   Man tāda rīcība šķiet vēl ļaunāka nekā ielaušanās, - noteica Boss, skatīdamies ekrānā.

Ieņemot jauno pozu, Bosa lidotāja ādas jaka pavērās, un Makalebs ieraudzīja pie gurniem pistoles maksti. Makalebs turēja pistoli šaušanas gatavībā.

Boss paskatījās uz viņu vēlreiz.

-    Vēl nepaguvu ieskatīties.- Šķiet, daudz piezīmju un analīzes. Pazīstot tevi, droši vien augstākajā līmenī. Tikai kaut kur tu esi nošāvis greizi, Makaleb. Es neesmu īstais.

Makalebs lēnām noslīga uz otras puses kojas, pistoli viņš vairs netēmēja tik precīzi. Likās, tūlītējas briesmas nedraud. Boss būtu varējis uzbrukt no slēpņa, viņam ienākot.

-    Tev nebūtu šeit jāatrodas, Herij. Tev nebūtu šeit jāsarunājas ar mani.

-    Zinu, viss, ko teikšu, tiesā var tikt pavērsts pret mani. Bet ar ko lai es runāju? Tu pavērsi tēmēkli pret mani. Es vēlos to novirzīt sānis.

-    Par vēlu. Esmu atstādināts no lietas. Bet tev tas nebija jāzina. - Boss skatījās un gaidīja. - Biroja pilsoņu tiesību nodaļa. Ja šie ļaudis pēc kaut kā tīko, tad pēc kāda skalpa. Un Losandželosas policista skalps ir vairāk vērts nekā daudz kas cits.

-   Vai tikies ar to reportieri?

Makalebs pamāja.

-   Jādomā, ka viņš runājis arī ar tevi.

Boss piekrizdams pakratīja galvu.

-   Mēģināja. Vakar. - Boss paskatījās sev apkārt, pamanīja cigareti un iesprauda lūpās. - Neiebilsti, ja uzsmēķēšu?

-   Tu jau to esi darījis.

Boss izņēma no jakas kabatas šķiltavas un aizdedzināja cigareti. Pēc tam no galda apakšas izvilka atkritumu grozu un nolika sev blakus par pelnutrauku.

-   Liekas, nespēju no tām atteikties.

-    Cilvēks ar ieradumiem. Detektīvam gan laba, gan slikta īpašība.

-   Jā, kā to ņem. - Viņš ievilka dūmu. - Mēs pazīstam viens otru cik - desmit, divpadsmit gadus?

-   Vairāk vai mazāk.

-   Mēs kopā strādājām ar lietām, un tu nekad neņēmi lietu, zināmā veidā to neizvērtējis. Zini, ko ar to domāju?

Makalebs klusēja. Boss piesita ar cigareti pie atkritumu groza malas.

-   Vai zini, kas mani uztrauc? Vairāk nekā apsūdzība? Tas, ka apsūdzētājs esi tu. Nezinu, kā un kāpēc tev radusies šī doma. Kādus secinājumus attiecībā uz mani esi izdarījis, ja uzskati tos par pareiziem.

Makalebs iepleta rokas, it kā gribētu teikt, ka atbilde ir acīm redzama.

-     Cilvēki mainās. Savā darbā esmu par cilvēkiem daudz ko uzzinājis, arī to, ka jebkurš no mums ir spējīgs uz visu, ja ir īstie apstākļi, vajadzība, motīvi un bridis.

-    Tās ir psiholoģiskas blēņas. Tās… - Bosa teikums aprāvās, viņš to nepabeidza. Skatiens pievērsās datoram un pa galdu izmētātajiem papīriem. Viņš norādīja ar cigareti uz datora ekrānu. - Tu runāji par tumsu… par tumsu, kas tumšāka par nakti.

-   Un kas tad ir?

-   Kad biju pāri jūrai… - Viņš dziļi ievilka dūmu, atlieca galvu atpakaļ un izpūta dūmus pret griestiem. - Es nokļuvu raktuvēs. Gribi, lai pasaku, kas ir tumsa? Tur bija tumsa. Tur, lejā. Brīžiem trīs collu attālumā no sejas nebija redzama roka. Tumsa tāda, ka varēja izskatīt acis, cenšoties kaut ko ieraudzīt. Vienalga ko.

Viņš ievilka kārtējo dūmu. Makalebs pētīja Bosa acis. Tās neizteiksmīgi kavējās atmiņās. Tad viņš piepeši atgriezās tagadnē, pastiepa roku uz leju, nospieda pussmēķēto cigareti pret groza malu un nometa.

-    Šādā veidā mēģinu atmest. Smēķēju mentola draņķus un nekad vairāk par puscigareti vienā reizē. Esmu ticis līdz paciņai nedēļā.

-   Tā nekas neiznāks.

-     Zinu. - Viņš paskatījās uz Makalebu un, kā atvainodamies, apveltīja viņu ar greizu smaidu. Taču skatiens tūlīt pārvērtās, un viņš atsāka savu stāstu. - Bet dažreiz lejā tumsa bija mazāka. Ejās. Neizprotamā kārtā bija pietiekami daudz gaismas, lai redzētu ceļu. Turklāt nekad nebija zināms, no kurienes gaisma nāk. Šķita, tā tur sagūstīta kopā ar visu citu. Mēs ar draugiem to saucām par pazaudēto gaismu. Gaisma bija pazaudēta, bet mēs to atradām.

Makalebs gaidīja, taču Boss neko vairāk neteica.

-   Ko tu man gribi izstāstīt, Herij?

-    Tu kaut ko esi palaidis garām. Nezinu, ko, taču kaut ko tu esi atstājis nepamanītu. - Viņš nenolaida no Makaleba savas tumšās acis. Tad viņš pastiepa roku, paņēma no galda kaudzīti ar Džejas Vinstones dokumentu kopijām un pāri mazajai telpai meta Makalebam klēpī. Makalebs sakustējās, mēģinādams papīrus noķert, taču tie nekārtībā izjuka uz grīdas. - Pārskati vēlreiz. Kaut ko tu neesi pamanījis, bet atrastais ir novedis pie manis. Atgriezies un sameklē trūkstošo posmu. Un summa būs cita.

-   Es jau teicu, ka esmu no lietas atstādināts.

-   Es nododu lietu tev no jauna. - Balss skanēja stingri, it kā Makalebam nebūtu izvēles. - Laiks līdz trešdienai. Tādu termiņu noteicis reportieris. Tev jāatsauc viņa raksts ar patiesību. Pretējā gadījumā zini, ko Džons Rīzons Foukss izdarīs.

Viņi ilgāku brīdi sēdēja klusēdami un lūkojās viens otrā. Būdams izmeklētājs, Makalebs savā laikā bija ticies un runājis ar desmitiem slepkavu. Daži no viņiem labprāt atzinās savos noziegumos. Boss nebija citāds. Taču Makalebs vēl nekad nebija sastapies ar tik ciešu skatienu, vai cilvēks būtu vainīgs vai ne.

-    Storijs nogalinājis divas sievietes, mēs zinām tikai par divām. Viņš ir briesmonis, kādu ķeršanai tu esi veltījis savu mūžu, Makaleb. Un tagad… tagad tu iedod viņam atslēgu, kas atslēgs būra durvis. Viņš izies ārā un no jauna darīs to pašu. Tu pazīsti šo sugu. Tu zini, ka tā būs.

Makalebs nespēja izturēt Bosa skatienu un pievērsa to pistolei rokās.

-   Kas tev liek domāt, ka es klausīšu un to darīšu? - viņš jautāja.

-   Es jau teicu, ka tu cilvēku novērtē. Es esmu novērtējis tevi. Tu to izdarīsi. Citādi tevis brīvībā palaistais briesmonis vajās tevi līdz mūža galam. Ja tavas meitas acīs patiešām ir Dievs, kā tu vēl spēsi tajās ieskatīties?

Makalebs neapzināti pamāja un tūlīt atjēdzās, ko dara.

-    Atceros kādreiz tevis teiktos vārdus, - Boss sacīja. - Tu teici, ka Dievs izpaužas sīkumos, tāpat kā velns. Tas ir, cilvēks, par kuru interesējamies, mūsu priekšā parasti ir taisns, taču vienmēr atklājas sīkumos. Es to atceros, un tas man palīdz.

Makalebs vēlreiz pamāja. Viņš paskatījās uz dokumentiem, kas gulēja uz grīdas.

-   Klausies, Herij, tev jāzina, ka, runājot ar Džeju, biju drošs par sevi. Nescinu, vai savas domas varu mainīt. Ja tev vajadzīga palīdzība, nez vai esmu īstais.

Boss papurināja galvu un pasmaidīja.

-   Tieši tāpēc tu esi īstais. Ja iespējams pārliecināt tevi, iespējams pārliecināt arī visu pasauli.

-    Labi, kur tu biji Vecgada vakarā? Kāpēc lai mēs nesākam ar to?

Boss paraustīja plecus.

-   Mājās.

-   Viens?

Boss vēlreiz paraustīja plecus, bet neatbildēja. Viņš piecēlās, lai ietu. Iebāzis rokas jakas kabatās, viņš izgāja pa šaurajām durvīm un pa kāpnītēm devās augšā uz salonu. Makalebs sekoja ar pistoli pie sāniem.

Boss atbīdīja durvis ar plecu. Izgājis uz kubrika, vispirms viņš pameta skatienu uz katedrāli kalnā, pēc tam uz Makalebu.

-   Tātad visas tavas runas manā mājā par Dieva roku bija blēņas? Intervijas paņēmiens vai kas tamlīdzīgs. Paziņojums, kura nolūks saņemt atbilstošu atbildi?

Makalebs papurināja galvu.

-   Nē, tās nebija blēņas.

-   Labi. Ceru, ka tā ir.

Boss pārrāpās pāri pakaļgala bortam uz malas, atraisīja noīrēto laivu, iekāpa tajā un apsēdās uz pakaļējā sola. Pirms motora iedarbināšanas viņš vēlreiz paskatījās uz Makalebu un norādīja uz laivu.

-   "Nākamais vilnis". Ko tas nozīmē?

-   Laivai vārdu deva tēvs. Tā ir viņa izdoma. "Nākamais vilnis ir vilnis, kas seko, kas gāžas tev virsū, iekams esi to pamanījis. Liekas, laivas nosaukumā ir tāds kā brīdinājums. Ka vienmēr jādomā par aizmugures sargāšanu.

Boss pamāja.

Brīdi viņi klusēja. Boss uzlika roku uz motora iedarbināšanas roktura, taču motoru neiedarbināja.

-   Vai zini šejienes vēsturi, Terij? Es runāju par laiku pirms misionāru atnākšanas.

-   Nē. Bet vai tu zini?

-    Mazliet. Savā laikā lasīju daudz vēstures grāmatu. Puikas gados. Visu, kas bibliotēkā bija atrodams. Mani interesēja šejienes vēsture. Galvenokārt Losandželosas un Kalifornijas vēsture. Man vienkārši patika to lasīt. Reiz no jauniešu nometnes devāmies ceļojumā uz šejieni. Tāpēc izlasīju par salu.

Makalebs pamāja.

-   Te dzīvojošie indiāņi - gabriēlieši - bija saules pielūdzēji, - stāstīja Boss. - Kad ieradās misionāri, viņi visu pārvērta - patiesībā viņi iesauca indiāņus par gabriēlie- šiem. Viņi sauca sevi citādi, bet īsti vairs neatceros, kā. Taču pirms tam viņi te dzīvoja un pielūdza sauli. Mitinoties uz salas, viņiem bija svarīgi, lai saule būtu viņu dievs. - Makalebs noskatījās, kā Bosa melnās acis pārslīd pāri ostai. - Kontinentā dzīvojošie indiāņi uzskatīja šejieniešus par negantiem burvjiem, kas ar lūgšanām un upuriem savam dievam var ietekmēt laiku un viļņus. Viņiem droši vien vajadzēja būt negantiem un stipriem, lai spētu pārbraukt pāri līcim un kontinentā tirgot savu keramiku un roņu ādas.

Makalebs vēroja Bosu, cenzdamies saprast stāstījuma slēpto jēgu, kādu detektīvs katrā ziņā gribēja pavēstīt.

-   Ko tu gribi teikt, Herij?

Boss paraustīja plecus.

-   Nezinu. Manuprāt, cilvēki atrod Dievu tur, kur pēc viņu ieskatiem tamv jābūt. Saulē, maza bērniņa acīs… jaunā sirdī.

Viņš paskatījās Makalebā ar skatienu, kas bija tik tumšs un neizprotams kā pūces krāsotajās acīs.

-   Bet daži cilvēki, - Makalebs iesāka, - atrod pestīšanu patiesībā, visā, kas, viņuprāt, ir taisnīgs.

Boss pamāja, un viņa sejā vēlreiz parādījās greizs smaids.

-   Izklausās labi.

Viņš pagriezās un ar rāvienu iedarbināja motoru. Pa- rodētā salūtā piemetis pie galvas roku, viņš uzņēma kursu uz molu. Nezinādams ostas etiķeti, viņš brauca šķērsām pāri kuģu ceļam un pa vidu bojām. Viņš neatskatījās. Makalebs pavadīja Bosu ar skatienu visu ceļu. Cilvēks viens pats ūdenī koka laivā. Reizē ar šo domu iznira jautājums. Vai tas ir Boss vai viņš pats?

30. nodala

Cerībā, ka izdosies savaldīt kuņģi un izvairīties no jūras slimības, Boss pirms atpakaļbrauciena ar prāmi kioskā nopirka kokakolu. Viņš pajautāja vienam no stjuartiem, kura vieta uz kuģa ir visstabilākā, un saņēma ieteikumu doties uz vidu kuģa iekšpusē. Viņš apsēdās, iedzēra mazliet kokakolas, izvilka no jakas kabatas dažas Makaleba kabinetā izdrukātās lapas un atlocīja.

Izdrukājis divus failus, viņš bija ieraudzījis Makalebu, kas savā "Zodiac" tuvojās laivai. Viens fails saucās NOZIEGUMA VIETAS APRAKSTS, Otrs - NOZIEDZNIEKA APRAKSTS. Viņš bija izslēdzis printeri, salocījis lapas un iebāzis jakas kabatā, iekams Makalebs uzkāpa uz laivas. Datorā viņš bija paguvis failiem tikai uzmest acis, tagad viņš tos rūpīgi pārlasīja.

Ar nozieguma vietas aprakstu viņš iepazinās vispirms. Tā bija tikai viena lapa. Apraksts nebija pilnīgs, tie varēja būt tikai uzmetumi un Makaleba pirmie iespaidi pēc nozieguma vietas apskates videolentē.

Redzamais tomēr deva priekšstatu, kā Makalebs strādā. Tas parādīja, kā, vērojot nozieguma vietu, viņam rodas priekšstats par noziedznieku.

NOZIEGUMA VIETA

1.  Virve

2.  Kails līķis

3.   Ievainojums galvā

4.   Lente/sprūds - "Cave"

5.   Spainis?

6.  Pūce - noskatās?

sīki izplānots orientācija uz detaļām

paziņojums - nozieguma vieta kā paziņojums viņš bijis turpat - viņš vērojis (pūce?)

upura stāvoklis = upura pazemošana = naids pret upuri, nicinājums

spainis - nožēla?

slepkava - iepriekš pazinis upuri personiski pazīstams - agrāka saskarsme personisks naids slepkava loka iekšpuse

ko gribējis pateikt?

Boss izlasīja lapu un iegrima domās. Kaut arī viņam nebija pilnīga priekšstata par nozieguma vietu, no kuras Makalebs izdarījis piezīmes, pārsteidza Makaleba loģiskie domu lēcieni. Viņš pakāpeniski bija gājis uz leju pa kāpnēm, līdz nonācis pie secinājuma, ka Gannu noslepkavojis viņam pazīstams cilvēks, ka slepkava jāmeklē Ganna eksistences lokā. Tas bija svarīgs pagrieziena punkts jebkurā lietā. Izmeklēšanas prioritātes parasti tika noteiktas atkarībā no tā, vai aizdomās turamā un upura ceļi krustojušies tikai slepkavības brīdī vai agrāk. Nozieguma vietas nianses Makalebam bija vēstījušas, ka slepkava ir Gannam pazīstams cilvēks, ka pirms pēdējās un liktenīgās slepkavas un upura ceļu krustošanās bijusi priekšspēle.

Uz otras lapas bija īsas piezīmes, kuras, Boss nodomāja, Makalebs bija paredzējis izvērst pilnasinīgā ziņojumā. Lasot Boss konstatēja, ka dažas vārdu grupas un frāzes Makalebs aizguvis no viņa.

AIZDOMĀS TURAMAIS Boss:

institūcijas - jauniešu kopa, Vjetnama, Losandželosas policija

malā stāvētājs - atsvešinātība apsēsts - aizrautīgs skatiens - klīstošs misijas cilvēks - atriebības eņģelis lielais ritenis griežas bez apstājas - neviens no tā neaizbēg

kam jānotiek, tas notiks alkohols

šķīries - sieva? "kādēļ?

atsvešinātība/apsēstība

māte

lietas

juridiskā sistēma - "nieki"

ļaunuma nesēji

vaina?

Herijs = Hieronimuss

pūce = ļaunums ļaunums = Ganns

ļaunuma bojāeja = atbrīvošanās no kairinātājiem

gleznas - dēmoni - velni - ļaunums

tumsa un gaisma - robeža

sods

māte - taisnīgums - Ganns Dieva roka - policija - Boss sods = Dieva darbs

Tumsa, tumšāka par nakti - Boss

Boss īsti nesaprata, kā piezīmes interpretējamas. Pēdējā rinda saistīja skatienu, un viņš izlasīja to vairākas reizes, īsti nezinādams, ko Makalebs grib teikt.

Pēc kāda laika viņš lapu rūpīgi salocīja un ilgi sēdēja nekustīgi. Tāda sēdēšana kuģī pēc mēģinājuma interpretēt svešas piezīmes, lai noskaidrotu, kāpēc viņu uzskata par iespējamo slepkavu, šķita sirreālistiska. Likās, kļūst nelabi, un viņš atskārta, ka sevi piesaka jūras slimība. Viņš izdzēra kokakolas pudeli līdz galam, piecēlās un ielika lapas atpakaļ jakas kabatā.

Boss devās uz prāmja priekšgalu, atgrūzdams vaļā smagās priekšgala durvis. Tūlīt uzvēdīja vēss gaiss. Tālumā bija redzamas cietzemes kontūras. Pievērsis skatienu apvārsnim, viņš dziļi ieelpoja. Nepagāja ne pāris minūšu, un pašsajūta uzlabojās.

31. nodala

Mnkalebs sēdēja salonā uz vecā dīvāna un ilgi domāja par Bosu. Visā viņa izmeklētāja praksē šis bija pirmais gadījums, kad cilvēks, kuru tur aizdomās par slepkavību, ieradies lūgt palīdzību. Vajadzēja izlemt, vai tā ir izmisuša vai neprātīga cilvēka rīcība. Vai arī kas cits. Ko tad, ja Makalebs nebūtu pamanījis pie laivas piesieto nomātavas laiviņu? Cik ilgi Boss būtu viņu gaidījis?

Viņš nokāpa lejā uz priekšgala kajīti un paskatījās uz dokumentiem, kas mētājās pa grīdu. Vai Boss tos apzināti metis tā, lai dokumenti nokrīt uz grīdas un sajaucas? Vai viņš kaut ko paņēmis?

Makalebs piegāja pie galda un nopētīja datoru. Tas nebija savienots af printeri, taču tas neko nenozīmēja. Viņš aizvēra uz ekrāna redzamo failu un atvēra printera lodziņu. Uzklikšķinājis darba failu, viņš redzēja, ka šodien izdrukāti divi faili - nozieguma vietas un aizdomās turamā apraksts. Boss izdruku bija paņēmis sev līdzi.

Makalebs iztēlojās Bosu braucam atpakaļ ar prāmi un lasām, kas par viņu uzrakstīts. Pārņēma tāda kā neērtības sajūta. Neviens aizdomās turamais vēl nebija lasījis Makaleba rakstītu profilējumu.

Viņš aizgainīja šo sajūtu un nolēma pievērsties kam citam. Nometies ceļos, viņš sāka vākt kopā slepkavības lietas dokumentus un likt glītā kaudzītē, lai pēc tam sakārtotu.

Likvidējis nekārtību, viņš apsēdās pie galda. Makalebs sameklēja tīru papīra lapu un ar resnu, melnu marķieri, kuru izmantoja rakstīšanai uz kartona kastēm, kurās glabājās lietas, lieliem burtiem uzvilka:

KAUT KO TU ESI PALAIDIS GARĀM.

Norāvis gabalu līmlentes, viņš piestiprināja papīra lapu pie sienas virs galda. Un ilgi skatījās uz teikumu. Viss Bosa sacītais reducējās uz šo vienu rindu. Tagad vajadzēja izlemt, vai tā ir patiesība, vai tas ir iespējams. Vai arī tā ir pēdējā bezizejā nonākuša cilvēka manipulācija.

Iezvanījās mobilais telefons. Tas bija salonā uz dīvāna atstātās jakas kabatā. Viņš uzskrēja pa kāpnēm un paķēra jaku. Iebāžot roku kabatā, pirksti satvēra pistoli. Telefons bija otrā kabatā. Zvanīja Greisela.

-   Mēs esam mājās, - viņa pavēstīja. - Man likās, ka arī tu te būsi. Domāju, mēs varētu ieturēt lenču "El Eti- canto".

-   Hmm…

Makalebs negribēja šķirties no kabineta un domām par Bosu. Taču pēdējā nedēļā attiecībās ar Greiselu bija radusies spriedze. Vajadzēja ar viņu aprunāties, pastāstīt, kā viss mainās.

-   Paklausies, - viņš beidzot ierunājās. - Man te jāpabeidz daži darbiņi. Varbūt vari vest bērnus lejā, satiksimies tur.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Rādīja ceturksni pāri vieniem.

-   Vai pusdivos nebūs par vēlu?

-   Labi, - viņa strupi atteica. - Kas tas par darbiņu?

-   Nu tā… Jānoapaļo tā lieta ar Džeju.

-   Liekas, tu teici, ka esi atstādināts.

-   Esmu, tikai pie manis ir visi ziņojumi, gribēju uzrakstīt savu noslēgumu… Zini, visu apkopot.

-   Nenokavē, Terij.

Greisela to pateica tādā tonī, it kā viņš varētu palaist garām ne tikai lenču.

-   Nenokavēšu. Tiksimies.

Viņš izslēdza telefonu, atgriezās kabinetā un vēlreiz ieskatījās pulkstenī. Kāpt laivā un braukt uz molu varēs pēc pusstundas, vēl bija laiks. "El Encanto" atradās piecu minūšu gājiena attālumā no mola. Uz salas tas bija viens no restorāniem, kas darbojās arī ziemā.

Viņš apsēdās un sāka šķirot kaudzē saliktos dokumentus pareizajā kārtībā. Tas nebija grūti. Uz katras lapas labā augšējā stūra bija uzspiests datums. Taču, tikko sācis, Makalebs apstājās. Skatiens kavējās pie lapas ar uzrakstu pie sienas. Viņš nosprieda, ka jāatrod informācijai citāda pieeja, ja grib atklāt kaut ko agrāk nepamanītu. Viņš nolēma nelikt dokumentus pareizajā kārtībā, bet lasīt tos uz labu laimi, kā tie patlaban stāv. Tad nebūs jādomā par izmeklēšanas secību un to, kā solis seko solim. Katrs ziņojums vienkārši jāaplūko kā atsevišķs mozaīkas gabaliņš. Parasts prāta vingrinājums, bet tā viņš bija jau rīkojies, strādājot birojā. Dažreiz izdevās atrast ko jaunu, agrāk neievērotu.

Viņš vēlreiz ieskatījās pulkstenī un paņēma no kaudzes virsējo dokumentu. Tas bija sekcijas protokols.

32. nodala

)

Makalebs mundriem soļiem piegāja pie pakāpieniem "El Encanto" priekšā. Viņa golfa ratiņi stāvēja ietves malā. Vairākums golfa ratiņu uz salas izskatījās vienādi, taču savējos viņš pazina pēc zīdaiņa sēdekļa ar sārtbaltu pol- sterējumu. Ģimene vēl bija tepat.

Viņš uzgāja pa kāpieniem, un saimniece, pazīdama Ma- kalebā vietējo, norādīja uz galdu, kuru bija aizņēmusi ģimene. Viņš piesteidzās klāt un izvilka krēslu blakus Greiselai. Raimonds un Greisela beidza ēst. Viesmīle jau bija nolikusi čeku uz galda.

-   Atvaino, ka aizkavējos.

Viņš paņēma no groza galda vidū čipsus, iemērca garšvielās un iebāza mutē Greisela ieskatījās pulkstenī un tūlīt caururba viņu ar savām tumšbrūnajām acīm. Viņš izturēja skatienu un sagatavojās nākamajam, kas bija droši gaidāms.

-   Es nevaru palikt.

Greisela skaļi nolika uz šķīvja dakšiņu. Viņa bija beigusi ēst.

-   Terij…

-   Zinu jau, zinu. Tikai kaut kas ir atklājies. Man šovakar jādodas uz otru krastu.

-   Kas tev varēja atklāties? Tu esi atstādināts. Šodien ir svētdiena. Cilvēki skatās futbolu, nevis skraida apkārt, nelūgti mēģinot atrisināt slepkavības lietu.

Viņa norādīja uz telpas augšējā stūrī uzstādīto televizoru. Uz futbola laukuma fona pie galda sēdēja trīs komentētāji. Makalebs zināja, ka no šīsdienas spēles iznākuma atkarīgs, kam piederēs superkauss. Tas viņu galīgi neinteresēja, taču viņš piepeši atcerējās, ka bija apsolījis kopā ar Raimondu noskatīties vismaz vienu spēli.

-   Mani palūdza, Greisel.

-   Ko tu runā? Tu teici, ka tevi palūdza ar lietu vairs nenodarboties.

Makalebs izstāstīja, ka no rīta viņš atklājis laivā Bosu, un pateica par Bosa lūgumu.

-   Tas ir tas vīrs, kuru tu uzrādīji Džejai par vainīgo?

Makalebs pamāja.

-   Kā viņš varēja zināt, kur tu dzīvo?

-  Viņš nezināja. Viņš zināja, ka man ir laiva, nevis kur mēs dzīvojam. Tev par to nav jāuztraucas.

-   Manuprāt, ir. Terij, tu par daudz visā iedziļinies un nepavisam neredzi, kas draud tev un tavai ģimenei. Es domāju…

-   Patiešām? Es domāju…

Viņš apklusa, izvilka no kabatas divas divdesmit piecu centu monētas un pagriezās pret Raimondu.

-   Raimond, vai tu jau beidzi ēst?

-   Mjā.

-   Tu gribēji teikt "jā"?

"Jā-

-   Labi, ņem. Ej un aiz bāra uzspēlē videospēles.

Zēns paņēma monētas.

-   Vari iet.

Raimonds negribīgi piecēlās un aizskrēja uz blakus telpu, kur jau agrāk bija spēlējis galda videospēles. Viņš ieņēma vietu, un Makalebs zēnu vairs neredzēja.

Makalebs redzēja, kā Greisela izņem no klēpī ieliktās rokassomas naudu un noliek uz čeka.

-   Greisela, labāk paskaties uz mani.

Viņa beidza darboties ar naudu, ielika maku rokasso- mā un paskatījās uz vīru.

-   Mums jāiet. Sisijai laiks gulēt.

Mazā sēdēja bērnu krēsliņā uz galda un vienā rokā turēja pie stieples piestiprināto zilbalto bumbiņu.

-   Viņai nekas nenotiks, ja pagulēs tepat. Uzklausi mani vismaz minūti.

Makalebs pagaidīja, līdz viņas sejā parādījās pielaidīgāka izteiksme.

-   Labi, saki, kas sakāms, bet pēc tam man jāiet.

Makalebs pagriezās un pieliecās Greiselai tik tuvu, ka

teikto dzirdēja tikai viņa. Viena viņas auss spraucās cauri matiem.

-   Vai mums priekšā paredzama liela problēma?

Greisela pamāja, un tūlīt viņai pa vaigiem sāka ripot

asaras. Šķita, ka Makaleba vārdi satriekuši vārgo aizsardzību, kādu, sargādama sevi un savu laulību, viņa sevī bija uzcēlusi. Makalebs izvilka no galda piederumu turētāja apakšas salveti un pasniedza. Pēc tam aplika sievai ap kaklu roku, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja uz vaiga. Pāri Greiselas galvai viņš redzēja Raimondu, kas skatījās ar izbiedētu sejas izteiksmi.

-    Mēs par to jau esam runājuši, Greisij, - viņš iesāka. - Tu esi ieņēmusi galvā, ka mums nevar būt māja, ģimene un viss pārējais, ja daru to, ko daru. Problēma slēpjas vārdā "ja". Tā ir galvenā kļūda. Jo nav nekāda "ja". Nav tāda "ja es to daru". Ir tas, ko es daru. Un pārāk ilgi esmu domājis citādi un centies sevi pārliecināt par kaut ko citu.

Plūda jaunas asaras, un Greisela nenoņēma salveti no sejas. Viņa raudāja klusu, taču Makalebs nešaubījās, ka cilvēki restorānā to pamanījuši un vēro viņus, nevis televizoru virs galvas. Viņš pameta skatienu uz Raimondu un redzēja, ka zēns atgriezies pie videospēles.

-   Es zinu, - Greiselai izdevās pateikt.

Viņu pārsteidza šī atzīšanās. Makalebs to uzskatīja par labu zīmi.

-   Tātad ko lai mēs darām? Nav runa par šo brīdi un tagadējo lietu. Runa ir par tagadni un turpmāko dzīvi. Ko lai mēs darām? Greisij, esmu noguris, cenzdamies izlikties tas, kas neesmu, un ignorējot savu iekšējo būtību. Es uzņēmos šo lietu, lai beidzot tiktu ar visu skaidrībā un atzītos pats sev.

Greisela klusēja. Makalebs negaidīja, ka viņa kaut ko teiks.

-   Tu zini, es mīlu tevi un bērnus. Par to nav pat jārunā. Es domāju, ka man var būt ir viens, ir otrs, tu domā, ka ne. Tu esi pieņēmusi to "viens vai otrs" attieksmi, taču es šaubos, vai tā ir pareizi. Un godīgi.

Makalebs zināja, ka šie vārdi nodara Greiselai sāpes. Viņš novilka robežu. Vienam no viņiem vajadzēja kapitulēt. Viņš paziņoja, ka tas nebūs viņš.

