Bomena Sallija

Tumšais eņģelis

Sallija Bomena

Tumšais eņģelis

.

PIRMĀ DAĻa NO DIENASGRĀMATAS

Vinterskomba, 1910. gada 2. aprīlis.

Kad kopā pulcējas vīrieši, viņi spriež par seksu. Kad sapulcējas sievietes, viņas runā par mīlestību. Par ko šis paradokss liecina? Tikai par to, ka sievietes ir liekules.

Iepriekšējo vakaru pavadīju kopā ar Džārvisu un diviem citiem klubā. Pēc otrās portvīna pudeles es uzdevu viņiem jautājumu: vai kādam jelkad laimējies sastapt sievieti, kas izraisa cieņu? (Nerunājot par savām mātēm, es atļāvu. Mēs visi piekrītam, ka mātes ir īpašs gadījums.)

Ievēroju, ka sieviešu aizstāvju nav mūsu vidū, taču tas mani nepārsteidza. Džārviss sāka daiļrunīgi aprakstīt viņu caurumu priekšrocības: pret tiem, viņš apgalvoja, viņam esot visdziļākā cieņa. Izsmiekls, kuru izdzertais portvīns darīja žultainu, uzsita augstu vilni. Uzkāpis uz krēsla, Džārviss paziņoja lai Dievs viņu tiesā ka cienot itin visas sievietes. Vai viņu instinkti neesot harmoniskāki nekā mūsējie? Vai viņām nepiemīt izsmalcināts prāts, sevišķi jūtīga sirds, kādas nav mūsu skarbajam dzimumam? Sievietes nomācot (tā bija viņa tēze) atkarība no mūsu labvēlības nepārliecinošs mēģinājums, to es saku, lai aizstāvētos. Sekoja darvinisma piedevas, pēc kura izrādījās, ka visi vīrieši esot dzīvnieki, mērkaķu pirmās pakāpes brālēni, bet sievietes (mistiskā kārtā apejot savā attīstībā šo mērkaķu posmu) esot viņu sargeņģeļi. Tā kā, šos vārdus sakot, Džārviss nokrita no krēsla, mēs visi nospriedām, ka viņa argumentus var neņemt vērā.

Mājās atgriezos vēlu. Bērnaukli atradu sēžam pie gāzes radziņa iepretī manam rakstāmgaldam. Gaisma vērta viņas seju zilganu kā līķim.

Lai atgriešanos padarītu vēl nejaukāku, no blakusistabas atskanēja bērna muļķīgie bļāvieni. Bērns brēca spalgi un aizvilkdamies.

Viņa to darīja ar nolūku, bet, kad gāju skatīties, bērns bija aizmidzis.

Līdz komētai Vinterskomba (un citiem tamlīdzīgiem jaukumiem) pulksten deviņos no rīta.

/

ZĪLNIEKS UN MANA KRUSTMĀTE

Reiz aizgāju pie zīlnieka. Viņu sauca misters Čaterdži. Viņam Deli piederēja neliels veikaliņš starp maiznīcu un zīda audumu bouiti tirgus vidū.

Iet pie mistera Čaterdži nemaz nebija mana ideja. Es neticu zīlniekiem, horoskopiem, Taro kārtīm, “/ Ching” un citam tamlīdzīgām blēņām. Tāpat, manuprāt, tām netic arī mans draugs Vekstons, kaut gan viņš bija tas, kurš pamudināja mani uz šo gājienu.

Vekslonam misteru Čaterdži bija ieteikuši. Kāds no sastaptajiem indiešiem viņu spoži raksturoja — tas varēja būt misters Gopals no universitātes, bet varbūt arī Maharani. Nākamajā dienā, dodoties uz tirgu, Vekstons uzmeklēja Čaterdži mītni un vēl pēc dienas ieteica man viņu apmeklēt.

Ceļošana kopā ar Vekstonu vienmēr sagadā pārsteigumus. Es nodomāju: kāpēc gan ne?

-    Vekston, vai tu nāksi man līdzi? es vaicāju. Viņš varētu pateikt mūsu abu likteņus.

Vekstons smaidīja savu labdabīgo smaidu.

-   Manā vecumā, Viktorija, nav vajadzibas pēc zīlnieka, lai paredzētu nākotni, viņš atbildēja.

Mājiens kapsētas virzienā. Taču Vekstons neizskatījās melanholisks, Nākamajā dienā es devos noskaidrot savu nākotni.

Pa ceļam, spraukdamās cauri tirgus pārpildītajām ejām, es domāju par vecumu. Viktorijas laika romānā tos bija iecienījis mans tēvs sieviete ir veca, kad viņai ir divdesmit pieci gadi, un ap trīsdesmit viņa ir jau dzīves norietā. Nupat, divdesmitā gadsimta astoņdesmitajos gados, daļēji lētās televīzijas ietekmē sievieti joprojām uzskata par jaunu arī piecdesmit gadu vecumā. Bet, kad es devos pie mistera Čaterdži, bija 1968. gads. Modē nāca pogas ar uzrakstu: Neuzticies nevienam, kas vecāks par trīsdesmit.

Vekstons, kuram jau bija krietni pāri septiņdesmit, par to uzjautrinājās. Par sevi es to nevarētu teikt.

Dodoties pie pareģa, es biju neprecēta, bez bērniem, uzsākusi labu karjeru tā man likās savā izraudzītajā profesijā. Turpat trīsdesmit astoņus gadus veca.

Ceļojums uz Indiju bija Vekstona ideja. Trīs mēnešus pirms izbraukšanas es pavadīju Anglijā, Vinterskombā, palīdzot savam tēvocim Stīnijam nomirt vai vismaz cenšoties nodrošināt, lai viņa nāve būtu viegla, bez fiziskām sāpēm.

Morfija kokteiļi līdzēja Stīnijs patiesi apgalvoja, ka tie nemaz neesot sliktāki par šampanieti, taču neizbēgami radās citas sāpes, pret kurām zāles nelīdzēja. Stīnijam nomirstot, es zaudēju tēvoci, kuru mīlēju, vienu no pēdējiem savas ģimenes locekļiem. Vekstons zaudēja savu senāko draugu, ticības brāli, kurš, manuprāt, bija vairāk nekā draugs vien, lai gan ne Stīnijs, ne Vekstons par to nemēdza runāt.

-   Paraugies uz mums, sacīja Vekstons, kad mēs abi bijām palikuši vieni Vinterskombā. Drūmi kā divas zārka naglas. Mums jāaizbrauc, Viktorija. Ko tu saki par Indiju?

Piedāvājums mani pārsteidza. Apgalvodama, ka darbs dzen darbu (patiesībā baidīdamās palikt viena pati ar sevi), es jau astoņus gadus nebiju gājusi atvaļinājumā. Veksionam, kuru dzeja bija padarījusi visā pasaulē slavenu, vispār nemēdza būt atvaļinājumi. Dzimis amerikānis, bet jau piecdesmit gadus ekspatriants, Vekstons bija ierīkojis sev midzeni netīrā, grāmatām piekrautā Čērčrovas namā Hempslidā un necieta, ka viņu kāds no turienes spiež iziet. Pavisam neticami likās, ka viņš būtu varējis pieņemt savu cienītāju ielūgumu doties turnejā un kur nu vēl uz Deli. Un tomēr Vekstons uzaicinājumu bija pieņēmis. Viņš teica, ka braukšot, un vēl vairāk man jābraucot līdzi. Tā kā es dedzīgi vēlējos aizbēgt no Vinterskombas ciešanām un pienākumiem (milzīga kā kalns balta māja droši vien man nāksies to pārdot), piekritu. Mainīju savus darba plānus. Pēc trim dienām mēs nolaidāmies Deli.

Tur Vekstons nolasīja lekciju universitātē, dažus no saviem slavenajiem dzejoļiem izsmalcinātai indiešu, eiropiešu un amerikāņu auditorijai un tad laipni, bet noteikti atvadījās.

Vekstons bija sarakstījis rindas, kas man neiziet no prāta (varbūt arī no jūsējā), kā tas ar lielu dzeju bieži vien notiek. Tās vairs nav šķiramas no manas domāšanas. Daudzi viņa dzejoļi ir par mīlestību, laiku un pārmaiņām: klausoties, kā viņš tos lasa, es domāju par zaudētajām iespējām, par sarauto mīlas romānu pirms astoņiem gadiem, par savu vecumu. Es jutu neizsakāmas skumjas.

Taču ne Vekstons, kura attieksme pret dzeju bija pragmatiska. Vekstons noturēja priekšlasījumu. Viņš salīka gluži kā liela jautājuma zīme pār mikrofonu, uz kuru nekad nevar paļauties. Viņš pēc veca paraduma, papliķēja savu grumbaino seju. Viņš sabužināja savus matus, tā ka tie slējās uz augšu mežonīgās pinkās. Vekstons atgādināja lielu un labsirdīgu lāci, kuru mulsina fakts, ka viņa izteiktie vārdi atstāj uz klausītājiem tādu iespaidu, kādu tie atstāj.

Tiklīdz priekšlasījums beidzās, dzejnieks nokāpa no paaugstinājuma un oficiālajā pieņemšanā, kas tika sarīkota viņam par godu, sagādāja vilšanos saviem namatēviem no vēstniecības ar to, ka izvairījās no lielākās daļas prominento personu jautājumiem. Sevišķi daudz laika viņš pavadīja sarunās ar misteru Gopalu, dedzīgu un viegli satraucamu vīrieti, kura ieņemamais stāvoklis universitātē bija visai niecīgs. Vēl ilgāk viņš runājās ar Maharani, ļoti lādzīgas dabas un iespaidīga resnuma sievieti, kuras sabiedriskās nozīmības laiks arī jau bija pagājis. Nākamajā dienā, atstājot namatēvus pilnīgā neizpratnē, Vekstons aizbrauca. Viņam patika vilcieni. Mēs devāmies uz staciju un nezināmu un iepriekš neplānotu iemeslu dēļ iekāpām vilcienā, kas devās uz Simlu un ko vilka tvaika lokomotīve.

No Sirnlas uz Kašmiru, tad pa ezeriem ar peldošu mājiņu, kurā aizkari smaržoja pēc garšvielām un skanēja gramofons. No Kašmiras ceļš veda uz Tadžmahalu un no Tadžmahala uz paviānu rezervātu, kur Vckstonu apstāja paviāni, un misters Gopals jau kā Vekstona skolnieks piesteidzās mums klāt.

-    Jūsu izcilais krusttēvs ir ļoti drosmīgs cilvēks, viņš piezīmēja, mani uzrunādams, kamēr Vekstons mīlīgi vēroja paviānus. Šie radījumi sāpīgi kož.

No paviānu rezervāta uz Goas pludmali, no Goas uz Udaipūru, no turienes, neskaitāmas reizes novirzoties no maršruta, lai apskatītu tempļus, cietokšņus un dzelzceļa stacijas, mēs atgriezāmies Deli.

Ceļojums bija neprātīgs, un Vekstonam tas sagādāja ārkārtīgu apmierinājumu. Tieši tas, kas mums vajadzīgs, viņš sacīja, iekārtodamies kārtējā vilciena kārtējā kupejā. Jaunas vietas. Jaunas sejas. Varbūt kaut kas atgadās.

Kaut kas, protams, arī atgadījās pēc tam, kad es apmeklēju misteru Čaterdži, bet neviens no mums abiem tobrīd to nevarēja zināt. Es uzsāku pavisam citādu ceļojumu. Man šķiet, ka, pati nemaz nenojauzdama, es tam gatavojos jau labu laiku. Mans tēvocis Stīnijs un tas, ko viņš man mirdams pastāstīja tās bija visai satraucošas lietas tuvināja mani šim ceļojumam. Taču pēdējo grūdienu izdarīja misters Čaterdži.

Vekstons, atklājis manus nodomus, tiem pretojās. Tā ir kļūda, viņš sacīja, pētīt pagātni, pagātne tā ir bīstama teritorija. Viņš bija izvairījies par to runāt, un mēs abi zinājām, kāpēc. Mana pagātne saistījās ar Vinterskombu (Vekstons sacīja, ka tas esot jauki, kaut gan viņam nebija taisnība). Tā saistījās ari ar Ņujorku, kur es uzaugu (tas arī nebija slikti, ar noteikumu, ka es nekavējos domās pie kāda cilvēka, kas tur joprojām dzīvo). Visbeidzot tā saistījās ar otro no abiem krustvecākiem, šajā gadījumā ar sievieti, un tā bija Konstance.

Konstances vārds bija viens no tiem, kuru Vekstons pēdējā laikā liedzās izrunāt. Viņa, protams, bija Vekstona antitēze, un, manuprāt, viņam Konstance nekad nebija patikusi. Bija ļoti maz tādu cilvēku, pret kuriem Vekstons juta antipātijas, un, ja viņam tie nepatika, viņš atsacījās par tiem runāt, jo ļaunprātīga mēles trlšana nebija viņa dabā.

Reiz es dzirdēju, ka, sarunājoties ar Stiniju, kurš Konstanci dievināja, viņš to nosauca par sātanu brunčos. Tik neiecietīga valoda Vekstonam nebija raksturīga, un tā bija pirmā un pēdējā reize, kad viņš tā izteicās. Kad pastāstīju viņam par vizīti pie mistera Čaterdži un par savu pieņemto lēmumu, Vekstons arī šoreiz nenosauca viņas vārdu, lai gan es skaidri zināju, ka tieši Konstance tobrīd aizņēma viņa prātus. Vekstons kļuva savam raksturam neparasti drūms.

-   Kaut es nebūtu klausījis Gopalam! viņš sacīja (vai varbūt tā bija Maharani?). Man vajadzēja zināt, ka tā ir kļūda. Viņš pievērsa man lūdzošu skatienu. Apdomājies mazliet, Viktorija! Saderam uz simts rūpijām uz cik vien tu vēlies -, bet Čaterdži ir šarlatāns.

Tad es sapratu, cik dedzīgi Vekstons vēlas mani pārliecināt. Viņš nebija no tiem, kas mēdz lūgties.

Čaterdži neizskatījās pēc šarlatāna. Jāsaka, viņš neizskatījās arī pēc nākotnes zīlnieka. Tas bija maza auguma vīrs, apmēram četrdesmit gadus vecs, tīrā neilona kreklā un rūpīgi gludinātās, dzeltenbrūnās biksēs. Viņa kurpes spoži spīdēja, tāpat arī ieeļļotie mali. Čaterdži bija ļoti maigas acis, kas izraisīja paļāvību, angliski viņš runāja ar akcentu, kas bija mantots no koloniālisma laikiem un kas pašā Anglijā skaitījās vecmodīgs jau ap 1940. gadu.

Viņa veikals salīdzinājumā ar dažu sāncenšu veikaliem tirgū bija grūti atrodams un neuzkrītošs. Virs ieejas karājās kartona izkārtne ar pusmēnesi un septiņām zvaigznēm. Mazs, ar roku rakstīts uzraksts vēstīja: Pagātne un Nākotne 12,50 rūpijas! Tam sekoja izsaukuma zīme, kurai, iespējams, vajadzēja uzsvērt mistera Čaterdži izdevīgo cenu viņa sāncenši prasīja rūpijas piecpadsmit pa virsu.

Mistera Čaterdži veikals no iekšienes pārsteidza ar vienkāršību. Ne mazākā mājiena par Austrumu noslēpumainību. Telpā atradās apbružāts rakstāmgalds, divi kantora krēsli, metāla kartotēku skapis un pie sienas divas portretu reprodukcijas. Viena attēloja pašreizējo Anglijas karalieni, otra Mahatmu Gandiju. Abas bija piestiprinātas pie sienas ar spraudītēm.

Telpā smaržoja pēc blakus esošās konditorejas un tikko jaušami pēc sandalkoka. Durvju aiļu aizsedza daudzkrāsains plastmasas aizkars, aiz tā skanēja gramofona atskaņota cītaras mūzika. Istaba atgādināja kāda zemāka ierēdņa, varbūt dzelzceļa dežuranta, dienesta telpas, un pagājušajās nedēļās es tādas biju atskatījusies diezgan. Misters Čaterdži apsēdās pie rakstāmgalda un izkārtoja kartes. Viņš, mani iedrošinādams, pamāja un uzsmaidīja. Es nejutos droša. Misters Čaterdži likās draudzīgs, taču kā nākotnes pareģis neiedvesa uzticību.

Vismaz ne uzreiz. Misters Čaterdži ķērās pie lietas ļoti nopietni: pagāja labs laiks, un kādā brīdī īsti nezinu, kā tas gadījās, viņš manu nedrošību sāka pārvarēt. Tas notika tajā mirklī, kad viņš pieskārās manām rokām, jā, droši vien tobrīd: mistera Čaterdži pieskārienam, vēsam, bezkaislīgam, ārsta pieskārienam līdzīgam, piemita dīvaina īpašība. Tas mani nedaudz apskurbināja radīja reibinošu sajūtu, kā pārāk strauji izdzerot vīna glāzi tukšā dūšā.

Es vairs nespēju atcerēties viņa metodi visos sīkumos, bet tā bija plūstoša un dīvaini valdzinoša. Palīgā tika ņemtas zālītes, to es atceros, jo misters Čaterdži ierīvēja manas plaukstas ar asi smaržojošu vielu, un, to darot, mēs daudz runājām par dzimšanas vietām (Vinterskomba) un dzimšanas datumiem (1930).

Arī zvaigznes tika aicinātas palīgā tobrīd misters Čaterdži ķērās pie kartēm. Uzlicis brilles, viņš tās rūpīgi pētīja. Vilkdams līdzi ar zīmuli, kuram piemita tieksme ik pa brīdim nolūzt, viņš vilka sakarības, skaistas savā vienkāršībā, savienodams likteņus ar planētu stāvokli. Šķita, ka misteram Čaterdži šīs sakarības nepatīk, vēl vairāk likās, ka tās viņu dara nemierīgu.

-   Es redzu datumu. Tas ir tūkstoš deviņi simti desmitais gads, viņš sacīja un pašūpoja galvu.

Viņš iebakstīja ar zīmuli kartē tajā vietā, kas attali atgādināja automaģistrāles krustojumu. To darot, misters Čaterdži nobāla. Likās, ka viņš nevēlas turpināt.

-    Ko vēl jūs redzat? es mudināju.

Misters Čaterdži neatbildēja.

-    Kaut ko sliktu?

-     Neko īpaši labu. Ak mūžs, nē! Protams, ne! Viņš no jauna uzasināja zīmuli. Cītaras skaņas apklusa, bet pēc pauzes atsākās no jauna. Misters Čaterdži likās iesnaudies (viņš bija aizvēris acis) vai arī iegrimis domās par savu 1910. gada krustojumu.

-    Mister Čaterdži, es klusi viņu uzrunāju, es tad vel divdesmit gadus kā nebiju dzimusi.

-    Mirklis. Misters Čaterdži atvēra acis. Divdesmit gadi ir mirklis. Gadsimts ir sekunde. Bet, es domāju, turpināsim. Pamēģināsim ko citu.

Viņš savāca kartes un, ielicis tās metāla skapī, to aizslēdza. Kad kartes bija nozudušas skatienam, misters Čaterdži kļuva mundrāks. Nākamais solis dienaskārtībā bija zelta putekļi, vismaz tā viņš teica, ka tie ir zelta putekļi.

-     Esiet, lūdzu, tik laipna! Aizveriet acis un domājiet par tiem, kas jums dārgi.

Es aizvēru acis un mēģināju domāt. Strinkšķēja cītara. Maniem plakstiņiem un vaigiem tika uzkaisīts smalks pūderis. Atskanēja ritmiski izrunāti maģiski vārdi hindi valodā.

Man bija karsti. Skurbums pastiprinājās. Mans prāts sāka klejot virzienos, kurus es iepriekš nebūtu varējusi paredzēt. Kad sakāmais bija norunāts un es atvēru acis, zelta putekļi tika rūpīgi savākti atpakaļ vecā kārbā, kurā bijusi glabāta griezta jūrnieku tabaka. Misters Čaterdži skumji mani uzlūkoja.

-   Es redzu divas sievietes, viņš sacīja. Viena ir tuvu, bet otra ļoti tālu. Es teiktu, ka jums nāksies izvēlēties starp viņām abām.

Tad viņš mazliet sīkāk izstāstīja manu likteni. Manas pagātnes skaidrojums bija biedējoši precīzs. Nākotnes paredzējums likās pārāk rožains, lai līdzinātos patiesībai. Nobeigumā viņš pavēstīja, ka mani gaidot ceļojums.

Es jutos vīlusies. Misters Čaterdži man bija sācis palikt. Es biju gandrīz ar mieru viņam ticēt. Tādēļ baidījos, ka viņš varētu sākt runāt par tumšmatainiem gara auguma svešiniekiem, ceļojumiem pa jūrām. Tas būtu riebīgi. Es nevēlējos dzirdēt no viņa kaut ko tik bezgaumīgu.

Ceļojums? Es jau visu laiku ceļoju. Strādājot par interjera dizaineri, es gandrīz bez pārtraukuma atrados ceļā uz nākamo māju, nākamo komisiju, nākamo valsti. Pēc nedēļas es atgriezīšos Anglijā. Nākamais darbs mani gaidīja Francijā, pēc tam Itālijā. Vai misters Čaterdži domāja šos ceļojumus? Tad es sāku šaubīties. Bija arī citādi ceļojumi.

Laikam misters Čaterdži sajuta šīs acumirklīgās šaubas. Viņš man kā atvainodamies maigi uzsmaidīja, it kā manā neticībā vainojams būtu viņš, nevis es pati. Viņš saņēma manas plaukstas savējās. Viņš tuvināja tās manai sejai.

-    Pasmaržo, viņš sacīja, it kā tas visu izskaidrotu. Pasmaržo!

Es paostīju. Asi smaržojošā viela, ar kuru bija ierīvētas manas plaukstas, izgaroja. Tajā jautās arī spirts, ne vien eļļas. Telpas un manas ādas siltums iepriekšējo smaržu vēl pastiprināja. Es ieelpoju un piepeši sajutu, kā smaržo Indija. Es sajutu mēness sirpja, medus un sandalkoka, hennas un sviedru, pārpilnības un varenības smaržu.

-    Koncentrējies! Lai redzētu, vispirms jāaizver acis.

Cieši aizvērtām acīm es vēlreiz ieelpoju un sajutu Vinterskombas smaržu. Mitrums un dūmi, ādas krēsli un gari gaiteņi, lins un lavanda, laime un kordīts [1] . Es saodu bērnību, savu tēvu un savu māti.

-Koncentrējies! Vēlreiz.

Mistera Čaterdži tvēriens kļuva ciešāks, caur plaukstām izskrēja trīsas. Manas nāsis uztvēra smaržu, ko es nekļūdīgi pazinu. Es saodu dzīvžogu svaigumu, tad to pārmāca noteiktāka smarža, muskuss un cibetīns. Tikai vienai man pazīstamai personai piemita tieši šī smarža, tā man šķita tikpat individuāla kā pirkstu tīklojums. Es nolaidu rokas lejā. Es saodu Konstanci.

Manuprāt, misters Čaterdži juta manas ciešanas, jo izturējās pret mani ārkārtīgi laipni. Viņa runas maniere kļuva tēvišķīga. Tad kā mācītājs pie bikts vai paliesi kā dzelzceļa stacijas ierēdnis, kam jāsaskaņo sarežģīts vilcienu saraksts, viņš deva man pēdējo padomu. Viņš ieteica man doties atpakaļ.

-    Kurp doties atpakaļ? Kad doties atpakaļ? tovakar pie vakariņu galda drūmi vaicāja Vekstons.

-   Es vēl īsti nezinu, atbildēju. Taču maršruts man zināms un tev arīdzan.

Nākamajā dienā es viņai aizrakstīju. Tas, ka nesaņēmu atbildi, mani nepārsteidza. Viņa nebija atbildējusi ari toreiz, kad Stinija uzdevumā nosūtīju viņai telegrammu, es mainīju savu lidojuma plānu.

Pēc nedēļas Vekstons lidoja atpakaļ uz Angliju viens pats. Es lidoju pusceļu apkārt zemeslodei uz Ņujorku pie savas krustmātes Konstances.

Konstance mani izveidoja. Es varētu teikt, ka viņa mani uzaudzināja, un tā būtu patiesība, jo es ierados pie viņas, būdama vēl bērns, un paliku viņas aprūpē vairāk nekā divdesmit gadus, bet Konstances ietekme bija dziļāka nekā tas vien. Es viņu uzskatīju par māti, par padomdevēju, iedvesmotāju, izaicinājumu un draugu. Visai bīstams savienojums droši vien, bet Konstances starojums pats par sevi bija bīstams. To apgalvotu ikviens vīrietis, kas cietis viņas rokās. Šajā bīstamībā slēpās viņas šarma būtība.

Mans tēvocis Stīnijs, kurš Konstanci apbrīnoja un, manuprāt, reizēm no viņas baidījās, mēdza teikt, ka viņa līdzinās matadoram. Jūs redzat, kā viņa virpina savas burvības apmetni, viņš sacītu, izrāde ir tik reibinoša, tik izsmalcināta, ka tikai tad, kad ir jau par vēlu, jūs pamanāt, cik izveicīgi iedurts asmens. Taču Stīnijam patika pārspīlēt. Es zināju, ka Konstance bija spēcīga, tomēr viņa mēdza būt arī ievainojama.

-    Bet viņas suņi, es tad sacīju Stīnijam, un Stīnijs pacēla savas zilās acis pret debesīm.

-    Viņas suņi. Nudien, nomāktā balsī teica Stīnijs. Es īsti nezinu, ko par to domāt.

Mikla, bet Konstancei tādu bija daudz. Es uzaugu pie viņas, taču man nekad neradās pārliecība, ka es viņu saprotu. Es viņu apbrīnoju, mīlēju, reizēm viņa mani mulsināja un pat satrieca, taču es viņu nepazinu. Varbūt arī tā bija daļa no Konstances valdzinājuma.

Sakot “valdzinājums”, es nedomāju to gludo un virspusējo izturēšanās veidu, kuru sabiedrībā uztver kā valdzinājumu. Man prātā kas netveramāks par to, spēja aust burvības tīklus, paņemt savā varā. Šajā ziņā Konstance bija sasniegusi pilnību jau pirms mūsu tikšanās Kad devos pie viņas uz Ņujorku, lai apmestos tur uz dzīvi, viņa bija nodrošinājusi sev mūslaiku Kirkes reputāciju. Droši vien vīriešu dēļ, kā man šķiet, tomēr es, būdama nevainīga, no viņiem neko nesapratu un nevienu pat nepazinu.

-    Vikija, iedomājies, mīļā, viņai nopakaļ velkas vesela aste! tēvocis Stīnijs vēlāk ne bez ļaunuma izsauksies. Aste no salauztām sirdīm. Salauztu vīriešu aste. Tās, Vikija, ir Konstances vētrainā rakstura atstātās drupas.

Pēc Stīnija domām, ja Konstance kādam nodarīja ļaunumu, šis ļaunums bija vērsts pret vīrišķo dzimumu. Ja ļaunums skāra sievietes, tas bija gadījums vai nejaušība: viņām nodarītais posts radās kā Konstances galvenā uzbrukuma blakusrezultāts.

Stīnijs, manuprāt, Konstancē redzēja ne tikai raganu, bet arī kareivi. Viņš apgalvoja, ka Konstancē tuvojoties vīriešiem, ar savu seksualitāti caururbdama gaisu, izmantodama savu skaistumu, prātu, valdzinājumu un gribasspēku par ieročiem, kad pārgalvīgi metās kādā personiskā karā. Stīnijam bijušas pašam savas tieksmes, tādēļ viņš esot izņēmums; tikai tāpēc, viņš paskaidroja, esot izdzīvojis, ka bijis Konstances draugs.