-   Labi, padomāsim par to. Te nav sarunai piemērota vieta. Tagad es strādāšu ar lietu, bet pēc tam apsēdīsimies un parunāsim par nākotni. Norunāts?

Viņa lēni pamāja, taču nepaskatījās uz Makalebu.

-   Dari, kas tev jādara, - viņa pateica tonī, kas Makalebam visu mūžu liks justies vainīgam. - Jācer, ka tu būsi piesardzīgs.

Viņš pasniedzās pāri galdam un vēlreiz noskūpstīja Greiselu.

-   Mums ir pārāk daudz kopēja, lai es tāds nebūtu.

Viņš piecēlās un apkārt galdam piegāja pie meitas. Noskūpstījis mazajai galviņu, viņš atlaida vajā krēsla drošības jostu un izcēla viņu ārā.

-   Aiznesīšu lejā līdz braucamajam, - viņš sacīja. - Tu varētu paaicināt Raimondu.

Makalebs nonesa bērnu lejā, iesēdināja bērna sēdeklītī un sēžamkrēslu ielika bagāžas nodalījumā. Greisela ar Raimondu nonāca lejā pēc dažām minūtēm. Greiselas acis no raudāšanas bija uztūkušas. Makalebs uzlika roku Raimondam uz plecu un pieveda viņu pie priekšējā sēdekļa.

-    Raimond, šī spēle tev būs jāskatās bez manis. Man šis tas jāpadara.

-   Es varu tev palīdzēt.

-   Nē, tas nav čārters.

-   Zinu, tik un tā varu palīdzēt.

Makalebs zināja, ka Greisela skatās, tāpēc jutās vainīgs.

-    Paldies, Raimond, varbūt nākamreiz. Uzliec drošības jostu.

Tiklīdz zēns bija piesprādzējies, Makalebs atgāja no ratiņiem un paskatījās uz Greiselu, kas lūkojās uz citu pusi.

-    Labi, - viņš sacīja. - Būšu atpakaļ tik ātri, cik ātri vien iespējams. Telefons man būs līdzi, ja gribēsiet piezvanīt.

Nelikdamās par viņu zinis, Greisela sāka braukt pa Marillas avēniju. Makalebs nolūkojās viņiem pakaļ tik ilgi, kamēr golfa ratiņi nozuda skatienam.

33. nodala

Ejot atpakaļ uz molu, iečirkstējās mobilais telefons. Džeja Vinstone atbildēja uz zvanu. Viņa teica, ka zvanot no mātes mājām, un runāja ļoti mierīgi. Makalebs slikti dzirdēja, tāpēc apsēdās uz sola ielas malā pie kazino. Viņš atspieda elkoņus uz ceļgaliem, ar vienu roku turēja aparātu pie auss, bet ar otru to piesedza.

-    Mēs kaut ko esam palaiduši garām, - viņš sacīja. - Es kaut ko neesmu pamanījis.

-   Terij, par ko tu runā?

-   Par slepkavības lietu. Sakarā ar Ganna apcietināšanu. Viņš bija…

-    Terij, ar ko tu nodarbojies? Tu esi atstādināts no lietas.

-    Kas to izdarīja, vai FIB? Es tur vairs nestrādāju, Džeja.

-   Tādā gadījumā - es. Nevēlos, lai tu turpinātu…

-   Es nestrādāju arī tev, Džeja. Vai esi aizmirsusi?

Iestājās ilgāks klusums.

-   Nezinu, Terij, ar ko tu nodarbojies, bet tev tas jāizbeidz. Tev šai lietā vairs nav nekādu pilnvaru, nekādas teikšanas. Ja Tvillijs ar Frīdmenu uzzinās, ka joprojām bāz tajā savu degunu, viņi var tevi apcietināt par iejaukšanos. Un tu labi zini, ka viņi uz to ir spējīgi.

-   Tu vēlies, lai tev būtu teikšana, bet teikšana ir man.

-    Ko? Jau vakar es atsaucu savu pilnvarojumu. Tu nedrīksti atsaukties uz mani.

Makalebs šaubījās, taču galu galā nolēma, ka Dzejai tas jāpasaka.

-    Man ir teikšana. Šķiet, varu apgalvot, ka strādāju apsūdzētā labā.

Tagad Vinstone klusēja vēl ilgāk. Beidzot viņa ierunājās, lēni izrunādama katru vārdu.

-   Tu gribi teikt, ka devies pie Bosa un visu izstāstīji?

-   Nē. Boss ieradās pie manis. No rīta viņš sēdēja manā laivā. Tovakar, kad teicu par sagadīšanos, man bija taisnība. Es apmeklēju viņu mājās, pēc tam piezvanīja viņa partnere un pateica par tevi. Viņš salika visu kopā. Turklāt ar viņu runājis "New Times" reportieris. Man nekas nebija jāstāsta, lai viņš zinātu, kas notiek. Džeja, ne jau tas ir galvenais. Galvenais ir tas, ka laikam jau pārāk ātri esmu noturējis Bosu par vainīgu. Esmu kaut ko palaidis garām, un nu vairs neesmu tik drošs. Pastāv iespēja, ka visa šī lieta ir falsifikācija.

-   Viņš ir tevi pārliecinājis.

-   Nē, esmu pārliecinājis sevi pats.

Fonā bija dzirdami izsaucieni, un Vinstone teica, lai Makalebs pagaida. Telefonā varēja saklausīt uzbudinātas balsis. Šķita, risinās strīds. Makalebs piecēlās un sāka iet uz mola pusi. Pēc dažām sekundēm ierunājās Vinstone.

-   Atvaino, - viņa sacīja. - Nav īstais brīdis prātošanai. Patlaban mani nodarbina kas cits.

-   Vai varam satikties rīt no rīta?

-    Ko tu runā? - Vinstones balss ieskanējās gandrīz spalgi. - Nupat tu teici, ka strādā izmeklēšanas objekta labā. Es nevēlos tikties ar tevi. Pie joda, kā tas izskatīsies? Pagaidi…

Bija dzirdams, ka viņa klusināti kādam atvainojas. Tad Vinstone ierunājās no jauna.

-   Man tagad patiešām jāiet.

-   Neliecies zinis, kā tas izskatīsies. Mani interesē patiesība, droši vien arī tevi tā interesē. Ja nevēlies tikties, labi, netiecies. Pats tikšu ar visu galā.

-   Terij, pagaidi!

Viņš klausījās. Džeja klusēja. Bija jūtams, ka viņas uzmanība pievērsta kam citam.

-   Kas par lietu, Džeja?

-   Ko tu esi palaidis garām neievērotu?

-    Tas ir Ganna pēdējās apcietināšanas papīros. Droši vien pēc tam, kad Boss pateica, ka runājis ar Gannu kamerā, tu sameklēji visus ar aizturēšanu saistītos dokumentus. Iepazīstoties ar lietu, tos pirmo reizi pārskatīju.

-   Es sadabūju visus attiecīgos dokumentus, - Vinstone noteica kā aizstāvēdamās. - Trīsdesmitā decembra naktī viņš iemests Holivudas iecirkņa dzērāju kamerā. Boss tur viņu apraudzījis.

-   Nākamajā dienā viņš atbrīvots pret drošības naudu. Pusastoņos no rīta.

-   Jā? Nesaprotu, kas par lietu.

-   Apskaties, ka*s iemaksājis drošības naudu.

-   Terij, es esmu pie vecākiem. Man nav…

-   Pareizi, atvaino. Viņu izpircis Rūdijs Tafero.

Jauns klusuma brīdis. Makalebs jau bija pie mola un devās uz laipām, kas veda uz laivu piestātni. Viņš atspiedās pret margām un no jauna pielika roku pie auss.

-    Labi, drošības naudu par viņu samaksāja Tafero, - Vinstone sacīja. - Manuprāt, viņam ir attiecīgā licence. Ko tas nozīmē?

-   Tu neskaties televīziju. Tev taisnība, Tafero ir licencēts galvotājs - vismaz uz galvojuma veidlapas ir viņa licences numurs. Bet vienlaikus viņš ir arī privātdetektīvs un konsultants apsardzes jautājumos. Un - tikai nebrīnies - viņš strādā Deivida Storija labā.

Vinstone neko neteica, aparātā bija dzirdama vienīgi viņas elpa.

-   Terij, man liekas, būs labāk, ja tu piebremzēsi. Tu saskati šai faktā pārāk daudz.

-   Tā nav sagadīšanās, Džeja.

-   Kāda sagadīšanās? Šis vīrs ir galvotājs, kas iemaksā drošības naudas. Viņš ar to nodarbojas. Viņš pestī ārā cilvēkus no cietuma. Varu derēt, ka viņa birojs, tāpat kā citi, ir tieši pretī Holivudas iecirknim. Iespējams, ka viņš galvo par katru trešo kamerā nokļuvušo dzērāju un katru ceturto prostitūtu.

-   Tu netici, ka viss ir tik vienkārši, un pati to labi zini.

-   Nesāc tikai man stāstīt, ko zinu.

-    Tas viss notika, gatavojoties Storija prāvai. Kāpēc Tafero vajadzēja iet uz iecirkni un parakstīt galvojumu?

-   Varbūt tāpēc, ka viņš ir viena cilvēka teātris, varbūt tāpēc, ka nekas vairāk nebija vajadzīgs kā pāriet pāri ielai.

-   Es tā nedomāju. Ir kaut kas vēl. Aizturēšanas dokumentos teikts, ka trijos naktī viņam atļauts vienu reizi piezvanīt. Uzrādīts numurs - māsas numurs Longbīčā.

-   Ko tas dod? Mums tas bija zināms.

-    Šodien es piezvanīju māsai un pajautāju, vai viņa, pēc brāļa lūguma, zvanījusi galvotājam. Viņa teica, ka ne. Māsa teica, ka viņu nomocījuši zvani pusnaktī un pastāvīgas drošības naudas iemaksas par brāli. Viņa pateikusi, lai

' šoreiz pats izstrebj, ko ievārījis.

-   Tātad viņš sazinājies ar Tafero. Kas tur īpašs?

-   Kā viņš ar to sazinājās? Savu vienīgo zvanu viņš jau bija izmantojis.

Vinstonei nebija ko teikt. Viņi abi brīdi klusēja. Makaleba skatiens aizklīda pāri ostai. Pa kuģu ceļu lēnām peldēja dzeltens ūdens taksometrs, tukšs, vienīgi vīrs pie stūres. Viens savā laivā, Makalebs nodomāja.

-    Ko tu domā darīt? - Vinstone beidzot pajautāja. - Kur tu iesi ar šo informāciju?

-   Vakarā došos uz cietzemi. Vai no rīta varam satikties?

-   Kur? Kad?

Balss tonis liecināja, ka izredzes tikties Vinstoni nesajūsmina.

-   Pusastoņos uz ielas pie Holivudas iecirkņa.

Pēc nelielas pauzes Vinstone paziņoja:

-   Acumirkli, acumirkli. Nekas no tā neiznāks. Ja Hi- činss to uzzinās, man būs vāks. Viņš izsūtīs mani uz Palm- deilu. Atlikušo mūžu taisīšu karjeru, rokot no tuksneša smiltīm kaulus.

Makalebam kaut kas ienāca prātā.

-   Tu teici, ka biroja vīri vēlas, lai atdodu slepkavības lietu, vai ne? Braucot uz tikšanos, paņemšu to līdzi. Ko Hičinss par to var teikt?

Vinstone klusējot to pārdomāja.

-   Labi, tas var4 iet cauri. Es būšu.

34. nodala

Tovakar atgriezies mājās, Boss ieraudzīja mirgojam automātiskā atbildētāja gaismiņu, kas liecināja, ka ienākuši ziņojumi. Viņš nospieda pogu un konstatēja, ka tie ir divi - abi no prokuratūras pārstāvjiem Storija lietā. Vispirms viņš nolēma piezvanīt Langvaizerei. Sastādot numuru, prātā pazibēja jautājums, kas gan noticis tik svarīgs, ka ar viņu grib runāt abi prokurori. Vai tikai viņi nav tikušies ar Makaleba pieminētajiem FIB aģentiem. Varbūt ar reportieri.

-   Kas noticis? - viņš pajautāja, kad Langvaizere atbildēja. - Ja zvanāt jūs abi, tas noteikti ir kaut kas liels un nepatīkams.

-   Herij, kā tev iet?

-   Dzīvoju pa māju. Kas jums abiem padomā?

-    Dīvaini, ka tu tā iejautājies. Rodžers patlaban ir ceļā uz šejieni, bet es tūlīt gatavošu vakariņas. Mēs domājam vēlreiz pārskatīt Anabelas Krovas liecību lielās žūrijas priekšā. Vai nevēlies piebiedroties?

Boss zināja, ka viņa dzīvo Akvadalsā, stundas brauciena attālumā uz ziemeļiem.

-    Šodien esmu braucis visu dienu. Uz Longbīču un atpakaļ. Vai tiešām bez manis nevarat iztikt?

-    Tev ir pilnīga rīcības brīvība. Vienkārši negribēju, lai tu justos atstāts malā. Bet ne tāpēc tev zvanīju.

-   Kāpēc tad?

Boss virtuvē lika ledusskapī pusduča "Artchor Steam" alus pudeļu paku. Viņš izvilka vienu pudeli no pakas un aizvēra durvis.

-    Mēs ar Rodžeru spriežam visu nedēļas nogali. Arī ar Alisi Šortu esam runājuši par to.

Alise Šorta bija svarīgo lietu pārraudze, viņu boss. Izklausījās, ka viņi varētu būt runājuši par Ganna lietu.

-   Par kādu "to" jūs runājāt? - Boss pajautāja.

Viņš iebāza alus pudeli atvērējā un norāva korķi.

-   Zini, mēs domājām, ka lieta ir galīgi sagājusi grīstē Pat izjukusi. Taču īstenībā tā ir nesagraujama, Herij, un rīt mums tas jāpierāda.

Boss brīdi klusēja, apsvērdams viņu izredzes.

-   Vai jūs neteicāt, ka rīt domājat atpūsties?

-   Mēs tā domājām. Šovakar visu vēlreiz pārrunāsim, taču mums ir Alises svētība, un Rodžers uzskata, ka tā ir vispareizākā rīcība. Skaidrības labā no rīta izjautāsim dažus lieciniekus, bet pēcpusdienā celsim priekšā Anabelu Krovu. Ar viņu un viņas cilvēcisko stāstu arī beigsim. Viņa mums būs pēdējā.

Bosam nebija ko teikt. No apsūdzības viedokļa tas bija pareizi. Taču rib otrdienas par stāvokļa noteicēju kļūtu Dž. Rīzons Foukss.

-   Herij, ko tu domā?

Viņš iedzēra no pudeles garu malku. Alus nebija auksts. Tas krietnu laiku bija stāvējis mašīnā.

-   Pēc manām domām, tev ir tikai viens šāviens. - Viņš izmantoja armijas leksiku. - Šovakar, kamēr gatavojat makaronus, jums par to jādomā daudz un ilgi. Citas izdevības lietu izskatīt tiesā nebūs.

-   Mēs to zinām, Herij. Bet kā tu zini, ka es gatavoju makaronus?

Langvaizeres balsī bija saklausāms smaids.

-   Minējums uz labu laimi.

-    Vari neraizēties, mēs domāsim daudz un ilgi. Esam jau to darījuši. - Viņa pieklusa, dodama Bosam iespēju atbildēt, taču viņš neko neteica. - Ja iesim šo ceļu, kāds ir Krovas statuss?

-   Viņa gaidīs savu uznācienu. Labi sagatavota.

-   Vai šovakar vari ar viņu sazināties?

-   Tas nav grūti. Teikšu, lai ierodas rīt pusdienlaikā.

-   Paldies, Herij. Tiksimies rit no rīta.

Viņi beidza sarunu. Boss iegrima domās. Viņš šaubījās, vai zvanīt Makalebam un pateikt, kas notiek, tad nolēma gaidīt. Viņš iegāja dzīvojamā istabā un ieslēdza ste- reoatskaņotāju. Tajā vēl bija Arta Pepera disks. Istabu piepildīja mūzika.

35. nodala

Vinstonei ar savu BMW Z3 piebraucot pie Holivudas policijas iecirkņa, Makalebs viņu gaidīja, atspiedies pret savu "Cherokee" džipu. Izkāpusi viņa redzēja, ka Makalebs pēta viņas mašīnu.

-   Es kavējos un neiznāca laika paņemt firmas mašīnu.

-    Man patīk tavs vāģis. Losandželosā mēdz teikt, ka pēc mašīnas var pateikt, kas tu esi.

-   Beidz mani profilēt, Terij. Tam vēl ir laiks. Pie joda, kur ir lieta un lente?

Viņš ievēroja, ka Džeja lādas, taču paturēja šīs domas pie sevis. Atgrūdies no mašīnas, viņš aizgāja tai otrā pusē, atvēra durvis un izņēma slepkavības lietu un nozieguma vietas videokaseti. Viņš atdeva šīs mantas Džejai, kas aiznesa tās uz savu mašīnu. Makalebs aizvēra durvis, aizslēdza mašīnu un paskatījās pa logu uz pakaļējo sēdekli, kur atradās ar rīta avīzi apsegta "Kiriko" kaste. Pirms braukšanas uz tikšanos viņš bija iegriezies diennakts kopētavā Saulrieta bulvārī un nokopējis visu slepkavības lietu. Ar kaseti tik vienkārši nebija - viņš nezināja, kur uz ātru roku to varētu dublēt. Tāpēc viņš netālu no laivu ostas nopirka tukšu videokaseti un ielika Vinstones dotajā futrālī.

Viņš nosprieda, ka nez vai Džeja pārbaudīs, vai atdota īstā kasete.

Kad viņa, nolikusi mantas savā mašīnā, atgriezās, Makalebs norādīja ar zodu pāri ielai.

-   Liekas, esmu tev parādā virtuļu kasti.

Viņa paskatījās. Pretī iecirknim Vilkoksa ielas otrā pusē slējās noplukuši divstāvu ēka ar lētām galvotāju neona reklāmām un tālruņa numuriem, lai varbūtējie klienti varētu tos iegaumēt no garām braucošas policijas patruļmašīnas pakaļējās sēdvietas. Virs vidējā loga atradās krāsota izkārtne "Valentīno galvotāji".

-   Kurš? - Vinstone pajautāja.

-    Valentīno. Tā sakot - Rūdijs Valentīno Tafero. Tā viņu mēdza saukt, kad viņš strādāja šajā ielas pusē. - Makalebs vēlreiz nopētīja nelielo uzņēmumu un nogrozīja galvu. - Vēl arvien nesaprotu, kā šis neona galvotājs sagājis kopā ar Deividu Storiju.

-   Holivudā vienkārši grozās ielas salašņas ar naudu. Ko mēs tagad darīsim? Man nav daudz laika.

-   Vai žetons tev ir līdzi?

Džeja veltīja Makalebam jautājošu skatienu, un viņš paskaidroja, ko vēlas darīt. Viņi iegāja iecirknī. Pie dežūr- galda Vinstone nozibināja žetonu un palūdza rīta maiņas dežurējošo seržantu. No nelielā kabineta iznāca vīrs ar uzvārdu Cukers uz plāksnītes un seržanta uzšuvēm uz piedurknes. Vinstone vēlreiz uzrādīja žetonu, stādījās priekšā un pēc tam iepazīstināja ar Makalebu, nodēvēdama viņu par kompanjonu. Cukers savilka uz augšu kuplās uzacis, taču nepajautāja, ko nozīmē "kompanjons".

-   Mēs izmeklējam slepkavību Vecgada vakarā. Upuris iepriekšējo nakti pavadījis pie jums kopējā kamerā. Mēs…

-   Edvards Ganns.

-   Pareizi. Jūs viņu pazināt?

-    Viņš te bija vairākas reizes. Protama lieta, esmu dzirdējis, ka viņš vairs neatgriezīsies.

-    Mēs vēlamies aprunāties ar tās dienas rīta maiņas dežurantu.

-   Tas droši vien būšu es. Ko vēlaties zināt?

Makalebs izvilka no žaketes kabatas slepkavības lietas fotokopijas un nolika uz galda. Vinstone noskatījās, bet Makalebs par to nelikās zinis.

-   Mūs interesē, kā viņš samaksāja drošības naudu, - Makalebs sacīja.

Cukers apgrieza lapas otrādi, lai var izlasīt, un pielika pirkstu pie Rūdija Tafero paraksta.

-   Te tas ir. Rūdijs Tafero. Viņam ir birojs ielas pretējā pusē. Viņš ienāca un atbrīvoja Gannu pret drošības naudu.

-   Vai kāds viņam zvanīja?

-   Jā, Ganns.

Makalebs piesita ar pirkstu pie izraksta no reģistra.

-   Te rakstīts, ka viņš izmantojis iespēju piezvanīt un zvanījis uz šo numuru. Tas ir māsas numurs.

-   Nu tad māsa piezvanījusi Rūdijam.

-   Tātad nevienam netiek ļauts zvanīt divreiz.

-   Nē. Parasti mēs esam tik aizņemti, ka aizturētajiem jāpriecājas, ja dabū piezvanīt vienreiz.

Makalebs pamāja. Viņš salocīja fotokopijas un jau gribēja ielikt kabatā, bet Vinstone tās izņēma viņam no rokām.

-   Paturēšu pie sevis, - viņa noteica un ieslidināja salocītās kopijas savu melno džinsu aizmugures kabatā. - Ser- žant Cuker, - viņa ierunājās. - Vai jūs nebijāt tas izpalīdzīgais zēns, kas Tafero, agrākajam Losandželosas policistam, piezvanīja un padeva ziņu, ka tepat kamerā atrodas potenciāls loms?

Cukera skatiens uz brīdi it kā pārakmeņojās.

-    Tas ir ļoti svarīgi, seržant. Ja nepateiksiet, tas var jums atspēlēties.

Akmens saplaisāja, pavīdēja neko neizsakošs smaids.

-   Nē, es neesmu tas izpalīdzīgais zēns, - Cukers atbildēja. - Tādi izpalīdzīgi zēni nav arī rīta maiņā. Un šai sakarā varu teikt, ka nupat esmu beidzis maiņu un man ar jums vairs nav jārunā. Vēlu veiksmi.

Viņš pagriezās, lai ietu.

-    Vēl pēdējais jautājumus, - Vinstone ātri ierunājās. Cukers pagriezās uz viņas pusi. - Vai jūs piezvanījāt Herijam Bosam un pateicāt, ka Ganns ir kamerā?

Cukers pamāja.

-   Viņš man to pastāvīgi lūdza. Ik reizi, kad Ganns šeit nokļuva, Boss gribēja to zināt. Viņš ieradās un runāja ar Gannu, cenzdamies panākt, lai viņš kaut ko pasaka par to veco lietu. Boss nelikās mierā.

-   Te teikts, ka Ganns reģistrēts tikai pustrijos, - bilda Makalebs. - Jūs zvanījāt Bosam nakts vidū?

-    Tāda bija noruna. Bosam bija vienalga, kurā laikā zvana. Parasti es zvanīju uz mobilo, un pēc tam viņš iegriezās.

-   Un tieši tā notika arī pēdējā naktī?

-   Jā, es piezvanīju, un Boss iegriezās. Es pateicu, ka Ganns atkal nonācis pie mums, un viņš ieradās un mēģināja ar šo runāt. Teicu, lai pagaida līdz rītam, jo vīrs bija piesūcies kā zeķe - es to saku par Gannu -, taču Herijs tik un tā ieradās. Kāpēc jūs tik daudz prasāt par Heriju Bosu?

Vinstone stāvēja klusu, tāpēc iejaucās Makalebs.

-   Mūs neinteresē viņš, bet Ganns.

-   Vairāk neko es nezinu. Vai varu doties mājās? Maiņa bija gara.

-    Vai visas nav tādas? - pavaicāja Vinstone. - Paldies, sefžant. - Viņi devās ārā pa durvīm. - Ko teiksi? - Vinstone uz kāpnēm pajautāja.

-   Viņa teiktajam var ticēt. Zini ko, brīdi pavērosim iecirkņa autostāvvietu.

-    Kāpēc?

-   Dari man to prieku. Paskatīsimies, ar kādu mašīnu seržants brauc mājās.

-   Tu zodz manu laiku, Terij.

Viņi tomēr iekāpa Makaleba džipā un apkārt kvartālam piebrauca pie Holivudas iecirkņa autostāvvietas iz- brauktuves. Pabraucis piecdesmit jardu tālāk, Makalebs apturēja mašīnu pie ugunsdzēsēju hidranta un noregulēja atpakaļskata spoguli tā, lai būtu redzamas visas ārā braucošās automašīnas. Vairākas minūtes viņi sēdēja klusēdami, tad Vinstone ierunājās.

-  Ja pēc mašīnas var pateikt, kāds cilvēks ar to brauc, ko tas tev dod?

Makalebs pasmaidīja.

-   Nekad neesmu par to domājis. "Cherokee" džips… Jādomā, ka tas mani ierindo izredzēto beigu galā vai uz to pusi.

Viņš pameta skatienu uz Vinstoni un pēc tam uz spoguli.

-   Bet ko lai saka par putekļu kārtu mašīnā? Vai tā… - Vinstone iesāka.

-   Brauc. Domāju, tas ir viņš.

Makalebs noskatījās, kā mašīna izbrauc uz ielas un nogriežas uz viņu pusi.

-   Brauc uz mūsu pusi.

Viņi sēdēja nekustīgi. Mašīna piebrauca blakus un apstājās. Makalebs vienaldzīgi pagrieza galvu, un viņa un Cukera acis sastapās. Policists nolaida uz leju pasažiera puses logu. Makalebam neatlika nekas cits kā nolaist savējo.

-   Jūs esat nostājies pie hidranta, detektīv. Neuzraujie- ties uz soda.

Makalebs pamāja. Cukers piemeta pie galvas divus pirkstus un aizbrauca. Viņš brauca ar "Crown Victoria". Tā bija lietota patruļmašīna, kādu var nopirkt izsolē par četrsimt zaļajiem, bet pēc tam 89 dolārus un 95 centus piemaksāt par krāsošanu.

-    Vai mēs neizskatāmies pēc diviem stulbeņiem? - Vinstone pajautāja.

-   Mjā…

-   Un kāda ir tava teorija attiecībā uz šo auto?

-   Vai nu viņš ir godīgs vīrs, vai arī brauc ar šo graustu uz darbu tādēļ, lai neviens neredzētu porši. - Viņš ieturēja pauzi. - Vai Z3.

Viņš pagriezās pret Vinstoni un pasmaidīja.

-   Tīri vai jāsmejas, Terij. Ko nu? Galu galā man šodien jāpadara arī kāds reāls darbs. No rīta jātiekas arī ar tiem biroja vīriem.

-   Turies kopā ar mani - uz tiem nevar paļauties.

Viņš iedarbināja motoru un sāka braukt.

-   Tu patiešām domā, ka mašīna nav tīra? - Makalebs pajautāja.

36. nodala

Pasts Vilkoksa ielā bija liela Otrā pasaules kara laika ēka ar divdesmit piecas pēdas augstiem griestiem un bukolis- kiem gleznojumiem sienu augšdaļā, kas vēstīja par cilvēku brālību un labiem darbiem. Ieejot iekšā, Makalebs pievērsās gleznojumiem, taču viņu nesaistīja to mākslinieciskā vai filozofiskā vērtība. Viņš saskaitīja trīs nelielas kameras publikas novērošanai un parādīja tās Vinstonei. Te bija izredzes.

Viņi iestājās rindā, un, kad pienāca kārta, Vinstone uzrādīja žetonu un lūdza pasaukt apsargu. Viņi tika nosūtīti uz durvīm blakus avīžu automātu rindai, kur nogaidīja gandrīz piecas minūtes, līdz tās atvērās un ienāca maza auguma afroamerikānis ar sirmiem matiem.

-   Vai misters Lūkass? - Vinstone pajautāja.

-   Tieši tā, - vīrs atbildēja ar smaidu.

Vinstone vēlreiz parādīja žetonu un iepazīstināja ar Makalebu, vienkārši nosaucot viņa vārdu. Makalebs pa ceļam no Holivudas iecirkņa bija pavēstījis, ka "kompanjons" neatstāj iespaidu.

-   Mēs izmeklējam slepkavību, mister Lūkas, un svarīgs pierādījums ir divdesmit otrajā decembri no šejienes nosūtīts naudas pārvedums.

-    Divdesmit otrajā decembri? Tas ir Ziemsvētku drudža dienas.

-   Tieši tā, ser.

Vinstone palūkojās uz Makalebu.

-    Mēs ievērojām, ka te pie sienām ir nostiprinātas novērošanas kameras, mister Lūkas, - viņš sacīja. - Mūs interesē, vai jums var būt divdesmit otrā decembra videolentes.

-   Videolentes, - noteica Lūkass, it kā šis vārds viņam būtu svešs.

-   Jūs te esat apsardzes šefs, vai ne? - Vinstone nepacietīgi noprasīja.

-   Jā, esmu sargs un atbildīgais par videokamerām.

-   Vai jūs nevarētu mūs ievest dziļāk un iepazīstināt ar novērošanas sistēmu, mister Lūkas? - Makalebs sacīja iecietīgākā tonī.

-   Jā, protams, varu. Tiklīdz būsiet dabūjuši atļauju, to izdarīšu.

-   Un kur šo atļauju var dabūt? - Vinstone pajautāja.

-   Losandželosas reģionālajā nodaļā. Pilsētas centrā.

-    Vai tur ir kāds īpašs cilvēks, ar kuru mums būtu jārunā? Mēs izmeklējam slepkavību, mister Lūkas, laika mums ir maz.

-   Jums būtu jārunā ar misteru Prīčnaru - viņš ir pasta inspektors. Jā, ar viņu.

-   Vai jūs neiebilstat, ja mēs iegrieztos jūsu kabinetā un kopīgi piezvanītu misteram Prīčnaram? - Makalebs jautāja. - Tā mēs ietaupītu daudz laika, arī misters Prīčnars varētu parunāt tieši ar jums.

Lūkass brīdi apsvēra, līdz nosprieda, ka tā ir laba doma, un pamāja ar galvu.

-   Paskatīsimies, ko varam darīt.

Lūkass atvēra durvis un garām milzīgai pasta maisu kaudzei ieveda detektīvus suņubūdai līdzīgā kabinetā ar diviem kopā saspiestiem rakstāmgaldiem. Uz viena galda stāvēja videomonitors ar četrās daļās sadalītu ekrānu, kas rādīja publikai paredzēto pasta daļu. Makalebs konstatēja, ka, pirmīt pārbaudot sienas, nav pamanījis vienu videokameru.

Apsargs novilka ar pirkstu pa sarakstu, kas bija piestiprināts pie sienas virs galda. Sazvanījis priekšnieku, viņš izskaidroja situāciju un iedeva klausuli Vinstonei. Sniegusi savu pamatojumu, viņa atdeva klausuli atpakaļ Lūkasam. Vinstone pamāja Makalebam. Atļauja bija saņemta.

-   Labi, lai tā būtu, - Lūkass noteica, nolicis klausuli. - Paskatīsimies, kas mums te ir.

Viņš izvilka jostai piestiprinātu ķēdīti ar atslēgu gredzenu, pārgāja pāri kabinetam un atslēdza skapi. Atverot durvis, skatienam atklājās plaukti ar videomagnetofoniem, bet četros augšējos plauktos bija izvietotas videokasetes ar numuriem no viena līdz trīsdesmit vienam. Uz grīdas stāvēja kastes ar jaunām videokasetēm.

To redzot, Makalebs piepeši atskārta, ka ir divdesmit otrais janvāris, tieši mēnesis pēc pasta pārveduma nosūtīšanas.

-    Mister Lūkas, apturiet videomagnetofonus, - viņš sacīja.

-   Nevaru to cfarīt. Magnetofoniem jādarbojas nepārtraukti. Tiklīdz pasts sāk darbu, kasetes griežas.

-    Jūs neesat sapratis. Mūs interesē divdesmit otrais decembris. Diena, kas mūs interesē, tiks pārrakstīta.

-   Lēnām pār tiltu, detektīv Makalen. Gribu paskaidrot, ka viss notiek.

Makalebs nekavējās, lai izlabotu savu vārdu. Tam nebija laika.

-   Tad pasteidzieties.

Makalebs ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja astoņi un četrdesmit astoņas minūtes. Pasts bija vaļā jau četrdesmit astoņas minūtes. Tas nozīmēja, ka četrdesmit astoņas divdesmit otrā decembra minūtes jau dzēstas un to vietā ierakstītas četrdesmit astoņas šīs dienas minūtes.

Lūkass sāka skaidrot ieraksta procedūru. Katrai no četrām videokamerām esot savs videomagnetofons. Darba dienas sākumā katram videomagnetofonam - viena lente. Videokameras noregulētas uz trīsdesmit kadriem minūtē, kas dod iespēju vienā lentē ierakstīt visu dienu. Konkrētas dienas kasete tiek glabāta mēnesi, bet pēc tam ierakstīta no jauna, ja to nav pieprasījuši izmeklētāji vai pasta inspekcija.

-   Te ir pietiekami daudz visādu blēžu, un kas tik vēl ne. Ziniet, kā jau Holivudā. Daudz lenšu ir rezervē. Atnāk inspektors un kādu paņem. Vai arī tās nosūtām ar kurjeru.

-   Mēs to saprotam, mister Lūkas, - Vinstone nepacietīgi ierunājās, jo bija atskārtusi to pašu, ko Makalebs. - Lūdzu, vai jūs nevarētu apstādināt videomagnetofonus vai nomainīt kasetes. Iespējams, jūs pārrakstāt vērtīgus pierādījumus.

-   Tūlīt, - Lūkass atsaucās.

Bet viņam vēl vajadzēja izņemt no kastes četras tukšas kasetes. Viņš noplēsa no ruļļa četras uzlīmes, uzlīmēja uz kasetēm, paņēma aiz auss aizbāzto rakstāmo un uzrakstīja uz kasetēm datumu un kaut ko līdzīgu šifram. Tikai pēc tam viņš sāka ņemt no videomagnetofoniem ārā kasetes un vietā likt jaunas.

-    Ko jūs vēlaties ar tām darīt? Kasetes ir pasta īpašums un no pasta netiks izlaistas. Varu jūs nosēdināt tepat pie galda. Ja vēlaties, man ir portatīvais televizors ar iebūvētu videomagnetofonu.

-     Vai esat pārliecināts, ka nevaram kasetes uz dienu aizņemties? - Vinstone pavaicāja. - Es varētu tās atdot apmēram…

-   Tikai ar tiesas orderi. Tā teica misters Prīčnars. Un to es ievērošu.

-   Tad mums nav izvēles, - noteica Vinstone, neizpratnē nogrozīja galvu un paskatījās uz Makalebu.

Kamēr Lūkass aizgāja pēc videomagnetofona, viņi nolēma, ka Makalebs paliks un skatīsies videolenti, bet Vinstone dosies uz darbu, lai tiktos ar Tvilliju un Frīdmenu. Viņa apsolīja klusēt par Makaleba jauno izmeklēšanu un varbūtību, ka uzmanības koncentrēšana uz Bosu ir kļūdaina. Viņa atdos nokopēto slepkavības lietu un nozieguma vietas videolenti.

-    Zinu, tu netici, ka iespējamas tādas sagadīšanās, taču šobrīd nekā cita tev nav, Terij. Ja lentē kaut kas atradīsies, aiznesīšu to kapteinim, un mēs tiksim vaļā no Tvillija un Frīdmena. Bet, kamēr tas notiks… man nav brīvas rokas un vajadzīgs kas vairāk nekā sagadīšanās. Tikai tad varēšu meklēt arī citā virzienā.

-   Kā paliek ar zvanīšanu Tafero?

-   Kādu zvanīšanu?

-   Kaut kādā veidā Tafero zināja, ka Ganns aizturēts, Tafero ieradās un atbrīvoja Gannu pret galvojumu - lai viņu tai naktī var nogalināt, bet vainu piesiet Bosam.

-   Neko nezinti - ja Cukers nav zvanījis, droši vien to darījis kāds cits, kas noslēdzis ar Tafero vienošanos. Viss pārējais ir īstākās spekulācijas, ko neapstiprina neviens fakts.

-   Manuprāt, tas ir…

-    Pagaidi, Terij. Nevēlos neko dzirdēt, iekams neesi atradis apstiprinājumu. Man jābrauc uz darbu.

Kā pēc pasūtījuma ieradās Lūkass, stumdams ratiņus ar nelielu televizoru.

-   Es jums to uzstādīšu, - viņš sacīja.

-   Mister Lūkas, man jādodas uz kādu tikšanos, - pavēstīja Vinstone. - Lentes izskatīs mans kolēģis. Paldies par sadarbību.

-   Priecājos, ka varu palīdzēt, kundze. Vinstone paskatījās uz Makalebu.

-   Piezvani.

-   Vai nevajag tevi aizvest līdz mašīnai?

-   Tā ir tikai dažu kvartālu attālumā. Aiziešu kājām. Makalebs pamāja.

-   Veiksmīgas medības! - novēlēja Vinstone. Makalebs pamāja. Viņa to bija teikusi jau agrāk kādā

lietā, kas nebija beigusies īpaši veiksmīgi.

37. nodala

Langvaizere ar Krecleru pateica Bosam, ka īstenos iecerēto plānu un beigs savu uzstāšanos līdz darbadienas beigām.

-   Viņš mums ir uz āķa, - smaidīdams un izbaudīdams adrenalīna pieplūdumu, ko izraisīja lēmums novest lietu līdz galam, paziņoja Kreclers. - Brīdī, kad beigsim, viņš būs savažots deviņos veidos. Šodien liecinās Hendrikss un Krova. Mums ir viss, kas vajadzīgs.

-   Vienīgi trūkst nozieguma motīva, - sacīja Boss.

-   Ja noziegumu izdarījis psihopāts, motīvs nav īpaši svarīgs, - iebilda Langvaizere. - Zvērinātie prāvas beigās, iedami uz savu mazo istabu, nejautās: "Ei, kāds ir viņa motīvs?" Viņi teikv s, ka tas tips ir maitasgabals un… - viņas balss pieklusa līdz čukstam, redzot zālē ienākam tiesnesi, - …un mēs ieslodzīsim viņu cietumā.

Tiesnesis ieaicināja zālē zvērinātos, un pēc brīža apsūdzība aicināja savus pēdējos lieciniekus.

Pirmie četri liecinieki nāca no kinoļaužu aprindām un bija apmeklējuši viesības naktī, kad tika nogalināta Džodi- ja Kremenca. Visi liecināja, ka filmas pirmizrādē un viesībās pēc tam redzējuši Deividu Storiju kopā ar sievieti, kurā pēc fotogrāfijām identificēja Džodiju Kremencu. Ceturtais liecinieks, scenārists Brents Vigans, liecināja, ka atstājis viesības dažas minūtes pirms pusnakts un gaidījis piebraucam mašīnu kopā ar Deividu Storiju un sievieti, kurā pazina Džodiju Kremencu.

-   Kāpēc esat tik pārliecināts, ka bija tikai dažas minūtes pirms pusnakts, mister Vigan? - jautāja Kreclers. - Tās tomēr bija viesības. Vai jūs ieskatījāties pulkstenī?

-   Uzdodiet tikai pa vienam jautājumam, mister Krec- ler! - norējās tiesnesis.

-   Atvainojiet, jūsu godība. Kāpēc esat tik pārliecināts, ka līdz pusnaktij trūka tikai dažas minūtes, mister Vigan?

-   Tāpēc, ka es patiešām skatījos pulkstenī, - Vigans atbildēja. - Tas ir, savā rokaspulkstenī. Es rakstu pa naktīm. Visproduktīvākais darbs man ir no pusnakts līdz sešiem rītā. Zinādams, ka ap pusnakti jāatgriežas mājās, lai neaizkavētos darbs, es skatījos pulkstenī.

-   Vai tas nozīmē arī to, ka viesībās pēc pirmizrādes jūs nedzērāt alkoholiskos dzērienus?

-    Pilnīgi pareizi. Es nedzēru, jo nevēlējos pārbraukt mājās noguris vai vājināt savas radošās spējas. Ejot strādāt uz banku vai vadīt lidmašīnu, cilvēki parasti pirms tam nedzer - vismaz vairākums.

Viņš apklusa, kamēr pierima pasprukušie smiekli. Tiesnesis nikni paskatījās, taču neko neteica. Šķita, ka Vigans priecājas par šo brīdi, kad uzmanība pievērsta viņam. Boss sāka justies neērti.

-    Pirms darba es parasti nedzeru, - Vigans beidzot teica. - Rakstīšana ir ne tikai māksla, bet arī darbs, un es to tā ari uztveru.

-   Tātad jūsu atmiņa ir kristālskaidra un tikpat skaidri jūs varat pateikt, ar ko Deivids Storijs bija kopā dažas minūtes pirms pusnakts?

-   Absolūti.

-   Deivids Storijs jums ir personiski pazīstams, vai ne?

-   Jā, tā ir taisnība. Es pazīstu viņu vairākus gadus.

-   Vai esat sadarbojies ar Deividu Storiju kādā filmā?

-   Nē, neesmu. Taču ne tāpēc, ka nebūtu mēģinājis.

Vigana sejā parādījās žēlīgs smaids. Šo liecības daļu,

arī sevi noniecinošo komentāru, Langvaizere bija rūpīgi izplānojusi. Lai novērstu Vigana liecības iespējamās sekas, iepriekš vajadzēja stiprināt visas vājās vietas.

-   Ko ar to gribat teikt, mister Vigan?

-   Ak, pēdējos piecos gados esmu piedāvājis filmu projektus Deividam vai viņa kompānijas cilvēkiem kādas sešas vai septiņas reizes. Viņš nenopirka nevienu scenāriju.

Vigans kautrīgi paraustīja plecus.

-   Vai var teikt, ka tas radīja naidu starp jums?

-   Nē, nebūt. Vismaz no manas puses ne. Tādi ir spēles noteikumi Holivudā. Jāmet makšķere tik ilgi, kamēr kāds galu galā užķeras. Tomēr bieza āda ir noderīga.

Viņš pasmaidīja un pamāja uz zvērināto pusi. Bosā viņš modināja vienīgi nepatiku, un viņš vēlējās, lai Kreclers beidz, kamēr nav zaudēti zvērinātie.

-    Pateicos, mister Vigan, tas ir viss, - noteica Kreclers, acīmredzot jutis to pašu, ko Boss.

Redzot, ka uzštāšanās beidzas, Vigans, šķita, sašļuka.

Toties Foukss, kas šodien pirmos trīs lieciniekus nebija pratinājis, piecēlās un piegāja pie pults.

-   Labrīt, mister Vigan.

-   Labrīt.

Vigans jautājoši sarauca uzacis.

-   Man ir tikai daži jautājumi. Vai jūs nenosauktu zvērinātajiem to filmu nosaukumus, kas šobrīd uzņemtas pēc jūsu scenārija?

-   Ziniet… pagaidām neviena filma nav uzņemta. Man ir daži piedāvājumi, un es domāju, ka pāris…

-   Saprotu. Jūs droši vien būtu pārsteigts, uzzinot, ka pēdējo četru gadu laikā esat griezies pie mistera Storija vai sūtījis viņam piedāvājumus divdesmit deviņas reizes, un neviens piedāvājums nav pieņemts.

Vigana sejā vīdēja samulsums.

-    Jā, es… šķiet, tā varētu būt. Patiešām nezinu. Es neskaitu, cik reižu esmu atraidīts, kā to acīmredzot dara misters Storijs.

Pēdējo teikumu viņš pateica vīzdegunīgi, un Boss gandrīz saviebās. Nav nekā ļaunāka kā melos pieķerts liecinieks, kas sāk taisnoties. Boss palūkojās uz žūriju. Vairāki zvērinātie neskatījās uz liecinieku, un tas apstiprināja, ka viņi jūtas tikpat neērti kā Boss.

Foukss devās izšķirošajā uzbrukumā.

-    Apsūdzētais jūs noraidīja divdesmit deviņas reizes, un tomēr jūs apgalvojat zvērinātajiem, ka neturat uz viņu ļaunu prātu. Tā ir taisnība, ser?

-   Holivudā tā bieži notiek. Varat to jautāt kuram katram.

-   Mister Vigan, es jautāju jums. Vai gribat teikt žūrijai, ka uz šo cilvēku, kurš pastāvīgi noraidīja jūsu darbus kā nekam nederīgus, jums nav zobs?

Vigans atbildi mikrofonā gandrīz vai nomurmināja.

-   Jā, tā tas ir.

-   Tad jūs esat krietnāks cilvēks par mani, mister Vigan, - noteica Foukss. - Pateicos, jūsu godība. Šoreiz tas man ir viss.

Boss juta, ka apsūdzībai no balona izplūst krietni daudz gaisa. Nepilnās divās minūtēs Foukss ar četriem jautājumiem bija pamodinājis šaubas par Vigana liecības ticamību. Aizstāvības advokāta dūriens bija tik meistarīgs, ka Kreclers neko nevarēja darīt, lai Viganu izlabotu un atdzīvinātu. Prokurors vismaz saprata, ka nav jēgas iejaukties un dūruma vietu tādējādi padziļināt. Viņš ļāva lieciniekam iet, un tiesnesis izziņoja piecpadsmit minūšu priekšpusdienas pārtraukumu.

Kad zvērinātie bija izgājuši un cilvēki sāka pamest tiesas zāli, Kreclers paliecās garām Langvaizerei un čukstus vērsās pie Bosa.

-   Mums vajadzēja zināt, ka šim vīram izlaidīs gaisu, - viņš nikni noteica.

Boss paskatījās visapkārt, vai dzirdamības robežās nav kāds reportieris un paliecās uz Kreclera pusi.

-   Droši vien jums taisnība, - viņš sacīja. - Tikai pirms sešām nedēļām jūs apgalvojāt, ka jāpaļaujas uz Viganu. Par viņu esat atbildīgs jūs, nevis es. Es eju dzert kafiju.

Boss piecēlās un atstāja abus apsūdzētājus sēžam.

Apsūdzība nolēma, ka pēc postošās Vigana pratināšanas katrā ziņā nekavējoties jāatgūst zaudētās pozīcijas. Prokurori atteicās no domas izsaukt vēl vienu liecinieku, kas viesībās pēc pirmizrādes redzējis Storiju kopā ar upuri, bet aicināja apsardzes tehniķi, vārdā Džamals Hen- drikss.

Boss ieveda Hendriksu no gaiteņa. Hendrikss bija melnādains vīrs 'zilās formas biksēs un gaišzilā jakā ar vārdu virs krūškabatas un apsardzes firmas emblēmu mazliet augstāk. Pēc liecības nodošanas viņam bija jādodas uz darbu.

Ejot cauri pirmajām durvīm, kas veda uz zāli, Boss čukstus pajautāja Hendriksam, vai viņš nav sanervozējies.

-   Nu nē, esmu vēss un mierīgs, - Hendrikss atbildēja.

Langvaizere lūdza pastāstīt Hendriksu par savām namu apsardzes firmas tehniķa darba gaitām. Pēc tam viņa pievērsās Deivida Storija mājā ierīkotajai apsardzes signalizācijai. Hendrikss paskaidroja, ka pirms astoņiem mēnešiem Malholendas namā uzstādījis luksusa apsardzes signalizāciju "Millennium 21".

-   Vai jūs nedotu īsu luksusa apsardzes signalizācijas "Millennium 21" raksturojumu?

-   Tā ir pati modernākā. Tajā ir viss. Tālvadība, balsī dotu komandu izpilde, automātiskā sensoru atslēgšana, viesnīcu uzraudzības programma… misters Storijs to visu vēlējās un dabūja.

-   Kas ir viesnīcu uzraudzības programma?

-    Būtībā tā ir operatīvā pierakstprogramma. Tā ļauj uzzināt, kad un kādi logi un durvis vērti, kad signalizācija ieslēgta un izslēgta, kādi personiskie kodi izmantoti un kādi ne. Tā reģistrē visas sistēmas darbību. Tā vairāk domāta tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumiem, taču misters Storijs vēlējās komerciālo sistēmu, un tā tika iekļauta.

-    Tātad viņš īpaši nepieprasīja viesnīcu uzraudzības programmu?

-    Tas man nav zināms, jo sistēmu nepārdevu es. Es tikai to uzstādīju.

-   Bet šī programma varēja būt sistēmā, un viņš par to pat nezināja.

-   Manuprāt, tas ir iespējams.

-     Tātad kādu dienu detektīvs Boss piezvanīja uz "Lighthouse" apsardzes firmu un izteica vēlēšanos tikties ar tehniķi, kas uzstādījis apsardzes signalizāciju mistera Storija mājā?

-    Jā. Viņš piezvanīja un to pateica man, jo sistēmu biju uzstādījis es. Mēs satikāmies pie mājas. Tas notika pēc mistera Storija apcietināšanas. Tur bija arī mistera Storija advokāts.

-   Kad tas bija?

-   Tas bija vienpadsmitajā novembrī.

-   Ko detektīvs Boss lūdza izdarīt?

-   Vispirms viņš parādīja kratīšanas orderi, kas atļāva iegūt informāciju no sistēmas čipa.

-   Un jūs sniedzāt attiecīgo palīdzību?

-   Jā. Es atvēru viesnīcu uzraudzības sistēmas failu un sagatavoju viņam izdruku.

Langvaizere vispirms uzrādīja kratīšanas orderi - trešo šai izmeklēšanā -, bet pēc tam Hendriksa pieminēto izdruku.

-    Detektīvu Bosu tātad interesēja viesnīcu uzraudzības dati par nakti no divpadsmitā uz trīspadsmito oktobri? Vai tā bija, mister Hendriks?

"Jā-

-   Vai jūs nevarētu ieskatīties izdrukā un nolasīt datus no šā laika perioda?

īsu brīdi pētījis izdruku, Hendrikss ierunājās.

-    Te uzrādīts, ka divpadsmitajā datumā pulksten deviņpadsmitos un deviņās minūtēs atvērtas iekšējās durvis uz garāžu, un misters Storijs ar balsi ieslēdzis apsardzes signalizāciju. Līdz nākamajai dienai, trīspadsmitajam datumam, nekas nav fiksēts. Divpadsmit minūtes pēc pusnakts signalizācija izslēgta ar mistera Storija balsi un atkal atvērtas garāžas iekšējās durvis. Pārbraucis mājās, viņš signalizāciju ieslēdzis no jauna.

Hendrikss ieskatījās izdrukā un turpināja.

-     Sistēma nemaina statusu līdz trijiem un deviņpadsmit minūtēm, kad tā izslēgta. Tiek atvērtas garāžas iekšējās durvis, un misters Storijs to atkal ieslēdz ar balsi. Pēc četrdesmit divām minūtēm, četros un vienā minūtē, durvis tiek atvērtas un signalizācija ieslēgta no jauna. Līdz vienpadsmitiem, kad signalizāciju ar savu balsi izslēdz Betilda Lokita, pārmaiņu nav.

-   Vai jūs zināt, kas ir Betilda Lokita?

-   Jā. Uzstādot sistēmu, tika iedarbināta arī balss pazīšanas programma. Viņa ir mistera Storija palīdze.

Langvaizere palūdza atļauju uzstādīt statīvu ar plāksni, uz kuras bija uzrādīti visi laiki un darbības, par kurām Hendrikss nupat bija nodevis liecību. Par spīti protestam viņa saņēma atļauju, un Boss palīdzēja Langvaizerei uzstādīt statīvu. Uz kartona bija vairāki stabiņi, kas atspoguļoja signalizācijas ieslēgšanu un izslēgšanu, kā arī garāžas durvju atvēršanu uz māju.

SIGNALIZĀCIJA GARĀŽAS IEKŠĒJĀS DURVIS

12.10 19:09 - ieslēdzis D. Storijs atvērts/aizvērts

13.10 0:12 - izslēdzis D. Storijs atvērts/aizvērts

13.10 0:12 - ieslēdzis D. Storijs

13.10 3:19 - izslēdzis D. Storijs atvērts/aizvērts

13.10 3:19 - ieslēdzis D. Storijs

13.10 4:01 - izslēdzis D. Storijs atvērts/aizvērts

13.10 4:01 - ieslēdzis D. Storijs

Langvaizere turpināja iztaujāt Hendriksu.

-   Vai te pareizi atspoguļota jūsu liecība par apsardzes signalizācijas darbību Deivida Storija mājā naktī no divpadsmitā uz trīspadsmito oktobri?

Tehniķis rūpīgi nopētīja plakātu un pamāja ar galvu.

-   Vai tas nozīmē "jā"?

-   Jā, tas ir "jā".

-    Pateicos. Ta kā sistēma izpildījusi te redzamās darbības pēc Deivida Storija balss rīkojuma, vai varat zvērinātajiem apliecināt, ka te reģistrēti Deivida Storija iešanas un nākšanas laiki apskatāmajā laika periodā?

Foukss izteica protestu, apgalvodams, ka jautājums attiecas uz faktu pieņēmumu, ko nevar uzskatīt par pierādījumu. Hotons protestu pieņēma un lika Langvaizerei noformulēt jautājumu citādi vai uzdot citu jautājumu. Viņa vērsās pie liecinieka.

-   Mister Hendriks, ja man magnetofonā būtu ierakstīta Deivida Storija balss, vai es varētu to atskaņot sistēmas "Millennium 21" mikrofonā un saņemt atļauju ieslēgt un izslēgt signalizāciju?

-    Nē. Ir divi aizsardzības mehānismi. Jānosauc datoram zināma parole un datums. Vajadzīga balss, parole un pareizs datums, citādi sistēma komandu neizpildīs.

-   Kāda bija Deivida Storija parole?

-   Nezinu. Tā ir zināma tikai viņam. Sistēma ir tā ierīkota, ka viņš var mainīt paroli tik bieži, cik vēlas.

Langvaizere paskatījās uz plakātu, kas stāvēja uz statīva, piegāja pie tā un paņēma rādāmo kociņu. Ar to viņa norādīja uz laiku trijos deviņpadsmit minūtēs un četros vienā minūtē no rīta.

-    Vai pēc šiem datiem iespējams pateikt, vai kāds ar Storija balsi devies projām no mājas trijos deviņpadsmit minūtēs un atgriezies četros vienā minūtē, vai arī noticis otrādi - kāds trijos deviņpadsmit ieradies un minūti pāri četriem devies projām?

-   Jā, tas ir iespējams.

-   Kādā veidā?

-   Sistēma fiksē arī to, ar kuru raidītāju tā tiek ieslēgta un izslēgta. Šai mājā raidītāji uzstādīti triju durvju abās pusēs - iekšpusē un ārpusē. Pie ārdurvīm, garāžas durvīm un pie sētaspuses durvīm, kas ved uz jumtu. Vienalga, kuras durvis tiek vērtas, to fiksē viesnīcu uzraudzības programma.

-     Vai nevarat vēlreiz ieskatīties mistera Storija mājas apsardzes sistēmas izdrukā un pateikt, kuri raidītāji darbojušies trijos deviņpadsmit un minūti pāri četriem?

Hendrikss ieskatījās izdrukā un tikai tad atbildēja.

-    Jā, tā ir. Trijos deviņpadsmit lietots āra raidītājs. Tas nozīmē, ka, ieslēdzot mājā signalizāciju, kāds bijis garāžā. Pēc tam četros un vienā minūtē tas pats āra raidītājs izmantots, lai signalizāciju izslēgtu. Durvis atvērtas un aizvērtas, pēc tam signalizācija no jauna ieslēgta no iekšpuses.

-   Jūs tātad gribat teikt, ka četros un vienā minūtē kāds ieradies mājās?

-Jā, tā ir.

-   Un sistēmas dators šajā "kādā" pazinis Deividu Storiju, vai ne?

-   Tas identificējis viņa balsi, jā.

-   Un šim cilvēkam bija jāzina arī mistera Storija parole un pareizais datums?

-   Jā, tieši tā.

Langvaizere paziņoja, ka viņai vairāk jautājumu nav. Foukss sacīja tiesnesim, ka ātri nopratinās liecinieku. Viņš piegāja pie pults un paskatījās uz Hendriksu.

-   Mister Hendriks, cik ilgi jūs strādājat "Lighthouse" apsardzes firmā?

-   Nākammēnes būs trīs gadi.

-   Tātad jūs strādājāt firmā pirmajā janvārī pirms gada, kad notika tā dēvētās Y2K kļūmes?

-   Jā, - Hendrikss pavilcinājies atbildēja.

-    Vai varat pateikt, kas todien atgadījās daudziem firmas klientiem?

-   Mums bija dažas problēmas.

-   Dažas problēmas, mister Hendriks?

-   Mums bija sistēmas kļūdas.

-   Un kurās sistēmās?

-   "Millennium 2" programmā. Bet kļūmes bija nenozīmīgas. Mēs spējām tās…

-   Cik klientu Losandželosas apvidū kļūme skāra?

-   Visus. Bet mēs atradām vīrusu un…

-   Tas ir viss, ser. Pateicos.

-   Mēs kļūmi novērsām.

-   Mister Hendriks! - tiesnesis norējās. - Viss. Pēdējais paziņojums zvērinātajiem nav jāņem vērā.

Viņš paskatījās uz Langvaizeri.

-   Vai ir vēl kādi jautājumi, Langvaizeres kundze?

Langvaizere atbildēja, ka viņai ir daži jautājumi. Boss

bija zinājis par šīm Y2K kļūmēm un ziņojis par tām apsūdzības pārstāvjiem. Viņi bija cerējuši, ka aizstāvība par tām nezinās vai par tām nerunās.

-   Mister Hendriks, vai firma novērsa kļūmi, kuru sistēmās radīja Y2K?

-   Jā, mēs visu savedām kārtībā tūlīt pat.

-   Vai Y2K varēja ietekmēt apsūdzētā sistēmas datus pēc pilniem desmit mēnešiem?

-    Ne mazākā mērā. Kļūme bija novērsta. Sistēmā ieviesta kārtība.

Langvaizere teica, ka neko vairāk no liecinieka nevēlas, un apsēdās. Foukss piecēlās no jauna.

-   Vīruss, ar kuru tikāt galā, mister Hendriks, bija vīruss, par kuru jūs zftiājāt, vai ne?

-   Jā, tas bija vīruss, kas radīja sarežģījumus.

-   No jūsu teiktā izriet, ka par "vīrusiem" jūs uzzināt vienīgi tad, kad viņi rada sarežģījumus.

-   Parasti tā ir.

-    Tātad mistera Storija apsardzes sistēmas programmā var būt vīruss, un jūs par to uzzināsiet tikai tad, kad radīsies kļūme, vai ne?

Hendrikss paraustīja plecus.

-   Viss ir iespējams.

Foukss apsēdās, un tiesnesis pajautāja Langvaizerei, vai ir vēl kas jautājams. Bridi viņa vilcinājās, bet tad atbildēja, ka vairāk jautājumu nav. Tiesnesis atlaida Hendriksu un ierosināja agrāk doties lenča pārtraukumā.

-   Mūsu nākamais liecinieks aizņems pavisam maz laika, jūsu godība. Es vēlētos viņu izjautāt pirms pārtraukuma. Pēcpusdienas sēdē domājam visu uzmanību pievērst vienam lieciniekam.

-   Ļoti labi, turpiniet.

-   Mēs no jauna izsaucam detektīvu Bosu.

Boss piecēlās un ar slepkavības lietu rokās devās uz liecinieka vietu. Kamēr viņš iekārtojās, tiesnesis atgādināja, ka viņš joprojām ir pakļauts zvērestam.

-   Detektīv Bos, - Langvaizere iesāka. - Vai reiz Džodijas Kremencas slepkavības izmeklēšanas laikā jums vajadzēja braukt no nogalinātās mājas uz apsūdzētā māju un atpakaļ?

-   Jā. Pēc jūsu norādījuma.

-   Vai jūs izpildījāt manu norādījumu?

"Jā-

-   Kad?

-   Sešpadsmitajā novembrī trijos un deviņpadsmit minūtēs no rīta.

-   Vai jūs fiksējāt brauciena laiku?

-   Jā, abos virzienos.

-   Vai varat pateikt, cik ilgu laiku brauciens aizņēma? Ja vēlaties, varat ieskatīties savās piezīmēs.

Boss atvēra lietu iepriekš atzīmētā vietā. Viņš brīdi pētīja atzīmes, kaut zināja no galvas, kas tur pierakstīts.

-   Brauciens atļautā ātruma robežās no mistera Storija mājas līdz Džodijas Kremencas mājai aizņēma vienpadsmit minūtes un divdesmit divas sekundes. Brauciens atpakaļ prasīja vienpadsmit minūtes un četrdesmit astoņas sekundes. Brauciens turp un atpakaļ - divdesmit trīs minūtes un desmit sekundes.

-   Pateicos, detektīv.

Tas bija viss. Foukss no jauna pieteica pratināšanu, rezervēdams tiesības izsaukt Bosu liecinieka vietā aizstāvības fāzē. Tiesnesis Hotons pārtrauca sēdi uz lenča laiku, un cilvēki no pilnās tiesas zāles devās ārā gaitenī.