Toreiz es neticēju nevienam viņa vārdam. Man šķita, ka tēvocim patīk visu dramatizēt, turklāt es mīlēju Konstanci, galu galā, viņa pret mani izturējās ļoti laipni. Kad Stīnijs sāka savus uzbrukumus, es iebildu:

-    Bet viņa ir drosmīga, viņa ir elastīga, viņa ir apdāvināta, viņa ir augstsirdīga. Un tāda viņa tiešām bija. Viņai piemita visas šīs īpašības, bet savā ziņā taisnība bija arī tēvocim Stīnijam. Konstancē bija bīstama. Konstanci pievilka haoss, tāpat kā magnēts pievelk dzelzs skaidas. Agrāk vai vēlāk (pēc manām domām, tas bija neizbēgami) Konstances tieksme sagādāt nepatikšanas atstās iespaidu ari uz manu dzīvi.

Tā arī notika pirms astoņiem gadiem, kad Konslancei bija izdevies izjaukt manas laulības. Toreiz mēs sastrīdējāmies, un uz astoņiem gadiem iestājās pilnīgs klusums. Pa šo laiku es Konstanci nebiju ne redzējusi, ne ar viņu runājusi, un līdz pat tēvoča Stīnija nāvei, kad viņu atkal uzaicināja, es ļoti centos par viņu nedomāt. Mani pavadīja veiksme. Es uzsāku jaunu dzīvi. Konstancē, pati būdama dizainere, mani bija labi apmācījusi: mana karjera gāja uz augšu, es pieradu dzīvot viena pati, un man tas pat iepatikās. Es biju iemācījusies aizpildīt dienas un mēnešus līdz pēdējai iespējai. Es biju iemācījusies (tā man likās) dzīvot ar domu, ka visiem pieaugušajiem nākas kaut ko nožēlot.

Un tomēr es atgriezos. Lidmašīna, kurā atrados, devās uz austrumiem. Priekšā bija garš ceļojums ar biežu apstāšanos. No Deli uz Singapūru, no Singapūras uz Pērtu, no turienes uz Sidneju. Tālāk uz Fidži, no Fidži uz Losandželosu, no Losandzelosas uz Ņujorku. Jāšķērso tik daudzas laika zonas! Nolaižoties Kenedija lidostā, es vairs nezināju, vai pašlaik vēl ir vakardiena vai arī sākusies jau rītdiena tāds apziņas stāvoklis, kurš nebeidzas līdz ar lidojumu.

Mēs ar Konstanci dzīvojām uz vienas stīgas. Tiklīdz spēru soli no lidostas ēkām karstumā, es jau zināju, ka viņa ir tepat, kaut kur pilsētā, vēl neredzama, bet ļoti tuvu. Braucot uz Manhetenu dzeltenā taksometrā, man no spiediena ausīs dunēja, acis sūrstēja no sausā gaisa trīsdesmit tūkstoši pēdu augstumā, nervi no negulēšanas bija kā uzvilkti, mani pārņēma adrenalīna izraisīts viltus optimisms. Es biju ne tikai pārliecināta, ka Konstance ir tuvumā, es jutu, ka viņa mani gaida.

Laikam es gaidīju sava veida galīgo norēķināšanos ne jau samierināšanos, bet atbildes uz jautājumiem, kas izskaidrotu pagātni, akurāti novilktu līniju zem akurāti sabalansētas summas. Šis ir mirklis, es sev sacīju, kad Konstances un mana aritmētika beidzot saskan: QED*. Es izprotu sevi. Es izprotu savu krustmāti. Beidzot es esmu brīva, lai dotos tālāk.

Protams, es kļūdījos. Man likās, ka es atgriežos, bet patiesībā ceļojums vēl tikko sācies.

Konstance nekad nerakstīja vēstules, taču viņai patika runāt pa telefonu. Viņai pašai bija vairāki telefona numuri, un es apzvanīju tos visus.

Es piezvanīju uz māju īsthemptonā, Longailendā. Es piezvanīju pa visiem trim numuriem Piektās avēnijas dzīvoklī. īsthemptonas nams esot pārdots pirms diviem gadiem. Jaunais īpašnieks kopš tā laika neesot Konstanci redzējis. Neviens no Piektās avēnijas numuriem neatbildēja, un tas bija neparasti, jo ari tad, ja Konstance būtu izgājusi, mājās vajadzēja būt kalpotājiem.

Tā kā bija piektdiena un krietni pāri darba laikam, nebija nozīmes zvanīt uz Konstances darbavietu Piecdesmit septītajā avēnijā. Es sāku apzvanīt Konstances draugus.

Bija jūlija beigas, manas adreses varēja but novecojušas par astoņiem gadiem, kāds tur brīnums, ka daudzi numuri neatbildēja. Draugi bija pārcēlušies uz citu dzīvesvietu vai devušies atvaļinājumā. Taču mani patiesi pārsteidza to reakcija, kurus man izdevās sazvanīt. Viņi atbildēja pieklājīgi, apgalvoja, ka priecājoties mani dzirdēt pēc tik ilga laika, taču neviens nezināja, kur ir Konstance, un nespēja atcerēties, kur un kad pēdējo reizi viņu redzējuši. Neviens no viņiem nebrīnījās par manu zvanu un tas šķita dīvaini. Galu galā, manu un Konstances attiecību saraušana bija visiem zināma šajā sakarā pastāvīgi tika trītas mēles un izteikti visādi minējumi. Mēs ar Konstanci bijām darījumu partneres, mēs bijām kā māte un meita, kā labākās draudzenes. Es gaidīju, kad kāds izsauksies: “Kādi vēji tad tevi atpūtuši? Man likās, ka jums ar Konstanci pirms kāda laika iznāca krietna saraušanās.” Neviens par to neieminējās. Sākumā es nodomāju, ka pie tā vainojama smalkjūtība, bet, piezvanot desmito reizi, sāku šaubīties.

Ap astoņiem vakarā, cīnīdamās ar miegu, es paņēmu taksometru un devos uz Konstances dzīvokli, kurā agrāk biju mitinājusies. īgns un nepazīstams durvjusargs paziņoja, ka mis Šaukrosa te nedzīvojot, dzīvoklis esot aizslēgts. Adrese, kur viņu varētu meklēt, neesot atstāta.

Es atgriezos viesnīcā. Centos būt lietišķa un prātīga. Bija taču vasaras vidus, pats karstākais laiks, diez vai Konstance šādā tveicē būs palikusi Ņujorkā. Ja viņas nav Longailendā, viņa droši vien ir Ņūportā. Ja viņas nav Ņūportā, varbūt viņa ir Eiropā. Jebkurā gadījumā viņas apmešanās vietu loks ir ierobežots un man tās visas ir zināmas.

Es piezvanīju uz visām Konstances iecienītajām viesnīcām, kurās viņa vienmēr pieprasīja vienus un tos pašus apartamentus. Viņa nebija apmetusies nevienā natām: šogad nevienā nav bijušas pasūtītas istabas uz viņas vārda, ja nu vienīgi pagājušā gada vasarā. Un tomēr es negribēju padoties, pat tagad ne. Jutu visus lidojuma simptomus, vienlaicīgus neīstas enerģijas un spēku izsīkuma uzplūdus to neredzamo stīgu, kas tur sasprindzinājumā ikvienu, kurš uzsācis meklēt vai taujāt.

Konstancei jābūt šeit, es jutu viņas klātbūtni. Par spīti šim gadalaikam, viņa neatradās Eiropā, bet gan šeit, Manhetenā, tepat aiz stūra, ķircinās paslēpusies un neredzama. Nākamais telefona zvans man atklās viņas slēptuvi. Patiesībā es piezvanīju uz divām vietām, pirms, noguruma pārņemta, devos pie miera.

Pirmais un man nācās uzgriezt numuru vairākas reizes zvans bija Betijai Mārprūderei, Konstances kolēģei, personai, kas vienmēr nekļūdīgi zināja, kur Konstance atrodama. Man nav zināms, ka mis Mārprūdere kādreiz būtu ņēmusi atvaļinājumu, vēl vairāk, man nav zināms, ka viņa kādreiz būtu izbraukusi no Ņujorkas. Viņas numurs pirmais, kuru es uzgriezu, neatbildēja pulksten sešos, tas klusēja, kad zvanīju otrreiz pulksten desmitos.

Gāju gulēt. Apsēdusies gultā, pagurusi un satraukta pāršķirstīju “New York Times” lappuses, kas pienācās kopā ar istabu. Šeit sabiedriskās dzīves apskatā atradu sev labāko izziņas avotu. Ņujorkā caurbraucot bija ieradies fotogrāfs Konrads Vikers. Viņš Modernās mākslas muzejā gatavojās sava darba piecdesmit gadu retrospekcijas izstādei, kas sāksies ar viesībām, ko žurnālists raksturoja kā le tout New York[2]. konrādu vikeru ar manu ģimeni saistīja ilggadējas saites, viņš uzturēja attiecības arī ar Konstanci. Ja nepiemin Stlniju, Konrads Vikers bija Konstances senākais draugs.

Vikers man nepatika, un pulkstenis jau rādīja vēlu stundu, tomēr es viņam piezvanīju.

Tā kā arī Vikers pret mani juta antipātijas, gaidīju strupu atbildi, taču, man par brīnumu, viņš izplūda laipnībās. Uz jautājumiem par Konstanci Vikers atbildēja izvairīgi, bet atbildēja. Viņš neesot īsti pārliecināts, kur Konstance atrodoties tieši patlaban, taču, viņaprāt, apjautāšanās pāris vietās viņas atrašanās vietu atklāšot.

-    Atnāc, iedzersim kādu kokteili! Tad ari parunāsim, viņš pabeidza falsetā. Rīt sešos, dārgā. Labi? Tad līdz rītam!

-   Dār-gā, bija teicis Konrads Vikers.

Viņš sūtīja gaisa bučas. Viņš sadalīja vārdu, kā vienmēr, divās striktās zilbēs. Šajā gadījumā tas nenozīmēja nedz afektāciju, nedz intimitāti, jo vārdu “dārgā” vai “dārgais” Vikers attiecināja gan uz tuviem draugiem, gan pilnīgiem svešiniekiem. Man bija aizdomas, vai viņš ar to neslēpj faktu, ka bieži vien bija aizmirsis tik sirsnīgi uzrunātās personas vārdu. Vikers parasti aizmirsa vārdus ja vien tie nepiederēja slavenībām.

Viņš veltīja man dažus žestus, kam vajadzēja nozīmēt acīm redzamu sajūsmu. Konrads Vikers savā ierastajā ampluā: izsmalcināta persona smalkā istabā smalki respektablā namā Sešdesmit otrajā ielā piecu minūšu gājiena attālumā no Konstances apartamentiem Piecdesmit piektajā avēnijā. No gaišpelēka “Savile Row” uzvalka rēgojās gaišzila mutautiņa stūrītis, kas harmonēja ar krekla zilo toni. Krekla zilais tonis savukārt pieskanēja viņa acu krāsai. Biezu, sirmu matu ērkulis, kas nu jau sāka atkāpties no pieres, meitenīga ķermeņa uzbūve: Konrads Vikers reiz, tāpat kā mans tēvocis Stīnijs, bijis izdaudzināti skaists jauneklis. Viņš bija labi saglabājies. Šķiet, ka viņa neīstums ar gadiem nemazinājās.

-    Kur tie gadi, kopš redzējāmies! Es tik ļoti priecājos, ka tu piezvanīji! Dār-gā, tu izskaties spoži. Apsēdies un ļauj man uz tevi paskatīties. Kur tie gadil Man tik ļoti patika tas, ko tu izdarīji Antonelli namā un Mollijas Dorsetas namā. Tu to paveici tik gudri abās mājās. Tu pārspēj pati sevi.

Es apsēdos. Brīnījos, kāpēc Vikers pūlas man glaimot, ja nekad agrāk nav to darījis, varbūt vienīgi nolēmis, ka es tagad nāku modē.

-    Tāds karstums! Vikers joprojām bija zirgā. Tas ir neciešami. Kā mēs agrāk iztikām bez gaisa kondicionētājiem? Es te, dār-gā, gadījos tā caurbraucot. Mēģinu noformēt šīs te. Viņš pamāja ar roku uz fotogrāfiju grēdas pusi. Tīrā elle. Es gribēju teikt, piecdesmit gadi darba, dār-gā. Ar ko sākt? Ko atstāt? Ko izmest? Tie muzeju ļaudis ir tik cietsirdīgi. Viņi grib karaļnama ļaudis, nu protams! Mārgaretu un Rūdiju, Endiju un Miku, Velisu un princesi Diānu. Jā, un viņi grib Konstanci, protams. Labi, viņi dabūs. Bet tie, par kuriem viņi neko nav dzirdējuši, paliek Ā-R-P-U-S-Ē, dār-gā. Es pazaudēšu pusi savu draugu.

īss cietēja vaids. Nākamajā mirklī, aizmirsis ciešanas, viņš norādīja uz ziedu sakārtojumu uz galdiņa man blakus.

-    Vai tās nav dievišķas? Kurš tad nemīl delfīnijas? Angļu dārza puķes es tās vienmēr pasūtu, lai kur es būtu. Un tagad es esmu atradis vienu šausmīgi gudru, jaunu cilvēku, kurš tas sakārto tieši tā, kā man patīk. Trakoti oriģināli. Es neciešu puķes, kas izskatās sakārtotas. Un tu? Nē, kā gan tu to varētu tu esi pārāk gudra, lai to darītu. Bet nu varbūt iedzersim šampanieti? Lūdzu, saki “jā”! Es neciešu paradumu dzert martīni tas ir pārāk neveselīgi. Nākamajā dienā jūties kā akls. Jā, dzersim šampanieti. Būsim trakoti cēli un atvērsim “Bolindžeru”…

Vikers piepeši aprāvās. Viņš tikko bija nosaucis tēvoča Stīnija mīļāko šampanieša šķirni. Sārtums sakāpa augšup pa kaklu, viņš nosarka. Viņš paknibinājās gar krekla apkaklīti. Viņš aizgriezās, lai dotu norādījumus zēnam, kurš mani bija ielaidis un visu laiku stāvēja pie durvīm.

Zēns bija japānis, patīkama un smalkjūtīga izskata jauneklis melnā žaketē un svītrainās biksēs.

Kad jaunais cilvēks bija izgājis no istabas un Vikers apsēdies, es beidzot sapratu, kādēļ biju uzaicināta. Vikeru mocīja ne tikai samulsums, viņš jutās vainīgs. Šim ielūgumam nebija nekāda sakara ar Konstanci, vienīgi ar tēvoci Stīniju.

Tā kā Konrāds Vikers vairāk nekā piecdesmit gadus bija tēvoča Stīnija draugs un vismaz pusi no šī laika reizi no reizes viņa mīļākais un tā kā viņš pamanījās tā arī neierasties, kad Stīnijs gulēja uz nāves gultas, man šī vainas sajūta bija saprotama. Es neko neteicu. Iespējams, ka man gribējās redzēt, kā Vikers izgrozīsies no situācijas.

Kādu brīdi viņš klusēja, it kā gaidītu, ka es pieminēšu Stīniju un viņam palīdzēšu. Es ari klusēju. Aplūkoju viņa viesistabu, kura, kā jau visas istabas viņa daudzajās mājās, bija izsmalcināti gaumīga. Vikera uzticības jūtas varēja būt vājas un viņa draudzība virspusēja, bet attiecībā uz nedzīviem priekšmetiem, audumiem un mēbelēm viņa acs bija tikpat nekļūdīga kā Konstancei. Kādreiz man tas likās svarīgi. Es ticēju, ka laba gaume ir tikums. Tagad es par to vairs nebiju tik pārliecinātā.

Vikers bungoja ar pirkstiem pa franču stila krēsla rokubalstu. Es pazinu zīda audumu, ar kuru krēsls bija pārvilkts, asprātīgu astoņpadsmitā gadsimta stilizāciju. Tas bija nācis no pašas pēdējās Konstances Šaukrosas kolekcijas. Krēsls bija apgleznots. Droši vien restaurēts un tad tam prasmīgi piešķirts vecuma izskats. Krāsu plūdinājums virs ģipša: vai tas veikts Konstances darbnīcās? Apbrīnojami. Pavisam vai gandrīz pavisam neiespējami bija pateikt, vai gaiši pelecīgais zilums uzklāts pirms divsimt gadiem vai pirms nedēļas.

-    Pirms mēneša, sacīja Vikers, notvēris manu skatienu. Par spīti visiem saviem trūkumiem, Vikers nekad nav bijis muļķis. Pirms mēneša. Viņš nopūtās. Un, jā, es zinu, ka tevi neapmuļķošu, pie tā strādājis tas pats restaurators, kura pakalpojumus vienmēr izmantoja Konstance. Ak Dievs! ,

Vikers pieliecās uz priekšu. Acīmredzot viņš bija nolēmis riskēt.

-    Labāk parunāsim par Stīniju. Es zinu, man vajadzēja būt viņam blakus. Bet laikam jau es neuzdrošinājos. Redzēt, kā Stīnijs mirst. Tas likās tik neparasti. Tik neiedomājami, un es pavisam noteikti negribēju būt tam liecinieks. Ak tā, šampanietis!

Viņš piecēlās. Pasniedzot man glāzi, viņa roka nedaudz drebēja.

-     Vai tu trakoti būtu pretī, ja mēs iedzertu par viņu? Par Stīniju? Viņam tas būtu paticis. Galu galā, Stīnijs par mani nekad nav lolojis ilūzijas. Tu droši vien domā, ka es esmu šausmīgs gļēvulis, un tāds es ari esmu. Vājnieku istabas mani šķebina. Bet, zini, Stīnijs būtu sapratis.

Taisnība. Es pacēlu glāzi. Vikers uzmeta man skumīgu skatienu.

-   Nu tad par Stīniju? Par vecajiem laikiem? Viņš vilcinājās. Par vecajiem draugiem? Labi. Par Stīniju.

Mēs abi iedzērām. Vikers nolika glāzi. Viņš nolaida plaukstas uz ceļiem un nolūkojās manī ar ilgu, vērtējošu skatienu. Zilās acis saglabāja modrību: Vikers, par spīti savai afektācijai, bija slavens fotogrāfs. Viņam piemita fotogrāfa spēja lasīt sejas.

-    Tu labāk man pasaki. Es gribu zināt. Kad tu piezvanīji… Es jutos kā tārps. Vai tas nācās viegli? Es gribu teikt Stīnijam?

Es apdomājos. Vai nāve kādreiz ir viegla? Es biju centusies to Stīnijam atvieglināt, tāpat arī Vekstons. Mums veicās pavisam nedaudz. Mirstot mans tēvocis bija nobijies, turklāt viņu māca raizes.

Sākumā viņš mēģināja bailes slēpt. Taču, sapratis, ka cerību vairs nav, Stīnijs nolēma nomirt izturētā stilā.

Tēvocis Stīnijs stilu vienmēr vērtēja augstāk par visu. Manuprāt, viņš bija gatavs apsveicināties ar Hadesu kā ar vecu draugu, kas sastapts kādās viesībās, un domāja, ka pāri Stiksai viņu pārvedīs tikpat uzmanīgi, kā braucot ar gondolu pa Giudecca. Satiekot Hāronu, tēvocis

Stīnijs droši vien grasījās pret viņu izturēties kā pret viesnīcas “Riča” durvjusargu: Stīnijs varētu mesties tam garām, taču iedodot lielu dzeramnaudu.

Beigās Stīnijs panāca savu. Viņš aizgāja, kā bija vēlējies aiziet, atzvēlies zīda spilvenos, vienā mirklī priecīgs, nākamajā jau miris.

Taču šī pēkšņā šķiršanās nāca pēc trim gariem mēnešiem, mēnešiem, kuru laikā pat Stīnija aktiera spējas reizēm viņu pameta. Sāpes viņš necieta mēs par to parūpējāmies -, tomēr, kā jau ārsts bija brīdinājis, morfija kokteiļi atstāja dīvainas sekas. Tie atgrieza Stīniju pagātnē, un, pagātni skatīdams, viņš lēja asaras.

Tēvocis mēģināja man redzēto pastāstīt, runāja un runāja, bieži vien līdz pat vēlai nakts stundai. Viņam bija liela vēlēšanās, lai arī es redzētu to, ko redzēja viņš. Es apsēdos Stīnijam blakus, es turēju viņa roku, es viņu uzklausīju. Viņš bija vienīgais un pēdējais no maniem ģimenes locekļiem. Es sapratu, ka viņš grib man dāvināt pagātni, kamēr vēl nav par vēlu.

Tomēr bieži vien viņa teikto varēja saprast tikai ar grūtībām. Vārdi bija pietiekami skaidri, bet aprakstītie notikumi sajukuši. Morfijs padarīja Stīniju par ceļotāju cauri laikam, piešķirot viņam spēju doties uz priekšu un atpakaļ, no nesenas sarunas tā pāriet pie citas, kas notikusi pirms divdesmit gadiem, it kā tās būtu norisinājušās vienā dienā vienā un tajā pašā vietā.

Tēvocis stāstīja par maniem vecākiem un maniem vecvecākiem, taču es viņus atpazinu tikai pēc vārdiem, jo, Stīnijam runājot par viņiem, viņi bija man sveši. Savu tēvu un māti es atcerējos pavisam citādus. Un Konstance, par kuru viņš runāja, bija svešiniece. Vēl kas: dažas Stīnija atmiņas bija labdabīgas, cilas pavisam noteikti tādas nebija. Stīnija skatītajam nāca līdzi šīs ēnas un lika viņam drebēt. Viņš tvēra pēc manas rokas, piecēlās sēdus gultā, ar skatienu kaut ko meklēja istabā, kaut ko, kas viņam bija redzams, bet man ne.

Es sāku baidīties. Es nebiju pārliecināta, ka tās ir tikai morfija izraisītas vīzijas. Kā jūs pārliecināsieties turpmākajā stāstījuma gaitā, es uzaugu kopā ar dažām mīklām, kuras nekad tā arī netika atrisinātas, mīklām, kuras bija uzradušās reizē ar manu piedzimšanu un manām kristībām. Man šķita, ka esmu pāraugusi šīs mīklas ka esmu tās atstājusi pagātnē. Tēvocis Stīnijs tās atsauca atpakaļ.

Tas bija neaprakstāms vārdu un tēlu jūklis: tēvocis Stīnijs vienā mirklī varēja runāt par kroketu, bet nākamajā par komētām. Viņš bieži pieminēja Vinterskombas mežus tēmu, pie kuras viņš mēdza atgriezties, ikreiz likdams uz to arvien pieaugošu un neizprotamu uzsvaru. Viņš runāja ari bet tad es biju gandrīz pārliecināta, ka tā ir morfija iedarbība, par vardarbīgu nāvi.

Droši vien Vekstons, kurš bijis liecinieks vismaz daļai no sacīta, to saprata labāk par mani, taču viņš neko nepaskaidroja. Viņš saglabāja mieru, līdzsvaru, atturību gaidīja nāvi.

Divas dienas pirms tās atnākšanas iestājās miers un apskaidrība, likās, ka Stīnijs saņem spēkus pēdējai cīņai. Tad viņš nomira, un, kā jau es teicu, tas notika ļoti ātri. Vekstons sacīja, ka Stīnijs arī pats vēlējies aiziet, es nodomāju, ka mans tēvocis izrādījis nelokāmību, es viņu mīlēju, un Vekstonam bija taisnība.

Nu tad sakiet vai jums tas šķiet viegli? Es raudzījos Vikerā, tad nolaidu skatienu. Es jutu, ka Stīnijs, sagatavodams šo atvadu uzvedumu, būtu gribējis, lai es akcentēju viņa drosmi.

Izvairies no šim aspektam nebūtiskām epizodēm! Esi uzmanīga!

-   Viņš… saglabāja savu seju, es sacīju.

Likās, ka Vikeram patīkami to dzirdēt, vai ari sacītais mazināja viņa vainas sajūtu. Viņš nopūtās.

-Ak vai!

-   Viņš, protams, atradās gultā. Savā istabā Vinterskombā. Tu atceries to istabu…

-   Dār-gā, kurš tad to var aizmirst? Pilnīgs absurds. Viņa tēvs dabūtu trieku.

-    Viņš valkāja zīda pidžamas. Dienās, kad ieradās ārsti, viņš vilka gaiši violetās tu jau zini, viņam patika visus pārsteigt.

Vikers smaidīja. Kosmētika? Tikai nestāsti man, ka viņš turpināja to lietot pirms…

-    Mazliet. Pavisam nedaudz salīdzinājumā ar citām reizēm. Viņš teica… viņš teica, ja jau jāapsveicinās ar nāvi, tad tikai vislabākajā izskatā…

-    Nepārdzīvo! Stīnijam nepatiktu, ka tu pārdzīvo. Vikers runāja gandrīz sirsnīgi. Pasaki man… paliek vieglāk, ja izrunājas. To es esmu iemācījies. Viens no vecuma lāstiem ja visi tavi draugi vienubrīd viesībās, bet nākamajā brīdī jau viņu vairs nav. Tu jau zini, mēs ar Stīniju bijām viena vecuma. Sešdesmit astoņi. Nevarētu jau teikt, ka tas ir liels vecums mūsu dienās. Bet tomēr… Viņš apklusa. Vai viņš mani pieminēja… beigās?

-   Mazliet, es atbildēju, nolēmusi Vikeram piedot viņa egoismu. Patiesībā Stīnijs par Vikeru vispār nebija runājis. Es vilcinājos. Viņam patika runāt. Viņš dzēra “Bolindžeru” man mazliet bija palicis krājumā. Viņš pīpēja tās šausmīgās, melnās krievu cigaretes. Viņš lasīja dzeju…

-    Vekstona dzeju? Vikers uzskatīja Vekstonu par savu sāncensi. Viņš savilka seju grimasē.

-    Galvenokārt Vekstona. Un viņa vēstules vecās vēstules, tās, kuras viņš rakstīja Stīnijam pirmajā karā. Vecos fotoalbumus… tas bija dīvaini. Nesenā pagātne viņu nemaz neinteresēja, viņš gribēja gremdēties pēc iespējas dziļākā pagātnē. Savā bērnībā, Vinterskombā, kāda tā kādreiz bija bijusi. Viņš daudz runāja par maniem vecvecākiem, par saviem brāļiem. Manu tēvu, protams. Es uz mirkli apklusu. Un Konstanti.

-    Ak Konstanci? Tā jau es domāju. Stīnijs vienmēr viņu dievināja. Pārējie jūsu ģimenes locekļi… Vikers nedaudz ļaunīgi pasmaidīja.

-     Es teiktu, ka viņi nebija īpaši aizrautīgi. Krustmāte Moda, protams, viņu ne visai ieredzēja, un tava māte… nu labi, esmu dzirdējis, ka viņa vairak vai mazāk izraidīta no Vinterskombas. Nekad neesmu varējis saprast, kāpēc. Man tas vienmēr licies mazliet noslēpumaini. Vai Stīnijs to domāja, kad viņu pieminēja?

-    Nē, es meloju, bet Vikers, ja arī pamanīja nepatiesību, to neizrādīja. Viņš ielēja vēl šampanieti. Likās, ka kaut kas varbūt Vekstona pieminēšana viņu mazliet aizkaitināja. Piepeši šķita, ka runas par tēvoci Vikeru nogurdina. Viņš piecēlās un sāka pārcilāt viņam blakus uz galda guļošo fotogrāfiju kaudzi.