Kad Boss virzījās cauri juristu, skatītāju un reportieru drūzmai, meklēdams Anabelu Krovu, viņa delmu no aizmugures satvēra stipra roka. Apsviedies apkārt, viņš ieraudzīja nepazīstama melnā cilvēka seju. Klāt pienāca vēl viens vīrs, baltais. Abiem bija gandrīz vienādi pelēki uzvalki. Pirmajam nevajadzēja pavērt muti, lai Boss zinātu, ka viņi ir no Federālā izmeklēšanas biroja.

-   Detektīv Bos, es esmu FIB speciālais aģents Tvillijs. Un tas ir speciālais aģents Frīdmens. Vai varam kaut kur netraucēti aprunāties?

38. nodala

Lai rūpīgi izskatītu videolenti, vajadzēja trīs stundas. Un beigu beigās vienīgā liecība par šo laiku bija soda kvīts par mašīnas novietošanu. Tās dienas videofilmā, kad bija nosūtīts naudas pārvedums, Tafero neparādījās. Arī Herijs Boss, ja tam kāda nozīme. Četrdesmit astoņas pirms ierašanās pārrakstītās lentes minūtes tagad nedeva mieru. Ja vispirms viņi būtu braukuši uz pastu, nevis uz Holivudas iecirkni, varbūt slepkava tagad būtu videolentē. Šīs četrdesmit astoņas minūtes varēja izšķirt lietu, tās varēja atbrīvot Bosu no aizdomām vai viņu apsūdzēt.

Iedams pie džipa, Makalebs apsvēra "bet ja" scenārijus un, nonācis galā, atrada zem stiklu tīrītāja soda kvīti par stāvēšanu. Viņš bija iedziļinājies videolentes vērošanā un aizmirsis, ka mašīna nolikta piecpadsmit minūšu zonā pasta priekšā. Sods prasīs četrdesmit dolāru, un tas sāpīgi atsauksies uz ģimenes budžetu. Nieku vien nopelnot ar nedaudzajiem makšķernieku čārteriem ziemas mēnešos, ģimene galvenokārt iztika no Greiselas nelielās algas un biroja maksātās pensijas. Tā kā bija jāuztur divi bērni, nekas liels pāri nepalika. Šī soda kvīts kopā ar sestdien atcelto čārteru cirta makā.

Viņš nolika kvīti atpakaļ uz vējstikla un devās pa ietvi uz priekšu. Viņš nosprieda, ka jāiegriežas Valentīno galvotāja birojā, kaut arī Rūdijs Tafero visticamāk atradās Vanaisas tiesas zālē. Viņš centās neatkāpties no savas prakses, kas prasīja pavērot aizdomās turamo pazīstamā apkārtnē. Pats novērošanas objekts varēja arī tur nebūt, taču vide, kurā viņš jutās drošs, intriģēja.

Ejot viņš izvilka mobilo telefonu un piezvanīja Džejai Vinstonei, taču atsaucās automātiskais atbildētājs. Viņš pārtrauca savienojumu, neko nepateicis, bet nosūtīja īsziņu. Pēc četriem kvartāliem, kad viņš jau bija gandrīz pie Valentīno biroja, Vinstone piezvanīja.

-   Neko neatradu, - viņš ziņoja.

-   Neko?

-   Nedz Tafero, nedz Bosu.

-   Nolādēts!

-    Kāds no viņiem tajās četrdesmit astoņās minūtēs bija.

-   Mums vajadzēja…

-   Vispirms braukt uz pastu. Zinu. Mana vaina. Vienīgais, ko dabūju, ir soda kvīts par mašīnas nolikšanu.

-   Jūtu līdzi, Terij.

-   Bet šī kvīts man uzvēdīja kādu domu. Tās bija dienas pirms Ziemsvētkiem, kad cilvēku daudz. Ja viņš bija nolicis mašīnu piecpadsmit minūšu zonā, stāvot rindā laiks varēja aizskriet. Zēni, kas šai pilsētā pārrauga stāvēšanu, ir īsti nacisti. Stāv maliņā un nogaida. Pilnīgi iespējams, ka viņš iedzīvojies sodā. To derētu pārbaudīt.

-   Sema dēls?

-   Tieši tā.

Vinstone bija atcerējusies Ņujorkas sērijslepkavu, kas 1970. gadā iekrita, jo bija atstājis mašīnu neatļautā vietā.

-   Paskatīšos, ko varu darīt. Kas tev padomā?

-   Grasos ieskatīties Valentīno birojā.

-   Vai viņš tur ir?

-    Viņš droši vien ir tiesā. Pēc tam domāju braukt uz tiesu un paskatīties, vai iespējams aprunāties ar Bosu.

-    Tev jābūt uzmanīgam. Tavi kolēģi no biroja te^ca, ka grib satikt Bosu lenča laikā. Kad ieradīsies, viņi vēl var būt tur.

-   Varbūt tu domā, ka viņu uzvalki atstās iespaidu uz Bosu un viņš steigsies atzīties?

-   Nezinu. Kaut kas uz to pusi. Viņi grasās Bosu pie- žmiegt. Dabūt kaut ko protokolam un pēc tam sameklēt neatbilstības. Zini, parastās vārdu lamatas.

-   Herijs Boss nav no parastajiem. Viņi tikai šķiež laiku.

-   Jā. Es viņiem to teicu. Bet tu jau zini, ka velti kaut ko sacīt FIB aģentam.

Makalebs pasmaidīja.

-   Klausies, ja viss būs otrādi un es atmaskošu Tafero, gribu, lai šerifs samaksā manu sodu.

-   Klausies, tu vairs nestrādā man. Vai neesi aizmirsis, ka pūlies Bosa labā? Viņš apmaksā sodus. Šerifs maksā tikai par pankūkām.

-   Labi. Tagad man jāiet.

-   Piezvani.

Makalebs iebāza telefonu vējjakas kabatā un atvēra Valentīno galvotāja biroja stikla durvis.

Tā bija neliela, balta istaba ar dīvānu gaidītājiem un leti. Makalebam telpa atgādināja moteļa reģistratūru. Pie sienas piekārtajā kalendārā bija redzams Puertavalartas pludmales skats. Aiz letes ar nodurtu galvu sēdēja vīrietis un risināja krustvārdu mīklu. Durvis viņam aiz muguras droši vien veda biroja iekštelpās. Makalebs savilka seju smaidā un sāka uzkrītoši staigāt gar leti, kamēr vīrs pacēla skatienu.

-   Rūdij! Ei, Rūdij, iznāc ārā!

Vīrietis noskatījās, kā Makalebs paiet viņam garām un atver durvis. Viņš iegāja kabinetā, kas bija vismaz divtik liels kā uzgaidāmā istaba.

-   Rūdij?

Vīrietis, kas bija sēdējis pie letes, nāca pa pēdām.

-   Klau, vecīt, ko tu šeit dari?

Makalebs pagriezās un pārlaida skatienu istabai.

-   Meklēju Rūdiju. Kur viņš ir?

-   Te viņa nav. Ja tu vēl spersi…

-   Viņš teica, ka būs te, ka tiesā jābūt vēlāk.

Pētīdams kabinetu, Makalebs ievēroja pie sienas karājamies ierāmētas fotogrāfijas un piegāja tām tuvāk. Lielākā daļa fotogrāfiju rādīja Tafero kopā ar slavenībām, par kurām viņš bija galvojis vai pie kurām bija strādājis par apsardzes konsultantu. Dažas fotogrāfijas nepārprotami bija no laika, kad viņš bija pelnījis maizi policijā ielas pretējā pusē.

-   Atvainojiet, bet kas jūs esat?

Makalebs paskatījās uz vīrieti, it kā būtu izdzirdējis apvainojumu. Vīru varēja noturēt par Tafero jaunāko brāli. Tādi paši melni mati un acis, raupja, izskatīga seja.

-   Esmu draugs. Terijs. Mēs kopā strādājām ielas pretējā pusē.

Makalebs norādīja uz grupas fotogrāfiju pie sienas. Tajā vairāki vīri uzvalkos un dažas sievietes stāvēja pie Holivudas iecirkņa ķieģeļu fasādes. Detektīvu vienība. Aizmugurējā rindā stāvēja Herijs Boss un Rūdijs Tafero. Boss seju bija pagriezis mazliet sānis. Lūpās viņam kūpēja cigarete, kuras dūmi pa daļai aizsedza seju.

Vīrietis pagriezās un sāka pētīt fotogrāfiju.

Makalebs vēlreiz pārlaida skatienu kabinetam. Tas bija jauki iekārtots - ar rakstāmgaldu un pārrunu stūrīti, divām nelielām tahtām un austrumniecisku paklāju. Viņš piegāja tuvāk rakstāmgaldam, lai uzmestu skatienu collu biezajai mapei, taču tai uz vāka nekas nebija rakstīts.

-   Pie joda, tevis te nav.

-   Esmu gan, - Makalebs noteica, neatraudams skatienu no rakstāmgalda. - Es smēķēju. Mana seja nav redzama.

Reģistrācijas žurnālam blakus stāvēja kaudzīte lietu. Makalebs sašķieba galvu, lai redzētu uzrakstus. Tur bija visādi vārdi, daži pazīstami aktieri, citi - izklaides industrijas pārstāvji, taču neviena, kam būtu sakars ar viņa izmeklēšanu.

-   Nerunā muļķības, tas neesi tu, tas ir Herijs Boss.

-   Patiešām? Jūs pazīstat Heriju?

Vīrietis klusēja. Makalebs apgriezās apkārt. Vīrs vēroja viņu ar niknu, aizdomīgu skatienu. Makalebs tikai tagad pamanīja, ka pie sāniem viņš tur veco labo steku.

-    Paskatīsimies.

Viņi piegāja pie ierāmētās fotogrāfijas.

-  Jā, jums taisnība. Tas ir Herijs. Man jābūt iepriekšējā gada attēlā. Kad uzņēma šo attēlu, biju slepenais aģents, tāpēc nevarēju te būt.

Makalebs vienaldzīgi devās uz durvīm, kaut iekšēji gaidīja sitienu ar steku.

-   Pasaki viņam, ka biju ienācis. Saki, Terijs bija iegriezies garāmejot.

Ejot uz durvīm, uzmanību saistīja pēdējā ierāmētā fotogrāfija. Tajā bija redzams Tafero, kas kopā ar vēl vienu vīru rokās turēja pulēta koka plāksni. Fotogrāfija bija veca, Tafero izskatījās gandrīz desmit gadu jaunāks. Viņa skatiens bija gaišs un smaids - patiess. Plāksne karājās pie sienas blakus fotogrāfijai. Makalebs pieliecās tuvāk un izlasīja tās apakšā piestiprināto misiņa plāksnīti.

rūdījām tafero

HOLIVUDAS LABĀKAJAM MĒNEŠA DETEKTĪVAM 1995. GADA FEBRUĀRIS

Pametis vēl vienu skatienu uz fotogrāfiju, viņš devās uz durvīm.

-   Kāds Terijs? - pajautāja vīrietis.

Makalebs pagriezās tikai pie durvīm.

-   Pasakiet vienkārši, ka bija Terijs no slepenā dienesta.

Viņš izgāja no biroja un neatskatīdamies devās projām pa ielu.

Makalebs pie pasta iekāpa savā automašīnā. Sajūta nebija no patīkamajām. Kā vienmēr, kad viņš zināja, ka atbilde nav tālu jāmeklē, taču nespēj to ieraudzīt. Nojauta sacīja, ka viņš ir uz pareizā ceļa. Noslēpuma atslēgu glabāja Tafero, privātdetektīvs, kas slēpa savus pakalpojumus Holivudas dižvīriem aiz galvotāja biroja izkārtnes. Makalebs vienkārši nespēja atrast durvis.

Atskārtis, ka ir pamatīgi izsalcis, viņš iedarbināja mašīnu un sāka domāv t, uz kurieni lai dodas paēst. Viņš bija tikai dažu kvartālu attālumā no Muso restorāna, taču bija tur ēdis pavisam nesen. Prātā ienāca doma, vai arī Nata bārā nedod ēst, taču ēdiens tur varēja būt kaitīgs kuņģim. Galu galā viņš aizbrauca uz iebraucamo ēstuvi Saulrieta bulvārī un paņēma maltīti sev līdzi.

Kamēr viņš sēdēja džipā un ēda, ieskanējās tālrunis. Viņš nolika hamburgeru uz kastītes, noslaucīja rokas salvetē un paņēma aparātu.

-   Tu esi ģēnijs.

Zvanīja Džeja Vinstone.

-   Ko?

-   Tafero par mašīnas novietošanu izpelnījies soda kvīti. Melns mersedess, numurs 430-CLK. Automobilis stāvējis piecpadsmit minūšu zonā tieši pretī pastam. Kvīts izrakstīta divdesmit otrajā datumā astoņos deviņpadsmit no rīta. Sods vēl nav samaksāts. Viņš to var izdarīt šodien līdz pieciem, ja ne, termiņš ir nokavēts.

Makalebs klusēdams apsvēra dzirdēto. Likās, pa nervu sinapsēm pāri mugurkaulam kā krītoši domino kauliņi pārskrien uguns. Soda kvīts nozīmēja izrāvienu. Tā absolūti neko nepierādīja, taču liecināja, ka viņš iet pareizo ceļu. Un dažreiz apziņa, ka esi uz pareizā ceļa, bija vairāk vērta nekā pierādījums.

Domas atgriezās pie Tafero biroja un tur redzētajām fotogrāfijām.

-    Klau, Džeja, vai nevari kaut ko sameklēt par Bosa veco leitnantu?

-    Man nekas nav jāmeklē Tvillijam ar Frīdmenu šodien jau bija viņa lieta. Leitnantu sauc Hārvijs Paunds. Četras nedēļas pēc incidenta ar Bosu kāds viņu piekāvis līdz nāvei. Savstarpējā naidīguma pēc aizdomas kritušas uz Bosu. Acīmredzot tās nav apstiprinājušās, vismaz Losandželosas policijā. Lieta ir atvērta, taču neviens to neaiztiek. Birojs no attāluma vēro, un arī tur lieta nav noslēgta. Tvillijs šodien teica, ka Losandželosas policijā viens otrs domā, ka Boss ticis vaļā no aizdomām pārlieku ātri.

-   Ak, varu derēt, tas ir Tvillija garā.

-   Tiesa. Viņš jau piesējis lietu Bosam. Viņš domā, ka Ganns ir tikai aisberga virsotne.

Makalebs nevēlējās ieslīgt sarunā par cilvēku dīvainībām un motivāciju. Vajadzēja domāt par izmeklēšanas plānu.

-   Starp citu, vai tev ir soda kvīts kopija? - viņš painteresējās.

-    Pagaidām ne. Viss noskaidrots pa telefonu. Kopiju atfaksēs. Saproti, mēs abi zinām, ko tā nozīmē, taču vēl daudz kas jāizdara, lai kvīts kļūtu par pierādījumu.

-   Zinu. Taču tā lieti noderēs, kad pienāks laiks.

-   Kam pienāks laiks?

-   Lai mēs sāktu darboties. Izmantosim Tafero, lai piekļūtu Storijam. Tu zini, uz ko viss virzās.

-   Mēs? Tu visu esi izplānojis, Terij, tā taču ir?

-    Ne gluži, taču kaut ko es daru. - Viņš negribēja ielaisties ar Vinstoni diskusijā par savu lomu izmeklēšanā. - Klausies, man atdzisīs lenčs, - viņš teica.

-   Labi, piedod un ēd tālāk.

-     Piezvani man vēlāk. Domāju apciemot Bosu. Vai Tvillijs ar Frīdmenu neko nesaka šai ziņā?

-   Man liekas, šie vēl ir pie Bosa.

-   Labi. Piezvanīšu vēlāk.

Makalebs izslēdza tālruni, izkāpa no mašīnas un aiznesa lenča kastīti uz atkritumu tvertni. No jauna iekāpis mašīnā, viņš iedarbināja motoru. Atceļā uz pastu Vilkoksa ielā viņš atvēra visus mašīnas logus, lai izvēdinās treknā ēdiena smarža.

39. nodala

Anabelai Krovai ejot uz liecinieka vietu, visu tiesas zālē sēdošo acis pievērsās viņai. Viņa bija apbrīnojami pievilcīga, taču viņas kustības bija neveiklas. Šāds apvienojums vienlaikus darīja viņu ir jaunu, ir vecu un pat vēl pievilcīgāku. Bija paredzēts, ka izjautāšanu vadīs Langvaizere. Lai neizjauktu zālē valdošo noskaņojumu, viņa nogaidīja, kamēr Krova apsēžas, un tikai tad devās pie pults.

Boss gandrīz nepamanīja apsūdzības pēdējā liecinieka ienākšanu. Viņš sēdēja pie apsūdzības galda ar nodurtu galvu un domāja par FIB aģentu apmeklējumu. Viņš ātri bija novērtējis šos vīrus, kas bija saoduši ūdenī asinis. Viņi zināja, ka, aizturējuši Bosu sakarā ar Ganna noslepkavošanu, nespēs atkauties no reportieru uzmanības. Boss paredzēja, ka kuru katru brīdi viņi var doties uzbrukumā.

Langvaizere ātri tika galā ar vispārīgiem jautājumiem, noskaidrojot, ka Anabela Krova ir iesācēja aktrise, kura piedalījusies dažās lugās un reklāmās, kā arī mākslas filmā, kas vēl nav demonstrēta. Viņas dzīves stāsts, šķita, bija pamācošs ar to, ka Holivudā, kur viņa bija tikai viena no daudzām žilbinošām skaistulēm, izsisties nav viegli.

Viņa joprojām izrika no pabalsta, ko no Albukerkas sūtīja vecāki.

Langvaizere pārgāja uz būtiskāko liecības daļu, proti, uz iepriekšējā gada četrpadsmito aprīli, kad Anabela Krova bija devusies uz tikšanos ar Deividu Storiju. īsi iztaujājusi par vakariņām un dzērieniem, kurus viņi baudījuši Dana Tana restorānā Rietumu Holivudā, Langvaizere pievērsās vakara beigu daļai, kad Anabela bija pavadījusi Storiju uz viņa Malholendas māju.

Krova liecināja, ka pirms došanās uz guļamistabu viņi uz mājas jumta izdzēruši lielu krūzi ar kokteili "Margarita".

-   Vai jūs gājāt pie vina no laba prāta?

"Jā.

-   Vai jums ar apsūdzēto bija seksuālās attiecības?

-   Jā-

-   Vai šīs attiecības bija brīvprātīgas?

-Jā.

-   Vai seksuālo attiecību laikā notika kaut kas neparasts?

-   Jā, viņš sāka mani žņaugt.

-   Viņš sāka jūs žņaugt. Kā tas notika?

-   Vienā brīdī es aizvēru acis. Šķita, viņš maina pozīciju vai sakustas. Viņš bija uz manis, es jutu, ka viņa roka paslīd man zem palkauša un paceļ no spilvena galvu. Tad manīju, ka kaut kas slīd pa kaklu uz leju…

Krova apklusa un pielika roku pie mutes, it kā censtos saglabāt aukstasinību.

-   Nesteidzieties, mis Krova.

Izskatījās, ka lieciniece cenšas valdīt asaras. Galu galā viņa nolaida roku un paņēma ūdens glāzi. Iedzērusi malku, viņa paskatījās uz Langvaizeri, acīs no jauna vīdēja apņēmība.

-    Jutu, ka viņš kaut ko slidina man pāri galvai uz kaklu. Atvērusi acis, es ieraudzīju, ka viņš savelk kaklasaiti.

Viņa apklusa un iedzēra vēl vienu malku ūdens.

-   Vai varat aprakstīt kaklasaiti?

-    Tā bija rakstaina. Zili rombi uz purpura. Atceros precīzi.

-   Kas notika, kad apsūdzētais stingri savilka kaklasaiti ap kaklu?

-   Viņš mani smacēja! - Krova atbildēja tik spalgi, it kā jautājums būtu muļķīgs un atbilde acīm redzama. - Viņš mani smacēja. Un viņš turpināja… iet manī… es mēģināju pretoties, taču viņš bija pārāk stiprs.

-   Vai viņš pa šo laiku kaut ko teica?

-    Viņš visu laiku atkārtoja: "Man tas jāizdara, man tas jāizdara," - smagi elpoja un turpināja seksuālo aktu ar mani. Viņš runāja caur sakostiem zobiem. Es…

Viņa vēlreiz apklusa, un šoreiz pār katru vaigu noripoja pa vientuļai asarai - vispirms viena, pēc mirkļa otra. Langvaizere piegāja pie apsūdzības galda un paņēma salvešu paciņu. To pacēlusi, viņa pavaicāja tiesnesim:

-   Jūsu godība, vai drīkst?

Tiesnesis atļāva iedot lieciniecei salvetes. Tās pienesusi, Langvaizere atgriezās pie pults. Zālē valdīja klusums, dzirdami bija vienīgi liecinieces šņuksti. Klusumu pārtrauca Langvaizere.

-   Krovas kundze, vai jums nav vajadzīgs minūtes pārtraukums?

-   Nē, es jūtos labi. Paldies.

-   Vai jūs zaudējāt samaņu, kad apsūdzētais jūs žņaudza?

-Jā-

-   Kas notika pēc tam?

-   Es pamodos viņa gultā.

-   Vai tajā bija arī viņš?

-    Nē, bet es dzirdēju dušas šalkšanu. Vannasistabā blakus guļamistabai.

-   Ko jūs darījāt?

-     Es piecēlos, lai apģērbtos. Gribēju aiziet, iekams viņš nav iznācis no dušas.

-   Vai jūsu drēbes bija turpat, kur nolikāt?

-    Nē. Atradu tās plēves maisā - tādā kā iepirkumu maisā - pie guļamistabas durvīm. Es izvilku apakšveļu.

-   Vai tonakt jums bija rokassoma?

-   Jā. Arī rokassoma bija maisā. Tā bija vaļā. Ieskatījos somiņā - viņš no somas bija izņēmis atslēgas. Es…

Foukss protestēja, paziņodams, ka hipotētiski fakti nav pierādījums, un tiesnesis protestu pieņēma.

-    Vai jūs redzējāt, ka apsūdzētais izņem atslēgas no jūsu rokassomas? - Langvaizere uzdeva jautājumu.

-   Nē. Taču pirms tam atslēgas bija somā. Es nebiju tās izņēmusi.

-    Labi. Tādā gadījumā kāds - cilvēks, kuru jūs neredzējāt, jo gulējāt bezsamaņā uz gultas, - bija izņēmis atslēgas no somas. Vai tā bija?

"Jā-

-    Konstatējusi, ka rokassoma atslēgu nav, kur jūs tas atradāt? v

-   Tās bija uz kumodes blakus viņa atslēgām.

-   Vai jūs apģērbāties pilnībā un devāties prom?

-    Patiesībā biju tā nobijusies, ka paķēru drēbes, atslēgas un rokassomu un izskrēju ārā. Pabeidzu ģērbties jau ārā. Pēc tam sāku skriet pa ielu.

-   Kā jūs nokļuvāt mājās?

-     Skriešana mani nogurdināja, tāpēc ilgi gāju pa Malholendu, līdz nonācu līdz ugunsdzēsēju stacijai, kur uz ielas ir taksofons. Izsaucu taksometru un pārbraucu mājās.

-   Vai, pārbraukusi mājās, jūs policijai zvanījāt?

-    Nezvanīju.

-   Kāpēc ne, Krovas kundze?

-    Divu iemeslu pēc. Kad ierados mājās, Deivids runāja automātiskajā atbildētājā, un es pacēlu klausuli. Viņš atvainojās un teica, ka pārlieku aizrāvies. Vēl teica, viņš esot iedomājies, ka žņaugšana radis lielāku seksuālo apmierinājumu.

-   Vai jūs viņam noticējāt?

-   Nezinu. Biju apjukusi.

-    Vai pajautājāt, kāpēc viņš jūsu drēbes ielicis maisiņā?

»

-   Jā. Viņš teica, ka grasījies vest mani uz slimnīcu, ja pēc brīža es vēl nebūtu pamodusies.

-    Vai pajautājāt, kāpēc vispirms viņš sadomāja ieiet dušā, nevis veda samaņu zaudējušu sievieti uz slimnīcu?

-   To es nepajautāju.

-   Vai pajautājāt, kāpēc viņš neizsauca ātro palīdzību?

-   Nē, man tas neienāca prātā.

-   Kāds bija otrs iemesls, kāpēc nezvanījāt policijai?

Lieciniece paskatījās uz klēpī sakrampētajām rokām.

-    Biju neizpratnē Pēc viņa piezvanīšanas vairs nebiju droša, kas noticis. Ziniet, vai viņš mēģinājis mani nogalināt vai… sagādāt lielāku seksuālo baudu. Nezinu. Pastāvīgi klīst runas par Holivudas ļaudīm un viņu dīvaino seksu. Nodomāju, ka varbūt biju… nemākulīga un kaut ko nezināju.

Liecinieces plakstiņi bija nolaisti, pa viņas vaigiem noritēja vēl divas asaras. Boss redzēja, ka asara nokrīt uz šifona blūzes apkaklītes un atstāj slapju plankumu. Langvaizere turpināja maigā tonī.

-   Kad jūs paziņojāt policijai, kas tonakt notika starp jums un apsūdzēto?

Anabela Krova atbildēja mierīgi.

-   Kad izlasīju, ka viņš apcietināts par Džodijas Kremencas nogalināšanu tādā pašā veidā.

-   Vai toreiz jūs runājāt ar detektīvu Bosu?

Par atbildi viņa pamāja.

-    Jā. Es apzinājos, ka… ja tonakt būtu piezvanījusi policijai, viņa varbūt vēl…

Nepabeigusi teikumu, viņa paņēma no paciņas salveti un sāka raudāt pilnā balsī. Langvaizere teica tiesnesim, ka izjautāšanu beigusi. Foukss paziņoja, ka nopratinās liecinieci, taču pēc pārtraukuma, kas vajadzīgs, lai viņa nomierinātos. Tiesnesim Hotonam tā likās laba doma, un viņš izziņoja piecpadsmit minūšu pārtraukumu.

Boss palika tiesas zālē un vēroja, kā Anabela Krova izlieto salvetes citu pēc citas. Kad Krova beidza raudāt, viņas seja vairs neizskatījās tik skaista. Tā bija sarkana, zaudējusi veidolu, acis piepampušas. Boss domāja, ka viņa uzstājusies pārliecinoši, taču viņa vēl nebija stājusies pretī Fouksam. No tā, kā viņa izturēs pratināšanu, būs atkarīgs, vai zvērinātie nešaubīgi ticēs visam, ko viņa stāsta.

Atgriezusies Langvaizere pavēstīja Bosam, ka pie tiesas zāles durvīm viņu gaida kāds cilvēks, kurš vēlas aprunāties.

-   Kas viņš ir?

-    Es nejautāju. Vienkārši dzirdēju, ka viņš sarunājas ar šerifa palīgiem, kuri viņu nelaida iekšā.

-   Viņš bija uzvalkā? Melnais?

-   Nē, ielas apģērbā. Vējjakā.

-   Neizlaid no acīm Anabelu. Un būtu labi, ja tu dabūtu vēl vienu salvešu paku.

Viņš piecēlās un pretim cilvēkiem, kas pēc pārtraukuma nāca tiesas zālē, devās uz durvīm. Vienā brīdi viņš saskrējās aci pret aci ar Rūdiju Tafero. Boss spēra soli pa labi, lai apietu Tafero, bet Tafero pavirzījās pa kreisi. Tafero plati smaidot, viņi izpildīja šo deju pāris reižu. Beidzot Boss apstājās un nekustējās, kamēr Tafero pagāja garām.

Izgājis ārā, viņš pārlaida skatienu gaitenim, taču nevienu pazīstamu cilvēku neredzēja. Tad no vīriešu istabas iznāca Makalebs, un viņi pamāja viens otram. Boss piegāja pie loga, kurš sniedzās no grīdas līdz griestiem un no kura pavērās skats uz laukumu lejā. Makalebs viņam piebiedrojās.

-   Man ir apmēram divas minūtes laika, pēc tam jāiet atpakaļ.

-    Gribēju tikai uzzināt, vai šodien pēc tiesas sēdes varam aprunāties. Nekas nestāv uz vietas, un tev jāvelta man mazliet laika.

-    Es zinu, kas notiek. Šodien pie manis ieradās divi aģenti.

-   Ko tu viņiem teici?

-   Pasūtīju uz poda. Šie pārskaitās.

-   Federālajiem aģentiem nepatīk tādas runas, tas tev bija jāzina, Bos.

-   Laikam jau. Arvien to aizmirstu.

-   Kā būs ar laiku pēc tiesas?

-    Būšu tepat. Ja vien Foukss nediskreditēs liecinieci. Nezinu, varbūt mūsu komanda tad dosies kaut kur aplaizīt brūces.

-   Tādā gadījumā pakavēšos un noskatīšos prāvu televīzijā.

-   Tiksimies vēlāk.

Boss devās atpakaļ uz tiesas zāli, domādams, ko

Makalebs tik ātri varējis uzrakt. Zvērinātie bija atgriezušies, un tiesnesis deva Fouksam atļauju sākt. Aizstāvības advokāts pieklājīgi pagaidīja, kamēr Boss viņam garām aiziet pie apsūdzības galda. Un sāka tikai pēc tam.

-   Krovas kundze, vai jūsu galvenais darbs ir tēlošana?

-Jā-

-   Vai šodien jus te tēlojat?

Langvaizere nekavējoties izteica protestu, nikni apsūdzot Fouksu liecinieces terorizēšanā. Bosam šķita, ka tāda reakcija ir mazliet pārspīlēta, taču viņš saprata, ka Langvaizere liek Fouksam saprast, ka cīnīsies ar zobiem un nagiem. Tiesnesis protestu noraidīja un paskaidroja, ka Foukss nepārkāpj savam klientam naidīga liecinieka nopratināšanas robežas.

-   Nē, es netēloju, - Krova izspieda atbildi.

Foukss pamāja.

-   Jūs liecinājāt, ka dzīvojat Holivudā trīs gadus.

-Jā-

-   Es saskaitīju, ka jums ir pieci apmaksāti darbi. Vai ir vēl kaut kas?

-   Pagaidām ne.

Foukss pamāja.

-   Cerība ir laba lieta. Grūti izlauzties, vai ne?

-   Jā, ļoti grūti. Bieži iznāk vilties.

-   Taču patlaban* jūs rāda televīzijā, vai ne?