-     Ja runājam par Konstanci, paskaties uz šo te! Gluži nejauši tai viendien uzdūros. Biju to pavisam piemirsis. Viens no maniem pirmajiem darbiem. Viņas pirmā fotogrāfija, kuru esmu uzņēmis. Šausmīgs uzstādījums, samākslotība, stīvums, bet, vienalga, retrospekcijai varētu izmantot. Tajā kaut kas ir, vai tev tā neliekas? Viņš turēja rokā lielu melnbaltu uzņēmumu. Tūkstoš deviņi simti sešpadsmitais tas nozīmē, ka man toreiz bija sešpadsmit un Konstancei tāpat, lai gan tagad viņa, protams, iztaisās jaunāka nekā patiesībā. Paskaties uz šo! Vai esi to kādreiz redzējusi? Vai viņa neizskatās neparasti?

Ielūkojos fotogrāfijā: es to redzēju pirmo reizi, un Konstance patiešām izskatījās neparasti. Kā jau Vikers sacīja, uzņēmums bija ļoti samākslots, ļoti atbilda tā laika modei un stipri atšķīrās no viņa pēdējiem darbiem. Jaunā Konstance gulēja uz kaut kā, kas atgādināja katafalku, ietīta smagnējā, baltā audumā, iespējams, tas bija satīns. Saskatīt varēja vienīgi viņas rokas, kuras turēja puķi, un galvu. Pārējais ķermenis bija ievīstīts un satīts kā līķautā. Viņas melnie mati, kas, izrādījās, toreiz bijuši gari nekad neesmu redzējusi Konstanci ar gariem matiem bija sasukāti un mākslīgi sakārtoti, lai viļņiem kristu lejup no viņas sejas. Pārsteidzoši savā krāšņumā, kā Vikers to neapšaubāmi bija iecerējis, tie klājās uz grīdas. Konstance gulēja profilā. Spilgtas gaismas kūlis izcēla viņas seju, lai vaibsti, kas jau toreiz bija nenoliedzami pievilcīgi, veidotu gleznainu kompozīciju, gaismas un tumsas saspēli. Melnās skropstas iezīmēja pusmēnesi pret plato, augsto, gandrīz slāvisko vaigukaulu. Dīvaini, ka Vikers bija izvēlējies fotografēt Konstanci ar aizvērtām acīm tās bija gandrīz melnas un pati pirmā iezīme, kam apkārtējie parasti pievērsa uzmanību.

-    Skaistā Dāma bez žēlastības, Vikers, sākdams atgūties, skanīgi iesmējās. Tā es viņu nosaucu. Nu, toreiz bija tāds stils. Konstance uz zārka, Sitveli uz zārkiem vieni vienīgi zārki, un tā visu gat/u.Tas bija šausmīgi slikts gads, protams, jo iekrita Pirmā pasaules kara vidū, un ļaudis runāja, ka tā ir dekadence. Tomēr šis pārkāpums, kā izrādījās, bija noderīgs… Viņš uzmeta man īsu skatienu. Tas mani padarīja par enfant terrible[3], tas vienmēr ir labākais veids, kā sākt karjeru. Cilvēki jau aizmirsuši, ka esmu tāds bijis, tagad es viņiem esmu cienījams, vecs vīrs. Tāpēc ielikšu šo foto izstādē tāpat vien, lai viņiem to atgādinātu. Ak, un, protams, viņas kāzu fotogrāfijas! Tās ir vienkārši dievišķas…

Viņš parakņājās fotogrāfiju kaudzē Diemžel to šeit nav, droši vien tās atrodas muzejā. Bet paskaties tagad uz šo te, tā tevi noteikti interesēs…

Pasniegtās fotogrāfijas piederēja pie tā saucamajām neoficiālajām, kuras Vikers mēdza saukt par “ģimenes uzņēmumiem”.

Es to uzreiz pazinu. Fotogrāfija bija uzņemta Venēcijā 1956. gadā. Konstance ar draugu grupu stāvēja pie Lielā kanāla, tūlīt aiz viņiem varēja saskatīt baznīcas kontrforsu tā bija Santa Maria della Salutē baznīca. Eleganta grupa gaišās vasaras drānās. Tajā bija redzami leģendārie dvīņi van Dinemi, abi tagad jau miruši. Es atcerējos, ka mirkli pirms fotografēšanās dvīņi bija savstarpēji apmētājušies asprātībām par panamas platmali.

Nedaudz nomaļus no pārējiem stāvēja divi jauni cilvēki. Viņus apmirdzēja zeltainā Venēcijas gaisma, kontrastējot ar baznīcas mesto ēnu turpat blakus: tumšmatains gara auguma vīrietis raižpilnu izteiksmi sejā vīrieša āriene bija satriecoša, viņu varētu noturēt par indiāni, kaut viņš tāds nebija, un jauna sieviete, uz kuru vīrietis raudzījās.

Ari sieviete bija pagara auguma un slaida. Viņai mugurā bija zaļgana kleita un basajās kājās sandales uz zema papēža. Paši skaistākie bija sievietes mati, kurus viņa nēsāja garus un izlaistus. Tie meta viļņus ap seju: Venēcijas gaisma tos vērta sarkanīgi zeltainus vai kastaņbrūnus. Pāri sejai krītoša matu šķipsna aizsedza vaibstus. Viņas skatiens bija vērsts prom no objektīva un prom no melnīgsnējā vīrieša. Manuprāt, viņa grasījās lidot šī jaunā sieviete, kura kādreiz biju es pati.

Toreiz man bija divdesmit pieci gadi, nedaudz trūka līdz divdesmit sešiem. Es vēl nemīlēju vīrieti, kurš stāvēja man blakus, bet todien sajutu, ka mīlestība ir iespējama. Man negribējās skatīties uz šo fotogrāfiju, ne uz šo vīrieti, ne arī uz sevi. Neteikusi ne vārda, es to noliku un pagriezos pret Vikeru.

-    Konrād, es jautāju, kur ir Konstance?

Viņš bija izvairīgs. Viņš mēģināja visādi izlocīties. Jā, viņš esot šur tur piezvanījis, kā jau solījis, bet sev par lielu pārsteigumu neko neesot uzzinājis. Neviens neesot varējis pateikt, kur Konstance atrodama, tas liekoties neparasti, bet neapšaubāmi, neesot iemesla satraukumam. Konstance, viņaprāt, kādā jaukā dienā pēkšņi uzradīšoties, gluži tāpat, kā tas jau daudzreiz ir noticis. Galu galā, vai tad viņa vienmēr nav bijusi neaprēķināma?

-     Viens no Konstances ērģeliskajiem noskaņojumiem, ja tā to var nosaukt. Tu taču zini, cik ļoti viņai patīk brīvs lidojums. Droši vien aiz tā visa stāv kāds vīrietis…

To teicis, viņš apbēra mani ar jautājumiem. Dzīvoklis bijis noslēgts? Cik dīvaini! Vai esmu mēģinājusi sazvanīt īsthemptonu? Ko, pārdota? Viņam neesot ne mazākā priekšstata… Vikers pārāk strauji pārmetās uz citu tēmu, tāpēc es paliku pārliecībā: viņš ir zinājis, ka māja pārdota, lai arī kā viņš to noliedza.

-    Viņa droši vien ir Eiropā! Vikers iesaucās, il kā šī doma viņam tikai nupat būtu ienākusi prātā. Vai tu pamēģināji sazvanīt Dānieļu, Krilonu? Bet Molliju Dorsetu, Konotu?

Kad biju paskaidrojusi, ka esmu apzvanījusi visas šis zināmās apmešanās vietas, kā ari visas pārējās, Vikers labi notēloja pilnīgu neizpratni.

-Tad es laikam nevarēšu palīdzēt. Redzi, es neesmu viņu apciemojis gandrīz veselu gadu. Viņš apklusa, uzmezdams man pētošu skatienu. Zini, viņa pēdējā laikā bija kļuvusi ļoti dīvaina, dzīvoja gandrīz vai kā vientuļniece. Viņa vairs nerīkoja viesības jau veselu mūžību. Un, ja kāds ielūdza viņu… zini, nekad nevarēja būt drošs, ka viņa ieradīsies…

-   Vientuļniece? Konstance?

-   Iespējams, tas nav gluži īstais vārds. Ne jau nu tieši vientuļniece. Bet dīvaina gan dīvaina pavisam noteikti. Es teiktu, ka Konstancei kaut kas bija aiz ādas, kad pēdējoreiz viņu satiku. Viņas skatiens bija līksmi noslēpumains tu taču atceries to viņas skatienu? Es viņai teicu: “Konij, šī sejas izteiksme man ir pazīstama. Tu kaut ko slēp. Kaut ko ne visai labu.”

-   Un ko viņa atbildēja?

-  Viņa sacīja, ka man neesot taisnība vismaz šoreiz. Un sāka smieties. Tad viņa paziņoja, ka ņemšot paraugu no manis un rakstīšot pati savas atmiņas. Es viņai, protams, nenoticēju. Tā arī pateicu. Man bija skaidrs, ka tur iejaukts vīrietis, un es Konstancei pajautāju, kas viņš tāds ir. Dabiski, ka viņa man to neteica. Viņa tikai apsēdās un smaidīja savu sfinksas smaidu, kamēr es nodarbojos ar minēšanu.

-   Nedeva nekādu mājienu? Tas neizskatās pēc Konstances.

-   Ne mazāko. Viņa sacīja, ka gan jau es beigās uzzināšot, bet, kad uzzināšot, būšot bezgala pārsteigts. Tas arī viss. Vikers saminstinājās. Viņš paraudzījās pulkstenī. Ak debess! Vai tad ir jau tik vēls? Diemžēl man pēc minūtes jāskrien…

-   Konrād …

-   Jā, dār-gumiņ?

-   Vai Konstance izvairās no manis? Tā ir?

-   Izvairās no tevis? Viņš uzmeta man pārsteiguma pilnu skatienu nepārliecinošu skatienu. Kāpēc tu tā runā? Ka jūs sastrīdējāties labi, to mēs visi zinām. Un man jāsaka, ka es dzirdēju visai kutelīgas baumas tajās figurēja kāds zināms vīrieša vārds, tu jau zini, kā tas notiek… Viņš man plati uzsmaidīja. Bet Konstance to nekad neapspriež. Un vienmēr par tevi runā ar lielu sirsnību. Viņai foti patika tavs pēdējais darbs. Mollijas Dorsctas sarkanā viesistaba viņa to apbrīnoja.

Mēģinādams mani pārliecināt, Vikers bija izdarījis kļūdu. Viņa acīs es izlasīju tūlītēju šā fakta apzināšanos.

-   Dorsetas viesistabu? Dīvaini. Šo telpu es pabeidzu pirms četriem mēnešiem. Tas bija pēdējais, ko paspēju pirms Stīnija slimības. Man likās, tu sacīji, ka neesot redzējis Konstanci gandrīz gadur

Vikers teatrāli piesita ar plaukstu pie pieres.

-          Ak debess, kāds es esmu putrotājs! Tad tā nevarēja būt Dorsetas istaba. Tā būs bijusi kāda cita. Jā, gadi, dār-gumiņ, prasa savu. Vecums nāk virsū. Pēdējā laikā ar mani tā bieži notiek jaucu vārdus, laikus, vietas. Tā ir gatavā sodība. Un tagad nedusmojies, bet man nāksies tevi izvadīt. Pēc pusstundas man jābūt Ciematā tāda vecu draugu sanākšana, bet tu jau zini, kāda ir satiksme. Pilsēta stāvgrūdām pilna ar visādiem salašņām tūristiem, zini, mašīnu uzpircējiem no Detroitas, mājsaimniecēm no Aidaho. Viņi pievāc visus brīvos taksometrus…

Cieši satvēris pie elkoņa, viņš mani virzīja uz halli. Tajā kavējās japāņu kalpotājs.

-    Tev ļoti piestāv šī zilā krāsa brīnišķīgi sader ar matiem Ticiāna zeltainbrūnajā tonī, Vikers čivināja, un, tā kā viņš bieži izmantoja glaimus, lai nodrošinātu ātru bēgšanu, es nemaz nebrīnījos, ka pēc mirkļa atrados uz ietves.

Es apgriezos, bet Vikers, kuru zināmās aprindās uzskatīja par ļoti šarmantu, nekad nebija baidījies izrādīt rupjību.

Balta roka pamāja. Japāņu zēns ķiķināja. Akurātās mazpilsētas namiņa baklažānkrāsas durvis aizcirtās man deguna priekšā.

Man tas likās interesanti. Šāda pēkšņa atvadīšanās. Tagad es biju pilnīgi pārliecināta, ka Vikers, būdams lojāls pret Konstanci, ja ne pret tēvoci Stīniju, meloja.

Pirms iešanas uz Konrādā Vikcra namu biju pavadījusi vilšanās un nomāktības pilnu dienu, galvenokārt pie telefona. Dienas atlikusī daļa bija līdzīga. Nevajadzēja dzert šampanieti. Tas izraisīja slāpes un atjaunoja pēclidojuma sajūtu. Nevajadzēja arī apspriest ar Vikeru tos trīs mēnešus, kurus pavadīju pie Stīnija Vinterskombā. Bet vēl lielāka kļūda bija aplūkot Venēcijas fotouzņēmumu un skatīt sevi lādu, kāda es reiz biju, bet vairs neesmu.

Ja es būtu ilgojusies pēc sabiedrības, man būtu kam piezvanīt, taču es neilgojos. Man gribējās būt vienai. Šķiet, ka es vēlējos izšķirties, vai turpināt meklējumus vai arī atmest visam ar roku un atgriezties Anglijā.

Man izdevās pierunāt vienu no viesnīcas istabas logiem, lai tas atveras. Tā nu es stāvēju pie loga, siltam pilsētas gaisam plūstot man pretī, un vēroju Manhetenu. Ritēja stundas, kad diena pārvēršas naktī. Arī pati jutos pārvērtību priekšā, jutu tuvojamies izšķirošas pārmaiņas, un iespējams, ka tāpēc mani atkal pārņēma stūrgalvība. Tik viegli es nepadošos. Zināju, ka Konstance atrodas kaut kur tepat, sajūta, ka viņa ir tuvumā, bija kļuvusi pat spēcīgāka nekā dienu iepriekš. Turpini meklēt, sacīja viņas balss, ja gribi mani atrast.

Pirms gulētiešanas vēlreiz piezvanīju Betijai Mārprūderei. Zvanīju trīs reizes. Savienojos ar tele l'on staciju. Pārliecinājos, ka līnija nav bojāta. Uzgriezu viņas numuru ceturto reizi. Joprojām neviens neatbildēja. Man tas šķita ļoti dīvaini.

Betija Mārprūdere “mis Mārprūdere” visiem, tikai mēs ar Konstanti drīkstējām viņu dēvēt par “Prūdiju” nemaz nelīdzinājās citām sievietēm, kas strādāja pie Konstances, jo nebija ne jauna, ne izskatīga, un neviens no viņas ģimenes locekļiem nekad nav rotājis sabiedrības eliti. Konstance, tāpat kā daudzi dekoratori, uzmanīja, lai pie viņas strādātu sievietes un vīrieši -, kuru valoda, apģērbs un izturēšanās atstātu iespaidu uz klientiem. Tas tika darīts, vadoties pēc zināma pragmatisma principa viņa to sauca par “skatloga ietērpu” -, un nevienam netika dotas atlaides. Tādēļ mis Mārprūdere ar savām dzelzslietu tirgotavas kaklarotām, savu manierīgo klīrlbu, košajām biksēm, veco māti invalīdi, izaicinošo un tomēr skumjo vecmeitības atmosfēru tika mūždien nostumta dibenplānā. Tur viņa valdīja kā gailis pār vistukūti: pārraudzīja rēķinus, Konstances vārdā tiranizēja darbnīcas, izraisīja bijīgas trīsas ražotājos, taču nekad nekādos apstākļos netikās ar klientiem. Konstance bija tā, kas vienmēr visus iedvesmoja, bet tieši mis Mārprūdere, kompensējot Konstances nenoliedzamo untumaimbu, darīja visu praktisko darbu.

Kā atlīdzība viņai pienācās zināmas priekšrocības. Es biju pārliecināta, ka viņa tās bauda joprojām. Galvenā priekšrocība bija viņas zināšanas par Konstances atrašanās vietu. Vienīgi mis Mārprūderei lika iedota villas vai viesnīcas numura adrese. Vienīgi viņai uzticēja sīkāku informāciju par gaidāmajiem lidojumiem. Šī privilēģija viņai bija piešķirta tāpēc, ka Konstance zināja, cik greizsirdīgi mis Mārprūdere šo informāciju sargāja: mis Mārprūdere bija Konstances pielūdzēja un vienlaikus viņas augstākā priesteriene.

Interjeristu darbā nepārtraukti atgadās skandāli. Ļaudīm tie sagādā baudu. Konstances darbnīcā skandāli notika ik dienas. Viņas klienti bija ļoti bagāti, bet bagātība viņus darīja kaprīzus. Dārgs materiāls, gads pagājis, izpildot pasūtījumu, bet ierodas saimnieks, un viņam nepatīk. Vai atkal nolako telpu ar sešpadsmit krāsu kārtām, bet, kad smalkais krāsojums pabeigts, klients, izrādās, ir vilies. Seko drāma. Asistenti šaudās šurpu turpu. Zvana telefoni. Klienti grib, nē, viņi pieprasa runāt tikai ar Konstanci un nevienu citu.

Šīs mкlйe* vidū, savas mazās dibenistabiņas drošībā, gaida mis Mārprūdere. Nē, mis Šaukrosas nav; nē, viņa nav aizsniedzama; nē, netiks savienots ne ar Venēciju, ne Parīzi, ne Londonu, ne aviolīniju nē, vēl ne.

♦Sadursme, ķilda. (Tulk. no tranču vai.)

-   Prūdijai ir smalks deguns, izsauksies Konstance. Tikko sāk ost pēc nepatikšanām, viņa kļūst par Augstākās tiesas tiesnesi.

Es ieklausījos mis Mārprūderes telefona pīkstos. Klausīdamās šajās skaņās, es to varēju pavisam skaidri iztēloties, šo instrumentu. Varēju saskatīt mežģīņu sedziņu, uz kuras tas atradās, nestabilo galdu zem tā, visus sīkumus šajā skumjajā telpā, pret kuru Prūdija savā klīrīgajā manierē izturējās kā pret vecpuiša migu.

Bērnībā bieži tiku uzticēta Prūdijai. Viņa veda mani uz Trīsdesmit otro ielu, ieveda apsveicināties ar savu māti invalīdi, apsēdināja savā niecīgajā dzīvojamā istabā, pasniedza cienastu mājas cepumus, īstu limonādi. Droši vien Prūdijai patiktu, ka viņai būtu pašai savi bērni.

Viņas dzīvojamā istaba bija bezgaumīgi spilgta un drosmīga. Tajā valdīja atsacīšanās, ārsta rēķinu noteiktā naudas trūkuma atmosfēra. Telpā atradās izaicinošs dīvāns briesmīgā, sarkanā tonī, drapēts ar šalli, jādomā, imitējot Konstances dārgās, neilgai lietošanai domātās tehnikas. Konstances istabās būtu kašmira vai antīkā “Paisley"[4] šalle. Mis Mārprūderes istabā šalle bija no Taivanas zīda.

Konstance viņu izmantoja. Kad es to pirmoreiz sapratu? Prūdija bija tik uzticama un neaizstājama, bet viņas darbs nebija labi apmaksāts, tas nebija pat adekvāti apmaksāts cik man bija gadu, kad es pirmoreiz pamanīju, ka tas nav pareizi? Lai arī kādā vecumā simpātijās sāka iezagties nožēla, pirmās šaubas par krustmāti būs radušās šajā niecīgajā Prūdijas dzīvojamā istabā.

Tur bija telefons, kas joprojām zvanīja, tur bija mazā mežģīņu sedziņa, kuru ieraugot Konstance būtu nodrebējusi. To mis Mārprūderei bija darinājusi viņas māte. Katru reizi, lietojot telefonu, viņa to akurāti sakārtoja.

-    Man patīk skaistas lietas, reiz viņa man sacīja, droši vien man bija kādi padsmit gadi, jo viņas tonis lika manai sirdij iesmelgties.

-     Spilveni, paklājiņi, sedziņas tie ir nozīmīgi nieciņi, Viktorija. To man iemācīja tava krustmāte.

Atmiņas mani saniknoja. Gulēt iedama, es jutu nepatiku pret Konstanti, pārdzīvodama sevī viņas nodarīto ļaunumu. Taču aizmigusi es redzēju sapni, un sapņos krustmāte pie manis ieradās pavisam citāda. Un es pamodos ar sajūtu, it kā būtu viņu nodevusi. Reiz bija arī iemesli Konstanti mīlēt.

Jauns virziens meklējumiem. Es piecēlos, iegāju dušā, apģērbos. Vel joprojām bija ļoti agrs. Vēlreiz piezvanīju mis Mārprūderei un,

nesaņēmusi atbildi, nepacietīgi izgāju karstumā uz ielas. Spoža gaisma un lipīgs gaiss. Noīrēju taksometru. Laikam par braukšanas virzienu izšķīros, tikai iekāpusi tajā. Nosaucu šoferim adresi.

-.Kvīnsa? Viņa balsī bija nepatika, varbūt aizvainojums.

-   Jā, Kvīnsa. Uzņemiet kursu uz Triboro, pēc tam es jums pateikšu, kur braukt tālāk.

-    Grīnlaunza?

-    Jums taisnība.

-    Kaut kāds nams?

-    Nē, es atteicu. Tā ir dzīvnieku kapsēta.

Es šeit nebiju bijusi astoņus gadus, un pagāja labs laiks, kamēr sameklēju Bērtija kapu. Gāju garām glītiem kapakmeņiem, pieminekļiem suņiem, kaķiem un vienu reizi pelei.

Vēl brīdi pirms svētlaimes kavējies, es lasīju. Pagriezos un tik tikko nepaklupu pār Bērtija aisbergu.

Tur jau tas bija, gluži tāds pats, kā saglabājies manā atmiņā, kaprīza Konstances žēlabu izpausme, mēģinājums Bērtija pēdējā atdusas vietā radīt ainavu, kura, pēc Konstances domām, saistīta ar viņa izcelšanos. Bērtijs bija ņūfaundlendietis. Konstances priekšstats par pašu Ņūfaundlendu bija poētisks un samērā neskaidrs. Viņa mēdza teikt, ka Bērtijs sapņojot par aisbergiem. Lai tad ari aisbergs iezīmē viņa atdusas vietu.

Akmens tika uzstādīts. Akmens tika apstrādāts ar kaltu. Sekoja strīdi ar Grinlaunzas administrāciju, kurai patika akurāti kapakmeņi un kura uzskatīja, ka aisbergs neiederoties ainavā. Uzvarēja, kā vienmēr, Konstance, un te nu tas stāvēja. No visiem skatpunktiem līdzība leduskalnam bija visai attāla, labāk, ja iepriekš zināja, kas tas tāds ir.

Es mīlēju Bērtiju. Es uzaugu kopā ar Bērtiju. Viņš bija milzīgs, melns, majestātisks kā lācis. Lasīju uzrakstu uz kapakmens: Bērtijam, pēdējam un pašam labākajam no maniem suņiem. Es skatījos ar sirsnību iegravētajā Bērtija dzimšanas un nāves gadā. Tad es pamanīju ko citu.

Zem aisberga baltajām smailēm stīgoja zaļa marmora celiņi, kam vajadzēja nozīmēt Ziemeļjūru. Šie strautiņi no aisberga pamatnes stiepās vismaz pēdu garumā. Uz tiem, ietīts baltā papīrā, atdusējās puķu pušķītis.

Šos ziedus kāds bija rūpīgi izvēlējies, tas nebija parasts puķu pušķis. Tik skaistu un rūpīgu sakārtojumu iepriekšējā dienā biju skatījusi Konrādā Vikera viesistabā.

Pušķi veidoja frēzijas, delfīniju zilie sāndzinumi, neļķes, atraitnītes, savvaļas lilijas: gadalaikam atbilstoši ziedi un gadalaikam neatbilstoši ziedi, ziedi, kurus viegli varētu saplūkt, piemēram, Vinterskombas dārzā, un ziedi, kurus Ņujorkā varētu pasūtīt pavisam nedaudzos ziedu salonos.

Es noliecos, lai ieelpotu to saldo smaržu. Es atkāpos un tos uzlūkoju. Tuvojās jau pusdienlaiks. Bērtija kaps atradās saulē, temperatūra sasniedza vismaz astoņdesmit grādu [5] . ziedi nebija novīluši: jādomā, ka tie šeit bija nolikti, augstākais, pirms stundas. Ņujorkā bija tikai viens cilvēks, kas varēja sērot pēc Bērtija, tikai viens cilvēks, kas varēja nolikt ziedus uz kapa pirms divdesmit četriem gadiem mirušam sunim.

Es pārlaidu skatienu zālieniem, kapakmeņiem. Nevienas dzīvas dvēseles. Es pagriezos un sāku skriet.

Konstance bija pilsētā, līdzjūtība mani tuvināja viņai. Un mīlestība pret krustmāti atgriezās, sažņaugdama manu sirdi ar mežonīgu spēku. Gluži kā senajās dienās, kad Konstance skrēja pa priekšu un es elsdama pūzdama pūlējos no viņas neatpalikt. Es biju tā, kas vienmēr mēģināja viņu panākt, taču šoreiz un es izjutu acumirklīgu triumfu man tas izdosies.

Es izdarīju kaut ko tādu, ko nekad agrāk savā mūžā nebiju darījusi. Es piekukuļoju durvjusargu. Ne to, kuru sastapu, kad ierados Ņujorkā, un ne to, kurš saglabājies manā atmiņā viņš droši vien aizgājis pensijā. Nē, šis bija jauns, švītīgs, zinīgs un ietekmējams un uzlūkoja mani ar tādu skatienu, kādu nebūtu atļāvies neviens no viņa priekšgājējiem.

-   Numurs neatbild. Viņš nolika telefona klausuli. Es taču jums teicu, ka dzīvoklis ir aizslēgts.

Droši vien varēju turpināt flirtēt. Taču es izvēlējos divdesmit dolāru banknoti. Gaidīju, ka sekos sašutuma vētra. Man par lielu pārsteigumu, banknote it viegli pārslīdēja no manas plaukstas viņējā un pazuda sarkanbrūnās uniformas kabatā.

-   Labs ir! Viņš paraustīja plecus. Ejiet taisni augšā! Viņi tik un tā neatvērs. Piektais stāvs…

-    Es zinu, ka piektais. Es te agrāk dzīvoju.

-   Ja kāds vaicā… Viņš vēlreiz paraustīja plecus. Jūs aizmukāt garām, norunāts? Es jūs neredzēju.

Tas nudien bija smieklīgi. Šis nebija no tiem dzīvojamiem namiem, kuros cilvēki aizmūk garām durvjusargiem.

-    Ko vēl jūs neesat šodien redzējis bez manis?

-   Nesaprotu.

-    Piemēram, mis Šaukrosu. Jūs neesat viņu redzējis?

-   Neesmu gan. Vairākas nedēļas, es jau jums teicu…

Mana klātbūtne darīja viņu nervozu, to varēja manīt. Vēl viens jautājums un, par spīti divdesmit dolāru banknotei, viņš varēja mainīt savas domas un atteikties mani ielaist.

Uzbraucu ar liftu piektajā stāvā. Gāju pa klusiem, ar sarkanām grīdsegām izklātiem gaiteņiem. Nelolojot lielas cerības, piezvanīju pie Konstances dzīvokļa durvīm. Kā par brīnumu, durvis tūdaļ pat atsprāga vaļā.

Ielūkojos savā vecajā mājā, Konstances slavenajā spoguļu hallē. Spogulis pie sienas pa labi atspoguļoja spoguli pie sienas pa kreisi, tas radīja iluzoru plašuma sajūtu, domas par bezgalību.

-   Skaiti, Konstance bija teikusi pirmajā dienā, kad ierados. Skaiti, cik Viktorijas tu vari šeit ieraudzīt! Septiņas? Astoņas? Jabūt vairāk ielūkojies ciešāk. Redzi? Tur ir bezgalīgi daudz Viktoriju.

-   Konstance, es sacīju trīsdesmit gadus vēlāk un panācu uz priekšu. Konstance, tā esmu es, Viktorija.

-Ne šeit! Ne šeit!

Aiz augstajām durvīm iznira kāds slāvs. Tā bija lilipute, istabene Filipīno, pelēkā, rūpīgā formastērpā. Plati ieplestām acīm viņa pārsteigta nolūkojās manī, it kā būtu gaidījusi parādāmies pavisam kādu citu. Tad ar izmisīgu dedzību viņa aizšķērsoja man ceļu.

-   Ne šeit, viņa atkārtoja, purinādama galvu uz abām pusēm. Mis Šaukrosa projām, viss slēgts ciemiņus nepieņem.

Viņa mani viegli pagrūda.

-   Nē, pagaidi, lūdzu, pagaidi, teicu. Es gribu vienīgi pavaicāt kad Konstance aizbrauca? Kur es varu viņu sastapt?

-   Telefona nav. Adreses nav. Ciemiņus nepieņem. Vēlreiz viegls grūdiens. Pašlaik viss slēgts… slēgts pa vasaru.

-Tādā gadījumā vai es nevaru atstāt zīmīti? Lūdzu! Tas neaizņems daudz laika. Ja vien tu mani ielaistu. Konstance ir mana krustmāte. Man steidzami vajag viņu satikt…

Dzirdot vārdu “krustmāte” un, kā redzams, pārprotot tā jēgu, istabene savu sīko seju savilka vēl niknāk.

-    Nekādus bēmus! Bērni šeit nekad un nekādā gadījumā…

-   Nē, tagad ne. Bet agrāk bija. Es pati, kad biju bērns, dzīvoju šeit pie Konstances. Paklau, tev taču jābūt kādam telefona numuram, kādai adresei…

-    Policija! Viņa pastūma mani spēcīgāk. Vai nu tūlīt pat ej projām, vai ari es izsaukšu policiju un ļoti ātri. Redzi, tc ir trauksmes signāls.

Runādama liliputc nedaudz atkāpās. Ar vienu roku viņa turēja durvju kliņķi, ar otru sniedzās pēc nelielas kārbiņas pie sienas.

-   Trauksmes signāls nu, tagad tu redzi? Istabene pastiepās visā augumā, kas, lielākais, bija aptuveni četras pēdas un desmit collas garš. Viņa paraudzījās uz mani esmu augumā daudz lielāka un paspēra sīku solīti uz priekšu.

-    Pagaidi! es ieteicos, nedaudz atkāpdamās, neizpratnē, pa kuru laiku Konstance (kura nekad neturēja ilgi vienus un tos pašus kalpotājus) paspējusi nolīgt šo mazo negantnieci. Atkāpjoties biju izdarījusi kļūdu. Istabenes sejā parādījās triumfējoša izteiksme. Durvis aizcirtās. Atskanēja bultu, ķēžu, atslēgu žvadzoņa.

Piektajā stāvā es biju uzbraukusi ar vienu liftu, lejup braucu ar otru. Tiklīdz tā durvis aiz manis aizvērās, es saspringu. Primitīvie, rudimentārie instinkti, kas mums visiem vēl saglabājušies, radīja dzeļošu kņudoņu pakausī.

Lifts bija neliels un gaiss tajā smacīgs. Es sajutu mitruma un kādas smaržas paliekas. Ievilku nāsīs pazīstamo divu toņu sajaukumu: zaļojoša dzīvžoga svaigumu uz noturīgākā cibetīna smaržas fona. Konstances smaržas, kuras viņa nemainīgi lietoja, tikpat atmiņā paliekošas kā viņas acis vai balss. Jutu, ka pagātne pienāk pavisam tuvu.

Nolaišanās šķita neizturami lēna. Es biju pārliecināta, ka Konstance ir tikai pavisam nedaudz mani apsteigusi, nolaizdamās ar liftu kreisajā pusē, kamēr es cēlos augšā ar liftu, kas atradās pa labi. Tāpēc jau arī istabene bija tādā steigā atvērusi durvis. Droši vien Konstance tikko bija izgājusi, un istabene būs nodomājusi, ka viņa aizgājusi līdz liftam, tad kaut ko atcerējusies un atgriezusies. Sekunžu jautājums. Varbūt Konstanci vēl var sastapt priekštelpā vai ārā uz ietves.

Priekštelpa bija tukša, durvjusargs nolīcis pār rakstāmgaldu. Es izskrēju ārā uz ielas. Pārlaidu skatienu garāmgājēju sejām. Palūkojos uz centra pusi, kur vīdēja ieeja parkā. Pa šo maršrutu pirms daudziem gadiem mēs ar Konstanci ik dienas gājām staigāt ar Bcrtiju.

Šķiet, vienu mirkli biju gandrīz vai pārliecinātā, ka tūdaļ ieraudzīšu ne vien Konstanci, bet pati sevi kā bērnu, turoties Konstancei pie rokas, mums abām smejoties, pļāpājot un Bērtijam gaidās paceļot galvu, kad tuvojāmies parkam.

Laiks rit ļaudis uz ielas neredz mūsu rēgus. Es nekur neredzēju Konstanci. Viņas sīko, mundro stāvu, žestikulējošās rokas. Biju sajutusi viņu gaisā, bet viņa bija izgaisusi.

Mani pārņēma asa zaudējuma sajūta. Stāvēju uz ietves, neko neredzošām acīm raudzīdamās kaut kur pāri parkam. Viens zaudējums atsauca atmiņā citu, un tādēļ cs izdarīju vēl kaut ko pirmo reizi mūžā kaut ko daudz muļķīgāku nekā durvjusarga piekukuļošana. Es šķērsoju avēniju un sāku soļot uz rietumiem tās ielas un kvartāla virzienā, no kuras rūpīgi biju centusies izvairīties veselus astoņus gadus.

Nekas nebija mainījies, un tas sāpēja. Septiņdesmit sestā iela, starp Amsterdamas un Kolumba ielu, trešais nams no kreisās, ja dodas rietumu virzienā: noplukusi sarkanu ķieģeļu māja rajonā, kuru Konstance nicināja. Es šeit kādu laiku dzīvoju, un vīrietis no Konrādā Vikera fotouzņēmuma dzīvoja kopā ar mani. Mūsu dzīvoklis atradās augšstāvā; uz tām tur ugunsdzēsēju kāpnītēm mēs bieži sēdējām vasaras vakaros, vērdamies Manhetenā un ieklausīdamies tajā.

Es palūkojos augšup. Uz ugunsdzēsēju kāpnītēm neviens nesēdēja. Uz improvizētas veļas auklas plīvoja trauku dvielis. Tagad te dzīvoja kāds cits, kāds cits pāris.

Es aizgriezos. Mani kratīja drebuļi. Noticēt, ka esi izārstējies no pagātnes, un vēlāk atklāt, ka tās ļaunās sekas joprojām ir dzīvas, ka tajā pārdzīvotās sāpes atkārtojas, tāpat kā atkārtojas malārijas lēkmes, laikam tas vienmēr izraisa šoku.

Devos atpakaļ uz viesnīcu. Aizslēdzu durvis. Noskaloju zem krāna seju. Nolūkojos, kā raud ūdenskrāni.

Tad atlaidos gultā, gribēdama aizdzīt pagātni. Tā, protams, atteicās aiziet. Čukstēju reizē ar gaisa kondicionētāju. Izrāpoju visas savas dzīves līkumotās taciņas, un tās visas veda atpakaļ pie Konstances,

Manas pagātnes ainava: tā atgādināja man mājas, ta atgādināja man Angliju. Meža takas. Aizmiegot es sapņoju par Vinterskombu.

Iztēlojieties ieleju, maigu Anglijas ieleju. Pakalnu nogāzes ir lēzenas, mežos aug ozoli, dižskābarži, oši un bērzi, un ne mazākā pazīme neliecina, ka tikai dažas jūdzes uz dienvidiem ainava piepeši pārvēršas Solsberijas līdzenuma krīta kalnos.

Pār ieleju nebrāžas vēji: tā ir aizvēja vieta; gadsimtiem ilgi ielejas dabisko skaistumu cilvēks ir pilnveidojis. Zivīm bagātās upes gultne ir mainīta, un tās ūdeņi gleznaini un rāmi ieplūst ezerā.

Vienā ezera krastā sākas meži. Mežos izcirstas stigas, tajos saglabājušās takas: tās ved uz izcirtumiem vai arī uz ievērības cienīgām vietām, no kurām dažas atstātas dabai, citas patīkami izceltas ar kādu statuju, obelisku vai belvederu.

Otrā ezera krastā cilvēka klātbūtne ir vairāk jūtama. Tur atrodas parks un pakalnā uzrāpusies samērā neglīta baznīca, kuru cēlis mans vecaistēvs. Tur ir zālieni un tenisa laukumi, puķu apmales un rožudārzs.

Vienā malā redzama sēļa, kas iežogo sakņudārz.us, un stikla mirdzums, ko atstaro siltumnīcu jumti. Siltumnīcās dārznieki, kuru skaits tagad gan sarucis, joprojām audzē melnās vīnogas, melones un baltos persikus, kuri ir liels retums, ļoti vārīgi un kurus bērniem stingri jo stingri noliegts aiztikt.

Var saskatīt dūmus, kas nāk no muižas ciemata mājām, no kurām dažas vēl joprojām ir apdzīvotas. Staļļu pulksteņa tornī laistās zelta gailis. Pagrieziet skatienu atpakaļ uz zālienu pusi, un jūs ieraudzīsiet terasi. Pievērsiet skatienu terasei, un jūs ieraudzīsiet mana vectēva māju, kuru viņš uzcēlis par mana vecvectēva naudu.

Par šo māju žēlojas it visi. Māte apgalvo, ka tā esot par lielu, ka tā celta citai pasaulei un esot nejēdzīga. Tēvs sūrojas, ka tā apēdot naudu, jo istabas esot tik lielas un griesti tik augsti, jumts tekot un logi grabot, bet caurules svilpjot un šņācot. Ja gribat redzēt, kā māja ēd naudu, varat noiet lejā uz pagrabiem un katlumāju un paskatīties, kā Džeks Henesijs baro tvaika katlu ar oglēm. Tvaika katls ir milzīgs. Tas izskatās tik liels, ka varētu griezt okeāna lainera turbīnas, un Henesijs saka, ka arī tad, ja lāpstotu ogles dienu un nakti, nespētu apmierināt tā apetīti. Iekšā iet neskaitāmas lāpstas ogļu, kuras es saredzu kā mārciņu banknotes, jo esmu mācīta saprast, ko nozīmē taupība, bet ārā augšā nāk šņākšana un burkšķēšana pa jūdzēm garajām caurulēm. Caurules ir remdenas, radiatori ir remdeni, ūdens vannā ir remdens. Tā nav centrālapkure, tā ir perifērā apkure, nomāktā balsī saka mans tēvs, tāpēc tiek iekurti arī kamīni, un mēs sēžam pie uguns ar pārkarsušām pierēm un nosalušām mugurām.

Tagad pastāstīšu, kā mēs pie mājas tikām. Mans vecvecvectētiņš tika pie turības, tirgojoties vispirms ar ziepēm un pēc tam ar patentētiem veļas balinātājiem. Šo faktu lielākā daļa manas ģimenes locekļu ne visai grib atcerēties, īpaši mana vectante Moda, kura ir dižciltīga un veca, un kādreiz bijusi slavena ar savām viesībām. Ziepes un balinātājus piemin vienīgi mans tēvs un arī tikai tad, kad grib pavilkt uz zoba vectanti Modu vai tēvoci Stīniju. Mans vecvectētiņš no saviem balinātājiem un fabrikām, kas atradās Skotijas zemienēs, ieņēma pat vēl vairāk naudas nekā vecvecvectētiņš. Manuprāt, viņš negribēja dzīvot pārāk tuvu šīm fabrikām, un iespējams, ka viņam arī netikās pieminēt balinātājus, jo viņš pārbrauca ar ģimeni uz dienvidiem, iesaistījās politikā, nopirka barona titulu, kļuva par ievērojamu personu galmā un nosūtīja manu vectētiņu Dentonu Kavendišu uz ītonu.

Mans vectētiņš Dentons bija slavens ar saviem fazāniem, temperamentu un sievu amerikānieti, manu vecmāmiņu Gvenu, kas bija skaista, bel trūcīga. Vectētiņš uzbūvēja šo māju, izveidoja šos dārzus un paplašināja savus īpašumus. Mans tēvs un viņa trīs brāļi, tāpat kā es, dzimuši šajā mājā.

Kad mans vecaistēvs Dentons māju uzbūvēja, tas bija pēdējais modes kliedziens. Māja tika pabeigta 1890. gadā, tronī vēl joprojām esot karalienei Viktorijai, bet pēc sava gara un stila tā bija Edvarda laika māja. Te nu tā stāv, milzīga, robota, krāšņa un absurda, domāta garajām vasaras dienām pirms Pirmā pasaules kara, nebeidzamām mājas viesībām, biljarda un bridža spēlei, kroketa mačiem, medību nedēļas nogalēm un laisku pieaugušo apdomīgām izklaidēm: Vinterskomba, manas mājas. Man nerūpēja, ka tā apēd naudu, un tāpat, man šķiet, sirds dziļumos tas nerūpēja ne manam tēvam, ne mātei. Viņi to mīlēja, un es to mīlēju; es mīlēju viņus. Manās tagadējās domās par Vinterskombu vienmēr ir rudens, virs ezera (kuram nepieciešama tīrīšana) vienmēr nolaižas migla, vienmēr smaržo pēc dūmiem, un es vienmēr esmu laimīga. Dabiski.

Kad paaugos un aizbraucu dzīvot pie Konstances uz Ņujorku, es iemācījos mīlēt straujāku dzīves ritmu. Es iemācījos novērtēt untumu valdzinājumu un izbaudīt priekus, kurus sagādā gražošanās. Es iemācījos grezno bezrūpību.

Vinterskomba es tādas lietas nekad nebiju piedzīvojusi un mīlēju pretējo. Citiem mūsu ģimene var likties garlaicīga, taču man patika tās rituālu nemainība un drošā pārliecība gulētejot, ka nākamā diena būs gandrīz mats matā kā iepriekšējā. Jādomā, ka, tāpat kā mani vecāki, es biju ļoti angliska.

No rītiem es cēlos septiņos, kad Dženna, mana aukle, ienesa vara krūzi ar karstu ūdeni un rupju frotē mazgājamo cimdu. Viņa berza manu seju un kaklu, un aiz ausīm, kamēr āda sāka spīdēt, tad viņa sukāja manus rudos un sprogainos matus man tie ļoti nepatika tieši piecdesmit reizes. Tad viņa tos sapina kārtīgās, ciešās bizēs vienīgā iespēja matus savaldīt un nostiprināja ar gumijām un lentēm, kas tika mainītas katru dienu atbilstoši blūzei, kura tobrīd bija mugurā. Kārtīgs izskats bija Džennas reliģija.

Divreiz gadā no Londonas baltās kastēs pienāca mans apģērbs. Tas bija pārdomāts un nemainīgs. Vasarā es valkāju kokvilnas vestes, bet ziemā vilnas vestes ar garām piedurknēm. Ziemā es valkāju garas vilnas zeķes, bet vasarā īsas kokvilnas zeķītes. Man bija trīs veidu kurpes: izturīgas, brūnas šņorējamas kurpes, izturīgas, brūnas sandales un lakādas kurpes, kas lika glabātas viesībām, lai gan uz viesībām es gāju ļoti reti. Vasarā es valkāju kokvilnas kleitas un Džennas adītas jakas; ziemā tie bija pelēki flaneļa svārki ar ielocēm un pelēkas flaneļa jakas. Man bija virkne Herisa tvīda mēteļu ar velveta apkaklēm, un tie visi bija pilnīgi vienādi, un virkne vienādu, apaļu bļodveida cepuru, kas zem zoda sastiprināmas ar gumijas auklu. Man nepatika asās ziemas vestes, bet visā visumā es par savu apģērbu daudz nedomāju, vienīgi tajās reizēs, kad devos uz Londonu apciemot vectanti Modu.

Tantei Modai nepatika manas drēbes, un to viņa ari skaidri un gaiši pateica. Bērns izskatās nevīžīgs, viņa noteica, mani bargi vērdamās.

-    Es aizvedīšu viņu pie Heroda. Viņai ir… iespējas.

Es īsti nesapratu, kas tās par iespējām: spogulī varēju saredzēt, ka esmu izstīdzējusi un kalsna. Man bija liela kāja, kas brūnajās šņorkurpes, kuras Dženna mēdza spodrināt, kamēr tās sāk spīdēt kā kastaņi, izskatījās vēl lielāka. Man bija vasarasraibumi, par kuriem es ļoti kaunējos, un acis neizteiksmīgi zaļā krāsā. Turklāt vēl tie šausmīgie sprogainie, rudie mati līdz pat pusmugurai, lai gan vienīgais, ko vēlējos, bija taisni un īsi, melni mati un nemierpilnas, zilas acis kā tantes Modās iemīļoto romānu varonēm.

Nesaskatīju itin nekādas iespējas, un bieži solītās vizītes pie Heroda tā arī nenotika. Laikam tante Moda, kas jau toreiz bija veca un reizēm izklaidīga, gluži vienkārši bija mani piemirsusi, vai arī bija iejaukusies māte, kurai sekošana modei likās vieglprātīga nodarbošanās.

-    Es ļoti mīlu tanti Modu, viņa mēdza sacīt, bet viņa var aiziet par tālu. Nākas viņu iegrožot.

Taisnība, ka vienā no manām dzimšanas dienām septītajā tante Moda, kā viņa vēlāk izteicās, nostrādāja numuru. Viņas finansialais stāvoklis visiem bija mīkla, taču, cik es sapratu, tante Moda pārtika no gleznām no gleznu kolekcijas, kuru viņai reiz bija dāvinājis kāds ļoti tuvs draugs. Lielākā tiesa gleznu bija pārdotas jau pirms vairākiem gadiem, bet dažas bija palikušas rezervē. Nebaltai dienai, kā viņa teica.

Tuvojoties manai septītajai dzimšanas dienai, droši vien tika upurēta kāda glezna, jo Moda nopirka vairākas jaunas kārtas sev pašai un turklāt devās pie Heroda. Dažas nedēļas pirms dzimšanas dienas viņa man no Londonas atsūtīja viesību kleitu.

Es joprojām redzu šo kleitu savā acu priekšā, kad tā visā krāšņumā tika bērnistabā izsaiņota no zīdpapīra. Kleita bija darināta no velveta Ķīnas dzintara krāsā, ar gariem brunčiem un gaisīgiem apakšsvārkiem; tai bija kuplas piedurknes un liela mežģīņu apkakle.

-          Ak kungs, Briseles mežģīnes! Moda ir tik šausmīgi ekstravaganta. Māte skumji nolūkojās uz kleitu, bet Dženna viņai aiz muguras man sazvērnieciski pamirkšķināja.

Vēlāk, kad māte bija nogājusi lejā, Dženna aizvilka aizkarus, iededza lampas un bērnistabas vidū novietoja lielu spoguli kustīgā rāmī.

-    Tagad, viņa sacīja. mēs to uzlaikosim. Un es tev sakārtošu matus. Neskaties, kamēr neesi gatava.

Lēkādama pa istabu un locīdamās zem Džennas pacietīgajām rokām, es nespēju apvaldīt nepacietību. Sagatavošanās likās velkamies veselu mūžību. Vispirms krēmkrāsas zīda viesību zeķes, nostiprināmas ar zeķu gumijām, tad sekoja bronzaskrāsas lakādas kurpes un apakšsvārki. Ari tad, kad kleita bija jau mugurā, Dženna man neļāva uz to paskatīties. Viņa gribēja vispirms izsukāt manus matus un saņemt tos aizmugurē ar jaunu, melnu lenti.

Es sapratu, ka ar kleitu ir zināmas problēmas, jo to bija grūti aiztaisīt. Man nācās ievilkt elpu, un redzēju, ka Dženna sarauc pieri. Taču, paskatījusies spogulī, es to visu aizmirsu, jo kleita bija tik skaista un meitene, kas lūkojās man pretī spogulī, bija ļoti pārvērtusies. Kādu brīdi stāvēju, vērodama šo svešo meiteni, bet tad Dženna nopūtās un es pamanīju, ka ne gluži viss bija tā, kā tam vajadzētu būt. Es biju pārāk gara, bet apakšsvārki pārāk īsi. Biju tieva, bet ne tik tieva, lai man derētu šī kleita, un ņieburs bija sānos sakrunkojies. Varbūt var izlaist kādu nieku, tikai mazlietiņ, Dženna prātoja, pētīdama vīles. Paskaties, Vikija, te var izlaist divas collas, varbūt pat trīs. Es pataisīšu to garāku. Iespējams, ka tante Moda īsti nezināja tavu lielumu. Bet neraizējies vairs, šoziem tā vēl derēs. Varēsi iet ar to uz viesībām pie Šarlotes. Šarlotes viesībās tu varēsi to vilkt mugurā.

Šarlotes viesības ik gadus bija viens no svarīgākajiem ziemas nolikumiem. Šarlote pati bija sīka, blonda, dažus gadus par mani vecāka meitene, kas man ne visai patika. Viņa dzīvoja lielā mājā piecpadsmit jūdzes no Vinterskombas. Šarlotes viesībās valdīja neiedomājama greznība, tajās piedalījās burvju mākslinieki no Londonas, un tur pasniedza kā pagājušogad saldējumu. Viņas tēvs katru gadu pirka pajaunam rolsroisam un smēķēja cigārus, bet māte gaišā dienas laikā nēsāja dimantus. Šarlote reiz bija ieradusies Vinterskombā uz tēju un raukusi par visu degunu. Tas sāpēja. Gandrīz vai priecājos, ka varēšu viņas viesībās uzvilkt šo satriecošo kleitu.

Togad Šarlotei piemetās masalas, un viņas viesības nācās atlikt. Dzintarkrāsas velveta kleita karājās uz pakaramā, nedēļām ritot, kļūdama aizvien mazāka un mazāka. Es centos neēst, bet, šķiet, neatkarīgi no tā, vai ēdu vai ne, stiepos arvien garāka un garāka. Kad tuvojās Ziemassvētki, Dženna to vēlreiz izņēma no skapja, un abas sākām cerēt. Varbūt es to varēšu uzvilkt Ziemassvētkos? Uz Ziemassvētkiem solīja ierasties tante Moda. Ziemassvētku vakarā es to vēlreiz uzvilku. Āķi un pogcaurumi negāja ciet. Es nokāpu lejā uz Ziemassvētku maltīti kā vienmēr prātīgajā Vijellā.

Laikam tante Moda pa šo laiku jau bija kleitu piemirsusi. Apdāvināšanas dienā es viņu uzrunāju citā jautājumā.

-   Tante Moda, es sacīju, notvērusi tanti viņas istabā. Vai tu vari izdarīt tā, lai pazūd vasarasraibumi? Vai no tiem var tikt vaļā?

Tante Moda pielika pie acīm lorneti un ciešāk nopētīja manu seju.

-   Protams, var, viņa noteica. Ar Falera pulveri. Tas balina ādu. Es to esmu lietojusi gadiem ilgi. Pārbaudīts līdzeklis.

Mēs to izmēģinājām. Tante Moda aizveda mani uz savu vannasistabu un sajauca pelēcīgu mīklu. Ar šo mīklu viņa ierīvēja manu degunu un vaigus, tad apsēdināja mani krēslā un lasīja man priekšā vienu no saviem romāniem, kamēr pasta nožuva. Romāna nosaukums bija “Sirds krustceles”. Darbība notika okeānā uz kuģa. Tantes Modās romānos vienmēr bija kādi “knifi”, kā viņa to sauca, un viņa nolasīja man vienu no labākajiem “knifiem” pie pašām grāmatas beigām, kurā bija attēlota maiga aina mēnesnīcā uz kuģa pakaļējā klāja, un tā beidzās ar ļoti interesantu apskāviena aprakstu. Ja to būtu dzirdējusi mana māte, domājams, ka viņa būtu kādu iegrožojusi, bet tanti Modu šis apraksts lielā mērā aizkustināja tik ļoti, ka viņa pat sāka rakstīt stāstu par Vinterskombu un viesībām, kas te tika rīkotas toreiz, vecajos laikos, kad mana Amerikas vecmāmiņa Gvena vēl bija dzīva.

-   Reiz, es atceros, tante Moda stāstīja, notika viesības par godu komētai. Haleja komētai, tu jau zini. Bija paredzēts, ka mēs visi paēdīsim vakariņas un tad sapulcēsimies ārā, lai paskatītos, kā pāri aizlido komēta…

Es sēdēju ļoti klusu. Man patika šie nostāsti, taču mans deguns sāka niezēt, un es pārdomāju, vai būtu ļoti nepieklājīgi par to ieminēties.

-   Es uzliku savus smaragdus. Vai ari tie bija mani salīri? Nē, laikam safīri, jo es taču atceros, ka kleita bija zila, un Monti… Vai! viņa iekliedzās. Falera pulveris, Vikija! Ātri!

Tante Moda aizrāva mani atpakaļ uz vannasistabu un nomazgāja seju ar savām īpašajām franču ziepēm.

-    Tante Moda, vai tagad es drīkstu paskatīties?

Tante Moda šaubīdamās raudzījās manā sejā, tad visai negribīgi pasniedza spoguli. Es pētoši tajā ielūkojos. Mans deguns un visa seja bija ugunīgi sarkani, it sevišķi vasarasraibumi. Likās, ka to ir vēl vairāk nekā agrāk.

-    Tante Moda, manuprāt, tas īsti nav iedarbojies, es ierunājos, un tante Moda atņēma man spoguli.

-    Protams, tas neiedarbosies vienā paņēmienā. Nevar taču gribēt, lai tas uzreiz palīdzētu! Il faut souffrir pour кtre belle!* Jāpaciešas, Vikija! Bet, ja es tev atstāšu mazu paciņu un tu to lietosi katru nedēļu…

Paņēmu paciņu ar Falera pulveri. Lietoju pulveri vienreiz nedēļā četras nedēļas pēc kārtas. Kad pulveris izbeidzās, bet vasarasraibumi joprojām atradās savās vietās, es aptvēru patiesību. Tanti Modu es ļoti mīlēju, taču trijās lietās viņa kļūdījās: kļūdījās kleitas lielumā, kļūdījās attiecībā uz Falera pulveri un kļūdījās attiecībā uz manām iespējām. Man nebija nekādu iespēju. Lai gan mana ticība tantei Modai joprojām bija ļoti stipra, tā manāmi sašķobījās.