Krovas sejā pavīdēja atskārsme, ka tās ir lamatas, un viņa mirkli vilcinājās.

-   Tāpat kā jūs, - viņa atteica.

Boss gandrīz pasmaidīja. Labāku atbildi nevarēja dot.

-   Parunāsim par to… notikumu, kurā jūs un misters Storijs it kā esat iesaistīti, - Foukss sacīja. - Notikumu, kuru jūs patiesībā izfantazējāt, izlasījusi rakstus avīzēs pēc Deivida Storija apcietināšanas, vai ne?

-   Nē, tā nav. Viņš mēģināja mani nogalināt.

-   Tā jūs sakāt.

Langvaizere piecēlās, lai izteiktu protestu, taču tiesnesis ieteica Fouksam paturēt komentārus pie sevis. Apsūdzētā advokāts turpināja.

-    Pēc tam kad, jūsu vārdiem runājot, misters Storijs jūs žņaudza, līdz zaudējāt samaņu, jums uz kakla palika zilumi.

-    Jā, zilums saglabājās gandrīz nedēju. Biju spiesta dzīvot mājās. Nevarēju iet uz noklausīšanos vai kur citur.

-   Taču jūs nofotografējāt zilumus, lai paliktu liecība, vai ne?

-   Nē, es to nedarīju.

-   Vai jūs parādījāt zilumus aģentam un draugiem?

-   Nē

-   Kāpēc ne?

-    Es nedomāju, ka lieta aizies tik tālu un ka man vajadzēs kaut ko pierādīt. Es vienkārši vēlējos, lai zilumi pazūd un neviens neko neuzzina.

-   Tātad to, ka zilumi bija, apliecina tikai jūsu vārdi, vai ne?

-Jā-

-   Arī visu incidentu apliecina tikai jūsu vārdi, vai ne?

-   Viņš mēģināja mani nogalināt.

-   Jūs liecinājāt, ka tai vakarā, kad tikāt mājās, Deivids Storijs runājis jūsu automātiskajā atbildētājā.

-   Pilnīgi pareizi.

-    Un jūs pacēlāt klausuli - atsaucoties uz tā cilvēka zvanu, kurš, kā jūs teicāt, mēģinājis jūs nogalināt. Vai es pareizi izsakos?

Foukss parādīja žestu, it kā ņemtu klausuli. Viņš turēja roku paceltu, kamēr Krova atbildēja.

-Jā-

-    Vai jūs saglabājāt ierakstu, lai dokumentētu viņa vārdus?

-   Nē, es uzrakstīju šai sarunai pa virsu. Kļūdas pēc.

-    Kļūdas pēc. Tas ir, jūs atstājāt kaseti aparātā, un tāpēc jauns ieraksts sarunu nodzēsa?

-   Jā. Negribēju to pieļaut, taču aizmirsu, un iznākumā sarunai tika uzrakstīts virsū.

-    Tātad gribat teikt, jūs aizmirsāt, ka jūs gribēja nogalināt, un tāpēc kasete tika pārrakstīta?

-   Nē, es neaizmiršu, ka viņš mēģināja mani nogalināt. Nekad es to neaizmirsīšu.

-    Attiecībā uz šo ierakstu mums jāpaļaujas tikai uz jūsu vārdiem, vai ne?

-   Tā tas ir.

Krovas balsī ieskanējās izaicinājums. Boss to uztvēra ar tādu kā nožēlu. Ar tādiem pašiem panākumiem varēja kliegt "Ej pie velna!" reaktīvajā dzinējā. Viņu pārņēma sajūta, ka Krova tiks iemesta reaktīvajā dzinējā un sarauta gabalos.

-   Nupat jūs liecinājāt, ka daļēji jūs atbalsta vecāki un mazliet naudas esat nopelnījusi filmējoties. Vai ir vēl kāds ienākumu avots, par ko neesat mums teikusi?

-    Ja padomā… nav. Vecāmāte sūta naudu, taču ne pārāk bieži.

-   Vairāk nekas?

-   Neko citu nevaru iedomāties.

-    Vai pie izdevības jūs neņemat naudu no vīriešiem, Krovas kundze?

Langvaizere izteica protestu, un tiesnesis aicināja pušu pārstāvjus pie galda apspriesties. Kamēr juristi čukstus apspriedās, Boss vēroja Anabelu Krovu. Vēl arvien viņā bija jaušams izaicinājums, taču tam klāt jaucās bailes. Viņa saprata, ka kaut kas ir gaidāms. Boss nosprieda, ka

Foukss kaut ko zina un gatavojas to celt gaismā. Kaut kas nepatīkams, kas var nevēlami ietekmēt tiesas gaitu.

Tiklīdz apspriede beidzās, Kreclers un Langvaizere atgriezās savā vietā pie apsūdzības galda. Kreclers paliecās uz Bosa pusi.

-    Esam dimbā, - viņš pačukstēja. - Viņš sameklējis četrus vīriešus, kas liecinās, ka maksājuši par seksu. Kāpēc mēs to nezinājām?

Boss klusēja. Viņam bija uzdots Krovu pārbaudīt. Viņš bija plaši izjautājis viņu par personisko dzīvi un licis pārbaudīt apcietinājumu reģistru. Spriežot pēc atbildēm un datoru ziņām, viņai nebija kur piesieties. Ja viņa nekad nebija aizturēta par prostitūciju un Bosam noliedza līdzdalību kriminālā darbībā, viņš neko nevarēja iesākt.

Atgriezies pie pults, Foukss pārfrāzēja jautājumu.

-   Krovas kundze, vai kādreiz esat ņēmusi no vīriešiem naudu par seksuāliem pakalpojumiem?

-   Nē, nekādā ziņā. Tie ir meli.

-   Vai jūs pazīstat tādu Endrū Snovu?

-   Jā, pazīstu.

-   Ja viņš zvērējis liecinātu, ka maksājis jums par seksuāliem pakalpojumiem, vai viņš melotu?

-   Jā, melotu.

Foukss atkārtoja tos pašus jautājumus, nosaukdams vēl trīs vīriešus. Krova atzina, ka viņus pazīst, taču noliedza, ka jebkad pārdevusi seksuālus pakalpojumus.

-   Tādā gadījumā - vai esat no šiem vīriešiem ņēmusi naudu, bet ne par seksu? - Foukss pajautāja mākslotā izmisumā.

-   Dažas reizes esmu ņēmusi. Tikai ne par seksu.

-   Par ko tad?

-    Viņi vēlējās man palīdzēt. Es uzskatīju viņus par draugiem.

-   Vai jums bija seksuālas attiecības?

Anabela Krova nolaida skatienu uz rokām un papurināja galvu.

-   Jūs sakāt, ka ne?

-   Es saku to, ka ne jau ik reizi, kad viņi deva naudu, mēs nodarbojāmies ar seksu. Viņi nedeva naudu katru reizi, kad nodevāmies seksam. Naudai ar seksu nav nekāda sakara. Jūs cenšaties visu iztēlot pavisam citādi, nekā bija patiesībā.

-    Es tikai uzdodu jautājumus, Krovas kundze. Tas ir mans pienākums. Tāpat kā jūsu pienākums ir teikt patiesību.

Pēc ilgākas pauzes Foukss paziņoja, ka viņam vairs jautājumu nav.

Boss atskārta, ka tā ieķēries sava krēsla roku balstos, ka kauliņi kļuvuši bāli un nejūtīgi. Viņš saberzēja rokas un mēģināja atslābināties, taču nespēja. Viņš zināja, ka Foukss ir meistars, kurš prot izdarīt dūrienu un laisties. Viņš lieki nešķieda vārdus, bet nodarīja tikpat lielu postu kā stilets. Boss apzinājās, ka viņu nomāc ne tikai Anabelas Krovas bezpalīdzīgais stāvoklis un publiskais pazemojums. Pats viņš bija līdzīgā situācijā. Nākamais, pret kuru stilets vērsīsies, būs viņš.

40. nodala

Nata bārā saņēmuši no bārmenes ar tetovēto sirdi un dzeloņstieplēm pa pudelei "Rolling Rock", viņi iekārtojās pie galdiņa. Ņemot no ledusskapja pudeles un taisot tās vaļā, sieviete nepateica ne vārda par to, ka Makalebs iegriezies pirms divām dienām un tagad ierodas kopā ar vīru, par kuru izjautājis. Vēl bija agrs, un bārs bija tukšs, vienīgi alkoholiķu grupiņas nīka pie bāra un tālākajiem galdiņiem. Mūzikas automātā Brūss Springstīns dziedāja "Slīgst pilsētas nomale tumsā".

Makalebs pētīja Bosu. Šķira, ka viņu nodarbina kādas domas, droši vien saistītas ar tiesu. Pēdējo liecību labākajā gadījumā varēja uzskatīt par neveiksmīgu. Tāda lieciniece ir laba, kad jāatbild uz tiešiem jautājumiem, bet nekur nederīga jautājumu krustugunīs. Tāds liecinieks parasti netiek izmantots, ja vien ir izvēle.

-   Šķiet, ar šo liecinieci jūs esat iebraukuši grāvī.

Boss pamāja.

-    Mana vaina. Vajadzēja to paredzēt. Es skatījos uz viņu un domāju: viņa ir tik daiļa, nevar būt, ka… Es vienkārši viņai ticēju.

-   Zinu, ko tu domā.

-   Pēdējo reizi uzticos sejai.

-   Izskatās, jūs neviens neesat labā formā. Kas vēl jūs gaida?

Boss nosmīkņāja.

-    Tā nu tas ir. Apsūdzības pārstāvji gribēja šodien atpūsties, taču nolēma negaidīt līdz rītam, citādi Fouksam iznāktu nakts, lai gatavotos. Bet mēs esam izšāvuši tukšu aptveri. Rīt no rīta būs redzams, kas ir viņu rīcībā.

Makalebs noskatījās, kā Boss ar vienu lielu malku iztukšo gandrīz pusi pudeles. Iekams viņš nebija zaudējis asumu, vajadzēja uzdot dažu reālu jautājumu.

-   Pastāsti par Rūdiju Tafero.

Boss divdomīgi paraustīja plecus.

-   Kāpēc viņš tevi interesē?

-    Nezinu. Cik labi tu viņu pazīsti? Cik labi pazini viņu?

-   Es pazinu viņu, kad viņš strādāja mūsu brigādē. Piecus gadus vienlaikus ar mani viņš bija Holivudas detektīvs. Pēc tam pameta darbu, saņēma savu divdesmit gadu izdienas pensiju un pārcēlās uz ielas pretējo pusi. Sāka vilkt no tuptūža ārā cilvēkus, kurus mēs tur liekam iekšā.

-    Vai laikā, kad strādājāt vienā brigādē Holivudā, jums bija tuvas attiecības?

-    Nezinu, kā ^saprast vārdu "tuvas". Mēs nebijām draugi, mēs nebijām pudeles brāļi, viņa joma bija ielaušanās, mana - slepkavības. Kāpēc tik daudz tu jautā par viņu? Kāds viņam sakars ar…

Viņš apklusa un pievērsa skatienu Makalebam, galvā droši vien kombinējot domas. Rods Stjuarts dziedāja "Pa- dzenot nakti".

-   Pie joda, vai tu nopietni? - Boss beidzot pajautāja. - Tu meklē…

-   Ļauj uzdot dažus jautājumus, - Makalebs viņu pārtrauca. - Pēc tam varēsi jautāt pats.

Boss izdzēra pudeli un turēja paceltu, līdz to pamanīja bārmene.

-    Pie galdiņiem neapkalpojam, - viņa atsaucās. - Atvainojiet.

-    Cūcība, - noteica Boss. - Viņš piecēlās no galdiņa, aizgāja pie bāra un atgriezās ar četrām alus pudelēm, kaut arī Makalebs tikko bija sācis dzert pirmo. - Jautā, - sacīja Boss apsēzdamies.

-   Kāpēc jūs nebijāt tuvi?

Boss atbalstījās ar elkoņiem uz galda un saņēma pudeli abās rokās. Palūkojies visapkārt, viņš paskatījās uz Makalebu.

-   Pirms pieciem, desmit gadiem birojā bija divi grupējumi. To pašu lielā mērā var teikt par departamentu. Tajā bija svētie un grēcinieki, divi skaidri izteikti grupējumi.

-   Jaundzimušie un grēcinieki?

-   Kaut kas uz to pusi.

Makalebs atcerējās. Vietējās tiesību sargājošās struktūrās pirms desmit gadiem nevienam nebija noslēpums, ka Losandželosas policijā lielākās izredzes uz paaugstinājumu un labu posteni ir "jaundzimušajiem". Grupa - vairāki simti policistu - iestājās Sanfernando ielejas draudzē, kurā sludināja policijas šefa vietnieks. Godkārīgākie policisti, cerēdami atstāt iespaidu uz šefa vietnieku un palielināt karjeras iespējas, gāja uz baznīcu bariem. Jautājums, cik lielā mērā tas saistīts ar garīgumu, palika neatbildēts, taču, kad šefa vietnieks svētdienās vienpadsmitos teica sprediķi, baznīcu pildīja policisti, kas stāvēja pat kājās un meta dedzīgus skatienus uz kanceli. Makalebam ausīs kādreiz bija nācis stāsts par narkomānu, kas sprediķa laikā gribējis aptīrīt automašīnu. Iedarbojusiess signalizācija, un viņš nav paguvis atjēgties, kad ieraudzījis vairākus simtus pistoļu, kurus pret viņu vērsuši policisti, kam nebija dežūra.

-Jādomā, ka tu biji starp grēciniekiem, Herij.

Boss pasmaidīja un palocīja galvu.

-   Nu protams.

-   Un Tafero bija pie svētajiem.

-   Jā. Un svētais bija ari leitnants. Papīru bīdītājs, vārdā Hārvijs Paunds. Gan viņš, gan Tafero gāja uz baznīcu un uzturēja tuvas attiecības. Manuprāt, ne pret vienu no Paundam tuvajiem cilvēkiem, vai tas gāja uz baznīcu vai ne, es nejutu simpātijas. Tāpat kā viņi nejuta simpātijas pret mani.

Makalebs pamāja. Viņš zināja vairāk, nekā stāstīja.

-   Un Paunds salaida grīstē Ganna lietu, - viņš sacīja. - Vīrs, kuru tu izgrūdi pa logu.

-   Tas pats.

Boss nokāra galvu un, neapmierināts ar sevi, to papurināja.

-   Vai Tafero todien tur bija?

-   Tafero? Nezinu. Droši vien.

-    Vai netika veikta iekšējā izmeklēšana un liecinieki nerakstīja ziņojumus?

-   Jā, taču es tajos neielūkojos. Saproties, es izgrūdu to vīru pa logu visiem redzot un negrasijos neko noliegt.

-   Kas notika vēlāk - varbūt pēc mēneša? Kad Paundu atrada mirušu.

-   Jā, Grifita parka tunelī.

-   Lieta joprojām ir atvērta…

Boss pamāja.

-   Tehniski.

nimsa, tumsaKU yar IUIKU

-   Tu teici to jau agrāk. Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka neviens ar šo lietu nenodarbojas. Losandželosas policijā šādām lietām, kurām neviens negrib ķerties klāt, ir īpaša klasifikācija. Tās dēvē par slēgtām citu apstākļu, nevis vainīgā apcietināšanas dēļ.

-   Un tev zināmi tie apstākļi?

Boss iztukšoja otro pudeli, pabīdīja malā un nolika sev priekšā nākamo.

-   Tu nemaz nedzer, - viņš sacīja.

-   Tu dzer par mums abiem. Vai tev zināmi tie apstākļi?

Boss paliecās uz priekšu.

-     Pastāstīšu tev ko tādu, kas zināms tikai dažiem cilvēkiem, labi? - Makalebs pamāja, jo saprata, ka šobrīd labāk jautājumus neuzdot. Lai Boss stāsta pats. - Tā loga pēc mani uz laiku atstādināja no darba. Kad man apnika staigāt pa māju un blenzt uz sienām, sāku izmeklēt vienu vecu lietu. Slepkavības lietu. Es veicu izmeklēšanu uz savu roku un atradu neskaidras pēdas, kas veda pie dažiem ļoti ietekmīgiem cilvēkiem. Bet man tobrīd nebija žetona, nebija reāla statusa. Tāpēc zvanot vairākas reizes uzdevos par Paundu. Saproti, es mēģināju slēpt, ar ko nodarbojos.

-   Ja departamentā uzzinātu, kā par spīti atstādināšanai tu nodarbojies ar izmeklēšanu, tev varēja klāties plāni.

-    Tieši.tā. Un tāpēc, pa telefonu noskaidrojot dažus parastus, manuprāt, nesvarīgus jautājumus, es izmantoju viņa vārdu. Tad kādu vakaru Paundam piezvanīja un pateica, ka viņš var saņemt steidzamu informāciju. Paunds devās uz tikšanos, bet vēlāk tika atrasts tunelī. Viņš bija pamatīgi sists. Varbūt pat spīdzināts. Viņš nevarēja atbildēt uz jautājumiem, jo nebija īstais. Viņa vārdu biju izmantojis es, un viņa vietā vajadzēja būt man.

Boss nolieca zodu uz krūtīm un brīdi klusēja.

-   Viņu nogalināja manis dēļ, - viņš teica, nepaceldams acis. - Paunds bija visīstākais sūdabrālis, taču tika nogalināts manas rīcības dēļ. - Boss piepeši pacēla galvu un iedzēra no pudeles. Makalebs redzēja, ka viņa acis kļuvušas tumšas un spīdīgas. Tās izskatījās nogurušas. - Vai to tu gribēji zināt, Terij? Vai tas tev ko dod?

Makalebs pamāja.

-   Ko no tā visa var zināt Tafero?

-   Neko.

-   Vai viņam nebija iemesla domāt, ka Paundam tovakar zvanīji tu?

-    Varbūt bija. Viens otrs tā domāja toreiz un varbūt domā vēl šodien. Bet ko tas dod? Kāds tam sakars ar Gannu?

Makalebs pirmo reizi iedzēra pamatīgu alus malku. Tas bija auksts un patīkami atvēsināja. Nolicis pudeli, viņš nosprieda, ka ir laiks kaut ko pastāstīt Bosam.

-   Man jāzina par Tafero, tāpēc ka jātiek skaidrībā ar iemesliem un motīviem. Patlaban neko nevaru pierādīt, taču domāju, ka Gannu nogalinājis Tafero. Pēc Storija pasūtījuma. Un tu esi iekļauts viņu scenārijā.

-   Kungs Dievs…

-     Skaists, nevainojams scenārijs. Nozieguma vieta saistīta ar gleznotāju Hieronimusu Bosu, gleznotājs saistīts ar tevi kā vārdabrāli, bet tu savukārt esi saistīts ar Gannu. Vai zini, kurā brīdī Storijam varētu būt uzradu- sies šī doma? - Boss papurināja galvu, jo bija tik apstulbis, ka nespēja parunāt. - Tai dienā, kad mēģināji viņu intervēt viņa kabinetā. Pagājušajā nedēļā tu atskaņoji lenti tiesā. Tu stādījies priekšā, pilnībā nosaucot savu vārdu.

-   Es vienmēr to daru. Es…

-   Pēc tam viņš sazinājās ar Tafero, un Ganns ir scenārijam ideāls upuris. Viņš zināja, ka Ganns pirms sešiem gadiem izsprucis no taviem nagiem un apsūdzības slepkavībā. - Boss pacēla pudeli pāris collu augstumā no galda un ar spēku nolika atpakaļ. - Man liekas, viņiem bija divējāda iecere. Ja veiktos ar sakarības atrašanu, tev tiktu izvirzīta apsūdzība slepkavībā vēl pirms Storija prāvas sākuma. Ja neveicas, tiek īstenots otrs plāns. Tev tik un tā draud tiesas darbi. Novācot no ceļa tevi, tiek torpedēta visa lieta. Foukss šodien izslēdza no spēles to sievieti, viņš jau ir apšaudījis dažus citus lieciniekus. Kas vēl palicis, uz kā balstās lieta? Tu, Herij. Viņi saprot, ka viss atkarīgs no tevis.

Boss viegli pagrieza galvu, un skatiens, veroties saskrāpētajā galda virsmā un apsverot Makaleba vārdus, šķita, kļuva neredzīgs.

-    Man bija jāzina par tavām un Tafero attiecībām pagātnē. Jo izvirzījies jautājums - kāpēc viņš to darīja? Jā, varbūt tā ir naudas lieta un iespēja paņemt uz āķa Storiju, ja viņš izsprūk no soda. Taču jābūt kam vairāk. Liekas, tu nupat pateici, kur tas suns aprakts. Viņš droši vien ienīst tevi jau sen.

Boss atrāva acis no galda un paskatījās uz Makalebu.

-   Tā ir atmaksa.

Makalebs pamāja.

-   Par Paundu. Un, ja mēs to nepierādīsim, viņiem tas var izdoties.

Boss klusēja un skatījās galdā. Makalebam viņš šķita noguris un izsīcis.

-   Joprojām gribi spiest viņam roku?

Boss pacēla skatienu pret Makalebu.

-   Atvaino, Herij, tas bija lēts šāviens.

Boss noraidoši papurināja galvu.

-   Esmu to pelnījis. Izstāsti, kas mums ir?

-   Nav daudz. Bet tev bija taisnība. Kaut ko biju palaidis garām. Tafero bija dabūjis ārā Gannu no ieslodzījuma Vecgada dienā. Man liekas, viņi bija ieplānojuši nogalināt Gannu Jaungada naktī, inscenēt visu saskaņā ar savu ieceri un ļaut, lai notikumi iet savu gaitu. Sakarībai ar Hieronimusu Bosu vajadzēja nākt gaismā - vai nu caur Džeju Vinstoni, vai citādi -, un tu kļūtu dabisks aizdomu objekts. Bet tad Ganns pamanījās tepat piedzerties. - Viņš pacēla pudeli un pamāja uz bāra pusi. - Un ceļā uz mājām tika saņemts ciet. Lai plāns būtu īstenojams, Tafero vajadzēja viņu atbrīvot. Lai varētu viņu nogalināt. Kvīts par drošības naudas iemaksu ir tiešs pierādījums par viņu saistību.

Boss pamāja. Makalebs saprata, ka viņam iecere ir skaidra.

-   Viņi noorganizēja informācijas noplūdi reportierim, - bilda Boss. - Tiklīdz ziņa parādās saziņas līdzekļos, to var izmantot, it kā nekas iepriekš nebūtu zināts un tā viņiem nākusi kā pilnīgs jaunums.

Makalebs nesteidzīgi palocīja galvu. Viņš ignorēja Ba- dija Lokridža atzīšanos, jo tā jauca darba teoriju.

-   Kas par lietu?»- Boss pajautāja.

-   Nekas. Es domāju.

-    Tu zini vienīgi to, ka Tafero samaksājis drošības naudu?

-   Šobrīd ir vēl soda kvīts par mašīnas novietošanu.

Makalebs pastāstīja par Valentīno galvotāja biroja un pasta apmeklējumu no rīta, kā arī to, ka četrdesmit astoņu minūšu nokavēšanās atņēmusi iespēju novērst aizdomas no Bosa un paņemt uz grauda Tafero.

Boss saviebās un pacēla pudeli, taču nolika atpakaļ, nedzēris ne malka.

-   Soda kvīts noliek viņu pie pasta, - Makalebs ierunājās.

-   Tā neko nenozīmē. Piecu kvartālu attālumā ir viņa birojs. Viņš var apgalvot, ka tā bija vienīgā brīvā vieta, kur nolikt mašīnu. Viņš var teikt, ka mašīnu kādam aizdevis. Kvīts neko nedod.

Makalebs nevēlējās koncentrēties uz to, kā nav. Viņš gribēja aizpildīt robus.

-   Klausies, rīta maiņas seržants teica, ka tu esi lūdzis piezvanīt ik reizi, kad ievests Ganns. Vai Tafero to varēja zināt? No agrākiem laikiem, kad strādāja policijā, vai kā citādi?

-    Viņš to varēja zināt, jo tas nebija noslēpums. Es nodarbojos ar Gannu. Bija jāpienāk dienai, kad viņš tiktu salauzts.

-   Starp citu, kā Paunds izskatījās? - Boss apjucis paskatījās. - Maza auguma, resns, pliku pakausi un ar ūsām? - Boss pamāja un gribēja uzdot jautājumu, taču Makalebs jau pats atbildēja. - Viņa fotogrāfija ir Tafero kabinetā pie sienas. Ar Paundu, kas pasniedz viņam mēneša labākā detektīva plāksni. Varu derēt, ka tu nekad pie tādas neesi ticis, Herij.

-   Protams, ne, jo izvēle bija atkarīga no Paunda.

Makalebs pacēla skatienu un ieraudzīja Džeju Vinstoni, kas ienāca bārā. Viņa nesa portfeli. Makalebs pamāja, un Džeja, sarāvusi plecus, it kā ietu pa izgāztuvi, uzmanīgi nāca tuvāk.

Makalebs pavirzījās tālāk, un viņa iekārtojās blakus.

-   Jauka vieta.

-    Herij, - ierunājās Makalebs, - Džeju Vinstoni tu droši vien pazīsti.

Boss ar Vinstoni apmainījās skatieniem.

-   Vispirms, - sacīja Vinstone, - gribu atvainoties sakarā ar Kizu. Ceru, ka…

-    Jūs darījāt, kas jums jādara, - bilda Boss. - Vai nevēlaties kaut ko dzeramu? Te pie galdiņiem neapkalpo.

-   Būtu pārsteigta, ja to šeit darītu. "Maker's Mark" ar ledu, ja viņiem ir.

-   Terij, tu atturies?

-   Atturos.

Boss aizgāja pēc dzeramā. Vinstone pagriezās pret Makalebu.

-   Kā sokas?

-   Pa gabaliņam te vienā vietā, te citā.

-   Kā viņš visu uzņem?

-    Zinot viņa smago situāciju, es teiktu - nebūt ne slikti. Kā klājas tev?

Pēc Vinstones smaida varēja noprast, ka viņa kaut ko atradusi.

-   Dabūju tev fotogrāfiju un… vēl šo to interesantu.

Boss nolika Vinstonei priekšā glāzi un atkal apsēdās.

-    Viņa sāka smieties, kad pajautāju, vai ir "Maker's Mark", - Boss teica. - Tas šeit ir firmas dzēriens.

-   Lieliski. Pateicos.

Vinstone pabī^ja glāzi sānis, uzcēla portfeli uz galda un izvilka lietu. Pēc tam portfeli aiztaisīja un nolika uz grīdas sev blakus. Makalebs ar Bosu pievērsās viņai ar gaidošu skatienu.

Vinstone atvēra lietu un padeva Makalebam piecu reiz astoņu collu Rūdija Tafero fotogrāfiju.

-   Tā ir no galvotāja licences. Uzņemta pirms vienpadsmit mēnešiem.

Pēc tam viņa ieskatījās lapā ar piezīmēm.

-   Aizgāju uz apgabala cietumu un sadabūju visu, kas attiecas uz Storiju. Līdz pārvešanai uz Vanaisas cietumu, kamēr notiek tiesa, viņš turēts tur. Tafero apmeklējis viņu apgabala cietumā deviņpadsmit reižu. Pirmajās trīs nedēļās - divpadsmit reižu. Šai laikā Foukss viņu apmeklējis tikai četras reizes. Vēl četras reizes pie viņa ieradies Fouk- sa biroja advokāts, bet Storija palīdze, vārdā Betilda Lokita, apmeklējusi viņu sešas reizes. Tas ir viss. Ar savu izmeklētāju viņš ticies biežāk nekā ar advokātiem.

-   Tad viss tika izplānots, - noteica Makalebs.

Vinstone pamāja un atkal noslēpumaini pasmaidīja.

-   Kas vēl? - Makalebs pajautāja.

Viņa vēlreiz uzcēla portfeli uz galda un atvēra.

-    Cietumā reģistrē tā iemītnieku īpašumu - līdzi atnestās mantas, atļautās apmeklētāju nodotās mantas. Storija palīdze Betilda Lokita otrajā apmeklējumā saņēmusi atļauju nodot viņam grāmatu. Mantu sarakstā ir grāmatas nosaukums - "Tumsas māksla". Es devos uz pilsētas bibliotēku un to paņēmu.

Vinstone no portfeļa izvilka lielu, smagu grāmatu zilos audekla vākos un sāka šķirstīt. Tālāk tajā rēgojās dzeltena lapiņa.

-   Ievadā teikts, ka grāmatā aplūkoti mākslinieki, kuru darbos būtiska loma bijusi tumsai. - Tikusi līdz iezīmei, viņa pacēla acis un pasmaidīja. - Grāmatā ir visai liela Hieronimusam Bosam veltīta nodaļa, ko papildina ilustrācijas.

Makalebs pacēla tukšo pudeli, pieskandināja pie Dže- jas vēl neaiztiktās glāzes un kopā ar Bosu pieliecās tuvāk, lai aplūkotu attēlus.

-   Lieliski, - viņš noteica.

Vinstone šķīra lapas. Grāmatā bija visas Bosa darbu reprodukcijas, kas atbilda nozieguma vietai: "Akmens izoperēšana", "Septiņi nāves grēki" ar Dieva aci, "Pastardiena" un "Pasaulīgo prieku dārzs".

-   Viņš izplānojis visu, uzturoties kamerā, - Makalebs nobrīnījās.

-   Tā izskatās, - Vinstone piekrita.

Viņi paskatījās uz Bosu, kas gandrīz nemanāmi palocīja galvu.

-   Tagad tava kārta, Herij, - ierunājās Makalebs.

Boss neko nesaprata.

-   Kāda kārta?

-   Izmēģināt laimi.

Makalebs pabīdīja Tafero fotogrāfiju pāri galdam un pamāja uz bārmeni. Boss piecēlās un ar fotogrāfiju rokā devās pie bāra.

-   Mēs joprojām dīdāmies riņķī un apkārt, - bilda Vinstone, kamēr abi noskatījās, kā Boss izjautā bārmeni par fotogrāfiju. - Mēs zinām tikai sīkumus, vairāk neko.

-    Jā, - Makalebs atsaucās. Saruna pie bāra nebija dzirdama, jo Vens Morisons pārlieku skaļi dziedāja "Nāk neprāta nakts".

Boss pamāja bārmenei un atgriezās pie galda.

-   Viņa to pazina - dzer "Kahlua" un pasūta visu to labāko. Tomēr kopā ar Gannu viņš nav te redzēts.

Makalebs parzfustīja plecus, it kā teiktu: "Liela muiža!"

-   Bija vērts pamēģināt.