Tante Moda bija viens no manas dzīves pīlāriem, viņa noteica tās robežas. Bija arī citi pīlāri: mans krusttēvs Vekstons, Stīnija draugs, tad Dženna, mans tēvs un mana māte, mani tēvoči un, visbeidzot, tas bija Viljams, kuru dēvēja par virssulaini, bet kurš darīja visus darbus mājā, pat zābaku un kurpju spodrināšanu, ko, liekas, nemēdza darīt citu ļaužu virssulaini, un par to Šarlote, toreiz ieradusies pie mums uz tēju, izteicās visai dzēlīgi.

-    Kā, virssulainis tīra jūsu kurpes? viņa bija pārsteigta.

Bija ziema, un mēs tikko pārnācām ar sabristām kājām no pastaigas.

-    Vai tad jums nav puikas, kas tīra apavus?

-    Nu, manējos tīra Dženna. Dažreiz.

-    Dženna? Bet viņa taču ir tava aukle. Viņa pat nav īsta aukle. Tā sacīja mana māmiņa. Manai auklei ir brūna uniforma.

Teiktais mani sarūgtināja vairāk, nekā gribējās atzīt. Dzerot tēju kopā ar māti, es varēju redzēt, ka arī par viņu Šarlote nav augstās domās. Redzēju, kā viņa nopēta mātes vienkāršā auduma kleitu, ko viņa parasti mēdza valkāt darbdienu pēcpusdienās, pāri pārvelkot pavecu tvīda žaketi. Zināju mātes domas par dimantiem ikdienā, taču, kaut ari sapratu, ka viņai droši vien taisnība, vēlējos, kaut viņa būtu uzlikusi kaut ko uzkrītošāku par vienkāršu pērļu virteni. Galu galā, viņai taču bija arī dimanti, bet tie glabājās bankā. Reizi sešos mēnešos tika spriests, vai tos nevajadzētu pārdot.

‘Skaistums prasa upurus. (Tulk. no franču vai.)

Vēlējos, kaut varētu Šarlotei pastāstīt par šiem dimantiem, un, kad māte bija izgājusi no istabas, sāku kalt plānus, kā par tiem neuzkrītoši ieminēties. No otras puses, zināju, ka mātei par mani būs kauns, ja kaut ko tādu būšu darījusi. Grozījos savā krēslā un centos nepamanīt, ka Šarlote nodrebinās un uzmet skatienu šķirbainajiem logiem.

Māte stāstīja viņai par savu darbu bāreņu namā, un Šarlote klausīdamās smaidīja mazu, augstprātīgu smaidiņu, kas mani darīja vēl nervozāku: varēja saprast, ka bāreņu patversmes viņa nicina ne mazāk kā manu māti.

Kad mums pievienojās tēvs, es nedaudz atslābinājos. Biju pārliecināta, ka mans tēvs ir visādā ziņā nevainojams: viņš bija tik gara auguma un tik izskatīgs, tik skaistām rokām un mierīgu, lietišķu runasveidu. Tēvs bija labs jātnieks, un, kad viņam mugurā bija medību tērps, Viljams sacīja, ka grāfistē nav vīrieša, kas varētu viņu pārspēt. Man būtu gribējies, kaut viņam mugurā ir šis mednieka ietērps, lai Šarlote redzētu viņu pašā labākajā izskatā. Tobrīd tēvam mugurā bija viens no vecajiem tvīda uzvalkiem, taču šie uzvalki piegulēja viņam kā uzlieli, un Viljams (kura pienākumos ietilpa uzvalku tīrīšana) mēdza piedurt pirkstu to materiālam un noteikt: Tā tik ir kvalitāte!

Es cerēju, ka Šarlote to pamanīs. Es cerēju, ka, tiklīdz ar viņu sāks runāt mans tēvs, mazais, augstprātīgais smīniņš nozudīs no viņas sejas. Mans tēvs nedaudz stostījās, izrunājot atsevišķus vārdus, tās bija Lielā kara sekas, taču viņš bija laipns un sirsnīgs un spēja savaldzināt ikvienu. Es sev iestāstīju, ka tas ir tikai laika jautājums, gan Šarlote padosies.

Vispirms viņš tai apjautājās par mācībām. Iespējams, ka tā bija kļūda, jo Šarlote pašreiz mācījās pansionātā un jau pastaigas laikā bija izteikusi man savas domas par meitenēm, kuras mācās inajās.

-    Kā, tevi māca mātei Es domāju, ka tev ir vismaz guvernante.

-    Bija. Bet viņa aizgāja. Es apklusu, jo par šo tēmu man negribējās runāt. Neviena no guvernantēm nebija palikusi uz ilgu laiku. Mums vairs nebija istabenes, un arī pavāri nemitīgi kurnēja. Iemesls bija zemās algas un tvaika katls pagrabā, kas apēda naudu, un bāreņu nami, kas apēda vēl vairāk.

-    Un viņa tev māca visu?

-   Viņa ir ļoti gudra. Viņa man māca angļu valodu un franču valodu, un ģeogrāfiju, bet nākamgad mēs sāksim latīņu valodu. Trīsreiz nedēļā nāk misters Bērdsongs mācīt man matemātiku.

-    Misters Bērdsongs? Bet viņš taču ir mācītāja palīgs!

Nepārprotams nicinājums. Man uz mirkli kļuva neērti rāmā un pacietīgā mistera Bērdsonga dēļ, kurš man vienmēr bija paticis. Tagad, sēžot dzīvojamā istabā, es sāku degt nepacietībā, kaut tēvs mainītu sarunas tematu. Šarlote viņam pašlaik lasīja lekciju par Rodēnu, un tikko jaušamais augstprātīgais smaids joprojām bija viņai uz lūpām.

-    Un ko tu domā darīt vasaras brīvlaikā? apvaicājās mans tēvs, kad viņas runa tuvojās beigām. Viņš to jautāja savā vispieklājīgākajā un rāmākajā balsī, taču es varēju nojaust, ka Šarlote viņam nemaz nepatika. Patiesībā es domāju, ka viņam Šarlote likās smieklīga, taču to neviens neuzzinās, jo viņa manieres bija nevainojamas.

-    Ak, māmiņa teica, ka nākamgad mēs uz Franciju nebraukšot. Rivjēra esot pārpildīta. Mēs varētu doties uz Itāliju. Vai Vāciju. Tētiņš sacīja, ka Vācija aizvien vairāk nākot modē. Viņa apklusa un, pārlikusi vienu kāju otrai, uzmeta man viltīgu skatienu.

-    Bet tu, Viktorija? Tu man neko neesi teikusi.

-    Ak, mums ir lieli plāni, sacīja tēvs savā nepiespiestajā tonī.

-   Tiešām? Šarlote pievērsa viņam tumšu skatienu.

-    Jā. Zini, mēs paliksim uz vietas. Tāpat kā vienmēr.

-    Visu vasaru?

-    Pavisam noteikti. Visu vasaru. Vai ne, mīļā?

Viņš pagriezās pret māti, un es redzēju, kā viņi uzjautrināti saskatās. Māte pasmaidīja.

-    Tā es domāju, viņa sacīja savā mierīgajā balsī. Vinterskombā jūnijā un jūlijā ir tik jauki, turklāt, zini, ieradīsies puikas no bāreņu nama. Redzi, Šarlote, tādēļ mums jābūt šeit. Bet vai tu nevēlies sendviču? Varbūt gabaliņu tortes?

Kad tēja bija galā, vecāki atstāja mūs vienas. Mēs ar Šarloti apsēdāmies pie kamīna uzspēlēt kārtis. Kādu laiciņu mēs spēlējām “muļķus”, bet tad gluži negaidot pārgājām uz pasjansa likšanu. Šarlote stāstīja par jauno rolsroisu, kas atbraukšot viņai pakaļ, un to, kādēļ tas esot daudz labāks par pagājušā gada rolsroisu. Viņa stāstīja man par Rodēnu un par to, cik daudzas atšķirības zīmes viņas brūni uniformētā aukle esot piešuvusi viņas jaunajai skolas kleitai, un skaidri lika saprast, ka pasjansa likšanu viņa neuzskata par īsto izklaidi pēc tējas dzeršanas.

Jutos ļoti pazemota un turklāt baidījos, ka Šarlote varētu atgriezties pie jautājuma par vasaras brīvdienām, pie patiesības, ka mēs nekad brīvdienās neizbraucam uz ārzemēm. Pienākot manai kārtai izlikt kārtis, es to darīju ļoti lēni, lai saņemtu drosmi un ieminētos par mātes dimantiem. Pa šo laiku man patiesi bija radusies ļoti liela vēlēšanās tos pieminēt, jo redzēju, ka Šarlote uzskatīja manu māti par ļoti neizskatīgu un noplukušu tāpat kā māju. Doma, ka mātei šāda izrunāšanās nepatiktu, mani tomēr atturēja, un tā es turpināju ļoti lēni likt kārtis un gremdēties pārdomās. Jābūt kaut kam tādam, kas izdzēstu augstprātīgo smaidiņu Šarlotes sejā, es tikai nespēju iedomāties, kam.

Man bija divi tēvoči, kurus ari es uzskatīju par savas dzīves pīlāriem, un, izlikdama kārtis, es sāku viņus apcerēt. Abi savā ziņā bija eksotiskas personas: tēvocim Fredijam bijušas tik daudzas nodarbošanās, ieskaitot pasta lidmašīnu sūtīšanu uz Dienvidameriku, ka tas vien jau likās saistoši. Viņam bija savas “idejiņas”, kā viņa aizraušanās dēvēja tante Moda, un pēdējā reizē tēvocis atveda uz Vinterskombu divus kurtus, kurus mātei par lielām šausmām baroja tikai ar bifštekiem. Tēvocis Fredijs sacīja, ka šie suņi esot “pretendenti”. Viņi pretendējot uz uzvaru Īrijas kurtu derbijā.

No otras puses, īsti par šiem suņiem pārliecināta es nebiju. Kad suņi neēda, tie lielāko daļu laika pavadīja guļot un neklausīja speciālās komandas, kuras tēvocim Fredijam bija iemācījis suņu treneris no Īrijas. Tēvoča Fredija entuziasms kā viņš skumji pavēstīja “izčākstēja”. Varbūt labāk nepieminēt suņus un Dienvidameriku, kuru tēvocis Fredijs pameta mīklainos apstākļos. Ko tad, tēvoci Stīniju?

Tēvocis Stīnijs neapšaubāmi bija burvīgs. Viņš prata izmeklēti ģērbties un izmeklēti runāt. Viņam bija blondākie mati, kādus es jebkad esmu redzējusi, un pati skaistākā sejas āda. Tēvocis Stīnijs bija draugos ar visiem un visām un visus un visas uzrunāja vienlīdz sirsnīgā balsī par dārgumiņiem. Viņš ļoti bieži lietoja vārdu “pārāk”: ceļojums bija pārāk neizturams, vīns bija pārāk nožēlojams, pēdējā viesnīca bija pārāk ekscentriska. Tēvocim Stīnijam bija daudz draugu visā pasaulē, un, tā kā viņš nestrādāja, tēvocis allaž tos apciemoja. Viņam ļoti patika sūtīt atklātnītes, un es katru nedēļu saņēmu pa vienai. Teksts bija pavisam īss, viņš varēja, piemēram, rakstīt: Sveika, Vikija! Te es esmu Kapri, un apakšā uzzīmēt vienu no savām skicēm, kurā būtu redzams viņš pats vai koks, vai gliemežvāks. Tēvocis Stīnijs prata zīmēt ļoti meistarīgi un rakstīja ar violetu tinti. Man bija vesela šo atklātnīšu kolekcija: togad vien tēvocis bija paspējis būt Kapri, Tanžerā, Marseļā, Berlīnē un villā Fjezolē, kura bija tik burvīga un piederēja viņa labākajam draugam, slavenajam fotogrāfam Konradam Vikeram.

Tēvocim Stīnijam bija ļoti daudz slavenu draugu: viņš pazina filmzvaigznes un gleznotājus, un dziedātājus, un rakstniekus. Mans krusttēvs Vekstons, kas ari bija viņa labākais draugs, tēvocim Stīnijam veltījis veselu dzejoļu grāmatu, kas bija tapusi Pirmā pasaules kara laikā un dabūjusi nosaukumu “Čaulas".

Vai man pieminēt tēvoci Stīniju? Vinterskombu viņš neapmeklēja visai bieži, tas tiesa, bet, kad apmeklēja, tad sākās žēlošanās par naudu: tēvocis Stīnijs gribēja būt Visā Pasaulē Vislabāk Uzturētais Zēns, un to viņš skaļā balsī mēdza visiem atgādināt, kad bija ticis galā ar visu lenčā pasniegto vīnu. Man tas likās ļoti savādi, jo, lai gan tēvocis Stīnijs nenoliedzami bija labi uzturēts, par ko liecināja viņa skaistā sejaskrāsa, viņš nebūt vairs nebija zēns, turklāt jau labu laiku. Kad nu viņš tomēr apgalvoja, ka tāds esot, mans tēvs neizsakāmi saniknojās.

-    Dieva dēļ, Stīnij, reiz, iedama garām atvērtajām bibliotēkas durvīm, es dzirdēju tēvu runājam. Dieva dēļ, tev ir jau gandrīz četrdesmit gadu. Tā tas nevar turpināties. Kas noticis ar pēdējo čeku, ko tev aizsūtīju?

Varbūt labāk tomēr nepieminēt arī tēvoci Stīniju? Šarlote droši vien pajautās, ar ko viņš nodarbojas. To viņa vienmēr prasa, viņa to prasīja pat par manu tēvu.

-    Bet ar ko viņš nodarbojas? viņa bija vaicājusi pēc tam, kad es pastāstīju par muižu, par mātes bāreņu patversmēm un ezeru, kuram nepieciešama bagarēšana, kā arī par tvaika katlu un tā neremdināmo apetīti uz mārciņu banknotēm.

-    Viņam taču ir privātie ienākumi, vai ne? izklausījās, it kā viņa runātu par bīstamu slimību. Tētis saka, viņam vajagot būt. Viņš saka, citādi jūs ar šo milzīgo šķūni netiktu galā. Protams, ir jau vēl tituls… Viņa sarauca degunu. Bet tētis uzskata, ka tituliem mūsu laikos neesot lielas nozīmes. Vienīgi, ja tie esot ļoti seni, bet jūsējais jau nav ļoti sens, vai ne? Tētis saka, ka tos, protams, varot arī lietderīgi izmantot. Viņam nebūtu nekas pretī pret titulu uz vapeņa, tāpēc ka joprojām esot cilvēki, uz kuriem tas atstājot iespaidu. Žēl, ka viņš nestrādā Sitijā, kā mans tētis. Vai tev tā neliekas? Tas laikam ir šausmīgi būt tik nabadzīgai.

-    Man neliekas, ka mēs būtu nabadzīgi. Gluži nabagi jau mēs neesam. Stipri nosarku. Māmiņa saka, ka mēs esam laimīgi.

-    Muļķības! Jums jau nav divu peniju, ko salikt kopā. Vakar mans tētis nogrāba lielu kumosu, un tad viņš mammai tā teica. Viņš vienā reizē uztaisa vairāk naudas nekā tavs tēvs piecos gados. Tā ir! Paprasi viņam!

Nē, labāk nepieminēt tēvoci Stīniju, kurš nestrādā nemaz, vai tēvoci Frediju un viņa slinkos kurtus. Un labāk nepieminēt tanti Modu, kura reiz bijusi slavena ar savām rīkotajām viesībām, bet tagad ir izklaidīga un veca, turklāt viņai ir nepareizs priekšstats par manām iespējām. Patiesībā labāk vispār nerunāt par manu ģimeni.

Zagšus uzmetu skatienu pulkstenim, cerēdama, ka Šarlotei drīz'būs jāiet projām, un sāku izlikt kārtis: sarkanu dāmu uz melna kunga, sarkanu kalpu uz melnas dāmas: uzreiz varēju pateikt, ka šim pasjansam nebija lemts izdoties.

Šarlote, vērodama kāršu kavu, sēdēja man iepretī, it kā gaidīdama, ka es sākšu runāt. Viņa bungoja ar pirkstiem pa zaļo galdautu. Pīķa dāma uz sirds kunga. Pēkšņi pār mani nolaidās apskaidrība: īstenais kandidāts trumpja kārts.

-    Starp citu, spēru ārā savu sakāmo nebija laika vairs domāt par smalku uzvedību. Varbūt nākamgad braukšu uz Ameriku. Vai es tev neteicu?

-Ameriku?

-    Jā. Uz Ņujorku. Ņujorkā dzīvo mana krustmāte, un viņa grib, lai es dzīvoju pie viņas.

-    Tava krustmāte? Tu nekad neesi pieminējusi Amerikas krustmāti.

-    Nu, es viņu saucu par tanti. Tante Konstance. Bet patiesībā viņa nav mana tante.

Tā bija vairak nekā lielība, tie bija visīstākie meli, jo neatbilda patiesībai, taču biju trāpījusi desmitniekā un sajutu tuvu uzvaru. Šarlote piemiedza acis, skatiens kļuva koncentrēts.

-     Konstance?

-    Konstance Šaukrosa, es teicu.

Es izrunāju šo vārdu ar plašu žestu. Droši vien cerēju, ka tas atstās iespaidu, jo neskaidri nojautu, ka mana krustmāte ir slavena. Taču laikam jau viņa bija vēl slavenāka, nekā es to spēju iedomāties, jo Šarlotes reakcija pārspēja visas manas cerības. Viņa dziļi ievilka elpu, viņas acis kļuva apaļas, viņas sejas izteiksme pauda pārsteigumu, kurā jaucās neticība.

-    Nevar būt! Pati Konstance Šaukrosa?

-    Protams, stingri noteicu, lai gan mani tūdaļ pat pārņēma bailes, ka varētu būt divas Konstances Šaukrosas un mana krustmāte nebūtu tā īstā.

-    Ak debess! Tagad Šarlote mani uzlūkoja ar cieņu. Tu redzēsi, kad es pateikšu mammai…

Kāds triumfs! Es pat sāku mazliet baidīties, ka nespēšu izturēt, jo Šarlote apbēra mani ar jautājumiem, uz kuriem es nevarēju atbildēt. Taču biju glābta. Uz grantētās piebrauktuves nošvīkstēja riepas, atskanēja mašīnas signāls. Šarlote pacēla skatienu. Izmantoju izdevību, lai sajauktu kārtis.

-   Tavs tevs ir klat, es sacīju. Vai, un paskat tik, radās, ka arī šis pasjanss beigu beigās izdosies.

Tā sākās meli, meli ar visbriesmīgākajām sekām.

Todien pie kāršu galda pieminot Konstances vārdu, patiesībā zināju vienīgi to, ka šim vārdam vajadzētu atstāt iespaidu. Zināju, ka mana krustmāte ir slavena, taču man nebija ne mazākā priekšstata ar ko. Zināju, ka tēvocis Stīnijs viņu dievina un atzīst par nepārspējamu. To es zināju, jo, ierodoties Vinterskombā, viņš reizēm rādīja žurnālus, kuros manas krustmātes sabiedriskās aktivitātes tika attēlotas vissīkākajās detaļās. Zināju arī to, ka viņas vārda pieminēšanu apkārtējie uztvēra pilnīgā klusumā un sarunas temats ātri vien tika mainīts. Žurnāli, kurus tēvocis Stīnijs vaļējā veidā atstāja uz galdiem, tika novākti tajā pašā acumirklī, kad viņš izgāja no istabas. Vārdu sakot, zināju, ka ar krustmātes vārdu saistās kāds noslēpums.

Kad es piedzimu (to man pastāstīja Dženna), Konstance piedalījās manās kristībās un gluži kā krustmāte no kādas brīnumpasakas bija noliekusies pār manu šūpuli, lai dāvātu skūpstu. Viņa bija nesusi mani uz rokām, izejot no Vinterskombas baznīcas, un kā kristību dāvanu pasniegusi neparastu rokassprādzi, kas attēloja saritinājušos čūsku. Šo rokassprādzi, ko Dženna nosauca par “nepiemērotu”, es nekad nebiju redzējusi: tā kopā ar mātes dimantiem gulēja bankā.

Pēc kristībām Konstance būs kritusi nežēlastībā, jo nozuda no redzesloka. Precīzāk izsakoties, viņa tika izstumta. Viņa nebija redzama nevienā no maniem daudzajiem kristību fotouzņēmumiem. Konstance ne reizi netika aicināta apmesties mūsu mājā, lai gan es zināju, ka viņa atbraukusi uz Angliju, jo tā sacīja tēvocis Stīnijs. Zināju, ka Konstance ir mana krustmāte, tikai tāpēc, ka tā viņa pati bija man teikusi, ik gadus uz Ziemassvētkiem un manu dzimšanas dienu viņa sūtīja apsveikuma kartītes, kurās rakstīja: No tavas krustmātes Konstances. Rokraksts bija sīks, burti skaidri salasāmi, tinte melna.

Šīs atklātnītes es saņēmu kopā ar citām, kuras dzimšanas dienas ritā man tika noliktas uz bērnistabas kamīna dzegas. Dzimšanas dienai beidzoties, man kartītes atļāva paturēt, izgriezt no tām bildītes un salīmēt albumos visas kartītes, tikai ne no krustmātes saņemtās. Viņas atklātnītes vienmēr tika aizvāktas.

Manuprāt, šie pasākumi tika veikti, lai es savu krustmāti aizmirstu. Bet, tā kā biju bērns, vecāki panāca pretējo. Jo mazāk man stāstīja, jo vairāk es gribēju zināt, bet uzzināt ko vairāk bija ārkārtīgi grūti.

Vecāki stūrgalvīgi klusēja, nekas nevarēja piespiest viņus izrunāt Konstances vārdu, bet tiešs jautājums sadūrās ar atklātu nepatiku. Viņi apgalvoja, ka Konstance esot mana krustmāte, bet tas arī viss.

Vienreiz vai divreiz man izdevās izprovocēt Džennu uz sarunu par manām kristībām un eksotisko rokassprādzi, bet laikam pēc tam viņa bija brīdināta, jo atteicās vēlreiz pieminēt Konstanti. Tante Moda viņu atklāti ienīda: reiz, kad uzdrošinājos viņu iztaujāt, tante Moda pielēca kājās, palūkojās pāri savam valdonīgajam degunam un nicīgi nosprauslojās.

-   Tava krustmāte, Viktorija, ir ārpus katras kritikas. Labāk būs, ja tu viņu manā klātbūtnē nepieminēsi. Nespēju iedomāties, ka viņa tevi varētu interesēt.

-    Es tikai domāju… vai viņai nav… nemierpilnas acis, es neatlaidos.

-   Viņas acis ir kā divi ogles gabali, atbildēja tante Moda, un ar to saruna bija izsmelta.

Virssulainis Viljams apgalvoja, ka viņu neatceroties. Tēvocis Fredijs katrreiz novērsa skatienu, tikko es pieminēju Konstanci. Reiz, kad notvēru viņu vienu pašu mežā, viņš gan atzina, ka viņš un viņa brāļi esot pazinuši Konstanti, kad viņa bijusi vēl bērns. Tēvocis, pašķielēdams uz koku pusi, sacīja, ka ar viņu bijis tīri jautri savā veidā.

-   Tēvoci Fredij, vai tētim viņa toreiz patika? Man liekas, ka tagad nepatīk.

-    Varbūt, varbūt… Tēvocis Fredijs pasvilpa. Es neatceros. Kur gan palikuši tie sasodītie suņi? Pakliedz, Viktorija! Ā, labi, labi. Tur jau tie nāk. Tas arī bija vajadzīgs.

Palika tēvocis Stīnijs. Uz tēvoci Stīniju es liku lielas cerības, it īpaši, ja es varētu viņu aizturēt pēc lenča vai kamēr viņš atrodas savā istabā, kur viņam glabājās sudraba blašķe, ar ko aizdzīt pēcpusdienas vēsumu. Tēvocis Stīnijs Vinterskombā parādījās reti, taču, kad parādījās, pēc dažiem malkiem kļuva ļoti runātīgs. Apsēdies, Viktorija, viņš tad teica. Apsēdies, un izpļāpāsimies tā kārtīgi. Un tā kādā no viņa apciemojumu reizēm es izvairījos no Džennas un obligātās pēcpusdienas pastaigas un ielavījos tēvoča Stīnija istabā.

Tēvocis Stīnijs pacienāja mani ar šokolādes konfekti no saviem slepenajiem krājumiem, apsēdināja pie kamīna un pastāstīja visu par Kapri. Pauzē starp diviem elpas vilcieniem es uzdevu viņam savu jautājumu. Tēvocis Stīnijs apveltīja mani ar vienu no saviem nerātnajiem skatieniem.

-    Konstance? Tava krustmāte? Viņš paklakšķināja ar mēli. Vikija, dārgumiņ, viņa ir absolūts dēmons.

-    Dēmons? Tu gribi teikt, ka viņa ir slikta? Vai tāpēc neviens negrib par viņu runāt?

-    Slikta? Tēvocim Stīnijam šī doma likās interesanta. Viņš ieņēma vēl vienu malku un iegrima pārdomās. Labi, -viņš beidzot sacīja, stiepdams vārdus. Es nekad neesmu varējis tā īsti saprast. Vai atceries to bērnu dziesmiņu par mazo meitenīti ar sprogu uz pieres? “Kad viņa bija laba, viņa bija ļoti laba, bet, kad viņa bija slikta, viņa bija šausmīga.” Iespējams, ka ar Konstanci ir tieši tāpat. Vienīgi man personīgi viņa vislabāk patika, kad bija slikta. Bet to es tev, Viktorija, varu droši sacīt, ka garlaicīga gan viņa nekad nav bijusi.

-    Vai viņa ir… glīta?

-   Nē, dārgumiņ. Tas būtu par maigu teikts. Viņa ir… satriecoša. Viņš ieņēma vel vienu malku. Viņa gāž cilvēkus no kājām. It īpaši vīriešus. Kā ķegļus.

-    Un tevi viņa nenogāza no kājām, tēvoci Stīnij?

-   Nē, ne gluži, Vikija. Viņš apklusa. Varbūt viņa bija pārāk aizņemta, lai mēģinātu to darīt. Man liekas, ka viņai bija citas svarīgākas darīšanas. Zini, mēs ar viņu esam gandrīz viena vecuma, tāpēc vienmēr esam bijuši draugi. Pirmoreiz mēs satikāmies, kad bijām ļauj man padomāt sešus gadus veci, katrā ziņā jaunāki nekā tu patlaban. Abi esam dzimuši reizē ar šo gadsimtu, tātad tas būs bijis tūkstoš deviņi simti sestajā gadā. Ak kungs, cik es esmu vecs! Tūkstoš deviņi simti sestais gads! Liekas, tas bijis pirms veselas mūžības.

-    Tātad viņai pašreiz ir trīsdesmit septiņi?

Es biju vīlusies. Manuprāt, trīsdesmit septiņi bija liels vecums. Tēvocis Stīnijs iepleta rokas.

-    Trīsdesmit septiņi? Vikija, dārgumiņ, Konstancei gadiem nav nozīmes. Vecums uz viņu neattiecas, diemžēl par mums, pārējiem, to nevarētu vis teikt. Zini, ko es šorīt no rīta ieraudzīju spoguli? Kaut ko ļoti šausmīgu. Vārnas kājiņas, Vikija! Acu kaktiņos.

-   Tās nav īpaši dziļas vārnu kājiņas.

-    Dārgumiņ, tu mani nomierināji. Tēvocis Stīnijs nopūtās. Bet iemesls, kāpēc tās nav tik viegli pamanāmas, ir mans jaunais krēms. Vai es tev neesmu rādījis savu jauno krēmu? Tas smaržo pēc vijolītēm, un tas ir tik debešķīgi…

-    Kā tev liekas, tēvoci Stīnij, vai tas var palīdzēt tikt vaļā no vasarasraibumiem?

-    Vienā mirklī, dārgumiņ. Nav nekā tāda, ko tas nevarētu paveikt.

Tas ir vienkārši brīnums, ne krēms. Bet tas ir tik labs tāpēc, ka maksā milzu naudu. Viņš draiski uzsmaidīja. Labi. Es tev mazliet iedošu, ja tu gribi. Nozied ar to seju, Vikija, katru vakaru…

Tā tēvocis Stīnijs mainīja sarunas tematu, ne tik krasi kā pārējie manas ģimenes locekļi, tomēr mainīja. Tonakt lejasstāvā sacēlās vētra un tika cirstas durvis, un tēvoci Stīniju pārņēma tāda nomāktība, ka tēvam un Viljamam vajadzēja palīdzēt viņam nokļūt līdz gultai. Nākamajā rītā viņš agri jo agri aizbrauca, un tā es nekad netiku pie apsolītā krēma, kas smaržoja pēc vijolītēm, un nebija vairs neviena, ar ko parunāt par Konstanci.

Vairākus mēnešus nenotika nekas. Šarlotei piemetās masalas, viņas viesības tika atceltas, un māte atveseļošanās nolūkā aizveda viņu uz Šveici. Ziemassvētki atnāca un aizgāja, un tikai nākamā 1938. gada janvārī man iznāca atkal ar viņu satikties.

Mani ielūdza Šarlotes mājā uz tēju vienu pašu. Šāds gods man tika izrādīts pirmoreiz. Par brīnumu, nākamajā nedēļā mani ielūdza atkal un vēl pēc nedēļas noteikti lūdza pievienoties Šarlotei un viņas draugiem ekskursijā uz Londonas pantomīmu.

Likās, ka manas akcijas cēlušās ne tikai Šarlotes, bet arī viņas vecāku acīs. Es vairs nebiju tikai garlaicīgs bērns no trūkumā nonākušas ģimenes. Es biju Konslances Šaukrosas krustmeita un gatavojos braukt pie viņas uz Ņujorku. Pavisam pēkšņi man bija radušās iespējas.

Šķiet, ka sākumā man tas ļoti patika. Konstances valdzinājums man piešķīra spārnus. Es ņēmu šos spārnus un lidoju. Par krustmāti nezināju neko, tāpēc varēju izgudrot, ko vien vēlējos. Nokļuvu fantāzijas varā.

Sākumā piešķīru Konstancei visas tās īpašības, kuras pati slepenībā apbrīnoju. Piešķīru viņai melnus matus, tumši zilas acis un ugunīgu temperamentu. Uzdāvināju viņai piecus pelēkus persiešu kaķus man palika kaķi un īru vilku suni. Es viņu padarīju par lielisku jālnieci, iesēdināju dāmu seglos un liku jāt suņu ielenkumā. Palaidu baumas, ka viņa pasūta franču smaržas lielos flakonos, dzīvo pašā augšā vienā no garākajiem Ņujorkas torņiem ar skatu uz Brīvības statuju, trīsreiz nedēļā ēd vēršgaļas cepeti, bet brokastis pieprasa Oksfordas marmelādi. Viss viņas apģērbs, pat apakšveļa, nākot taisnā ceļā no Heroda.

-    Heroda? Vai tu, Viktorija, par to esi pārliecināta? Acīmredzot Šarlotes māte slepus bija klausījusies manu lielīšanos, un tagad viņas balss skanēja visai neticīgi. Man ienāca prātā tante Moda un viņas atmiņas.

-   Nu, varbūt reizēm viņa… dodas uz Parīzi.

-   Nu, protams, man arī tā liekas. Schiaparelli. Varbūt Chanel. Hei/, es redzēju ilustrāciju Šarlote, kur es liku to grāmatu? Šarlotes matē visus žurnālus sauca par grāmatām. Šoreiz uzradās daudzās rokās pabi jis "Vogue" eksemplārs. Tas bija vismaz divus gadus vecs. Turot žurnālu drebošajās rokās, pirmoreiz ieraudzīju savas krustmātes attēlu. Spoža, nekaunīgi eleganta, viņa bija kopā ar grupu, kurā bija vēl arī šķelmīgais Veliss Simpsons, Konrāds Vikers un Velsas princis. Viņa bija pacēlusi roku, un tā aizsedza seju.

Pēc tam mani meli kļuva ne tik acīm redzami. No kļūdas ar Herodu es biju mācījusies un turpmāk centos savas krustmātes tēlu pieskaņot savas auditorijas gaumei. Piešķīru Konstancei vairākas mašīnas no manas puses tā bija neliela atriebība, jo neviena no šīm mašīnām nebija rolsroiss. Es piešķīru viņai jahtu, kas lieliski viņai noderēja, atpūšoties Ričā, dzeltenu dimantu kolekciju, krokodilādas ceļojumu somu, zīda apakšveļu un atvēlēju viņai intīmu draudzību ar karali Parūku.

Savā attīstībā strauji gāju uz priekšu un lielāko daļu šo detaļu savācu no Šarlotes un viņas vecākiem vai arī no biezajiem un spožajiem žurnāliem, kas izkaisīti gulēja pa visu māju, žurnāliem, kādi Vinterskombā nekad nenonāca. Liekas, ka šī Konstance man nepatika tik ļoti kā iepriekšējā, kas dzīvoja tornī un jāja uz zirga suņu pavadībā. Bet kāda gan nozīme manām simpātijām, ja redzēju, ka šīs jaunās detaļas ietekmē klausītājus. Kad pieminēju krokodilādas ceļojumu somu, Šarlotes māte nopūtās, viņa pati tikko esot apbrīnojusi kaut ko līdzīgu Aspreja veikalā.

Zināms risks pastāvēja, to es nojautu. Gan Šarlote pati, gan viņas māte likās pārsteidzoši labi informētas par manu krustmāti. Viņas pārsprieda avīžu tenkas, viņas savā starpā minēja personu vārdus, ar kuriem mana krustmāte it kā esot labi pazīstama ikdienā.

-    Ko tu domā par lēdijas Diānas kleitu, māmiņ?

-    Ak, tā ir nedaudz par garlaicīgu, citreiz viņa ģērbjas elegantāk.

Vai viņas pazina lēdiju Diānu? Nekad īsti nevarēja zināt, bet aptvēru, ka man jābūt uzmanīgai. Tā, piemēram, vai mana krustmāte bija precējusies? Vai varbūt gatavojas šķirties? Ja krustmāte bija šķīrusies, tas varētu izskaidrot viņas krišanu nežēlastībā, jo mana māte bija kategoriski noskaņota pret šķiršanos. Man nebija nekādu iespēju to uzzināt, taču nojautu, ka Šarlotei un viņas vecākiem šāda iespēja pastāvēja. Droši vien viņiem arī bija zināms atšķirībā no manis kāpēc mana krustmāte ir tik bagāta, ar ko viņa nodarbojas, kas bijuši viņas vecāki, kur viņa dzimusi.

Tā es turpināju sacerēt pasaciņas par savu izdomāto krustmāti, taču sacerēju tās visai piesardzīgi, izvairoties pieminēt viņas vīrus vai senčus. Pretī saviem izgudrojumiem saņēmu drošus faktus, kurus kāri uzklausīju. Uzzināju, ka krustmāte dzimusi Anglijā, bet tagad esot naturalizēta Amerikas pilsone. Uzzināju, ka viņa “dekorē” mājas, lai gan neviens nepaskaidroja, ko tas nozīmē. Uzzināju, ka šķērsot Atlantijas okeānu viņai ir tikpat parasta lieta kā šķērsot Lamanšu un ka viņa dievinot Venēciju, kuru apmeklējot ik gadus. Venēcijā viņa apmetoties tikai un vienīgi pie Danieili.

-    Ne jau pie Griti. Es taču tev stāstīju, Herold! Mēs sēdējām viņu viesistabā uz spoža brokāta dīvāna. Šarlotes māte no apsarmojušas glāzes dzēra martīni. Viņa pavirpināja olīvu, nolika glāzi uz mirdzoša galdiņa no stikla un niķeļa un uzmeta vīram vēsu skatienu. Viņa atkal uzrunāja mani savā jaunajā tonī, it kā atvainodamās, it kā man, tāpat kā krustmātei, būtu tiesības teikt izšķirošo vārdu gaumes jautājumos.

-    Pagājušogad, Viktorija, mēs apmetāmies pie Griti, jo pie Danieili bija pārpildīts. Protams, ja mums būtu bijusi iespēja… bet, tā kā par braucienu vienojāmies pēdējā brīdī…

Brīvdienas. Tūdaļ pat saspringu, jo tuvojās jaunas briesmas: mans Ņujorkas apciemojums. Cerēju, ka Šarlote varbūt būs piemirsusi par šiem meliem, taču viņa nebija vis. Viņa atcerējās arī to, ka braucienam jānotiek šogad.

Bet kad šogad? Nedēļām ritot, jautājums kļuva arvien uzstājīgāks. Šarlote atgriezās savā pansijā, bet Lieldienu brīvlaikā ielūgumi uz tēju atjaunojās.

Kad es tieši domājot braukt? Un vai esot izlemts, vai es kuģošot ar “Aquitania" vai “Ile de France"? Vai es ceļošot viena pati, vai arī krustmāte atbraukšot man pakaļ uz Angliju? Vasarā taču es uz Ņujorku nebraukšot neviens uz Ņujorku nebraucot vasarā, turklāt mana krustmāte vasaras parasti pavadot Eiropā.

Topavasar sakarā ar politiskajiem notikumiem man iznāca īsa atelpa: Vācija anektēja Austriju, un, lai gan man nebija ne mazākā priekšstata, ko tas varētu nozīmēt, sapratu, ka lieta ir nopietna, jo tēvs ar māti ilgi un bažīgi sarunājās, bet katru reizi, kad es tuvojos, sarunas pārtrūka. Pat Šarlotes tēvs staigāja sadrūmis. Viņu pašu šovasar ieplānotais Vācijas apmeklējums tika atcelts. Viņi izšķīrās par Itāliju.

-    Viss ir tik neskaidrs, nopūzdamās sacīja Šarlotes māte. Vīktorija, nezin vai vecāki beigu beigās ļaus tev doties ceļojumā? Būtu ļoti žēl, ja ceļojumu nāktos atcelt, bet es redzu…

-    To varētu uz kādu laiku atlikt… es klusi noteicu.

-          Nesaprotu, kādēļ tas būtu jāatliek. — Šarlote, blakus sēdēdama, uzmeta man apņēmīgu skatienu. Galu galā, Amerika atrodas pavisam citā pusē. Tur taču nekas nenotiek.

Kaut ko nomurmināju laikam kaut ko ne visai pārliecinošu, jo redzēju, ka Šarlote ar māti apmainās daudznozīmīgiem skatieniem. Iespējams, Šarlotei jau bija radušās aizdomas, ka mans brauciens pie krustmātes ir tīrākā izdoma, katrā ziņā tagad viņa mani uzlūkoja ar mazāku respektu, un viņas skatienā es pamanīju vecās augstprātības pēdas. Man viņa nebūt tik ļoti nepatika, un liekas, ka jau sāku nožēlot savus melus. Vienalga, izmisīgi nolēmu atgūt viņas cieņu.

Zināju, kas jādara, kad izmisīgi kaut ko vēlas: jālūdz Dievs, to man māte bija mācījusi. Daudzus gadus pēc laulībām manai mātei un tēvam nebija bijuši bērni. Māte bija lūgusi, lai Dievs dāvā viņai bērnu, un beigu beigās viņas lūgšanas tika uzklausītas.

-    Vai tētis arī lūdza? es gribēju zināt, un māte sarauca pieri.

-    Domājams gan, Vikija. Savā veidā. Vienmēr atceries nav nozīmes lūgt tikai sev. Nedrīkst pret Dievu izturēties kā pret Santa Klausu un prasīt, lai viņš dāvātu neskaitāmas lietas. Bet, ja tu lūdz ko labu ko svarīgu -, tad Dievs uzklausa. Varbūt viņš ne vienmēr izpildīs tavu vēlēšanos vai… Viņa sastomījās. Viņš to var izpildīt pavisam negaidītā veidā, bet viņš uzklausa, Vikija. Es tam ticu.

Vai brauciens pie krustmātes bija laba vēlēšanās, tāda, ko drīkst Dievam lūgt, vai ne? Labu laiku apsvērusi visus par un pret, nolēmu, ka tā ir pietiekami laba vēlēšanās. Mani bija mācījuši visu darīt sistemātiski, un tā es ari rīkojos. Lūdzu Dievu vakaros un no rītiem. Lūdzu Dievu svētdienās, baznīcā ejot. Reizi nedēļā par peniju nopirku sveces un aizdedzu tās, lai piešķirtu lūgšanām lielāku svaru, turklāt savu lūgumu izteicu ļoti pieklājīgā veidā: “Lūdzu-Dievs-ja-tas-ir-Iabi-vai-es-drīkstubraukt-pie-Konstances-uz-Ņujorku-lūdzu-lūdzu-lai-notiek-Tava-gribaāmen.”

Un tā divreiz dienā veselus trīs mēnešus. Kad tie bija pagājuši un Vinterskombā vasara bija pilnā plaukumā, mana vēlēšanās tika uzklausīta. Droši vien man vajadzēja vairāk ieklausīties mātes vārdos, jo vēlēšanās tika uzklausīta tiešām visnegaidītākajā veidā.

Kamēr manas lūgšanas nebija apmierinātas, es baudīju vasaru. Manā atmiņā palikušas rāma miera pielijušas, saulainas un siltas dienas, it kā pasaule ar aizturētu elpu dzīvotu gaidās. Pieturējās klusums, bet klusums bija neparasts, kaut kur aiz drošās pasaules robežām kaut kas notika, un reizēm man likās, ka varu to sadzirdēt: joprojām attālu un klusinātu milzīga, neredzama mehānisma darbību svešas pasaules notikumu atbalsis.

Gadiem ilgi man bija neskaidra nojausma, ka bāreņu patversmēm, kas paņēma tik daudz manas mātes laika un apēda biedējoši daudz mana tēva naudas, ir kāds sakars ar līdzīgām iestādēm Eiropā. Tādēļ, kad māte tovasar man paskaidroja, ka plāni mainījušies un viņai ar tēvu jūlijā un augustā esot jāpiedalās bāreņu patversmju darbā Eiropā, es nejutos pārāk pārsteigta. Kaut arī mēs parasti brīvlaikā uz ārzemēm nebraucām, mana māte agrāk vienu vai divas reizes šādus ceļojumus bija veikusi parasti savas tuvākās draudzenes, iespaidīgās Vinifredas Hanteres-Kūlas, pavadībā, ar kuru viņa bija iepazinusies Pirmā pasaules kara laikā. Šoreiz, kā viņa paskaidroja, tēvs esot nolēmis doties kopā ar viņiem, jo paredzēts nevis kā parasti apmeklēt Eiropas bāreņu namus, bet gan apciemot Vācijā draugus, kuri palīdzēšot vairākus bērnus nogādāt uz Angliju. Kādu laiku, teica māte, šiem bērniem būšot drošāk atrasties šeit, nevis mājās pašiem savā zemē. Nav teikts, ka tiem jābūt bāreņiem, sacīja māte savā parastajā saudzējošajā manierē, tie īstenībā esot bēgļi. Reizēm esot grūti pārliecināt valdošās iestādes, lai saņemtu atļauju viņiem izbraukt, tieši tādēļ jau arī tēvs braukšot līdzi viņai un Vinifredai, jo viņš labi runājot vāciski…

Māte ieturēja pauzi, kas viņai nemaz nebija raksturīgi, un es nopratu, ka viņa kaut ko noklusē, kaut ko tādu, ko negrib, lai es zinātu.

-    Vai vecākiem nebūs grūti no viņiem šķirties? es pavaicāju, un māte pasmaidīja.

-     Protams, dārgumiņ, būs. Bet viņi zina, ka tā vajag. Mēs būsim projām diezgan ilgu laiku, un man arī tevis ļoti pietrūks. Vai tu man rakstīsi, Vikija?

Es rakstīju katru dienu, likdama vēstules kopā kā dienasgrāmatu, un reizi nedēļā nosūtīju tās visas uz dažādām adresēm “pcc pieprasījuma”. Sākumā likās savādi pavadīt vasaru Vinterskombā bez vecākiem, taču pēc kāda laika es pieradu pie jaunā klusuma mājās, turklāt notika arī zināmas pārmaiņas. Reizē ar daudzām svaigu romānu pakām uz palikšanu ieradās tante Moda. Viņa bija nedaudz savārgusi sakarā ar pagājušajās Lieldienās pārciesto infarkta lēkmi, bet viņas izsalkumu pēc mākslas tas nemazināja. Ieradās tēvocis Fredijs ar saviem kurtiem tie nu laikam bija pagalam “izčākstējuši”, jo īru derbijs vairs netika pieminēts. Šeit bija Dženna, un šeit bija Viljams, bet Šarlote savukart atradās drošā attālumā pie Danielli, tālab vismaz kādu laiku nevajadzēja raizēties par meliem. Varēja lasīt zemenes un avenes, ēst saldos zirnīšus un lapu salātus. Skaista vasara, un es jutos apmierināta, lai arī vecāki bija projām. Bet pats brīnišķīgākais, ka man bija radies jauns draugs.

Viņu sauca Francis Jakobs. Viņš bija desmit gadu vecs, viņš bija vācietis, un viņš bija ebrejs. Francis Jakobs ieradās ar pirmo patversmes bērnu grupu. Tā bija daļa no nelielas grupas, kurā bija pieci vai seši zēni no Vācijas, un viņi nedaudz atšķīrās no angļu bērniem, kas katru vasaru dzīvoja Vinterskombā.

Laikam tāpēc, ka mani vecāki bija pazinuši viņa ģimeni, kas joprojām atradās Vācijā, bet varbūt tāpēc, ka viņu jau iepriekš atzina par sevišķi gudru, nezinu, kādi bija iemesli, bet Franča Jakoba uzņemšanai gatavojās īpaši, un tas atšķīra viņu no pārējiem. Francis Jakobs dzīvoja kopā ar citiem bērniem guļamistabās, kuras jau pirms vairākiem gadiem izbūvēja vecajās pienotavas un veļas mazgātavas ēkās. Viņu aicināja piedalīties kopējās kriketa un tenisa spēlēs, peldēšanas sacensībās un pārgājienos, kas togad tika organizēti tāpat kā agrāk. Taču viņš bez tam katru rītu nāca uz māju, lai kopā ar mani mācītos.

Tā kā māte bija projām, šis nodarbības pilnībā pārņēma misters Bērdsongs, veltot uzmanību tiem priekšmetiem, kuros viņš pats bija spēcīgs: vēsturei, matemātikai, veselīgajai un heroiskajai angļu poēzijai.

Es nebiju stipra neviena no šiem mācību priekšmetiem, un, atskatoties pagātnē, man šķiet, ka misteram Bērdsongam droši vien bija ļoti nogurdinoši man tos mācīt, taču, par spīti visam, viņš savu nepacietību prata labi apslēpt. No pašas pirmās dienas, kad mācībās iesaistījās Francis Jakobs, misters Bērdsongs atplauka.

Es joprojām neveiksmīgi cīnījos ar daļskaitļu saskaitīšanu. Francis Jakobs, kura angļu valodas prasme bija ierobežota, deva iespēju misteram Bērdsongam izmēģināt savas vācu valodas zināšanas tas bija pirmais satraukums. Nākamo izraisīja zēna dotības matemātikā. Cik atceros, viņi sāka ar vienādojumiem: tika sameklēta mācību grāmata, un Francis Jakobs nolika pār savu rakstāmgaldu. Spīdēja saule, istaba bija piesilusi, čirkstēja viņa rakstāmspalva. Kamēr es tiku galā ar divām izteiksmēm, Francis Jakobs bija pabeidzis visu uzdevumu.

Viņš aiznesa to misteram Bērdsongam un ar vieglu mājienu norādīja uz atrisinājumu. Misters Bērdsongs to pārbaudīja. Pamājis viņš apbrīnā paklakšķināja ar mēli. Sākumā misters Bērdsongs likās pārsteigts, bet tad tumši piesarka, kas liecināja par sajūsmu.

-    Ļoti labi, Franci Jakob. Das ist wirklich sehr gut. Nudien, ļoti labi. Vai izmēģināsim roku daļskaitļos?

Francis Jakobs paraustīja plecus. Uzdevums ar daļskaitļiem tika atrisināts vienlīdz ātri. No šī brīža misters Bērdsongs it kā atdzima. Mācību telpā viņš ienāca ar jaunu enerģiju stājā. Pirmoreiz ieraudzīju to, kas viņš kādreiz bijis, apdāvināts Oksfordas matemātiķis, kurš, paklausot tēva gribai, pametis akadēmisko karjeru, lai kalpotu Dievam.

Turpmāk man vairs nepievērsa uzmanību, tomēr es to neņēmu pie sirds. Misters Bērdsongs varēja uzdot man mācīties dzejoļus vai likt uzrakstīt svarīgākos reformācijas gadskaitļus, bet, lai arī viņš joprojām bija laipns, viņa acīs, dzejoļus vai gadskaitļu rindas klausoties, nebija uguntiņas: tā tika glabāta Francim Jakobam. Viņi bija tikuši līdz integrālrēķiniem, un mistera Bērdsonga roka, atverot mācību grāmatu, nedaudz drebēja.

Manuprāt, mistera Bērdsonga reakcija bija pilnīgi pareiza. Francis Jakobs bija izņēmums, pat es to spēju saskatīt. Viņš nelīdzinājās nevienam, ko līdz šim biju sastapusi.

Viņš bija maza auguma un smalki veidots, bet izturīgs, un tas liedza augumā lielākajiem angļu zēniem darīt viņam pāri. Francim Jakobam bija šaura, izteiksmīga seja, tumšas acis un plāni, melni mati, īsi apgriezti uz kakla un gari priekšpusē, tā ka strādājot bieži krita viņam acīs un nācās tos nepacietīgi atglaust atpakaļ. Viņš reti smaidīja, un viņa acīs bija izteiksme, kādu es līdz tam nepazinu, bet kopš tā laika esmu redzējusi daudzreiz, izteiksme, kas atšķir eiropiešus, kuru ģimenes tikušas pagātnē vajātas un kuras, iespējams, atkal reiz vajās: eiropiešu acis, kuras pat laimē tikko jaušami atmirdz.

Viņš bija nopietns bērns, daudzējādā ziņā vecmodīgs, turklāt vientuļš. Es arī jutos vientuļa tāpēc, ka vecāki bija projām, vismaz man tā likās, un es nenoliedzami biju vecmodīga, jo mani audzināja ticībā jau atmirstošam dzīvesveidam un normām. Kāds tur brīnums, ka mēs ātri vien sadraudzējāmies.

Visu vasaru mēs ar Franci Jakobu bijām nešķirami. Vakaros, kad viņš atgriezās guļamtelpās pie pārējiem zēniem, mēs viens otram raidījām vēstis ar kabatas lukturīšu un Morzes ābeces palīdzību. Pa dienu pēc nodarbībām viņš palika pie manis mājā. Viņu ļoti iemīļoja tante Moda, kuras vācu valoda bija savdabīgs sajaukums, bet iespaidīgs. Viņa bombardēja Franci Jakobu ar nostāstiem par ķeizaru Vilhelmu, kuru bija personīgi pazinusi, bet kurš viņai nepatika. Lielu prieku viņai sagādāja Franča diētisko vajadzību skaidrošana kalpotājiem un pārējiem ģimenes locekļiem.

-    Viljam, nedod Francim Jakobam ceptu cūkgaļu, viņa skanīgi noskaldīja. Man liekas, es prasīju lasi. Ak jā, te jau tas ir! Nu, Franci Jakob, to tu vari ēst droši es pati nokāpu virtuvē un pārraudzīju ēdiena gatavošanu, un uz šādām lietām man ir acs. Vai es tev nestāstīju par savu draugu Monteku? Nevar būt, ka nestāstīju. Zini, Monteks nebija pilnīgs atturībnieks, tu jau saproti, ko es ar to domāju, bet pat viņam, par to esmu pilnīgi droša, manā mājā nekad netika piedāvāta cūkgaļa. Un, kas attiecas uz desām, es pilnībā aizliedzu tās celt brokastu galdā. Un tas, starp citu, nāk tikai par labu. Desas man liekas aizdomīgas. Es vienmēr esmu teikusi, ka nekad nevar īsti zināt, kas tajās ir iekšā…

Arī mans tēvocis Fredijs viņam pieķērās, it sevišķi, kad uzzināja, ka Francim Jakobam ļoti patīk suņi un ka viņš ar lielāko prieku apmācītu tēvoča kurtus. Tēvocim Fredijam bija radies jauns projekts, jauna ideja, kas lika viņam stundām ilgi pavadīt laiku bibliotēkā ar piezīmju grāmatiņu rokās, ideja, par kuru viņš atteicās tuvāk stāstīt. Būdams drukns vīrs, kam grūtības sagādāja jebkura attāluma pārvarēšana, tēvocis Fredijs ar sajūsmu pieņēma iespēju palikt bibliotēkā, atstājot suņus Franča Jakoba un manā ziņā.

Liekas, ka visu vasaru mēs ar Franci Jakobu pastaigājāmies: mēs gājām lejā uz ezeru un gar upes krastu, mēs izpētījām ciematu un noplukušo namiņu, kurš vientuļš stāvēja ceļa galā un kurā dzīvoja Džeks Henesijs. Mēs staigājām gar labības laukiem, kurā vienmēr nobrieda tik niecīga raža, un gar mana tēva īpašumu robežām.

Staigājot mēs sarunājāmies. Es Francim Jakobam mācīju runāt angliski, un viņš man mācīja runāt vāciski. Viņš pastāstīja man par savu tēvu, kurš bijis universitātes profesors, bet pagājušajā gadā ticis atlaists no darba. Viņš aprakstīja savu māti, abus vecākos brāļus un trīs jaunākās māsas. Nevienam no viņa ģimenes locekļiem nebija lemts pārdzīvot tuvojošos karu, un, lai gan viņš to nevarēja zināt, es vēlāk bieži domāju par to, vai Francim Jukobam neradās kāda nojauta par gaidāmo, jo, arī runājot par tuviniekiem ar saviļņojumu, viņa acīs bija skumjas. Tās bija vērstas uz Eiropu, ar kuru saistījās nākotne un sāpīgas atmiņas.

Man nekad nebija bijusi sava vecuma uzticības persona, un man pēc dabas nepiemita tieksme uz noslēpumainību. Mēs izpētījām Vinterskombu, un es Francim Jakobam izstāstīju it visu. Es pastāstīju viņam par māju, kas ēda naudu. Pastāstīju viņam par tēvoča Fredija idejām un kā tās mēdza izčākstēt. Pastāstīju viņam par tēvoča Stīnija dīvaino vēlēšanos būt par Visā Pasaulē Labāk Uzturēto Zēnu. Pastāstīju viņam par tanti Modu un dzintarkrāsas velveta kleitu, kas man bija par mazu. Paskaidroju, cik šausmīgi nelaimīgs jūtas cilvēks, kas piedzimis ar vasarasraibumiem un sarkaniem, sprogainiem matiem.

Francis Jakobs, kuram daudz labāk par mani bija zināms, kas ir patiesa nelaime, pacietīgi klausījās. Viņa uzmanības iedrošināta, pastāstīju viņam vēl šausmīgākas lietas. Izstāstīju par Šarloti, krustmāti Konstanti un maniem briesmīgajiem meliem. Pastāstīju viņam par lūgšanām, kuras joprojām skaitīju katru rītu un katru vakaru. Aizturēju elpu, jo jutu pret Franci Jakobu bijāšanu un gaidīju, ka viņš mani nosodīs.