-   Vai zināt, uz ko viss virzās? - Boss pajautāja, pārmaiņus skatīdamies uz Makalebu un Vinstoni. - Jums jārīkojas enerģiski. Cita varianta nav. Turklāt rīcībai jābūt ļoti enerģiskai, jo viņi likuši mani uz spēles.

Makalebs pamāja.

-   Zinām, - viņš sacīja.

-   Zināt? Mans laiks ir ierobežots.

Makalebs paskatījās uz Vinstoni. Bija viņas kārta izteikties.

-    Drīz, - viņa sacīja. - Varbūt rīt. Darbā par šo pavērsienu nevienam vēl neesmu teikusi. Vispirms jāievada lietas kursā kapteinis, jo pagaidām viņš zina vienīgi to, ka Terijs no spēles izslēgts un es kopā ar biroja ļaudīm nodarbojos ar jums. Man jāaicina palīgā arī apgabala prokuratūra, jo, sākot rīkoties, nedrīkstēsim tūļāties. Ja izdosies, kā cerēts, mēs saņemsim ciet Tafero jau rītvakar.

Boss paskatījās uz galdu ar žēlu smaidu. Viņš slidināja rokās tukšu pudeli no vienas puses uz otru.

-   Šodien es satiku tos vīrus. Aģentus.

-   Dzirdēju. Nevar teikt, ka tu būtu viņus pārliecinājis par savu nevainību. Viņi atgriezās šņākdami un mutuļodami.

Boss pacēla skatienu.

-   Ko jūs no manis šai ziņā gaidāt?

-   Mums vajadzīgs, lai tu turies stingri, - teica Vinstone. - Apmēram rītvakar padosim tev ziņu.

Boss pamāja.

-   Ir vēl kaut kas, - ierunājās Makalebs. - Vai tev ir pieeja lietiskajiem pierādījumiem?

-    Prāvas laikā - jā. Pārējā laikā tie ir pie sekretāres. Kāpēc tu jautā?

-    Gleznotājs Hieronimuss Boss Storijam acīmredzot bijis zināms. Intervijas laikā viņš izdzirdēja tavu vārdu un acīmredzot noprata, kas ar to darāms. Palīdze droši vien aizgādāja viņam uz cietumu paša grāmatu. Viņš licis to atnest.

Boss pamāja.

-    Grāmatplaukta attēls.

Makalebs palocīja galvu.

ivmiKis

-    Uzskatiet, ka esat to dabūjuši. Es padošu ziņu, - Boss pārlaida skatienu bāram. - Vai viss ir izrunāts?

-   Izrunāts, - Vinstone atsaucās. - Mums jāuztur kontakti.

Vinstone piecēlās no galda, nekavējās arī Boss un Makalebs. Uz galda palika divas neskartas alus pudeles un viskijs ar ledu. Pie durvīm atskatījies, Makalebs ieraudzīja divus dzērājus ejam uz dārgumu pusi. Džons Fogertijs mūzikas automātā dziedāja: "Nelabs mēness pie apvāršņa aust…"

41. nodala

i

Drēgnums no ūdens cauri drēbēm līda Makalebam kaulos. Ejot uz Kabrilo laivu ostu, viņš iebāza rokas dziļi vējjakas kabatās un ievilka galvu apkaklē.

Kaut arī viņa zods bija vērsts lejup, acis modri vēroja ostu, lai nepalaistu garām kaut ko neparastu. Nekas nesaistīja uzmanību. Ejot viņš pameta skatienu uz Badija Lokridža laivu. Lai gan klājs bija pilns ar vējdēļiem, velosipēdiem, gāzes grilu, okeāna smailīti un citādiem krāmiem, viņš redzēja kajītē gaismu. Viņš klusu gāja pa dēļiem. Vai nu Badijs bija nomodā, vai ne, Makalebs vēlajā stundā jutās pārāk noguris un nosalis, lai skaidrotos ar partneri. Tomēr, tuvojoties "Nākamajam vilnim", viņš nevarēja nedomāt par neatbilstību lietas izmeklēšanas teorijā. Bosa secinājums bārā, ka informāciju avīzei "New Times" par Ganna lietas izmeklēšanu piespēlējis kāds no Storija nometnes, bija pareizs. Makalebs saprata, ka pašreizējā izmeklēšanas teorija turas kopā vienīgi tad, ja Makevoja informācijas avots ir Tafero, varbūt Foukss, vai pat cietumā sēdošais Storijs. Visu vēl sarežģīja tas, ka Badijs Lokridžs bija teicis Makalebam, ka bezmaksas nedēļas avīzīti par izmeklēšanu informējis viņš.

Makalebs uzskatīja, ka viņa teorija ir pareiza tad, ja vienai un tai pašai avīzītei informāciju piespēlējis gan Badijs, gan kāds no Storija aizstāvjiem. Un tā, protams, bija sagadīšanās, kādai nez vai ticētu pat cilvēks, kurš teiktu, ka tai tic.

Šobrīd Makalebs centās prātu ar šīm teorijām nenodarbināt. Piegājis pie laivas, viņš vēlreiz paskatījās uz visām pusēm un iegāja kubrikā. Tad viņš atslēdza bīdāmās durvis, iegāja salonā un ieslēdza gaismu. Makalebs nolēma, ka no rīta dosies pie Badija un izjautās viņu rūpīgāk, ko viņš darījis un ar ko runājis.

Aizslēdzis durvis, viņš nolika atslēgas un līdzi paņemto videokaseti uz karšu galda, nekavējoties iegāja kambīzē un ielēja lielā glāzē citronu sulu. Pēc tam viņš izslēdza klāja apgaismojumu, ar visu sulu devās uz apakšējā klāja tualeti un sāka savu vakara tablešu rituālu. Rijot tabletes un dzerot apelsīnu sulu, viņš skatījās mazajā spogulītī virs izlietnes un atcerējās Bosa seju. Bosa acīs skaidri bija redzams gurdums. Varbūt pēc dažiem gadiem, pēc dažām lietām viņš izskatīsies tāpat.

Ticis galā ar zālēm, viņš izģērbās un ātri nomazgājās dušā, kaut arī ūdens bija ledusauksts. Kopš pārbraukšanas pāri šaurumam iepriekšējā dienā sildītājs nebija ieslēgts.

Trīcēdams viņš iegāja kopkajītē un uzvilka šortus un sporta kreklu. Viņš jutās bezgala noguris, taču nolēma uzmest uz papīra dažas idejas par to, kā Džejai Vinstonei jāizturas pret Tafero. Naktsgaldiņa atvilktnē viņš sameklēja rakstāmo un piezīmju bloknotu. Mazajā atvilktnē bija iebāzta salocīta avīze. Izrādījās, ka tas ir iepriekšējās nedēļas "New Times" numurs. Lapas bija salocītas otrādi tā, ka priekšpusē bija sludinājumi. Acu priekšā rēgojās sērkociņu kastītes lieluma reklāmas, kuras apvienoja virsraksts MASĀŽAS PAKALPOJUMI.

Makalebam piepeši prāta ienāca kāda doma. Viņš ātri piecēlās un piegāja pie krēslam pārmestās vējjakas. Izvilcis no kabatas mobilo tālruni, viņš atgriezās pie gultas. Pēdējās dienās Makalebs bija nēsājis aparātu sev līdzi, bet parasti tas, savienots ar lādētāju, atradās laivā. Sarunas tika apmaksātas no čārtera ieņēmumiem un iegrāmatotas kā biznesa izdevumi. Aparātu izmantoja klienti čārtera braucienos un Badijs Lokridžs, pārbaudot pasūtījumus un kārtojot maksājumus ar kredītkartēm.

Aparātā bija mazs digitālais ekrāns ar izvēlni, kuru varēja pārskatīt. Atvēris reģistrācijas programmu, Makalebs sāka pārbaudīt pēdējos simt numurus, uz kuriem zvanīts. Numuru lielākā daļa bija pazīstama, un viņš tos izdzēsa. Katru nepazīstamo numuru viņš salīdzināja ar numuriem sludinājumu lapas apakšā. Ceturtais nezināmais numurs saskanēja ar numuru avīzē. To bija uzdevusi sieviete, kas sevi reklamēja par "eksotisku Havaju skaistuli" Leilani. Sludinājumā bija teikts, ka viņas specialitāte ir "pilna apjoma relaksācija" un viņa nav saistīta ne ar vienu aģentūru.

Makalebs izslēdza tālruni un vēlreiz piecēlās no gultas. Velkot kājās treniņbikses, viņš mēģināja atcerēties, ko teicis, apsūdzēdams Badiju Lokridžu informācijas piespēlē- šanā "Neto Times".

Ģērbjoties Makalebs atskārta, ka nav izteicis Badijam tiešu apsūdzību informācijas nodošanā avīzei. Viņš bija tikai pieminējis "New Times", un Badijs tūlīt bija sācis atvainoties. Tagad Makalebs saprata - Badija atvainošanās un apmulsums varēja būt saistīti ar to, ka iepriekšējā nedēļā, kad "Nākamais vilnis" stāvēja ostā, viņš bija izmantojis laivu, lai tiktos ar sievieti, kura sniedz masāžas pakalpojumus.

Makalebs ieskatījās pulkstenī. Rādīja desmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Paņēmis avīzi, viņš devās uz augšējo klāju. Viņš nevēlējās gaidīt rītu, lai gūtu savām domām apstiprinājumu. Badijs droši vien bija izmantojis "Nākamo vilni" par tikšanās vietu, jo paša laiva bija pārāk maza un šaura un atgādināja peldošas žurku lamatas. Viņa laivā nebija kopkajītes, bet tikai viena telpa, tikpat pilna ar krāmiem kā šis augšējais klājs. Ja "Nākamais vilnis" bija pieejams, Badijs to izmantoja.

Salonā Makalebs gaismu neieslēdza, bet pārliecās pāri dīvānam un paskatījās pa logu. Badija laiva šūpojās četras laipas tālāk, un tajā vēl spīdēja gaisma. Badijs vēl negulēja, ja vien nebija aizmidzis spuldzes gaismā.

Makalebs piegāja pie durvīm un tās atslēdza. Tiklīdz durvis bija atbīdītas un Makalebs izgāja ārā, viņu negaidīti kāds sagrāba no mugurpuses. Iekams viņš kaut ko aptvēra, pāri labajam plecam pašāvās uzbrucēja roka un iežņaudza kaklu elkoņa locītavā. Šis trijstūris iekļāva kaklu no abām pusēm kā skrūvspīlēs, saspiežot miega artēriju, pa kuru smadzenes saņem skābekli. Gandrīz kā ārsts Makalebs saprata, kas notiek, un sāka pretoties. Viņš mēģināja pabāzt pirkstus zem rokas kakla abās pusēs, taču bez panākumiem. Spēki sāka zust.

Viņu atvilka no durvīm salona tumsā. Makalebs stiepa roku uz kakla vārīgo vietu, kur uzbrucēja roka turēja apakšdelmu. Trūka atbalsta punkta, un spēki strauji zuda. Cerībā, ka Badijs varētu sadzirdēt, viņš mēģināja kliegt. Bet balss bija pazudusi, no mutes nenāca ne skaņa.

Makalebs atcerējās citu aizsardzības paņēmienu, pacēla labo kāju un ar papēdi pa priekšu ar pēdējiem spēkiem trieca pret uzbrucēja kāju. Viņš netrāpīja. Papēdis neveiksmīgi atsitās pret grīdu, un uzbrucējs spēra vēl vienu soli atpakaļ. Makalebu vilka ar tādu spēku, ka viņš nevarēja noturēt līdzsvaru un vairs nespēja spert.

Makalebs strauji zaudēja samaņu. Pa salona durvīm redzamās ostas gaismas pārvērtās tumsā ar sarkanīgu maliņu. Uzplaiksnīja pēdējā doma - viņš saņemts klasiskā tvērienā ap kaklu, kāds savā laikā bija mācīts policistiem visā valstī, līdz atklājās, ka tāds tvēriens ir daudzu nāves gadījumu cēlonis.

Drīz izgaisa ari šī doma un pazuda sarkanīgā gaisma. Viņš bija tumsas varā.

42. nodala

Kad Makalebs atjēdzās, viņam neizturami sāpēja plecu un augšstilbu muskuļi. Atvēris acis, viņš konstatēja, ka guļ uz vēdera un zem viņa ir kopkajītes dīvāns. Kreisais vaigs bija piespiests pie matrača, acu priekšā atradās gultas gals. Tikai pēc brīža viņš atcerējās, ka, ejot pie Badija Lokridža, viņam uzbrukts no mugurpuses.

Samaņa atgriezās pilnībā, viņš mēģināja atslābināt sāpošos muskuļus, taču nespēja pakustēties. Rokas bija sasietas kopā uz muguras, kājas ceļgalos atliektas atpakaļ, un kāda roka tās turēja šādā stāvoklī.

Makalebs pacēla galvu no matrača un mēģināja pagriezt, taču tas neizdevās. Viņš nolaida galvu atpakaļ un pēc brīža pūlējās to pagriezt vēlreiz. Blakus gultai smaidīdams stāvēja Rūdijs Tafero. Ar vienu cimdoto roku viņš turēja potītēs sasietās, atpakaļ atliektās Makaleba kājas.

Makalebs piepeši visu saprata. Viņš bija kails un sasiets tieši tādā pašā pozā kā Edvards Ganns. Hieronimusa Bosa gleznā redzamajā ačgārnā embrija pozā. Pārskrēja salts šausmu vilnis, un viņš instinktīvi centās atliekt kājas. Tafero bija tam sagatavojies. Kājas tik tikko pakustējās,

toties uz skausta atskanēja trīs klikšķi, un viņš atskārta, ka kaklam uzlikts žņaugs.

-   Mieru, - bilda Tafero. - Pagaidām mieru. Vēl nav laiks.

Makalebs nepūlējās kustēties. Tafero spieda potītes tuvāk sēžamvietai.

-   Kā tas izskatās, tu jau esi redzējis, - Tafero teica, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. - Šoreiz būs mazliet citādi. Es saliku kopā vairākus slīdgredzenus, kādus katrs Losandželosas kruķis vadā savas mašīnas bagāžniekā.

Makalebs saprata teikto. Viņš zināja, ka vairāku kabeļu sastiprināšanai domātās plastmasas lentes policija ar panākumiem var izmantot sociālu nemieru gadījumos, izdarot masveida arestus. Policistam ir vieni rokudzelži un vairāki simti slīdgredzenu. Tādu apmet ap roku locītavām un galu izbāž cauri slēgam. Gredzenam savelkoties, sīkie robiņi plastmasas lentē noklikst. Lenti varēja noņemt, tikai to pārgriežot. Makalebs saprata, ka tikko dzirdētā klikstošā skaņa nākusi no kaklam uzliktā slīd- gredzena.

-   Tagad jābūt ļoti uzmanīgam, - sacīja Tafero. - Jāguļ pavisam mierīgi.

Makalebs nolaida seju uz matrača. Meklēdams izeju, prāts drudžaini darbojās. Ja izdotos iesaistīt Tafero sarunā, varētu iegūt mazliet laika. Laiku, lai izdarītu ko?

-   Kā tev izdevās mani atrast? - viņš ierunājās matracī.

-    Pavisam viegli. Mans mazais brālis sekoja tev no biroja un iegaumēja mašīnas numuru. Biežāk jāskatās atpakaļ, vai kāds neseko.

-   Es to atcerēšos.

Viņš saprata ieceri. Visam vajadzēja izskatīties tā, it kā Ganna slepkava būtu nogalinājis Makalebu, kad tas sācis mīt viņam uz papēžiem. Viņš pagrieza galvu, lai redzētu Tafero.

-   Šis numurs neies cauri, Tafero, - viņš sacīja. - Tas jau ir zināms. Neviens nenoticēs, ka to izdarījis Boss.

Tafero pasmaidīja.

-   Tu domā Džeju Vinstoni? Par viņu vari neraizēties. Kad būšu ticis ar visu galā šeit, iegriezīšos pie viņas. Rietumu Holivuda, Viloubija astoņi astoņi nulle viens, sestais dzīvoklis.

Viņš pacēla brīvo roku un nokustināja pirkstus, it kā spēlētu klavieres vai rakstītu ar rakstāmmašīnu.

-   Jādod pirkstiem iespēja padancot pa vēlētāju reģistru - man tas ir kompaktdiskā. Grūti noticēt, bet viņa ir reģistrēta kā demokrāte. Slepkavību izmeklēšanas nodaļas kruķis, kas balso par demokrātiem. Brīnumi bez gala.

-   Tas nav viss. Ar šo lietu nodarbojas FIB. Tevi…

-    FIB interesē Boss. Nevis es. Šodien redzēju viņus tiesas namā. - Tafero izmantoja vienu slīdgredzenu, lai savienotu Makaleba kājas ar kaklu. - Pilnīgi droši, ka tas, ko viņi te ieraudzīs, taisnā ceļā novedīs pie detektīva Bosa.

Plāna ģenialitāte gandrīz izraisīja apbrīnu. Makalebs zināja, ka tā ir pareiza doma. Tvillijs ar Frīdmenu metīsies virsū Bosam kā divi suņi, kas dzenas pakaļ automašīnai katrs savā pusē. v

-   Tagad nekusties.

Tafero nozuda skatienam. Makalebs centās noturēt kājas, neatbrīvot muskuļus. Gandrīz tai pašā brīdī radās sajūta, ka muskuļi deg. Bija skaidrs, ka viņam nepietiks spēka noturēt kājas tādā veidā ilgi.

-   Viegli pateikt…

Tafero atgriezās redzeslaukā ar plastmasas pūci rokās un apmierinātu smaidu sejā.

-    Noņēmu piestātnē no vienas laivas. Mazliet noplukuši, bet man derēs. Vēl viena jādabū Vinstonei.

Viņš pārlaida skatienu kajītei, meklēdams, kur pūci nolikt, un galu galā novietoja to uz plaukta virs iebūvētās kumodes. Tafero pameta acis uz Makalebu un pagrieza plastmasas putnu tā, lai tā skatiens būtu vērsts uz viņu.

-   Ideāli, - viņš noteica.

Makalebs aizvēra acis. Viņš juta, ka muskuļi no piepūles trīc. Acu priekšā uzausa meitas tēls. Viņš mazo turēja rokās, bērns skatījās pāri pudelītei, un viņš sacīja, ka nav jāuztraucas vai jābaidās. Tas nomierināja. Visas domas koncentrējās ap meitu, un šķita, ka viņš jūt pat bērna smaržu. Makalebam pār vaigiem plūda asaras un kājas vairs neklausīja. Noklikstēja gredzens un…

Tafero satvēra viņa kājas un pieturēja.

-   Vēl ne.

Pret Makaleba galvu atsitās kaut kas ciets un nokrita uz matrača blakus. Viņš pagrieza galvu, atvēra acis un ieraudzīja videokaseti, kas uz laiku bija paņemta no Lūkasa, pasta apsardzes darbinieka. Uz Lūkasa pielīmētās uzlīmes bija redzama pasta emblēma, lidojošs ērglis.

-    Ceru, ka tev nav iebildumu, ka tikmēr, kamēr tu atjēdzies no tvēriena, es ar tavu videomagnetofonu pārbaudīju lenti. Tajā nekā nav, tā ir tukša. Kāpēc?

Makalebs juta, ka uzspīd cerību stariņš. Viņš saprata, ka vēl ir dzīvs tikai videokasetes dēļ. Tafero pēc tās atrašanas bija radusies vesela gūzma jautājumu. Makalebs mēģināja izdomāt, kā pavērst šo faktu sev par labu. Lentei bija jābūt tukšai. Tai vajadzēja būt par butaforiju, sarīkojot izrādi Tafero, kad viņš būs aizturēts. Tā iederējās blefā. Viņi to parādītu un teiktu, ka kasetē redzams Tafero nosūtām naudas pārvedumu. Viņi kaseti nedemonstrētu. Makalebs nodomāja, ka tā joprojām izmantojama.

Tafero ar spēku uzspieda uz Makaleba potītēm, tik stipri, ka kājas gandrīz pieskārās sēžamvietai. Muskuļi tā saspringa, ka Makalebs ievaidējās. Tafero mazliet atlaida kājas.

-    Es uzdevu tev jautājumu, mēslu vabole. Un gaidu atbildi.

-   Tur nav nekā. Tai vajadzēja būt tukšai.

-   Blēņas. Uz uzlīmes rakstīts "divdesmit otrais decembris" un "novērošanas dienests". Kāpēc kasete ir tukša?

-   Labi, es pateikšu patiesību. Pateikšu.

Makalebs dziļi ievilka elpu un mēģināja atslābināties. Brīdī, kad augums atradās miera stāvokli un plaušās bija ievilkts gaiss, šķita, ka laiva sakustas, bet šī kustība nesakrita ar laivas vieglo, ritmisko šūpošanos. Kāds bija uzkāpis uz laivas. Viņš spēja iedomāties tikai Badiju Lokridžu. Un, ja tas bija Badijs, viņš bija ieradies uz tikšanos ar likteni. Cerībā, ka viņa balss var noderēt par brīdinājumu, Makalebs sāka runāt strauji un skaļi.

-    Tā ir parasta butaforija, nekas vairāk. Mēs domājām paķert tevi uz muļķa, pateikt, ka lentē redzams, kā tu nosūti naudas pārvedumu, lai samaksātu par pūci. Mēs gribējām panākt, lai tu liecinātu pret Storiju. Mēs zinām, ka viņš visu izplānofis cietumā un tu tikai izpildīji pavēles. Storijs viņus vairāk interesē nekā tu. Es gribēju…

-   Labi, aizveries!

Makalebs apklusa. Nebija saprotams, vai Tafero sajutis laivas neparasto sašūpošanos vai kaut ko izdzirdējis. Makalebs redzēja, ka viņš paceļ videokaseti no gultas. Viņš saprata, ka Tafero aizdomājies. Pēc ilgāka klusuma brīža Tafero ierunājās.

-      Manuprāt, tu nesaki nevienu patiesu vārdu, Maka- leb. Manuprāt, šī kasete ir no daudzkanālu novērošanas sistēmas un nav piemērota parastajam videomagnetofonam.

Ja ikviens ķermeņa muskulis nekliegtu sāpēs, Makalebs būtu pasmaidījis. Tafero bija uzķēries uz āķa. Ar sasietām rokām un kājām viņš bezpalīdzīgi gulēja uz gultas, taču bija gūstītāja lomā. Tafero atkal aizdomājās par savu plānu.

-   Kam vēl ir kopijas? - viņš noprasīja.

Makalebs klusēja. Laikam viņš maldīgi bija iedomājies, ka laiva sakustas. Bija pagājis pārāk ilgs laiks. Uz laivas neviena nebija.

Tafero spēcīgi iebelza ar kaseti Makalebam pa pakausi.

-   Es jautāju, kam vēl ir kopijas?

Viņa balsī ieskanējās citāds tonis. Pašpaļāvība bija mazinājusies, toties spēkā pieņēmās bailes, ka nevainojamā plānā ieviesusies kļūme.

-    Ej pie velna! - Makalebs noteica. - Dari, kas tev darāms. Vienādi vai otrādi, tu uzzināsi pavisam drīz, kam ir kopijas.

Tafero pārliecās viņam pāri un nospieda kājas uz leju. Makalebs juta Tafero elpu pie auss.

-   Klausies, nolādētais…

Piepeši Makalebs izdzirdēja skaļu troksni.

-   Nekustēties! - iesaucās kāda balss.

Tafero acumirklī piecēlās un atlaida Makaleba kājas. Negaidītā kāju atlaišana, ko pavadīja griezīgs troksnis, lika Makalebam neapzināti satrūkties un atlaist kājas. Vairākās saistījuma vietās savelkoties noklikstēja slīdgre- dzeni. Gredzens ap kaklu kā ķēdes reakcijā savilkās un saslēdzās. Viņš mēģināja pacelt kājas, taču nokavēja, žņaugs bija savilcies. Tas griezās kaklā. Trūka gaisa. Viņš atvēra muti, taču nevarēja no tās izdabūt ne skaņu.

43. nodala

Laivas apakšējā klāja kajītes durvīs ar pistoli pret Rū- diju Tafero stāvēja Herijs Boss. Redzot notiekošo, viņam iepletās acis. Gultā ar mugurpusē sasietām rokām un kājām kails gulēja Terijs Makalebs. Boss redzēja, ka vairāki kopā salikti slīdgredzeni saista plaukstu locītavas un potītes, bet no tām uz cilpu ap kaklu stiepjas galvenā saite. Makaleba seja nebija redzama, taču Boss ieraudzīja, ka plastmasas lente dziļi iegriezusies kaklā un āda ap to ir tumši sarkana. Makalebs smaka.

-   Apgriezies! - viņš uzsauca Tafero. - Pagriezies pret sienu!

-   Viņam vajadzīga palīdzība, Bos. Tu…

-   Nolādēts, es teicu - griezies pret sienu! Tūlīt!

Lai Tafero saprastu pavēli, Boss pavērsa pistoli pret viņa krūtīm. Tafero pacēla rokas un sāka griezties pret sienu.

-   Labi, labi, es jau griežos.

Tiklīdz Tafero bija pagriezies, Boss ātri iegāja kajītē, piebīdīja lielo vīru pie sienas un pameta skatienu uz Makalebu. Tagad viņa seja bija redzama. Tā piesarka arvien vairāk. Izvalbītās acis bija vaļā. Pavērtā mute izmisīgi tvēra gaisu.

Boss iegrūda pistoles stobru Tafero mugurā un ar otru roku viņu pārmeklēja. Izvilcis aiz jostas aizbāzto pistoli, Boss atkāpās. Pametis vēl vienu skatienu uz Makalebu, viņš saprata, ka nedrīkst kavēties. Vajadzēja uzmanīt Tafero un tai pašā laikā atbrīvot Makalebu. Pēkšņi viņš saprata, kas darāms, atkāpās soli atpakaļ, salika rokas kopā tā, lai abas pistoles būtu blakus, pacēla uz augšu un ar sparu trieca Tafero pa pakausi. Lielais vīrs sasvērās uz priekšu, ar seju pie sienas, noslīga lejā un palika nekustīgi guļot uz grīdas.

Boss pagriezās, nometa abas pistoles uz gultas un veikli izvilka atslēgas.

-   Pacieties, pacieties vēl mazliet.

Viņš izvilka atslēgu gredzenu un, pirkstiem slīdot, attaisīja pie gredzena piestiprināto kabatas nazi. Viņš mēģināja pabāzt pirkstus zem plastmasas žņauga ap kaklu, bet tas neizdevās. Tad viņš pagrieza Makalebu sānis un priekšpusē iedabūja pirkstu zem žņauga. Ātri pabāzis zem žņauga nazi, viņš to pārgrieza, ar naža galu ieskrambādams ādu.

Makalebam, vienlaikus cenšoties ievilkt elpu un runāt, no rīkles izlauzās drausmīga skaņa. Vārdus nevarēja saprast, tos noslāpēja alkās pēc skābekļa gārdzošā elpa.

-   Aizveries un elpo! - Boss iekliedzās. - Tikai elpo!

Katru Makaleba elpas vilcienu pavadīja gārdziens.

Boss redzēja, kā trīc sarkanā līnija ap kaklu. Viņš uzmanīgi pieskārās Makaleba kaklam un mēģināja sataustīt, vai nav bojāta traheja, rīkle vai artērijas. Makalebs strupi pagrieza galvu uz matrača un pastūmās sānis.

-   Pārgriez saites, atbrīvo…

Runāšana izraisīja smagu klepu, no gūtās traumas kratījās viss augums.

Boss ar nazi pārgrieza slīdgredzenus, atbrīvodams

Makalebam rokas un kājas. Uz locekļiem palika sarkanas svītras. Boss noņēma visus slīdgredzenus un nosvieda uz grīdas. Viņš pacēla zemē nomestās treniņbikses un sporta kreklu un nolika uz gultas. Makalebs lēnām pagrieza seju, joprojām sarkanu kā tomāts.

-   Tu… tu… izglābi…

-   Nerunā.

Uz grīdas atskanēja vaids, Tafero sakustējās un pamazām atguva samaņu. Boss pārkāpa viņam pāri, nostājās žākļstājā, noņēma no jostas roku dzelžus, ar spēku aizvilka Tafero rokas aiz muguras un saslēdza. To darot, viņš uzrunāja Makalebu.

-   Ja gribi šo mūdzi pataisīt aukstu, piesien pie enkura un pārmet pāri bortam. Es nelikšos zinis un ne aci nepamirkšķināšu.

Makalebs klusēdams centās pietrausties sēdus. Uzlicis Tafero rokudzelžus, Boss iztaisnojās un paskatījās uz viņu. Tafero acis bija vaļā.

-    Guli mierīgs, maita! Un radinies pie dzelžiem. Tu tiec apcietināts par slepkavību, slepkavības mēģinājumu un vispārēju sūdabrāļu sazvērestību. Manuprāt, tev zināmas tavas tiesības, taču pasaudzē sevi un nesaki ne vārda, iekams nebūšu tevi ar tām iepazīstinājis.

Beidzis runāt, Boss sadzirdēja, ka gaitenī kaut kas iečīkstas. Acumirklī* viņš saprata, ka viņa runas aizsegā kāds nemanāmi pielavījies pie durvīm.

Šķita, viss notiek tik skaidri kā palēninātā filmas kadrā. Boss instinktīvi pacēla roku pie gurna, taču pistoles tur nebija. Tai vajadzēja būt gultā. Viņš griezās uz gultas pusi, bet ieraudzīja, ka joprojām kailais Makalebs sēž uz tās malas, pavērsis pistoli pret durvīm.

Bosa skatiens pārlēca uz durvīm, uz mērķi. Tajās, satvēris pistoli abās rokās, pieliecies iemetās kāds cilvēks.

Viņš tēmēja uz Bosu. Norībēja šāviens, no durvju stenderes atplīsa skaida. Iebrucējs sarāvās un piemiedza acis. Atguvies viņš no jauna pacēla ieroci, lai notēmētu. Mazajā telpā ar koka sienām no trokšņa visiem aizkrita ausis. Boss redzēja, ka viena lode ieurbjas sienā, bet divas šāvējam krūtīs, atsviežot viņu pret gaiteņa sienu. Uzbrucējs noslīga uz grīdas.

-    Nē! - iesaucās uz grīdas gulošais Tafero. - Džese,

nē!

Ievainotais vēl bija dzīvs, taču viņa kustības bija apgrūtinātas. Viņš ar vienu roku neveikli pacēla pistoli un vēlreiz nožēlojami mēģināja notēmēt uz Bosu.

Atskanēja nākamais šāviens, un no iebrucēja vaiga izšļācās asinis. Galva atsitās pret sienu un palika mierā.