Taču viņš tikai paraustīja plecus.

-    Kas tur ko uztraukties? Tā meitene ir dumja meitene, bet tavi vecāki ir labi cilvēki. Das ist alles selbstverstдndlich… [6]

Ne mazākā nosodījuma. Viņš uzsvilpa suņiem, un mēs devāmies tālāk. Liekas, tas notika todien, kad, atgriežoties mājās, Francis Jakobs, kas tobrīd runāja par matemātiku, kuru mīlot tāpēc, ka tā esot pilnīga un neatvairāma kā pati labākā mūzika, piepeši apstājās uz pakāpieniem, kas veda augšup pa terasi. Atskatījies viņš ar nopietnu sejas izteiksmi ielūkojās manā sejā, it kā redzētu to pirmo reizi.

-    Vai tu zini, cik tev ir vasarasraibumu? viņš beidzot pavaicāja, soli atkāpdamies.

-   Cik tad? Man likās cietsirdīgi, ka viņš tos ir skaitījis.

-   Septiņdesmit divi. Zini ko?

-Ko? ’

-   Mani tic neuztrauc. Tiem nav nekādas vainas.

-   Tu tā domā?

-   Natьrlich![7]

Viņš uzmeta man nepacietīgu skatienu, it kā es būtu izrādījusi neapķērību, kā reizēm, kad mēs kopīgi mācījāmies. Tad viņš uzskrēja pa pakāpieniem, suņiem sekojot viņam pa pēdām, un atstāja mani piekājē vienu pašu, pietvīkušu un priecīgi satrauktu.

Daudzas nedēļas pēc šī notikuma, pašās augusta beigās, pienāca īpaša diena. Gandrīz līdz pašam vakaram es nemaz nenojautu, ka tā izvērtīsies par īpašu dienu, bet dīvaina tā bija jau pašā sākumā.

Torīt pirmo reizi triju mēnešu laikā es izlaidu lūgšanu par Ņujorku un manu krustmāti Konstanci. Biju sākusi aptvert, cik muļķīgs ir šis izdomājums, kā arī to, ka, Šarlotei atgriežoties no Italijas, man ilgāk vairs neizdosies savus melus apslēpt. Franča Jakoba vienkāršais izteikums par Šarloti: Tā meitene ir dumja meitene, mani stiprināja. Kāpēc man būtu jāuztraucas, ko domās Šarlote? Ne man viņa patika, ne es viņu apbrīnoju. Lai taču viņa domā, ka mana ģimene ir garlaicīga un noplukusi, bet Francis Jakobs, kurš daudz labāk mācēja spriest, sacīja, ka Vinterskomba esot apburta vieta ein Zauberort -, un viņš zināja, ka mani vecāki ir labi cilvēki.

Nebija vairs vajadzības pēc lūgšanas, un dīvainā kārtā jutos atbrīvota. Pat manas nodarbības pie mistera Bērdsonga padevās labāk nekā parasti viņš sprieda, ka drīz vien es varēšot pāriet pie algebras.

Pēc lenča mēs ar Franci Jakobu izvedām suņus pastaigā.

Devāmies pa taku lejup uz ezeru, kā bieži vien to bijām darījuši, un apstājāmies pavērot melnos gulbjus, pēc tam un tas vairs nebija tik parasti nogriezāmies uz Vinterskombas mežu pusi. Nezin kāpēc Francim Jakobam nepatika šie meži, lai gan es tos mīlēju jebkurā gadalaikā un it īpaši vasarā, kad tajos valdīja patīkams vēsums.

Todien bija ļoti karsts. Francis Jakobs, kā parasti, paraustīja plecus un piekrita doties uz mežu. Pat tad mēs varējām aiziet tikai līdz pirmajiem kokiem un tad nogriezties uz taciņas, kas veda uz ciematu, taču abi kurti, sekodami kādai smaržai, metās uz priekšu, un mēs bijām spiesti ūjinot un svilpjot tiem sekot arvien dziļāk un dziļāk mežā, kur taciņas kļuva aizvien šaurākas un vairāk aizaugušas.

Pagājām garām vietai, kur manam vectēvam bijuši fazānu aploki, un tad nogriezāmies sāņus kādā pagalam grubuļainā takā. Es skrēju Francim Jakobam nedaudz pa priekšu, varēju dzirdēt, kā suņi laužas cauri pamežam, un saskatīt sev priekšā izcirtumu, līdz kuram reizēm mēdzām aizstaigāt abas ar Džennu.

-   Franci, viņi ir tur, priekšā. Nāc šurp! uzsaucu. Dzirdēju, ka viņš šaubās apstājas, tad krūmu sakustēšanās un lūstošu zaru brīkšķi zem kājām liecināja, ka viņš seko. Tikai Francim iznākot izcirtuma gaismā, es ieraudzīju viņa seju un sapratu, ka kaut kas nav kārtībā.

Francis Jakobs vienmēr bija bāls, bet tagad no viņa sejas bija nozudis pat mazākais sārtums, pieri klāja sviedri, drebot viņš iznāca saules pielietajā klajumā.

-   Iesim prom. Iesim prom! Viņš parāva mani aiz piedurknes. Iesim prom no šīs vietas.

-    Franci, kas noticis?

-    Gespenster. Viņš pameta skatienu pāri plecam uz koku un pameža pusi. Rēgi. Ich spьre sie. Sie sind hier. Es ist ьbel hier. Komm, laЯ uns schnell gehen! [8]

Bailes izplatās ļoti ātri. Es varēju nesaprast šos steigā izsacītos vācu vārdus, taču es sapratu izteiksmi Franča Jakoba acis. Pēc mirkļa arī es biju nobijusies: pazīstamā un patīkamā vieta kļuva bīstama un ēnu pilna. Francis Jakobs satvēra manu roku, un mēs abi sākām skriet aizvien ātrāk un ātrāk, slīdēdami sūnā un klupdami pār zariem. Neapstājāmies, līdz bijām izkļuvuši no meža un nonākuši Vinterskombas pļavās,

-     Kas tur noticis? Tur kādreiz kaut kas noticis, sacīja Francis Jakobs. Viņš stāvēja un lūkojās pāri pļavai atpakaļ uz koku pusi, kur, iznirdami no pameža, parādījās abi kurti.

-    Šajos mežos? es šaubījos. Nekas. Manuprāt, tur kādreiz noticis nelaimes gadījums. Bet tas bijis ļoti sen. Par to neviens nerunā.

-     Tas pašreiz ir tur. Francis Jakobs joprojām drebēja. Es to sajutu. Ich konnte es riechen. [9]

-    Ko? Kas? Es nesaprotu. Ko tu teici?

Suņi bija mūs panākuši, Francis Jakobs noliecās pār tiem. Kurti laikam bija nomedījuši trusi vai zaķi, jo, kad viņš atliecās, es redzēju, ka suņu purni ir asinīs un Francim Jakobam ir asiņainas rokas.

-    Es teicu, ka varēju to saost. Viņš palūkojās manī ar savām plaši ieplestajām eiropieša acīm. Es to saodu.

Viņš pastiepa roku un skatījās uz to kā apstulbis.

-    Asinis? Tu gribi teikt, ka tu varēji saost asinis?

-    Nein! Nein! Du bist ein dummes englisches Mдdchen, und du verstehst nicht. Viņš pagriezās. Ich konnte den Krieg riechen. [10]

Šoreiz es sapratu. Es sapratu, ko viņš domā, ka esmu dumja un angliete. Acīs saskrēja asaras. Jutos aizvainota un tāpēc, ka jutos aizvainota, zaudēju savaldību. Piespēru kāju pie zemes.

-    Es saprotu. Es saprotu gan. Un, ja kāds ir dumjš, tad tas esi tu. Tās ir tavas iedomas. Tu nevari saost karu. Kā tad tu vari saost karu mežā?

Savu jautājumu izkliedzu, tad izkliedzu to vēlreiz. Francis Jakobs uzgrieza man muguru. Viņš devās prom, un suņi sekoja viņam pa pēdām, un pat tad, kad panācu viņu, satvēru aiz piedurknes un uzdevu jautājumu trešo reizi, viņš neatbildēja.

Tovakar mums bija viesības. Tās bija tantes Modās ierosinātas, improvizētas viesības, jo tante Moda, visu dienu pamesta savā ziņā, sāka sūdzēties par vientulību. Arī viņai savā ziņā rēgojās, taču tie bija Vinterskombas spožās pagātnes rēgi, sen pagājušu viesību skumjās vīzijas. Šeit vienmēr pulcējās ļaudis, viņa sērīgi paziņoja pie vakariņu galda, uzmezdama pārmetošu skatienu garajam galdam. Palūkojieties uz mums tagad! Kā četri zirņi pākstī. Četri cilvēki, bet es atminos laikus, kad pie šā galda mēdza sēdēt četrdesmit. Dejas, bridžs vīriešiem biljards -, mūzika, šampanietis, Viktorija! Sulainis aiz katra krēsla… Un kas mums ir tagad? Mums ir Viljams turklāt viņam čīkst kurpes. Fredij, tev vajag ar viņu parunāt.

Viljams, stāvot trīs soļu attālumā no tantes Modās, kad viņa izteica šos vārdus, turpināja skatīties taisni uz priekšu, jo mīlēja tanti Modu, bija pieradis pie viņas gājieniem un bez tam iemācījies, ka vislabākajam kalpam šādos brīžos jābut kurlam.

Tēvocis Fredijs nosarka un palūdza otru porciju gaļas un nieru sacepuma. Viņš atplauka mazliet vēlāk, kad nonāca līdz ērkšķogu uzputenim. Šķiet, tas bija tieši tēvocis Fredijs, kurš ierosināja, ka pēc vakariņām varētu pamēģināt nedaudz padejot. To dzirdot, tante Moda atdzīvojās un kļuva gluži enerģiska. Nē, viņa paziņoja, dzīvojamā istaba ar sarullētu paklāju šim nolūkam nederēšot. Vai nu tā būs deju zāle, vai nekas. Cik atcerējos, neviens šo deju zāli nekad nelietoja. Tā atradās mājas tālākajā galā. Vectēvs to bija piebūvējis vēlāk, it kā sākumā viņam tāda doma nemaz nebūtu ienākusi prātā. Alai līdzīga telpa, kas rotāta grauzdēta cukura toņos.

Tēvocis Fredijs un Francis Jakobs atrada paši sev nodarbošanos. Viljamam lika atnest redeļu kāpnes, spuldzes un mātes uzvelkamo gramofonu. Līdzko iedegās lustras, telpa atdzīvojās un nešķita vairs tik bezgaumīga. Mēs ar Franci Jakobu izpētījām orķestrim izbūvēto iedobumu. Padziļinājums līdzinājās teātra ložai ar grieztu barjeru, kuru rotāja zeltīti ķerubi un laika gaitā stipri noplukuši, sārti zīda aizkari.

-    Kāds lielisks vakars! vēlāk atcerēsies tante Moda, domādama ne tikai šo, bet arī visus pārējos tālā pagājībā iegrimušos vakarus. Atvērusi slēģus, viņa atrāva tos vaļā. Ieplūda silts un svaigs gaiss, ielidoja daži lustru mirdzuma pievilināti naktstauriņi.

-    Fredij, kad šo telpu pēdējoreiz izmantoja? prasīja tante Moda, un no savas vietas orķestra ložā dzirdēju, ka tēvocis Fredijs kavējas ar atbildi.

-   īsti nevaru pateikt… tēvocis stomījās, un tante Moda uzmeta viņam nicinājuma pilnu skatienu.

-   Tu ļoti labi to atceries, Fredij, un es arī. Konstances deju. Viņas debiju. Viņai bija pati vulgārākā kleita. Fredij, uzgriez gramofonu!

Manas mātes muzikālā gaume bija visai ierobežota. Kolekcijā, kas pārsvarā sastāvēja no Bēthovena klaviersonātēm, dažiem Mocarta un Haidna skaņdarbiem, tēvocim Fredijam izdevās sameklēt divas plates ar dejošanai piemērotu mūziku, abās bija Vīnes valši.

Atskanot “Zilajai Donavai”, tēvocis Fredijs un tante Moda ieņēma vietas uz deju grīdas. Tante Moda stalta un karaliska, tēvocis Fredijs drīz vien gluži bez elpas.

Tad bija tantes Modās kārta dejot ar Franci Jakobu. Francis Jakobs dejoja tikpat nopietni, kā mēdza darīt it visu. Pienācis pie tantes, viņš pamāja, tad aplika roku viņai ap vidukli. Tante Moda bija gara, Francis Jakobs saviem gadiem par īsu, viņa pakausis sniedzās līdz tantes Modās rūpīgi korsetē iekļautajām krūtīm. Francis Jakobs pieklājīgi aizgrieza galvu, un viņi sāka mest riņķus pa zāli. Francim Jakobam mugurā bija viņa labākais uzvalks, brūnais ar pusgarajām biksēm. Kājās viņam, kā parasti, bija apautas izturīgās un vienmēr labi nospodrinātās kurpes, kas vairāk iederējās uz lauku ceļa nekā deju zālē. Viņi veidoja dīvainu pāri visi tantes Modās Edvarda laika niķi un stiķi un kā marionete kokainais un akurātais Francis Jakobs. Kādu laiku viņus vērojuši, izmetām riņķi arī mēs ar tēvoci Frediju, kurš apgalvoja, ka esot bijis varen veikls tvistā un čarlstonā, bet šis nudien neesot viņa stils. Tad pienāca kārta dejot mums ar Franci Jakobu.

Apsēdusies uz apzeltīta soliņa, tante Moda mani skubināja: Līganāk, Vikija, viduklī! Esi lokanāka! Ak kungs, cik tas bērns ir stīvs! Tēvocis Fredijs noņēmās ap gramofonu, bet mēs ar Franci Jakobu virzījāmies pa apli.

Man bija tikai pati miglainākā nojauta par pareizajiem dejas soļiem, un, lai gan Francis Jakobs likās vairāk izglītots šai jomā, es uztraucos nevis par to, ka nemitīgi kļūdījos, ka mūsu solis bija lēns, bet ka mūzika traucās un ilgojās. Tā bija saldi sāpīga mūzika un saldi sāpīga deja. Mēs riņķojām, un es sapņoju par citu pasauli: par ziliem vakariem un violetām rītausmām, par ilgu pilsētām un jaunām meitenēm, par baltiem pleciem un balti cimdotām rokām, pačūliju smaržu, romantikas mulsinātiem skatieniem. Vīnes sapnis angļu namā. Liekas, es iztēlojos sevi krustmātes Konstances vietā: dejojot dzirdēju viņas čukstus šajā viņas deju zālē.

Tikai tad, kad gramofons bija no jauna uzvilkts un mēs ar Franci Jakobu dejojām otro reizi, es uz viņu paskatījos. Tikai tad pamanīju, ka viņa sejā ir iegūlusi koncentrēta izteiksme, it kā viņš cieši sekotu sarežģītajiem dejas soļiem, lai nebūtu jādomā citas, daudz nepatīkamākas domas. Atcerējos viņa izturēšanos tajā pēcpusdienā, viņa sejas izteiksmi, atskatoties uz mežu, un vaicāju sev, vai tiešām viņš joprojām redz rēgus, jo Franča Jakoba skumjajā skatienā atspoguļojās sasprindzinājums, it kā viņu kāds vajātu.

-    Tu ļoti labi dejo, Franci Jakob. Tu zini visus soļus.

-   Māsa Hanna mani iemācīja, viņš atbildēja un apstājās. Esist genug [11] nedejosim vairāk.

Francis Jakobs palaida mani vaļā un soli atkāpās. Nākamajā mirklī pamanīju, ka viņš ieklausās. Tad arī es to izdzirdēju pieteicam sevi cauri mirstošā valša skaņām, daudzo gaiteņu klusinātu, bet nepārprotamu: mājas otrā galā zvanīja telefons.

Tagad nevaru pateikt, vai turpmākais norisinājās ātri vai lēni: likās, ka abējādi. Viljams, kas aicina tēvoci Frediju, tante Moda, kas turpina pļāpāt, viņam izejot no istabas, un spēji apklust, viņam atgriežoties. Viņi abi, kas iziet no istabas, un klusums deju zālē kā sasista stikla šķindoņa.

Atkal sapulcējušies viesistabā, atradām tanti Modu un tēvoci Frediju stāvam kamīna priekšā. Jutos nepatīkami pārsteigta, jo viņi atgādināja divus sazvērniekus. Manuprāt, viņi bija domājuši runai ar mani vienu pašu, bet, ieraudzījuši arī Franci Jakobu, nespēja saņemties un pateikt, lai viņš iziet.

Un, tēvocim Fredijam stāstot par to, ka noticis nelaimes gadījums, un tantei Modai piebilstot, ka viss esot ļoti neskaidrs, bet man esot jāsaņemas, viņu vārdi šķita nākam no liela tāluma. Šodien es vairs nespēju skaidri atcerēties, ko teica katrs no viņiem.

Taču es atceros Franci Jakobu: viņš stāvēja man blakus un klausījās, lūkodamies lejup uz savu brūno kurpju auklām. Kad tēvocis Fredijs un tante Moda beidza runāt, Francis Jakobs aizgriezās.

Viņš piegāja pie loga, atvilka vecos aizkarus un palūkojās ārā.

Debesīs peldēja pilns mēness, tas meta sudrabainu gaismu uz gaili staļļu tornī, pārvērta mežus par ēnu valstību, ezers sāka atgādināt miidzošu ieroču tēraudu ar gaismas un tumsas lāsumiem. Francis Jakobs vēroja Vinterskombu, tad viņš ļāva aizkaram aizkrist ciet.

Viņš pēc paraduma paraustīja plecus, tā Eiropa rausta plecus par pasaules viltīgajām spēlēm.

-  Es geht los, viņš nomurmināja un, redzēdams, ka es klausos, bet nesaprotu, pārtulkoja. Sākas, viņš teica. Atkal sākas, es jau zināju, ka sāksies. Es to dzirdēju šopēcpusdien.

Beigu beigās viņi pateica, ka mana māte un tēvs esot miruši, bet tas notika ne agrāk kā pēc nedēļas. Es vēl ticēju runām par kontūziju, hospitāļiem. Tagad man liekas, tēvocis Fredijs zināja, ka viņi miruši, jau toreiz, pēc pirmā telefona zvana, bet izlēma, ka labāk būs, ne tik smagi, ja es patiesību uzzināšu pakāpeniski. Taču beigās tēvocis man visu izstāstīja, jo viņam bija laba sirds un viņš nespēja noskatīties manās veltajās cerībās. Pat uzzinājusi patiesību, nespēju atbrīvoties no apjukuma, kas saglabājies līdz pat šai dienai: neviens nespēja skaidri pateikt, kā mani vecāki miruši un kāpēc. Tēvocis Fredijs un tante Moda it kā nemanīja, ka iegūtā informācija ir pretrunīga.

Vinifreda Hantere-Kūta, kuras zvanu mēs tovakar izdzirdējām deju zālē, runāja par grautiņiem, ielu sadursmēm, nacistu aunapierēm. Tante Moda, būdama pazīstama ar Vācijas ārlietu ministru fon Ribentropu, nosūtīja viņam steidzamu vēstuli un saņēma atbildi, kurā pieklājīgi tika paskaidrots, ka pārpratuma rezultātā noticis incidents uz robežas, kuru, dabiski, izmeklēšot reiha augstākajos ešelonos.

Daudzus gadus pēc kara mēģināju noskaidrot patiesību, bet sadūros ar pretestību. Tas bijis nenozīmīgs incidents, kura izmeklēšana vilkusies mēnešiem ilgi, visi protokoli esot glabājušies Berlīnē un pa šo laiku iznīcināti.

Tolaik notikums nekavējoties izraisīja preses interesi. Domāju, kāds no tēva vecajiem draugiem būs izvirzījis jautājumu valdības līmenī, taču tā septembra sasprindzinājuma pilnajās dienās šādi notikumi ātri aizmirsās. Tikko saka mobilizēties Britu kara flote, manu vecāku nāve vairs nebija dienas jaunums. Bet ap to laiku, kad Čemberlens no Minhenes atgriezās ar miera solījumiem, avīžu interese par to bija pavisam noplakusi. Bija radušies daudzi aktuālāki jautājumi, ko apspriest.

Atmiņai ir pašai savi mierinājuma līdzekļi, un nākamās nedēļas pildīja daudzi notikumi, kurus nespēju atcerēties: tagad, domājot par to laiku, man atmiņā uzpeld atsevišķi spilgti tēli, stikla kreļļu virtene, kurā daudzu pērlīšu trūkst, bet trūkstošās vielas es nespēju aizpildīt. Manu vecāku mirstīgās atliekas tika pārvestas atpakaļ uz Angliju, un bēres notika Vinterskombā. Mazā baznīciņa bija pārpildīta, un atceros, ka tas mani pārsteidza, jo vecāki reti gāja sabiedrībā, un biju domājusi, ka viņiem ir maz draugu. Ieradās mans krusttēvs Vekstons, jo viņš, tāpat kā tēvocis Stīnijs, bija tuvs mātes draugs. Viņš stāvēja kancele un lasīja dzeju par laiku un pārmaiņām, kuru es nesapratu, bet kurā klausoties blakus sēdošā Dženna sāka raudāt. Bija ieradušies viens vai divi draugi no tēva pulka Pirmajā pasaules karā un to draugu vecāki, kuri bija cīnījušies tranšejās uz neatgriešanos. Bija ļaudis no bērnu patversmēm un neskaitāmām žēlsirdības organizācijām, kurās bija darbojusies mana māte. Bija bērni no bāreņu namiem ar melniem roku apsējiem virs brūnajiem uzvalkiem un mans draugs Francis Jakobs, kurš sēdēja uz sola man priekšā.

Kad tas bija cauri, Vinifreda Hantere-Kūta, kura ļoti skaļi bija dziedājusi himnas, kura bija gara auguma un krāšņa savā melnajā bombazīnā [12] , piespieda mani pie savām kaujas kuģim līdzīgajām krūtīm un apveltīja mani ar ūsainu skūpstu. Pēc tam viņa mani dzirdīja ar saldu tēju un baroja ar zivju pastētes sviestmaizēm. Viņa apgalvoja, ka mana māte esot bijusi labākā sieviete, kādu viņai bijis lemts satikt visā savā mūžā. Visā mūžā! viņa, skaļi raudādama, pārlaida niknu skatienu istabai, it kā teikto kāds grasītos noliegt. Visā mūžā. Vienīgā. Viņai bija lauvas sirds! Es to zinu!

Tovakar, kad visi bija aizgājuši un tante Moda, sakritusies un veca, agri devās pie miera, es uzkāpu mācību telpā un, nonesusi lejā savu atlantu, pasniedzu to tēvocim Fredijam.

Mani neatstāja doma, ka neesmu sapratusi notikušo, bet ka varētu saprast, ja zinātu, kurā vietā nelaime notikusi.

To es paskaidroju tēvocim Fredijam un atvēru lielo atlantu, kurā bija redzama visa pasaule.

Lielais, sarkanais laukums rādīja Britu impēriju, kurā kā reiz minēja tēvocis Frcdijs nekad nenorietēja saule. Tur bija Amerika, kurā dzīvoja mana krustmāte Konstance. Tur bija Eiropa, kurā tik bieži mainījās robežas un drīzumā mainīsies atkal.

-    Kur tas notika, tēvoci Fredij? cs pavaicāju, un tēvocis bezcerīgā apjukumā uzlūkoja karli.

Manuprāt, viņš pats īsti nezināja, bet, redzēdams manu dedzību, pēc brīža iedūra rādītājpirkstu vietā, kur atradās Vācija.

-     Te, viņš sacīja. Kaut kur te, Viktorija. Es nopētīju vietu, kuru viņš norādīja, pa kreisi no Berlīnes. Un tad, man par lielu izbrīnu, jo tēvocis Fredijs bija pieaudzis cilvēks, viņš paslēpa seju plaukstās.

Beidzot atguvies un izšņaucis degunu, tēvocis uzlūkoja mani ar lūdzošu skatienu, it kā viņš būtu bērns, bet es pieaugusi. Saproti, tik daudz nākas domāt par pagātni. Kad mēs dzīvojām šeit, būdami bērni. Pagājušais karš. Tu jau zini, Viktorija, ka tavs tēvs karoja, bet es ne. Es varēju, bet nekaroju. Droši vien es biju gļēvulis.

-    Esmu pārliecināta, ka tu nebiji gļēvulis, tēvoci Fredij. Tu ierīkoji ambulanci, tu…

-    Nē, biju gan. Es biju gļēvulis toreiz. Un joprojām esmu gļēvulis. Viņš dziļi ievilka elpu un pievērsa man skumjo, brūno acu skatienu.

-    Zini, tas ir šausmīgi. Tas ir neiedomājami šausmīgi. Es pat nespēju par to domāt. Ko mēs tagad darīsim, Viktorija?

-          Viss būs labi. Viss nokārtosies. Mēs esam kopā. Es runāju ļoti ātri, mātes balsī, jo ļoti baidījos, ka tēvocis Fredijs varētu sākt rau dāt. Drīz būs klāt tēvocis Stīnijs, es teicu. Tad būs labāk. Tēvocis Stīnijs zinās, ko darīt.

Likās, ka teiktais tēvoci Frediju uzmundrina, jo viņš manāmi atplauka. -Taisnība. Taisnība. Stīniju nekas nespēj iebiedēt. Viņš atradīs izeju… Bet tagad, mana mazā lēdija, šķiet, pienācis laiks iet gulēt.

Gribēju viņam pajautāt, kāpēc, viņaprāt, mums jāatrod izeja, bet tēvocis Fredijs man nedeva šādu iespēju. Viņš mudināja mani doties augšā uz guļamistabu, bet, kad Dženna bija nolikusi mani gulēt, uznāca un paziņoja, ka palasīšot man priekšā nomierinošu grāmatu.

Tēvocis Fredijs lasīja ļoti izteiksmīgi, bet lasāmvielas izvēle, tāpat kā tantei Modai, nebija visai piemērota. Tovakar, atceros, viņš lasīja priekšā stāstu, kas zināmā mērā līdzinājās manai dzīvei. Līdzība, jāsaka, bija attāla, jo tas bija detektīvstāsts, un tas aprakstīja slepkavību. Slepkavība, cik atceros, bija izdarīta ar adāmadatu.

Tēvocis Fredijs, izbaudīdams asiņainos notikumus, lasīja stāstu aizkapa balsī, bieži bolīdams acis.

-    Tikai pār manu līķi!

Tēvocis Stīnijs, kā bija solījis telegrammā, ieradās trīs dienas vēlāk, jo agrāk nekādi nebija iespējams dabūt vietu uz kuģa, kas nāca no Ņujorkas. Tēvocim Stīnijam patika organizatoriski pasākumi, jo sarežģītāki, jo labāk. Kad sekoju tēvocim augšā viņa istabā, redzēju, ka viņam spīd acis gaidāmo pasākumu nojausmā. Iedevis man šokolādes konfekti, kas oda pēc vecuma, viņš ieņēma pāris malku no spēkus atjaunotājas sudraba blašķes.

-    Tā, viņš sacīja. Viktorija, dārgumiņ, gribu, lai tu zini, ka būs labi. Es visu esmu nokārtojis. Bet vispirms… Viņš mani apkampa. Vispirms man jāizcīna neliela uzvara. Tāds nieks. Tu gaidi mani tepat augšā, esi paklausīga meitene. Man jārunā ar lavu Dižtanti Modu.