-   Nē! - vēlreiz iekliedzās Tafero.

Iestājās klusums.

Boss paskatījās uz gultu. Makalebs joprojām tēmēja ar pistoli uz durvīm. Telpas vidū uz augšu cēlās zilu pulvera dūmu mākonītis. Gaisā virmoja kodīga deguma smaka.

Boss paņēma no gultas pistoli, izgāja gaitenī un pietu- pās blakus iebrucējam. Viņu nevajadzēja aptaustīt, lai redzētu, ka viņš ir miris. Apšaudes laikā Bosam bija ienācis prātā, ka tas ir Tafero jaunākais brālis no galvotāja biroja. Tagad viņa sejas lielākā daļa bija norauta.

Boss piecēlās un iegāja tualetē, atgriezās ar salveti un ar to no mirušā vīra rokas izņēma pistoli. Ienesis pistoli kopkajītē, viņš to nolika uz naktsgaldiņa. Makaleba ierocis bija gultā. Makalebs stāvēja gultas otrā pusē. Viņš bija uzvilcis treniņbikses un jau vilka mugurā sporta kreklu. Izbāzis tai cauri galvu, viņš paskatījās uz Bosu.

Boss pamāja.

-   Šķiet, tagad esam kviti, - viņš sacīja.

Tafero pamanījās pieslieties sēdus pret sienu. No deguna pa abām mutes pusēm tecēja asinis. Seja atgādināja grotesku masku. Boss secināja, ka, triecoties ar seju sienā, Tafero salūzis deguns. Viņš sagumis sēdēja pie sienas, ar šausmām vērdamies uz gaitenī gulošo līķi.

Boss ar salveti paņēma pistoli no gultas un nolika uz naktsgaldiņa blakus otrai pistolei. Pēc tam no kabatas izņēma mobilo tālruni un sastādīja numuru. Gaidot savienojumu, viņš paskatījās uz Tafero.

-   Tu esi vainīgs sava brāļa nāvē, Rūdij, - viņš sacīja. - Tas ir ļoti slikti.

Tafero nolaida acis uz leju un ieraudājās.

Uz Bosa zvanu atsaucās dežurants dispečertelpā. Viņš uzdeva laivu ostas adresi un teica, lai ierodas slepkavību izmeklēšanas brigāde, kuras ziņā ir apšaudes. Vajadzīgi arī zinātniskās izmeklēšanas nodaļas tehniķi. Viņš brīdināja dispečeru, lai apziņošanai izmanto tikai telefonu. Nebija vēlams, lai reportieri, kas noklausījās policijas vilni, kaut ko uzzinātu pirms laika.

Viņš izslēdza tālruni un pacēla to pret Makalebu.

-   Vai ātrā palīdzība nav vajadzīga? Ārstam tevi jāizmeklē.

-   Es jūtos labi.

-   Kakls izskatās tā, it kā…

-   Es teicu, kavjūtos labi.

Boss pamāja.

-   Kā zini. - Viņš apgāja apkārt gultai un nostājās pie Tafero. - Gribu viņu aizvest uz mašīnu.

Viņš uzslēja Tafero kājās un pagrūda uz durvju pusi. Gaitenī, ejot garām brālim, no Tafero mutes izlauzās dzīvnieciskas gaudas. Boss nobrīnījās, ka no tik liela vīra nāk tādas skaņas.

-     Jā, tas ir ļoti slikti, - Boss sacīja bez mazākās līdzjūtības balsī. - Puisi gaidīja gaiša nākotne, palīdzot tev vilkt ārā no cietuma cilvēkus un slepkavot viņus.

Viņš bīdīja Tafero pie kāpnēm un augšup uz salonu.

Ejot pa laipām uz mašīnu stāvvietu, Boss ieraudzīja uz plostiem, vējdēļiem un citiem krāmiem apkrautas laivas cilvēku. Viņš lūkojās uz Bosu, Tafero un atkal uz Bosu. Viņš skatījās platām acīm, un bija noprotams, ka viņš pazinis Bosu - droši vien no prāvas translācijas televīzijā.

-   Es dzirdēju šāvienus. Vai ar Teriju nekas nav noticis?

-   Ar viņu viss būs kārtībā.

-   Vai varu ar viņu parunāt?

-   Labāk ne. Drīz jāierodas policijai. Lai tā izdara, kas darāms.

-   Klau, vai jūs neesat Boss? Kas uzstājas prāvā?

-   Jā, esmu Boss.

Neko vairāk vīrs neteica. Boss ar Tafero gāja tālāk.

Kad Boss pēc pāris minūtēm atgriezās laivā, Makalebs kambīzē dzēra apelsīnu sulu. Viņam aiz muguras bija redzams līķis ar paplestām kājām.

-   Par tevi apjautājās kaimiņš.

Makalebs pamāja.

-   Badijs.

Vairāk neko viņš neteica.

Boss paskatījās pa logu uz autostāvvietu. Likās, tālumā dzirdamas sirēnas, kaut arī tas varēja būt tikai vējš.

-    Policijai jāierodas kuru katru bridi, - viņš sacīja. - Kā jūtas tava rīkle? Ceru, ka vari parunāt, jo skaidroties vajadzēs daudz.

-   Ar to viss būs labi. Kā tu šeit gadījies, Herij?

Boss nolika mašīnas atslēgas uz galda un labu laiku klusēja.

-   Vienkārši man ienāca prātā, ka tev var sekot, tas arī viss.

-    Kāpēc?

-    No rīta tu ielauzies viņa kantorī pie brāļa. Viņš varēja ievērot tavas mašīnas numuru un izsekot līdz šejienei.

Makalebs jautājoši paskatījās.

-   Un tu grozījies pa laivu ostu un redzēji Rūdiju, bet viņa mazo brāli ne?

-   Nē, es tikai mazliet te pabraukājos. Ieraudzīju stāvvietā Rūdija veco linkolnu un nospriedu, ka kaut kas šeit notiek. Mazo brāli neredzēju - viņš kaut kur slēpās vai vēroja.

-   Es domāju, ka viņš ostā meklēja kādu laivu, no kuras var paņemt pūci, lai dotos pie Vinstones. Šonakt viņi improvizēja.

Boss pamāja.

-    Lai nu kā, bet es devos izlūkot, ieraudzīju durvis tavā laivā vaļā un nolēmu paskatīties. Man šķita, ka nakts ir auksta, bet tu esi diezgan piesardzīgs, lai gulētu pie atvērtām durvīm.

Makalebs pamāja.

Tagad Boss nekļūdīgi pazina sirēnas, kas tuvojās, un paskatījās pa logu pāri piestātnei uz stāvvietu. Blakus viņa un Tafero automobilim piestāja divas patruļmašīnas. Sirēnas tika izslēgtas, bet mirgojošās gaismas palika.

-   Jāiet sagaidīt vīri zilajās formās, - viņš noteica.

44. nodala

Lielāko daļu nakts viņus pratināja katru par sevi. Pēc tam pratinātāji mainījās, un viņiem no jauna bija jādzird tie paši jautājumi. Piecas stundas pēc apšaudes laivā durvis atvērās, un Makalebs ar Bosu izgāja Pārķēra centra gaitenī. Boss piegāja pie Makaleba.

-   Vai viss ir labi?

-   Jūtos noguris.

-   Tā nu ir.

Makalebs noskatījās, kā Boss ieliek lūpās cigareti, taču neaizdedzina.

-   Braukšu pie šerifa, - Boss sacīja. - Man jābūt tur.

Makalebs pamāja.

-   Tiksimies.

Viņi piestājās pie spoguļstikla sienas blakus videoope- ratoram. Makalebs bija tik tuvu Bosam, ka juta viņa elpu, kas smaržoja pēc mentola cigaretēm, un mašīnas cimdu nodalījumā izsmidzinātā odekolona aromātu. Stiklā tik tikko atspīdēja Bosa seja. Makalebs atskārta, ka tam cauri skatās uz cilvēkiem blakus telpā.

Aiz stikla sienas bija apspriežu galds, pie kura blakus

Arnoldam Prinsam, advokātam, sēdēja Rūdijs Tafero. Uz deguna Tafero bija balts apsējs, bet abās nāsīs - vates pikuči. Galvā viņam bija sešas šuves, kuras nevarēja redzēt biezo matu pēc. Mediķi bija salāpījuši Tafero.

Pretī Tafero sēdēja Džeja Vinstone, viņai labajā pusē - Alise Šorta no apgabala prokuratūras. Kreisajā pusē Vinstonei sēdēja Ervins Ērvings, Losandželosas policijas departamenta šefa palīgs, un Donalds Tvillijs no FIB. Agrās rīta stundas bija pagājušas, izmeklēšanā iesaistītajām tiesību sargājošām struktūrām cenšoties ieņemt labākas pozīcijas, jo visi saprata, ka lieta būs skaļa. Šobrīd bija pusseptiņi no rīta, laiks nopratināt aizdomās turamo.

Bija nolemts, ka pratinās Vinstone - viņa nodarbojās ar šo lietu no paša sākuma -, bet pārējie trīs novēros un vajadzības gadījumā sniegs padomus. Viņa sāka interviju, minot datumu, laiku un nosaucot visus, kas atradās telpā. Pēc tam viņa iepazīstināja Tafero ar viņa konstitucionālajām tiesībām un lika par to parakstīties. Sekoja advokāta paziņojums, ka šobrīd Tafero nenāks klajā ne ar kādu paziņojumu.

-   Tas ir labi, - noteica Vinstone, nenovērsdama acis no Tafero. - Man nav vajadzīgs, lai viņš kaut ko teiktu. Gribu kaut ko teikt viņam. Gribu, lai viņš saprot, kas viņu gaida. Nevēlos, ĪSi viņš kaut ko nesaprastu un pēc tam nožēlotu, ka palaidis garām vienīgo izdevību sadarboties, kāda tiek dota.

Viņa paskatījās uz mapi sev priekšā un to atvēra. Makalebs redzēja, ka virsējā lapa ir prokuratūras apsūdzība.

-   Mister Tafero, - Vinstone iesāka, - jums jāzina, ka patlaban mēs apsūdzam jūs pirmās pakāpes slepkavībā - Edvarda Ganna nogalināšanā šā gada pirmajā janvāri -, šodien izdarītajā Terensa Makaleba slepkavības mēģinājumā un Džeses Tafero slepkavībā, arī šodien. Es zinu, ka pārzināt likumus, taču esmu spiesta izskaidrot pēdējo apsūdzību. Jūsu brālis tika nogalināts nozieguma izdarīšanas laikā. Pēc Kalifornijas likumiem jūs kā līdzdalībnieks esat atbildīgs par viņa nāvi.

Brīdi viņa nogaidīja, skatīdamās Tafero šķietami mirušajās acīs, tad lasīja apsūdzību tālāk.

-   Jums jāzina, ka apgabala prokuratūra attiecībā uz Edvardu Gannu izvirza atsevišķu apsūdzības punktu par slepkavību vainu pastiprinošos apstākļos. Tas ir, par algotu slepkavību. Par slepkavību vainu pastiprinošos apstākļos draud nāvessods. Alise?

Šorta paliecās uz priekšu. Viņa bija gandrīz četrdesmit gadu veca, pievilcīga maza auguma sieviete ar lielām, valdzinošām acīm. Viņa bija vecākā prokurora palīdze, atbildīgā par apjomīgajām prāvām. Viņas sīkajā augumā slēpās liels spēks, īpaši ja viņas stāvu salīdzināja ar sēdošā vīra apmēriem.

-   Mister Tafero, divdesmit gadus jūs esat nostrādājis policijā, - viņa sacīja. - Jūs savas rīcības sekas apzinājāties labāk nekā daudzi citi. Grūti iedomāties vēl kādu lietu, kas tā kliedz pēc nāvessoda. Mēs prasīsim zvērinātajiem šo sodu un nešaubos, ka to panāksim.

Pabeigusi savu iestudēto uzstāšanos, Šorta atspiedās pret krēsla atzveltni un nodeva stafeti Vinstonei. Sekoja ilgs klusuma brīdis, kamēr Vinstone notvēra Tafero skatienu. Galu galā viņš pacēla acis un skatienu vairs nenovērsa.

-   Mister Tafero, savā laikā tiesas zālē jūs bijāt pretējās pozīcijās. Šaubos, vai mēs varētu vienoties pēc visādiem trikiem, kas var vilkties gadu. Tāpēc iztiksim bez viltībām. Tas ir tikai piedāvājums. Vienreizējs piedāvājums, kas tiks pilnībā atsaukts pēc iziešanas no šīs telpas. Tāda ir lietas būtība.

Tafero no jauna iedūra skatienu galdā. Vinstone paliecās uz priekšu un gaidīja.

-   Vai jūs vēlaties saglabāt dzīvību vai izmēģināt laimi zvērināto tiesā? Jautājums ir pavisam vienkāršs. Pirms atbildat, padomājiet. Pirmkārt, zvērinātie fotogrāfijās redzēs, kas izdarīts ar Edvardu Gannu. Otrkārt, viņi noklausīsies Terija Makaleba stāstījumu, cik bezpalīdzīgs viņš juties ar žņaugu ap kaklu. Varu derēt, kaut parasti šādās reizēs to nedaru, ka nepaies ne stunda, kad zvērinātie būs pieņēmuši lēmumu. Varu derēt, ka šis būs visātrākais nāvessods, kāds jebkad piespriests Kalifornijā.

Vinstone atliecās no galda un aizvēra mapi savā priekšā. Makalebs atskārta, ka māj ar galvu. Vinstone savu darbu prata.

-   Mums vajadzīgs jūsu darba devējs, - bilda Vinstone. - Mums vajadzīgi lietiski pierādījumi, kas saista viņu ar Ganna lietu. Man ir nojauta, ka tāds cilvēks kā jūs, šādi izrīkojoties, sevi nodrošina. Lai kas tas būtu, mums tas vajadzīgs.

Viņa paskatījās uz Šortu, un prokurore atzinīgi palocīja galvu.

Pagāja gandrīz puse minūtes. Tafero pagriezās pret savu advokātu un čukstus kaut ko jautāja. Pēc tam viņš vērsās pie Vinstones.

-    Pie joda, es pajautāšu pats. Ja jūs atmetat vainu pastiprinošos apstākļus, kas tad mani gaida?

Vinstonei tai pašā brīdī paspruka smiekli, un viņa papurināja galvu. Makalebs pasmaidīja.

-   Jūs jokojat? - Vinstone pajautāja. - Kas gaida? Jūs tiksiet aprakts betona un stikla sienās. Tas jūs gaida.

Nekad jūs vairs neredzēsiet dienas gaismu. Mēs vienojamies vai ne, bet nekas cits nav pat apspriežams.

Tafero advokāts nokremšķinājās.

-   Vinstones kundze, nez vai tā ir profesionāla attieksme…

-   Jūsu attieksme man ir pie vienas vietas. Šis cilvēks ir slepkava. No algota slepkavas viņš atšķiras varbūt tikai ar to, ka ir sliktāks. Savā laikā viņš staigāja ar žetonu, un tas dara viņu vēl nicināmāku. Tāda ir mūsu attieksme pret jūsu klientu, mister Prins. Mēs izvirzīsim apsūdzību Edvarda Ganna noslepkavošanā un mēģinājumā noslepkavot Teriju Makalebu. Pēc abiem apsūdzības punktiem pienākas mūža ieslodzījums. Par to nav vērts diskutēt. Izpaliks apsūdzība par brāļa nāvi. Varbūt viņam būs vieglāk ar visu samierināties, ja nebūs šīs apsūdzības. Mani tas daudz neinteresē. Mani interesē, lai viņš saprastu, ka viņa dzīve ir beigusies. Viss. Viņš var dabūt nāves spriedumu vai maksimālo sodu, lai nekad vairs neatgrieztos.

Vinstone ieskatījās pulkstenī.

-   Jūsu rīcībā ir apmēram piecas minūtes, pēc tam mēs ejam prom. Ja nevēlaties ar mums vienoties, arī labi, jūs abus tiesās. Ar Storiju būs grūtāk, bet ar misteru Tafero viss ir skaidrs. Nepaies neviena diena, kad apsūdzība neklauvēs pie Alises durvīm, sūtot ziedus un šokolādi. Katra diena būs kā Valentīna diena - Valentīno diena, tā var šī lieta saukties. Tieši tas, kas prokuratūrai vajadzīgs.

Prinss uzlika uz galda portfeli un ielika tajā savu kladi. Tajā nebija ierakstīts ne vārds.

-   Paldies par mums veltīto laiku, - viņš teica. - Šķiet, mēs gaidīsim noklausīšanos par atbrīvošanu pret drošības naudu, bet pēc tam domāsim par citiem jautājumiem.

Viņš atgrūda krēslu un pieslējās kājās.

Tafero lēnām pacēla galvu un sarkanām acīm paskatījās uz Vinstoni.

-   Viņš izdomāja, ka visam jāizskatās kā gleznā, - viņš paziņoja. - Tā ir Deivida Storija ideja.

Iestājās neparasts klusums, advokāts smagi apsēdās un aizvēra acis kā sāpēs.

-    Mister Tafero, - ierunājās Prinss, - es katrā ziņā ieteiktu…

-    Aizveries! - Tafero nikni norūca. - Niekkalbi, ne jau tevi gaida nāves spriedums. - Viņš paskatījās uz Vinstoni. - Es pieņemu piedāvājumu. Ja vien netieku apsūdzēts brāļa nāvē.

Vinstone palocīja galvu.

Tafero pagriezās pret Šortu, norādīja uz viņu ar pirkstu un gaidīja. Šorta pamāja.

-   Lai tā būtu, - viņa sacīja.

-   Vēl kas, - Vinstone strauji piebilda, - tā vis neies, ja Storija teiktajam jāliek pretī tikai vārdi. Kas vēl jums ir?

Tafero sejā ielavījās ass, miris smaids.

Boss novērošanas telpā pieliecās pie stikla. Viņa atspīdums tajā kļuva skaidrāks. Viņš skatījās, acis nemirkšķinādams.

-   Man ir bilde?, - Tafero pavēstīja.

Vinstone aizlika matus aiz auss, piemiedza acis un pārliecās pāri galdam.

-    Bildes? Kas tās tādas, vai fotogrāfijas? Kādas fotogrāfijas?

Tafero papurināja galvu.

-    Nē. Bildes. Cietuma advokātu istabā apmeklējumu laikā viņš zīmēja. Zīmēja, kā jāizskatās nozieguma vietai. Tai bija jāatgādina glezna.

Makalebs savilka rokas dūrēs.

-   Kur ir šie zīmējumi? - Vinstone jautāja.

Tafero vēlreiz pasmaidīja.

-   Bankas seifā. Nacionālā banka Saulrieta bulvāra un Donija ielas stūrī. Man kabatā uz riņķa bija atslēga.

Boss pacēla dūres gaisā.

-   Darīts! - viņš iesaucās tik skaļi, ka Tafero pagriezās un paskatījās uz stiklu.

-    Lūdzu! - iečukstējās videooperators. - Mēs filmējam.

Boss devās uz mazās telpas durvīm un izgāja ārā. Makalebs sekoja. Boss pagriezās, atskatījās un pamāja ar galvu.

-    Ar Storiju ir cauri, - viņš noteica. - Briesmonis atgriezīsies tumsā, no kuras nācis.

Bridi viņi klusēdami saskatījās, bet tad Boss klusumu pārtrauca.

-   Man nu jāiet, - viņš pavēstīja.

-   Uz kurieni?

-   Gatavoties tiesai.

Viņš pagriezās un devās cauri šerifa departamenta slepkavību izmeklēšanas nodaļas tukšajai darba telpai. Makalebs noskatījās, kā viņš uzsit ar dūri pa rakstāmgaldu un atkal paceļ to gaisā virs galvas.

Makalebs atgriezās novērošanas telpā un noskatījās, kā turpinās intervija. Tafero stāstīja, ka Deivids Storijs pieprasījis, lai Edvards Ganns tiktu nogalināts Jaungada dienas rītā.

Kad Makalebs bridi bija klausījies, viņam kaut kas ienāca prātā, un viņš no novērošanas telpas izgāja detektīvu telpā. Detektīvi jau sāka ierasties darbā. Viņš devās pie brīva galda, paņēma piezīmju lapiņu un uz tās uzrakstīja: "Pajautā par "Lincoln"." Lapiņu salocījis, viņš piegāja pie pratināšanas telpas durvīm.

Pēc klauvējiena durvis atvēra Alise Šorta. Makalebs iedeva salocīto lapiņu viņai.

- Kamēr saruna nav beigusies, iedodiet Dzejai, - viņš pačukstēja.

Šorta pamāja un aizvēra durvis. Makalebs atgriezās novērošanas telpā.

45. nodala

Nomazgājies dušā un noskuvies, Boss pavisam svaigs izgāja no lifta un devās uz tiesas nama lielās zāles durvīm. Viņš bija nogājis tikai dažus soļus, kad viņu uzrunāja Makevojs, kas iznāca no nišas, kur bija gaidījis laupījumu kā koijots. Bet nekas nespēja mainīt Bosa izturēšanos. Redzot, ka reportieris sāk soļot blakus, viņš pasmaidīja.

-   Detektīv Bos, vai esat padomājis par mūsu sarunu? Šodien man jāsāk gatavot raksts.

Boss nepalēnināja soli. Viņš zināja, ka pēc ieiešanas tiesas zālē laika būs maz.

-   Rūdijs Tafero, - viņš noteica.

-    Atvainojiet?

-   Viņš bija jūsu informācijas avots. Šorīt man tas kļuva skaidrs.

-   Detektīv, es teicu, ka nevaru atklāt…

-   Zinu. Tikai šoreiz to atklāju es. Bet tam nav nozīmes.

-   Kāpēc ne?

Boss negaidīti apstājās. Makevojs pagāja pāris soļu uz priekšu, bet tūlīt panāca atpakaļ.

-   Kāpēc ne? - viņš vēlreiz pajautāja.

-    Šodien ir tava laimīgā diena, Džek. Varu dot pāris vērtīgu mājienu.

-   Labi. Kādi tie ir?

Makevojs ķērās pie bikšu kabatas, lai izvilktu piezīmju bloknotu. Boss ar roku viņu apstādināja.

-   Nevelciet ārā. Ja citi reportieri ieraudzīs, viņi nodomās, ka kaut ko stāstu. - Viņš norādīja uz gaiteni un preses istabas pavērtajām durvīm, kur, gaidīdami šīsdienas tiesas sēdes sākumu, grozījās daži saziņas līdzekļu pārstāvji. - Pienāks arī viņi, un man vajadzēs to pateikt visiem.

Makevojs atstāja bloknotu kabatā.

-   Labi. Kādi mājieni tie ir?

-    Pirmām kārtām visa jūsu informācija šai lietā der tikai kaķim zem astes. Lieta tāda, ka jūsu informācijas avots šorīt apcietināts sakarā ar Edvarda Ganna noslepkavošanu un mēģinājumu noslepkavot Teriju Makalebu.

-   Ko? Viņš…

-    Pagaidiet, nepārtrauciet. Man nav daudz laika. - Boss nogaidīja, un Makevojs pamāja ar galvu. - Jā, Rūdijs apcietināts. Viņš nogalinājis Gannu. Bija iecerēts slepkavību piesiet man un tiesas aizstāvības stadijā par to pavēstīt pasaulei.

-   Jūs gribat teļķt, ka Storijs piedalījās…

-   Tieši tā. Un šai sakarā otrs mājiens. Proti, jūsu vietā šodien es ierastos tiesas zālē labu laiku pirms tam, kad ienāk tiesnesis un sāk sēdi. Vai redzat vīrus, kas tur stāv? Viņiem tas aizies gar degunu. Jūs taču nevēlaties līdzināties viņiem?

Boss atstāja reportieri stāvam, pamāja šerifa palīgam pie durvīm un iegāja zālē.

Bosam ienākot tiesas zālē, divi šerifa palīgi veda Sto- riju uz apsūdzēto solu. Foukss jau bija savā vietā, bet Langvaizere un Kreclers sēdēja pie apsūdzības galda. Ejot cauri barjerai, Boss ieskatījās pulkstenī. Līdz brīdim, kad tiesnesis ieņems savu vietu un aicinās zālē zvērinātos, bija palikušas piecpadsmit minūtes.

Viņš piegāja pie apsūdzības galda, taču palika stāvot. Atspiedies ar abām plaukstām pret galdu, viņš paskatījās uz abiem prokuroriem.

-     Herij, vai esi gatavs? - ierunājās Langvaizere. - Šodien ir svarīga diena.

-   Diena būs svarīga, bet ne tāpēc, kāpēc domājat. Jūs cenšaties panākt no viņa atzīšanos, vai ne? Ja viņš atzītos Džodijas Kremencas un Alisijas Lopesas noslepkavošanā, jūs nepieprasītu augstāko soda mēru, vai ne? - Neko nesaprazdami, abi prokurori skatījās uz Bosu. - Mums nav daudz laika, jo drīz iznāks tiesnesis. Ko jūs teiktu, ja es dotos pie viņiem un piecu minūšu laikā panāktu atzīšanos divās pirmās pakāpes slepkavībās? Alisijas Lopesas ģimene būtu bezgala pateicīga. Jūs teicāt, ka nav iespējams ierosināt lietu.

-    Herij, ko tu runā? - jautāja Langvaizere. - Mēs izvirzījām apsūdzību. Divas reizes. Foukss abas reizes to satrieca.

-   Turklāt attiecībā uz Lopesu mums nav pierādījumu, - piebilda Kreclers. - Tev taču zināma lielās žūrijas nostāja. Nav līķa, nav arī…

-   Klausieties, jums ir vajadzīgs apsūdzētā paziņojums vai nav? Manuprāt, es varu pieiet pie viņiem un to dabūt. Šorīt apcietināju Rūdiju Tafero par slepkavību. Storijs slepkavību bija inscenējis tā, lai aizdomas kristu uz mani. Bet viss iegriezās citādi, un Tafero ir ar mieru sniegt liecību. Viņš runā.

-   Kungs Dievs! - noteica Kreclers.

Viņš to pateica pārāk skaļi. Boss pagriezās un pameta skatienu uz aizstāvības pusi. Uz viņiem skatījās gan Foukss, gan Storijs. Viņš pamanīja arī Makevoju, kas preses galerijā ieņēma vietu vistuvāk aizstāvības galdam. Neviens cits reportieris vēl nebija ienācis.

-    Herij, ko tu runā? - jautāja Langvaizere. - Kāda slepkavība?

Boss ignorēja jautājumu.

-   Atļaujiet doties pie viņiem, - sacīja Boss. - Runājot gribu redzēt Storija acis.

Kreclers un Langvaizere apmainījās skatieniem. Langvaizere paraustīja plecus un aizkaitināta paplēta rokas.

-   Ir vērts pamēģināt. Nāvessods mums ir kā piedurknē noslēpts dūzis.

-   Labi, - noteica Boss. - Lieciet sekretārei panākt, lai tiesnesis velta man mazliet laika.

Boss piegāja pie apsūdzības galda un nostājās tā, ka vienlaikus varēja redzēt gan Fouksu, gan Storiju. Foukss kaut ko rakstīja savā kladē. Boss nokremšķinājās, un advokāts pēc brīža paskatījās uz augšu.

-    Klausos, detektīv. Vai jums pie sava galda nebūtu jāgatavojas…

-   Kur ir Rūdijs»Tafero?

Uzdodot jautājumu, Boss skatījās uz Storiju.

-   Nešaubos, ka viņš ir ceļā uz šejieni, - Foukss atbildēja. - Mums vēl ir dažas minūtes.

Boss pasmaidīja.

-   Ceļā? Jā, viņš ir ceļā. Uz mūža ieslodzījumu Korko- ranā vai Pelikānu līcī, ja laimēsies. Nekādā ziņā es negribētu būt bijušais kruķis, kas izcieš sodu Korkoranā.

Šķita, ka teiktais uz Fouksu neatstāj nekādu iespaidu.

-   Detektīv, nezinu, par ko ir runa. Patlaban es cenšos izstrādāt aizstāvības stratēģiju, jo domāju, ka apsūdzība šodien beigs. Tāpēc, ja neiebilstat…

Atbildot Boss skatījās uz Storiju.

-    Nekādas stratēģijas nebūs. Nebūs arī aizstāvības. Rūdijs Tafero šorīt tika apcietināts, un viņam izvirzīta apsūdzība slepkavībā un slepkavības mēģinājumā. Esmu pārliecināts, ka jūsu klients par to var pastāstīt, padomniek. Tas ir, ja jūs jau nezināt.

Foukss strauji piecēlās, it kā gribētu izteikt protestu.

-    Ser, ļoti neparasti, ka jūs nākat pie aizstāvības galda un…

-    Pirms divām stundām viņš noslēdza vienošanos. Izliek visu kā pie bikts. - Ignorēdams Fouksu, Boss atkal skatījās uz Storiju. - Tātad panākta vienošanās. Jūsu rīcībā ir piecas minūtes, lai pieietu pie Langvaizeres un Krec- lera un nāktu klajā ar paziņojumu par Kremencas un Lopesas noslepkavošanu.

-   Tas būtu bezjēdzīgi. Es sūdzēšos tiesnesim.

Boss tagad skatījās uz Fouksu.

-    Sūdzieties. Tikai tas neko nemainīs. Jums ir piecas minūtes.

Boss piegāja pie sekretāres tiesneša galda priekšā. Uz blakus galda atradās pierādījumi. Boss pārskatīja tos, kamēr atrada meklēto. Viņš paņēma planšeti un atgriezās ar to pie aizstāvības galda. Foukss joprojām stāvēja kājās, taču bija pieliecies pie Storija un čukstēja viņam ausī. Boss nometa planšeti ar palielinātu Storija grāmatplaukta attēlu uz galda un piesita ar pirkstu pie divām grāmatām augšējā plauktā. To nosaukumi uz muguriņām bija skaidri salasāmi. Viena grāmata saucās "Tumsas māksla", bet otra - "Boss".

-   Zināšanas jūs esat smēlies te.

Viņš atstāja pierādījumu uz aizstāvības galda un sāka iet prom. Spēris divus soļus, viņš atgriezās atpakaļ, ar plaukstām atspiedās pret galdu un pievērsa skatienu Storijam. Viņš runāja tik skaļi, lai preses galerijā viņus dzirdētu Makevojs.

-   Vai zināt, kāda ir jūsu lielākā kļūda, Deivid?

-   Nē! - Storijs ņirdzīgi atsaucās. - Jūs varētu to man pateikt.

Foukss nekavējoties satvēra sava klienta roku, likdams viņam apklust.

-   Nevajadzēja zīmēt, kā visam jāizskatās, - Boss paskaidroja. - Tafero ar šiem skaistajiem attēliem taisnā ceļā devies uz Nacionālo banku un ielicis tos seifā. Viņš zināja, ka tie var noderēt, un tā arī notika. Šorīt viņš izmantoja jūsu zīmējumus, lai pats atpirktos no nāvessoda. Ko domājat izmantot jūs?

Boss redzēja, ka Storija skatiens notrīs. Viņa acis brīdi mirkšķinājās, plakstiņiem neaizveroties. Šai brīdī Boss saprata, ka savu panācis. To saprata arī Storijs.

Boss iztaisnojās un iemeta paviršu skatienu pulkstenī, pēc tam palūkojās uz Fouksu.

-   Vēl kādas trīs minūtes, mister Fouks. Jautājums ir par jūsu klienta dzīvību.

Viņš atgriezās pie apsūdzības galda un apsēdās. Kreclers un Langvaizere paliecās uz viņa pusi un nepacietīgi čukstus uzdeva jautājumus, kurus Boss ignorēja.

-   Paskatīsimies, kas notiks.

Nākamās piecas minūtes viņš uz aizstāvības pusi pat nepalūkojās. Bija dzirdami slāpēti vārdi un čuksti, taču tie nebija saprotami. Tiesas zālē sāka ierasties skatītāji un saziņas līdzekļu pārstāvji.

Aizstāvības puse nekādi nereaģēja.

Tieši deviņos durvis aiz tiesneša galda atvērās un tiesnesis Hotons devās uz savu vietu. Apsēdies viņš paskatījās gan uz apsūdzības, gan aizstāvības galdu.

-   Jā, jūsu godība, - Kreclers atsaucās.

Aizstāvība klusēja. Hotons paskatījās uz to pusi ar dīvainu smaidu sejā.

-   Mister Fouks, vai zvērinātie var ienākt?

Boss atliecās atpakaļ, lai garām Langvaizerei un Krecleram būtu redzams aizstāvības galds. Foukss bija atgāzies krēslā tiesas zālē agrāk neredzētā pozā. Atspiedis elkoni uz roku balsta, viņš turēja roku uz augšu, šūpoja pirkstos rakstāmo un šķita iegrimis smagās domās. Blakus stīvi sēdēja klients ar seju pret viņu.

-   Mister Fouks, es gaidu atbildi.

Foukss beidzot palūkojās uz tiesnesi, lēni jo lēni piecēlās un piegāja pie pults.

-   Jūsu godība, vai drīkstam uz brīdi pieiet pie jūsu galda?

Tiesnesis apveltīja viņu ar ziņkārīgu un neapmierinātu skatienu. Tiesā bija pieņemts, ka visus lūgumus par apspriedi bez publikas piedalīšanās iesniedz līdz pusdevi- ņiem, lai būtu iespējams izrunāties tiesneša kabinetā, neatņemot laiku tiesas procesam.

-    Vai jautājums nav izskatāms atklātā sēdē, mister Fouks?

-   Nē, jūsu godība. Ne šoreiz.

-   Labi. Pienāciet.

Hotons pacēla abas rokas un pamāja abu pušu pārstāvjiem, it kā dotu norādījumus šoferim, kas brauc atpakaļgaitā.

Juristi piegāja pie galda un nostājās ap tiesnesi. Boss no savas vietas redzēja viņu sejas, taču viņam nebija vajadzības klausīties, par ko viņi sačukstas. Foukss bija pelnu pelēks, bet Kreclers un Langvaizere pēc dažiem vārdiem, šķita, pieņēmās augumā. Langvaizere pat pavērās uz Bosu ar uzvaras vēsti skatienā.

Viņš pagriezās un palūkojās uz apsūdzēto, pagaidīja, līdz Deivids Storijs lēnām pavēršas pret viņu un abu skatieni sastopas pēdējo reizi. Boss nesmaidīja, bet raudzījās, acis nenovērsdams. Galu galā neizturēja Storijs un pievērsa skatienu rokām klēpī. Boss juta satraukumu, kādu bija jutis agrāk, ieraugot citkārt maskētu briesmoņa seju.

Apspriede ar tiesnesi beidzās, un abi prokurori nepārprotami satraukti tūlīt atgriezās pie galda. Foukss uz savu vietu gāja lēni un gurdi.

-   Viss galā, Fouks, - tikko dzirdami noteica Boss.

Langvaizere satvēra Bosu aiz pleca un apsēdināja.

-   Viņš gatavojas nākt klajā ar paziņojumu, - Langvaizere satraukta čukstēja. - Par Kremencu un Lopesu. Vai, piegājis pie viņiem, tu runāji par secīgu vai paralēlu soda mēru?

-   Par to nebija runa.

-   Labi. Mēs vienojāmies par paralēlu, taču tas jāizrunā tiesneša kabinetā. Vispirms Storijam jāizvirza oficiāla apsūdzība par Lopesas noslepkavošanu. Vai vēlies viņu apcietināt?

-   Man nav iebildumu. Ja vēlies, lai to daru es.

Boss zināja, ka tā ir tikai juridiska formalitāte. Storijs jau atradās ieslodzījumā.

-   Tu esi to pelnījis, Herij. Mēs vēlamies, lai to izdari tu.

-   Labi.

Tiesnesis vienu reizi uzsita ar āmuriņu pa galdu, pievērsdams sev tiesas zāles uzmanību. Reportieri savā galerijā paliecās uz priekšu. Viņi saprata, ka gaidāms kas svarīgs.

- Tiesas pārtraukums tiek pagarināts līdz desmitiem, - tiesnesis paziņoja. - Pušu pārstāvjus nekavējoties gaidu savā kabinetā.

Viņš piecēlās un, iekams šerifa palīgs paguva iesaukties: "Piecelties!" - strauji nokāpa trīs pakāpienus, lai izietu pa durvīm.

46. nodala

Makalebs turējās tālāk no "Nākamā viļņa" pat pēc tam, kad laivā savu darbu bija beidzis pēdējais detektīvs un tiesu ekspertīzes tehniķis. No agras pēcpusdienas līdz tumsai laivu aplenca reportieri un televīzijas ziņu brigādes. Apšaude uz laivas, Tafero apcietināšana un pēkšņā Deivida Storija atzīšanās bija padarījušas laivu par dienas strauji mainīgo notikumu centrālo tēlu. Visi vietējie kanāli un kabeļtelevīzija organizēja tiešraides no laivu ostas, bet fonā rēgojās "Nākamais vilnis" ar dzelteno policijas lenti pāri salona durvīm.

Makalebs pēcpusdienas lielāko daļu pavadīja, slēpdamies Badija Lokridža laivā. Uzlicis galvā vienu no Badija makšķernieka cepurēm ar platām malām, viņš reizi pa reizei izbāza galvu pa lūku, lai apskatītos, kas notiek ārpusē. Viņi atkal sarunājās. Atstājis šerifa departamentu un agrāk par reportieriem nokļuvis laivu ostā, Makalebs bija sameklējis Badiju un atvainojies par prātā ienākušo domu, ka čārtera partneris vainojams informācijas noplūdē. Savukārt Badijs atvainojās, ka izmantojis "Nākamo vilni" un Makaleba kajīti par vietu, kur ticies ar erotiskās masāžas speciālistēm. Makalebs bija ar mieru atzīt Greiselai savu kļūdu, ka vainojis Badiju informācijas noplūdē. Viņš apsolīja arī nestāstīt par masierēm. Badijs paskaidroja, ka nevēlas, lai Greisela domātu par viņu slikti.

Noslēpušies laivā, viņi skatījās Badija mazo divpadsmit collu televizoru un bija kursā par dienas notikumiem. Devītais kanāls, kurš piedāvāja tiešraides, pastāvīgi pieslēdzās šerifa Zvaigžņu centram un Vanaisas tiesas zālei, kur notika Storija prāva.

Dienas notikumi Makalebu bija apstulbinājuši un iedvesuši bijību. Deivids Storijs Vanaisas tiesas zālē negaidīti atzinās divās slepkavībās, un Losandželosas tiesas namā viņam vienlaikus tika izvirzīta apsūdzība par līdzdalību Ganna slepkavībā. Kinorežisors pirmajās divās lietās bija izvairījies no nāvessoda, taču tas draudēja Ganna lietā, ja vien viņš neatzīsies un nepanāks vienošanos ar prokuroru.

Televīzijas rādītajā preses konferencē Zvaigžņu centrā lielu ievērību guva Džeja Vinstone. Ar Losandželosas policijas departamenta un FIB vadību katrā pusē viņa atbildēja uz reportieru jautājumiem tūlīt pēc šerifa un nolasīja ziņojumu par dienas notikumiem no izmeklēšanas viedokļa. Runājot par izmeklēšanu un apšaudi uz "Nākamā viļņa", neskaitāmas reizes tika minēts Makaleba vārds. Preses konferences beigās to ar pateicību izrunāja ari Vinstone, teikdama, ka atrisināt lietu palīdzējis viņa brīvprātīgais darbs.

Bieži tika pieminēts arī Boss, taču viņš nepiedalījās nevienā preses konferencē. Pēc sprieduma, kas atskanēja Vanaisas tiesas zālē un kas atzina Storiju par vainīgu, Bosu un prāvā iesaistītos juristus ielenca pie tiesas zāles durvīm. Makalebs vienā kanālā redzēja videoierakstu, kurā Boss, atteikdamies no jebkādiem komentāriem, izlaužas cauri reportieru un videokameru jūklim, dodas uz avārijas kāpnēm un nozūd.

Vienīgais reportieris, kas notvēra Makalebu, bija Džeks Makevojs, kuram bija viņa mobilā tālruņa numurs. Makalebs īsi parunāja ar viņu, taču atturējās no komentāriem par notikumiem laivā un to, cik pats bijis tuvu nāvei. Viņa domas šai ziņā bija pārāk personiskas, lai tajās dalītos ar kādu reportieri.

Makalebs sazvanīja Greiselu un pastāstīja par jaunumiem, iekams viņa par tiem bija uzzinājusi no televīzijas ziņām. Viņš teica, ka laikam jau netiks mājās līdz nākamās dienas rītam, jo reportieri droši vien novēros laivu vēl labu laiku pēc tumsas iestāšanās. Greisela sacīja, ka priecājas, jo viss nu ir galā un viņš atgriezīsies mājās. Makalebs sadzirdēja viņas balsī spriedzi. Ar to būs jātiek galā pēc atgriešanās uz salas.

Makalebam izdevās nemanītam aizlavīties no Badija laivas tikai vakarpusē, kad reportieru uzmanību saistīja rosība laivu ostas automašīnu stāvvietā. Policija vilka projām vecu "Lincoln Continental", kurā brāļi Tafero bija braukuši uz ostu, lai nogalinātu Makalebu. Kamēr ziņu reportieri vēroja un filmēja tik parastu lietu - mašīnas aizvilkšanu -, Makalebam izdevās nepamanītam iesēsties savā džipā. Viņš iedarbināja motoru un izbrauca no laukuma vilcējmašīnai pa priekšu. Neviens reportieris viņam nesekoja.

Pie Bosa mājas viņš piebrauca pilnīgā tumsā. Durvis stāvēja vaļā tāpat kā agrāk, durvju aizkars bija savā vietā. Makalebs pieklauvēja pie koka stenderes un cauri aizkaram ieskatījās mājas tumsā. Dzīvojamā istabā dega tikai viena, lasāmā lampa. Skanēja mūzika, un viņš nodomāja, ka tas ir tas pats Arta Pepera disks, kurš bija spēlēts iepriekšējā apmeklējuma laikā. Boss nekur nebija redzams.

Makalebs novērsa skatienu no durvīm un pārlaida to ielai. Paskatījies uz durvīm no jauna, viņš satrūkās, jo priekšā stāvēja Boss. Boss pavilka aizkaru malā. Viņš bija ģērbies tai pašā uzvalkā, kurš viņam bija mugurā ziņu raidījumā, un rokā pie sāniem turēja "Ancbor Steam" alus pudeli.

-   Terijs. Nāc iekšā. Noturēju tevi par reportieri. Nāk uz mājām, apnikuši līdz nāvei. Liekas, šie nezina nevienu citu vietu, uz kurieni iet.

-  Jā, saprotu. Šie apsēduši ari laivu. Aizlavījos projām slepus.

Makalebs garām Bosam iegāja priekšnamā un tālāk dzīvojamā istabā.

-   Un citādi? Kā tev iet, Herij?

-   Lieliski. Mūsu pusei veiksmīga diena. Vai kakls tev nesāp?

-   Sāp pēc velna. Taču esmu dzīvs.

-   Jā, tas ir pats galvenais. Alu nevēlies?

-   Nebūtu slikti.

Kamēr Boss meklēja alu, Makalebs izgāja uz jumta.

Jumta gaisma bija izslēgta, un pilsētas ugunis tālumā šķita mirgojam spožāk. Varēja saklausīt vienmēr trokšņaino šoseju pārejas lejasdaļā. No dažādām ielejas vietām debesīs dūrās prožektoru strēles. Boss iznāca ārā un pasniedza alu.

-   Glāze nav vajadzīga, vai ne?

-   Nē, nav.

Viņi brīdi skatījās naktī un klusēdami dzēra alu. Makalebs domāja, kā lai pasaka to, ko vēlas teikt. Šis sakāmais viņu joprojām nodarbināja.

-   Pirms izbraukšanas redzēju, kā aizvelk Tafero automašīnu, - viņš sacīja pēc kāda laika.

Boss pamāja.

-   Un kā ar laivu? Vai tās apskate jau pabeigta?

-   Jā, ar to viss kārtībā.

-   Viss savandīts, vai ne? Viņi vienmēr visu savanda.

-   Iespējams. Laivā vēl neesmu bijis. Par to raizēšos rit.

Boss pamāja. Makalebs iedzēra lielu malku alus un

nolika pudeli uz margām. Malks bija pārāk liels, atraugas apdedzināja aukslējas.

-   Vai labs? - Boss pajautāja.

-   Jā, labs. - Viņš noslaucīja lūpas ar plaukstas virspusi. - Herij, es atnācu pateikt, lai tu vairs neuzskati mani par draugu.

Boss sāka smieties, taču tūlīt aprāvās.

-   Ko?

Makalebs skatījās uz viņu. Bosa acis joprojām urbās tumsā. Kad viņš beidzot pagriezās, tajās atstarojās gaisma, un Makalebs redzēja divus sev pievērstus gaišus punktiņus.

-    Kad Džeja no rīta izjautāja Tafero, tev vajadzēja uzkavēties mazliet ilgāk.

-   Man nebija laika.

-    Vinstone painteresējās par linkolnu, un Tafero paskaidroja, ka tā ir viņa konspiratīvā automašīna, kura tiek izmantota gadījumos, kad viņš nevēlas tikt atklāts. Tai ir zagti numuri. Arī reģistrācija viltota.

-   Cilvēkam, kas tiara slapju darbu, gudra rīcība.

-   Tu neesi sapratis, vai ne?

Boss iztukšoja alus pudeli un uzlika elkoņus uz margām. Viņš plēsa no pudeles etiķeti un meta mazus gabaliņus lejā tumsā.

-    Nē, nesaprotu, Terij. Kāpēc tu nepasaki, par ko ir runa?

Makalebs pacēla alus pudeli un nedzēris nolika atpakaļ.

-   Viņa īstā ikdienā lietojamā mašīna ir mersedess 430- CLK. Soda kvīts tika izrakstīta šai mašīnai, kad tā stāvēja pie pasta un Tafero sūtīja naudas pārvedumu.

-    Labi, tam tipam ir divas mašīnas. Viena slepena, otra ikdienai. Ko tas nozīmē?

-   Tas nozīmē, ka tu zini kaut ko tādu, kas tev nebija jāzina.

-   Par ko tu runā? Ko es zinu?

-    Vakarnakt es jautāju, kas tev lika nākt uz manu laivu. Tu teici, ka ieraudzīji Tafero linkolnu un saprati, ka kaut kas nav kārtībā. Kā tu varēji zināt, ka tas ir viņa linkolns?

Boss ilgi klusēja un skatījās naktī. Tad viņš pamāja ar galvu.

-   Es izglābu tev dzīvību, - viņš sacīja.

-   Es izglābu tavējo.

-   Es teicu, ka esam kviti. Lai tā arī paliek, Terij.

Makalebs papurināja galvu. Likās, ka iekšās uz augšu

triecas dūre, kas cenšas sasniegt viņa jauno sirdi.

-   Manuprāt, tu pazini šo linkolnu un zināji, kas man draud, jo biji novērojis Tafero jau agrāk. Varbūt kādu nakti, kad viņš brauca ar linkolnu. Varbūt naktī, kad, gatavojoties uzbrukumam, novēroja Gannu. Varbūt tā bija slepkavības nakts. Tu izglābi man dzīvību, tāpēc ka kaut ko zināji, Herij.

Makalebs uz brīdi apklusa, dodams Bosam izdevību kaut ko bilst sevis aizstāvībai.

-   Varbūtību ir daudz, Terij.

-   Jā. Daudz varbūtību un viens minējums. Varu iedomāties, ka, redzot Tafero brāļojamies ar Storiju, tu saprati, ka tiesā viņi gribēs novilkt tev ādu pār acīm. Tu novēroji Tafero un redzēji, ka viņš izseko Gannu. Tu zināji, kas notiks un ļāvi tam notikt. - Makalebs iedzēra lielu malku alus un nolika pudeli uz margām. - Tā ir bīstama spēle, Herij. Viņi gandrīz panāca savu. Un liekas, ja arī nebūtu iejaucies es, tu būtu atradis paņēmienu, kā norādīt uz viņiem pašiem. - Boss klusēja un skatījās tumsā. - Gribu cerēt, ka vismaz tas nebiji tu, kurš tonakt padeva Tafero ziņu, ka Ganns atrodas kamerā. Pasaki, ka tu viņam nezvanīji, Herij. Pasaki, ka nepalīdzēji Gannu izdabūt no kameras, lai viņu var nogalināt.

Boss klusēja. Makalebs palocīja galvu.

-   Ja vēlēsies kādam paspiest roku, Herij, spied pats savējo. - Boss nolaida acis un sāka skatīties lejup. Makalebs cieši vēroja viņu un redzēja, kā Boss lēnām nogroza galvu. - Mēs darām to, kas jādara, - viņš klusu sacīja.

-    Dažreiz ir izvēles iespējas. Citreiz izvēles iespēju nav, ir tikai nepieciešamība. Tu redzi, ka nedrīkst notikt tā, kā notiek, bet tai pašā laikā tā tam jānotiek. - Viņš uz brīdi apklusa. Makalebs gaidīja. - Es nezvanīju, - Boss sacīja. Viņš pagriezās un paskatījās uz Makalebu. Makalebs viņa melnajās acīs atkal ieraudzīja mirdzošas adatu smailes.

-   Trīs cilvēku - trīs briesmoņu - vairs nav.

-   Bet tas nav īstais ceļš. Tā to nedara.

Boss pamāja.

-    Un ko tu guvi no savas spēles, Terij? Drāzdamies garām mazajam brālim kabinetā? It kā nezinātu, ka vari kaut ko ievārīt. To darot, tu iekustināji lavīnu, un pats to labi zini. - Makalebs juta, ka seja zem Bosa skatiena pietvīkst. Viņš klusēja, jo nezināja, ko teikt. - Tev bija savs plāns, Terij. Ar ko tas atšķiras no manējā?

-   Atšķiras? Ja to neredzi, tu esi ļoti zemu kritis. Tu esi pazudis.

-  Jā, varbūt esmu pazudis, varbūt esmu atradies. Man par to jāpadomā. Bet nu tu varētu iet mājās. Atgriezies uz savas mazās salas pie savas mazās meitiņas. Noslēpies aiz tā, ko, tavuprāt, redzi viņas acīs. Izliecies, ka pasaule nav tāda, kādu tu viņu pazīsti.

Makalebs palocīja galvu. Viņš bija pateicis, ko bija gribējis teikt. Viņš atgrūdās no margām un devās uz durvīm. Ejot ārā, viņu trāpīja Bosa vārdi.

-   Tev šķiet, ka, dodot meitai tās meitenes vārdu, par kuru neviens nelikās zinis un nemīlēja, vari kompensēt viņas bojāeju? Tu maldies, cilvēk. Ej mājās un turpini sapņot.

Makalebs durvīs aizkavējās un atskatījās.

-   Uz redzēšanos, Herij.

-   Jā, uz redzēšanos.

Makalebs gāja cauri mājai. Ejot gar apgaismoto lasāmo krēslu, uz tā roku balsta viņš ieraudzīja Bosa apraksta izdruku. Viņš devās tālāk. Izgājis pa durvīm, viņš tās aizvēra.

47. nodala

i

Boss stāvēja pie jumta margām ar sakrustotām rokām un nodurtu galvu. Domas kavējās pie Makaleba vārdiem, gan izrunātajiem, gan rakstītajiem. Tie plosīja kā dedzinoši šrapneļi. Viņš juta, ka dziļi viņā kaut kas saplīsis. Šķita, ka viņu no iekšpuses kāds sagrābis un rauj melnā caurumā, ka viņš saraujas un izzūd.

- Ko esmu izdarījis? - viņš čukstēja. - Ko esmu izdarījis?

Izslējies taisni, viņš ieraudzīja uz margām pudeli ar noplēsto etiķeti, satvēra to un aizmeta tumsā, cik tālu spēja. Viņš pavadīja ar skatienu tās lidojumu. Tas nebija grūti, jo brūnais stikls atstaroja mēnesi. Bija dzirdams, kā pudele nokrīt klinšainajā kalna nogāzē krūmos un saplīst.

Boss ieraudzīja Makaleba pusizdzerto alus pudeli, paķēra arī to un atvēzēja roku, gribēdams aizmest līdz šosejai. Tad savaldījās, nolika pudeli uz margām un iegāja mājā.

Viņš pagrāba no krēsla roku balsta apraksta izdruku un saplēsa abas lapas. Iegājis virtuvē, viņš atgrieza ūdens krānu, sameta gabaliņus izlietnē un nogaidīja, kamēr ūdens tos aizskaloja nebūtībā. Kad pēdējā papīra strēmelīte bija nozudusi, viņš skatījās uz tekošo ūdeni.

Skatiens lēnām slīdēja uz augšu, līdz nonāca pie virtuves loga. Tālumā bija redzama Kahengas pāreja. Ielejā mirdzēja Holivudas ugunis, visur atstarojās galaktiku zvaigznes. Viņš domāja par ļaunumu, kas tur valda. Par to, ka ļauna tur ir vairāk nekā laba. Pilsēta, kur zeme var pavērties zem kājām un ieraut tevi tumsā. Zudušās gaismas pilsēta. Viņa pilsēta. Tā tas bija, un tomēr, tomēr… tā joprojām bija vieta, kur sākt visu no jauna. Viņa pilsēta. Pilsēta, kas dod jaunu iespēju.

Boss pamāja ar galvu un noliecās. Viņš aizvēra acis, palika plaukstas zem ūdens strūklas un pacēla pie sejas. Ūdens bija auksts un atsvaidzinošs. Viņš nodomāja, ka tādai jābūt kristīšanai, jaunas dzīves sākumam.

48. nodala

Pulvera smaka joprojām nebija izgaisusi. Makalebs stāvēja kopkajītē un skatījās. Uz grīdas mētājās gumijas cimdi un citas drazas. Visu klāja melnais pirkstu nospiedumu pulveris. Kajītei vairs nebija durvju, tās kopā ar stenderi bija izņemtas no sienas. Gaitenī no sienas bija atrauts vesels panelis. Makalebs pagājās uz priekšu un palūkojās uz grīdu vietā, kur viņa raidītās lodes bija nogalinājušas mazo brāli. Asinis bija sakaltušas un paliks. Pastāvīgs traips uz grīdas, kurā gaiši koka dēļi mijās ar tumšiem. Tas paliks, lai nemitīgi atgādinātu.

Skatoties uz grīdas dēļiem, viņš iztēlē no jauna redzēja sevi šaujam uz cilvēku, turklāt lēnāk nekā reālajā laikā. Domas kavējās pie Vārdiem, kurus Boss bija teicis uz jumta. Ka viņš pieļāvis, lai mazais brālis seko. Viņš tajā bija vainīgs. Vai viņa vaina mazāka par Bosa vainu? Viņi abi bija iekustinājuši notikumus. Katrai darbībai ir atbilstoša pretdarbība. Nav iespējams doties tumsā, neļaujot, ka tumsa ieiet tevī.

- Mēs darām to, kas jādara, - viņš skaļi teica.

Makalebs uzgāja salonā un paskatījās pa durvīm uz autostāvvietu. Reportieri ar saviem furgoniem vēl bija turpat. Viņam bija izdevies ielavīties laivā. Viņš bija atstājis mašīnu ostas pretējā galā, aizņēmies laiviņu un pieairējies pie "Nākamā viļņa". Viņš bija uzkāpis uz laivas tā, ka neviens nepamanīja.

Makalebs ievēroja, ka visu mikroviļņu raidītāju antenas uz furgoniem uzslietas un brigādes gatavojas ziņu raidījumam vienpadsmitos. Videokameras bija pagrieztas tā, lai kadrā būtu redzams "Nākamais vilnis". Makalebs pasmaidīja un paņēma tālruni. Viņš nospieda ātrā izsaukuma pogu, un Badijs Lokridžs atsaucās tūlīt.

-   Badij, tas esmu es. Atrodos laivā, gribu tikt mājās. Man vajadzīga tava palīdzība.

-    Gribi iziet no ostas jau šovakar? Vai esi par to drošs?

-   Jā, tieši to gribu darīt. Tiklīdz iedarbināšu motoru, nāc šurp un atraisi laivu. Dari to ātri. Ar pārējo pats tikšu galā.

-   Vai nevēlies, lai dodos līdzi?

-    Nē, nekas ar mani nenotiks. Piektdien atbrauc ar prāmi. Sestdienas rītā mums paredzēts čārters.

-   Labi, Teror. Radio ziņoja, ka šonakt jūra būs mierīga un miglas nebūs, tomēr uzmanies.

Makalebs izslēdza tālruni un devās uz salona durvīm. Vairākums reportieru ar savām brigādēm neskatījās uz laivu, jo bija pārliecinājušies, ka uz tās neviena nav. Viņš ātri izgāja pa durvīm, uzkāpa pa kāpnēm uz tiltiņa, noņēma plēves pārvalku un veikli ieslīdēja sēdeklī. Pārliecinājies, ka droseles ir neitrālā stāvoklī, viņš iebāza atslēgu aizdedzē.

Pēc atslēgas pagrieziena skaļi iekaucās starteris. Atskatījies viņš caur plastmasas aizkariem redzēja, ka visi reportieri pagriežas uz laivas pusi. Beidzot sāka griezties motori, un viņš uzdeva gāzi, lai tie strauji iesiltu. Vēlreiz atskatījies, viņš ieraudzīja Badiju, kas tuvojās laivas pakaļgalam. Pāris reportieru steidzās pa laipām uz piestātni.

Badijs ātri atsēja abas pakaļgala līnes un uzmeta uz kubrika, pēc tam devās atraisīt priekšgalu. Makalebs viņu vairs neredzēja, taču dzirdēja uzsaucienu.

-   Brīvs!

Makalebs pārvietoja droseles un izbrauca laivu no savas vietas. Iegriežoties kuģu ceļā, viņš pameta skatienu atpakaļ un piestātnē ieraudzīja Badiju un viņam aiz muguras stāvošos reportierus.

Attālinājies no videokamerām, viņš atvilka aizkaru rāvējslēdzējus un tos noņēma. Tiltiņam uzpūta spirgts vējš. Kuģu ceļu iezīmēja sarkanas, mirgojošas ugunis, un viņš uzņēma kursu. Makalebs urbās ar skatienu tumsā, kas sākās aiz signālugunīm, taču neko nesaskatīja. Tad viņš ieslēdza radaru un ieraudzīja neredzamo. Ekrānā parādījās sala.

Pēc desmit minūtēm, kad bija šķērsota ostas robeža, Makalebs izvilka no jakas kabatas mobilo tālruni un piezvanīja uz mājām. Viņš zināja, ka ir pārāk vēls un var pamodināt zīdaini. Tūlīt čukstus atsaucās Greisela.

-   Atvaino, tas esmu tikai es.

-   Terij, vai ar tevi viss ir labi?

-   Patlaban jā. Es peldu uz mājām.

-   Tu peldi uz salu tumsā?

Makalebs brīdi domāja par jautājumu.

-   Nekas nenotiks. Man piemīt spēja redzēt tumsā.

Greisela neteica neko. Viņa zināja, ka vīrs saka vienu,

bet domā pavisam ko citu.

-    Ieslēdz verandā gaismu, - viņš sacīja. - Kad būšu tuvāk, vadīšos pēc tās.

Makalebs izslēdza telefonu un piedeva gāzi. Laivas priekšgals pacēlās, bet tūlīt izlīdzinājās. Divdesmit jardus pa kreisi mirgoja pēdējā signāluguns. Viņa kurss bija pareizs. Priekšā, iezīmēdams sudrabainu taku uz mājām, augstu debesīs spīdēja trīs ceturtdaļas no mēness. Viņš stingri turēja stūri un atcerējās brīdi, kad visā nopietnībā bija noticējis, ka jāmirst. Viņš atcerējās, ka viņu bija mierinājis meitas tēls. Pār vaigiem sāka ripot asaras. Tās nožāvēja vējš, kas pūta pāri jūrai.

Maikls Konelijs

TUMSA, TUMŠĀKA PAR NAKTI

Redaktore Silvija Silīte Korektore Dace Kapara Operatores Dace Reinberga, Ilona Smirnova Maketētāja Jekaterina Iļjenkova Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

Apgāds "Kontinents", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 21022463.

M. Konelijs

Ko 470 Tumsa, tumšāka par nakti: Romāns / No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns.-R., Kontinents, 2001. -429 lpp. - (Pasaules bestsellers).

ISBN 9984-27-029-7

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] Spēja iejusties citas personas stāvokli, izjust to pašu pārd/.ivojuniu. (Tulk. picz.)

Content

Konelijs Maikls 'Tumsa, tumšāka par nakti

MAIKLS KONELIJS TUMSA TUMŠĀKA PAR NAKTI

PROLOGS

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodala

28. nodala

29. nodala

30. nodala

31. nodala

32. nodala

33. nodala

34. nodala

35. nodala

36. nodala

37. nodala

38. nodala

39. nodala

40. nodala

41. nodala

42. nodala

43. nodala

44. nodala

45. nodala

46. nodala

48. nodala