Šie mierinājuma vārdi lika man saausīties. Galu galā, es jau tāpat zināju, ka viss būs labi tik labi, cik vien tas tagad iespējams. Es palikšu Vinterskombā ar Džennu un Viljamu. Kādu laiku te būs tante Moda, kādu laiku tēvocis Fredijs. Bridi pa brīdim mūs, kā parasti, apciemos tēvocis Stīnijs. Ko tad tēvocis Stīnijs gribēja vel tagad nokārtot?

Kādu brīdi paliku augšā, kā viņš man bija pieteicis, tad izzagos uz kāpņu laukumiņa, tad tas nieks likās aizņemam pārāk ilgu laiku nozagos lejā pa kāpnēm. Brokastu istabas durvis stāvēja līdz kājai vaļā, un tēvocis runāja augstā, uzbudinātā balsī.

-    Tikai pār manu līķi! nikni paziņoja tante Moda, bet tēvocis Stīnijs viņu pārtrauca.

-    Moda, mīļā, esi prātīga! Gaidāms karš. Ja tu tici solījumiem, tad es tiem neticu, un Fredijs arī nctic. Ko citu tu vari ieteikt? Naudas nav. Fredijs viņu nevar pieskatīt. Esmu pārliecināts, ka mani taču tu neuzskatīsi šim nolūkam par piemērotu, Mazā nabadzīte izskatās pavisam satriekta. Vairāk par visu viņai vajadzīgs tikt projām no šejienes, aizmirst to visu…

-   Nekad. Šī nav tā sieviete. Es to nepieļaušu, Stīnij. Šis jautājums vairs nav apspriežams, tu to saproti? Tas nav nekas vairāk kā lava kārtējā aušība. Tu tikai iedomājies problēmas, kur to nemaz nav. Viktorija brauks uz Londonu un dzīvos pie manis.

-    Aušība? Tēvoča Stīnija balss kļuva īdzīga. Tur nav ne mazākās aušības. Viss ir rūpīgi pārdomāls. Tev vienkārši ir aizspriedumi pret Konstanci. Tu vienmēr esi bijusi aizspriedumaina. Viņa ir bērna krustmāte…

-    Krustmāte! Tā ir kļūda. Es jau toreiz teicu.

-    Tiklīdz viņa uzzināja, viņa nekavējoties piedāvājās ņemt Viktoriju pie sevis. Tūdaļ pat. Bez mazākās vilcināšanās.,.

-   To viņa nedarīs, un tu, Stīnij, vari viņai pateikt, lai viņa ir tik laba un neiejaucas. Viktorija brauks uz Londonu pie manis,

-   Un, ja sāksies karš, ko tad? Jūs paliksiet Londonā, vai ne? Man jāsaka, tas nemaz neizklausās tik prātīgi. Turklāt tu nemaz nejūties tik labi. Tu vairs neesi tik jauna, kā kādreiz biji.

-   Vecuma plānprātība man nedraud, Stīnij. Tu varētu būt tik laipns un to neaizmirst.

-   Tik un tā Amerika ir laba vieta vismaz sākumā. Turklāt, ja šeit sāktos karš, viņa būtu pilnīgā drošībā. Dieva dēļ, Moda, mēs taču nerunājam par pārcelšanos uz pastāvīgu dzīvošanu, bet par īslaicīgām parmaiņām. Bērnam tās nāktu par labu. Viņa priecāsies. Viņai vienmēr gribējies redzēt Konstanci tu taču zini, ar kādu interesi viņa mūs iztaujā.

-    Vai tu neesi dzēris, Stīnij?

-   Nē. Neesmu.

-   Esi gan. Tev ir apšārtušas acis. Es to vienmēr varu nekļūdīgi pateikt. Tu kļūsti pavisam nevaldāms, un es iesaku tev iet izguleties. Mums vairs nav par ko spriest. Aizmirsti savu smieklīgo ideju, un es aizmirsīšu, ka tu par to esi runājis. ;

-    Es to neaizmirsīšu. Tēvoča Stīnija balsī ieskanējās draudīgas notis. Es varētu tev atgādināt, Moda, ka aizbildņi esam mēs ar Frediju, nevis tu, tātad tehniski viņas liktenis atkarīgs no mūsu lēmuma.

-   Blēņas! Fredijs domā tāpat kā es, vai ne, Fredij?

-   N-jā, dzirdēju tēvoci Frediju nopūšamies. Viņam vienmēr bijis grūti izšķirties. Skaidrs, ka Modai ir svarīgi apsvērumi. Viņš apklusa. No otras puses, ari Stīnijam ir apsvērumi. Ja sāksies karš, Amerika tiešām būs pati drošākā vieta. Bet es ari nedomāju, ka Konstance…

Un tā ķildošanās turpinājās vēl vismaz pusstundu, aizvien pieņemdamās spēkā.

Tovakar gulēt ejot, es biju gandrīz vai pārliecināta, ka uzvarēs tante Moda, jo tante Moda, par spīti vecumam un reizēm piemītošajai izklaidībai, visos strīdos izrādīja nelokāmu gribu. Ilgi un dedzīgi lūdzos, lai uzvarētu tante Moda un es varētu braukt dzīvot pie viņas uz Londonu.

Viņas zaudēšana manā iztēlē saistījās ar šausmīgāko domu, kāda vien var ienākt prātā. Mani gaidīja brauciens uz Ņujorku pie krustmātes Konstances, tieši tā, kā es biju lūgusi divreiz dienā tik ilgus mēnešus. Iespēja to darīt būs radusies, tāpēc ka mani vecāki miruši, bet nāvi viņiem būs atnesušas manas ļaunprātīgās lūgšanas. Apžēlojies, Dievs, es Tevi lūdzu, es tovakar teicu. Ne jau to es gribēju. Nesāpini mani tik ļoti!

Tonakt tante Moda tika uzvarēta. Viņu pieveica ne jau tēvoča Stīnija argumenti, bet pašas sirds. Pie vakariņu galda viņa sūdzējās par rokas tirpšanu un vainoja Stīniju, kurš esot viņu apbēdinājis. Tonakt, gultā guļot, tantei Modai uznāca otra lēkme, nopietnāka nekā iepriekšējā, kuras rezultātā iestājās labās puses paralīze, uz daudziem mēnešiem atņemot viņai spēju runāt un rakstīt, kā arī rūpēties pašai par sevi. Beigu beigās viņa atveseļojās, bet atveseļošanās notika ļoti lēni, un pa to laiku tēvocis Stīnijs panāca savu. Man liekas, ka tēvocis Fredijs pretojās viņa idejai, bet Stīnijs nekad nebija nopietni attiecies pret savu jaunāko brāli. Mēģināju abiem tēvočiem iestāstīt, ka gribu palikt Anglijā, taču tēvocis Fredijs baidījās saniknot tēvoci Stīniju, bet tēvocis Stīnijs manī nemaz neklausījās: viņš pilnās burās metās uz priekšu, pārņemdams visu savā ziņā. Jādomā, ka nekas nespētu viņu apstādināt.

-    Muļķības, Viktorija, tu vari tikai priecāties. Daudzas mazas meitenītes nez ko atdotu, lai nokļūtu tavā vietā. Ņujorka tev patiks Ņujorka! Un Konstance tu viņu iemīlēsi, tāpat kā es. Viņa ir tik interesanta, Vikija! Visur viņa iet, visus viņa pazīst, tu brīnišķīgi pavadīsi laiku. Viņa tevi atbrīvos no smagām domām, pagaidi tikai, un tu redzēsi…

-    Man liekas, tētiņš negribētu, ka es braucu. Un māmiņa. Viņiem nepatika krustmāte, tēvoci Stīnij, tu taču zini, ka viņiem nepatika.

-   Nu jā, tam bija savi iemesli. Tēvocis Stīnijs novērsa skatienu un iepleta rokas. Aizmirsti to, dārgumiņ! Tam nav nekādas nozīmes. Pagātne paliek pagātne. Viņš ieņēma mazu malciņu un uzmela man pašu nebēdnīgāko skatienu. Turklāt, tas īsti neatbilst patiesībai. Bija laiks, kad tavam tētim Konstance pat ļoti patika.

-    Vai tu par to esi pārliecināts, tēvoci Stīnij?

-   Pilnīgi pārliecināts. Un Konstancei viņš vienmēr ir paticis. Tā ka viss kārtībā, vai ne?

Viņš apveltīja mani ar platu smaidu un, pirms spēju ko iebilst, aizbāza manu muti ar apkaltušu šokolādes konfekti.

No Anglijas aizbraucu ar “Ile de France” 1938. gada 18. novembrī, mēnesi pirms savas astotās dzimšanas dienas. Izbraucām no Sauthemptonas.

Tante Moda vēl nebija pilnībā atkopusies, lai pavadītu mani uz ostu, tādēļ atvadījos no viņas Londonā, kādreiz slavenajā tantes viesistabā ar skatu uz Haidparku. Uz Sauthemptonu mani pavadīja Dženna, kurai arī tālāk vajadzēja braukt kopā ar mani, abi tēvoči un pēc mana lūguma mans draugs Francis Jakobs.

Katrs deva man ceļojumā līdzi dāvanu. Tēvocis Fredijs iedeva saini ar detektīvromāniem. Tēvocis Stīnijs pasniedza man plēsīga izskata orhideju. Francis Jakobs man uzdāvināja šokolādes konfekšu kasti.

Šo dāvanu viņš pasniedza pašā pēdējā brīdī, stāvēdams uz kuģa klāja netālu no trapa. Lielākā daļa pavadītāju jau bija atgriezušies krastmalā, tēvoči jau stāvēja krastā un maja atvadas, sāka lidot pirmie konfeti un serpentīns.

-    Ņem, Francis Jakobs izvilka no kabatas četrstūrainu, zeltītu skārda kārbiņu. Kā vēlāk atklāju, tajā bija astoņas lieliskas, ar rokām darinātas šokolādes konfektes, pa vienai katram manas dzīves gadam. Tās bija rotātas ar ametistam līdzīgām, caurspīdīgām vijolītēm un smaragdzaļām zirdzeņu virtenēm. Konfektes gulēja glītajā kastītē kā brīnumaini dārgakmeņi. Vīnes šokolāde: droši vien Franka Jakoba ģimene viņam tās speciāli sūtījusi. Franks Jakobs, pasniedzot dāvanu, stīvi pamāja ar galvu, un viņa gludie mati noslīdēja uz bālās pieres.

Biju ļoti aizkustināta, ka viņš tik daudz pūlējies manis dēļ, bet baidījos viņu mulsināt, izrādot emocijas. Tādēļ, pateikusies par dāvanu, cieši satvēru kārbiņu un klusēju.

-    Man tevis pietrūks, Franci Jakob, beidzot riskēju pateikt.

-    Nepietrūks. Attālums nav šķērslis draugu sirdīm.

Manuprāt, šo īso runu viņš bija speciāli gatavojis, jo tā izskanēja māksloti un oficiāli. Neziņā mēs viens otru uzlūkojām, tad, pēc angļu modes, sarokojāmies.

-   Es tev rakstīšu katru nedēļu, Franci Jakob. Vai tu man ari rakstīsi? Tu uzrakstīsi man, uz kurieni tevi pēc tam sūtīs?

-   Nu, protams, es rakstīšu. Viņš uzmeta man neiecietīgu skatienu, kā reizēm mēdza to darīt. Izņēmis no mēteļa kabatas brūnu pirkstaiņu pāri, Francis Jakobs tos uzvilka rokās un rūpīgi aizpogāja pie plaukstas locītavas.

-    Es rakstīšu katru sestdienu. Un katrai vēstulei pievienošu matemātikas uzdevumu. Likās, viņš teju, teju pat pasmaidīs. Es sekošu tavai attīstībai, jā?

-    Tikai ne algebru, Franci Jakob, apsoli man, ka tā nebūs algebra.

-   Protams, tā būs algebra. Algebra tev nāks par labu. Lūdzu, iegaumē to!

Droši vien viņš iedomājās, ka es varētu sākt raudāt, un asaras noteikti izraisītu viņā apjukumu. Atskanēja kuģa sirēna. Es izbijos. Sieviete man blakus pasvieda gaisā serpentīnu. Skatījos, kā tas izritinās, plivinās vējā, tad krīt.

Kad pagriezos, Francis Jakobs stīvi kāpa lejā pa trapu un prom no manas dzīves. Toreiz es to vēl nezināju, par laimi, ka Francis Jakobs, par kuru būtu gatava atdot dzīvību, neturēs savu solījumu. Viņš neatrakstīja man ne rindiņas.

Traps bija noņemts, tauvas ievilktas, mēs sākām attālināties no piestātnes. Mēs ar Džennu ilgi stāvējām pie treliņiem, lūkodamās cauri sīkajam lietum uz krastu, kur spēlēja orķestris, māja abi tēvoči, stāvēja Francis Jakobs. Viņu stāvi kļuva aizvien sīkāki un sīkāki, kamēr lai arī kā mēs piepūlētu acis nācās atzīt, ka viņi vairs nav saskatāmi.

Tas ir viss, ko atceros no savas prombraukšanas: Francis Jakobs un viņa neizpildītais solījums. Esmu aizmirsusi pašu ceļojumu, un man tas nekad nerādās sapņos. Gan okeāna laineris, gan skats, kas pavērās uz Atlantijas okeānu no klāja, tas viss aizgājis nebūtībā, taču reizēm es sapņoju par pilsētu, kas mani gaidīja tālumā. Sapņos es redzu Manhetenu tādu, kādu ieraudzīju to pirmoreiz svešu, bet neparasti jauku. Pār ūdeni klājas migla, varu sajust ritu uz lūpām, ziemas sauli, kas mirdz pār neskaitāmiem Babilonas torņiem.

Krastā mani sagaida Konstance. Viņa no galvas līdz kājām ir ģērbusies melnā, bet man ap Herisa tvīda mēteļa piedurkni apsieta tikai sēru lente. Sapņos Konstance mani sveic tāpat, kā sveica toreiz Viņa nāk man pretī. Viņa mani apskauj. Krustmātes drānas ir mīkstas. Es ieelpoju viņas smaržu, kas ir kā zaļi dzīvžogi uz miklas, alkainas zemes smaržas fona. Rokās viņai ir cimdi. Ar šiem cimdiem viņa pieskaras manai sejai. Viņai ir smalkas rokas, gandrīz tikpat sīkas kā manējās. Cimdi šūti no vissmalkākās ādas, kas cieši apņem delnas kā otra āda.

Kā Konstancei patīk pieskarties! Viņa pieskaras maniem matiem. Pasmaida, ieraugot manu cepuri. Tad viņas seja kļūst nopietna. Viņa saņem manu seju savās plaukstās. Manus vaibstus viņa nopēta cieši jo cieši. Bālo ādu, vasarasraibumus, blāvās un neizteiksmīgās acis un kaut kas viņai manī iepatīkas, jo viņa smaida.

It kā būtu mani pazinusi, lai gan tas nav iespējams. Es lūkojos savā krustmātē. Vina staro,

»

-   Viktorija, viņa saka, saņemdama manu roku savās. Viktorija. Tā esi tu. Esi sveicināta mājās!

-Tāesi tu.

Pēc trīsdesmit gadiem to pašu man sacīs mis Mārprūdere, atrodot mani nepieteiktu uz sava sliekšņa.

-   Tā esi tu, viņa atkārtoja, savilkdama seju grimasē un nespēdama turpināt.

Viņa neteica “apsveicu ar atgriešanos”, viņa vienkārši stāvēja durvīs, aizšķērsodama ceļu, mis Mārprūdere, kas vienmēr bijusi tik viesmīlīga. Tā mēs stāvējām, juzdamās neveikli un raudzīdamās viena otrā, līdz viņai uz vaigiem parādījās neglīti plankumi. Aiz mis Mārprūderes muguras redzēju pazīstamo dzīvojamo istabu ar izaicinoši sarkano dīvānu. Viens no atpūtas krēsliem bija pievilkts tuvāk televizoram, kurā pašlaik rādīja kādu “ziepju operu’l Mis Mārprūderes māte jau bija mirusi, es to zināju. Viņa dzīvoja viena, un es varēju saost vientulību tā dvesa man pretī hallē.

-    Prūdija, es ierunājos, neizprazdama šādas uzņemšanas iemeslu. -Es mēģināju zvanīt. Es zvanīju un zvanīju visu nedēļas nogali. Beigas nodomāju, ka…

-    Es zināju, ka tu zvanīji. Nojautu, ka tā esi tu. Tāpēc arī necēlu klausuli.

Izbijusies viņu vēroju. Mis Mārprūdere vairs nemēģināja slēpt savu naidīgo toni.

-    Ej projām! Es negribu tevi redzēt. Es esmu aizņemta. Es skatos televīziju…

-    Prūdija, lūdzu, uzgaidi mirkli! Kas noticis?

Viņa jau gribēja aizvērt durvis man deguna priekšā, bet tad pārdomāja. Man par šausmām, viņas seju izķēmoja dusmas.

-   Noticis? Pie visa esi vainojama tu tā, lūk! Es zinu, kāpēc tu esi ieradusies, katrā ziņā ne jau, lai apciemotu mani. Tu meklē mis Šaukrosu. Tad zini, es tev nevaru līdzēt un nelīdzētu, ja varētu. Es nezinu, kur viņa ir. Vai tev ar to nepietiek?

-   Prūdija, pagaidi! Es nesaprotu… Gribēju pieskarties viņas rokai. Mis Mārprūdere reaģēja tā, it kā es gribētu viņai iesist.

-   Tu nesaproti? Nu, protams, protams, atliek tikai tam noticēt, lai noticētu it visam. Mazā mis Veiksminiece esmu dzirdējusi, ka mēs ejam uz augšu, ko? Spoži un ievērojami klienti. Taisni jābrinās, cik daudzi no tiem ir bijuši lavas krustmātes klienti.

Viņa runāja ātri, it kā piepeši būtu izlauzusies slēpta aizvainojuma straume. Nespēdama izturēt tās spiedienu, es soli atkāpos, savukārt mis Mārprūdere paspēra soli uz priekšu.

-    Tu izmantoji mis Šaukrosu tu domā, es to nezinu. Tu viņu izmantoji. Tagad tu mēģini izmantot mani. Astoņi gadi es neesmu tevi redzējusi astoņus gadus.

-   Prūdija, es neesmu astoņus gadus bijusi Ņujorkā. Vienīgi, lai pārsēstos no vienas lidmašīnas citā. Un bez tam es tev rakstīju, tu taču atceries, ka es tev rakstīju. Es rakstīju, kad…

-   Kad nomira mana māte, nu protams. Mis Mārprūderes acīs sanesās asaras. Tu rakstīji. Kāpēc? Tad man tagad jābūt tev pateicību parādā, vai tā?

-   Protams, ne. Prūdija, kā tu vari tā runāt?

-    Vienkārši. Pavisam vienkārši, jo es tagad zinu, kāda tu esi. Iespējams, kādu laiku es to neredzēju, bet tagad redzu, un man ir pretīgi.

Viņa paspēra vēl soli uz priekšu, viņa drebēja. Sākumā domāju, ka tas no piepūles pārliecināt mani par savu vārdu patiesīgumu. Bel tad man izlikās, ka vismaz ar daļu šī niknuma viņa apveltī pati sevi. Man likās, ka mis Mārprūdere mēģina pārliecināt arī pati sevi.

Atguvos un, cik vien mierīgi spēju, sacīju: Labi, Prūdija, es iešu. Bet, pirms aizeju, gribu tev pateikt vienu lietu. Tu nedrīksti domāt, ka es atviju Konstances klientus. Tā nav taisnība. Mēs ar Konstanci strādājam krasi atšķirīgos stilos, un tu zini, ka…

-    Vai tiešām? Un ko tu teiksi par Dorsetas namu? Un par Antonelli? Vārdi izlauzās no viņas lūpām kā ilgi aizturēti. Es apmulsusi viņu uzlūkoju.

-    Paklausies, Prūdija! Tie abi vispirms gribēja pasūtīt darbu pie Konstances. Kad Konstance atteica, viņi griezās pie manis. Es apklusu. Tie ir mani vienīgie klienti, kuriem jelkad bijis kāds sakars ar Konstanci. Es esmu gājusi pati savu ceļu, Prūdija. Tur nu tu vari man ticēt.

-    Konstance viņiem atteica? Šķita, ka mis Mārprūdere atkal ieraujas sevī. Viņas skatienā parādījās neizpratne. Viņa pakratīja galvu.

-   Tā ir taisnība, Prūdija.

-    Laikam gan. Tā varētu būt. Var būt, ka tev taisnība. Varbūt man nevajadzēja tā runāt. Es biju traki nikna uz tevi. Esmu nogurusi. Laikam tāpēc, ka slikti guļu. Bet tagad labāk ej projām. Es jau teicu, ka nevaru tev palīdzēt.

-    Prūdija, vai kaut kas noticis?

-   Noticis? viņa dzēlīgi pārvaicāja. Kas gan varētu notikt? Galu galā, tagad man ir daudz brīva laika! Nekādu skandālu, ar kuriem jāliek galā. Nekādas steigas, lai no rītiem paspētu laikā uz metro. Skaties televīziju kaut divdesmit četras stundas diennaktī, ja vēlies. Nē, nudien, viss ir vislabākajā kārtībā. Esmu pensijā.

Skatījos viņā ieplestām acīm. Nespēju iedomāties mis Mārprūderi ārpus darba un nespēju iedomāties Konstances uzņēmumu darbojamies bez viņas, protams, ja vien vietā nav nākusi kāda cila jaunāka.

Manī iekņudējās žēlums. Tagad, kad naidīgums bija pāri, mis Mārprūdere izskatījās novecojusi. Biezo pūdera kārtu uz sejas izvagoja grumbas. Atslēgas kauli bija izvirzījušies uz āru. Krāsotie mati kļuvuši plānāki. Vainīgi aptvēru, ka nezinu, cik viņai gadu,

-    Sešdesmit pieci, it kā lasīdama manas domas, viņa atteica. Un, ja tu gribi zināt, nē, tā nav mana ideja. Nekad neesmu gribējusi aiziet. Mis Saukrosa mani atlaida. Pirms diviem mēnešiem. Iebildu, bet viņa negribēja pat dzirdēt Tu jau zini, kāda viņa ir, ja ieņem ko prātā…

-   Prūdija, man šausmīgi žēl.

-   Nekas, es pieradīšu. Zini, viņa grasās visu pamest savu nodarbošanos. It kā gribētu pali sevi atlaist. Droši vien tāpēc viņa lika man aiziet.

Laikam viņa lasīja manā sejā, jo, pirms spēju uzdot jautājumu, mis Mārprūdere ierunājās no jauna.

-   Nē, nē, viņa nav slima kur nu viņa! Tikpat skaista. Tikpat enerģiska. Bet viņa ir pārvērtusies. Iespējams, tas sākās ar tavu aizbraukšanu. Un viņa smagi pārdzīvoja tava tēvoča Slīnija nāvi. Es domāju, ka viņa jūtas satriekta. Viņa grib ceļot, tā viņa man teica.

-   Ceļot? Uz kurieni ceļot? Prūdija, es esmu apzvanījusi visas viesnīcas. Nevienā no tām viņa nav rezervējusi sev istabas. Arī pie draugiem viņa nav domājusi iegriezties, vismaz tā viņi man saka.

Prūdija paraustīja plecus. Viņas seja kļuva noslēgta.

-    Es nezinu. Viņa teica, ka esot nospraudusi savu maršrutu. Man nav zināms, uz kurieni, man nav zināms, kad. Un es nevaicāju.

-   Prūdija, es tevi lūdzu! Nevar būt, ka tā ir taisnība. Tev vajag zināt, kur viņa ir un kurp viņa dodas. Tu vienmēr esi zinājusi. Man viņa jāsatiek. Tagad, kad miris Stīnijs, viņa ir mana pagātne, Prūdija. Ir lietas, ko viņa vienīgā var paskaidrot. Tu taču to saproti.

Viņa vilcinājās. Es redzēju, ka Prūdija pārcilā prātā savas stikla krellītes, un uz mirkli man izlikās, ka viņa atmaigs. Sejas izteiksme kļuva pieļāvīgāka. Reizi vai divas viņa pamāja.

-    Protams, es saprotu. Kad nomira mana māte bija lietas, ko gribēju viņai pavaicāt, lietas, ko vienīgi viņa varēja man pastāstīt, bet nepavaicāju, un tad jau bija par vēlu. Piepeši viņa aprāvās. Seja atkal nocietinājās. Jā gan, es saprotu. Bet tam nav nozīmes. Es jau tev teicu. Es nevaru palīdzēt.

Viņa soli atkāpās. Viņai aiz muguras televizorā atskanēja jauna melodija.

-    Nevari vai negribi, Prūdija?

-    Domā, kā gribi. Viņa paraustīja plecus. Sākas mans mīļākais raidījums. Es negribu to palaist garām, labi?

-Prūdija…

-   Liec mani mierā! viņa teica jau neiecietīgāk. Un durvis otro reizi aizvērās man deguna priekšā.

Droši vien, ja nebūtu tikusies ar Prūdiju, es varētu padoties un atgriezties mājās. Visu vakaru kaut kur apziņas nostūri mani neatstāja Vinterskombas sapnis: jutu, ka mājas mani aicina atpakaļ.

Es būtu varējusi teikt: “Pie joda Konstanti!” bet tikšanās ar Prūdiju visu mainīja. Iespējams, ka Prūdija mana kādreizējā draudzene uzgriezusi man muguru savu personīgo apsvērumu dēļ, bet, pazīdama Konstanci, es par to šaubījos. Konstance prata ietekmēt izsmalcinātā veidā: nekādu apvainojumu, tikai sīkas nianses, prasmīgi uzvedinot uz domām, izsakot neuzkrītošus, bet daudznozīmīgus mājienus. Vai Prūdija beigu beigās pati saprata, ka tikusi izmantota, vai tādēļ viņa tik kaismīgi apvainoja mani Konstances izmantošana?

Es to uzskatīju par apvainojumu, kas neatbilst patiesībai, un saskaitos. Jutos sāpināta, tāpēc ka joprojām mīlēju Konstanci, un līdz ar to viņai bija viegli mani ievainot.

Divas sievietes. Atcerējos mistera Čaterdži vārdus. Nodomāju, ka laimīgas sakritības dēļ viņam bijusi taisnība, viņš norādījis man pareizo virzienu. Kas bija Konstance? Vai viņa bija manas Ņujorkas bērnības labā vai sliktā krustmāte? Vai tā bija mana māte, kura, kā teica Vikers, padzinusi Konstanci no Vinterskombas, un, ja tā, tad kāpēc? Vai mana māte būtu zinājusi par Konstanci kaut ko tādu, ko nebūtu zinājusi es?

Bija laiks, kad tavam tētim Konstance pat ļoti patika… Un Konstancei viņš vienmēr ir paticis.

Viltīgs mājiens, kas, pirms trīsdesmit gadiem izteikts, tomēr saglabājies atmiņā. Kaut šī balss apklustu, kaut apklustu tās visas, bet tās joprojām skanēja. Šķita, ka esmu nonākusi strupceļā. Ticēju, ka Konstance ir Ņujorkā, un biju pārliecināta, ka viņa izvairās no manis. Ja meklējumos nepalīdzēs mis Mārprūdere, tad vairs nav, kas palīdzētu, vismaz man tā likās. Te pamazām man prātā ienāca kāda doma. Atcerējos šārīta vizīti pie Bērtija kapa. Sāku domāt par ziediem, kas nolikti uz kapa, par to līdzību ar ziediem, kurus iepriekšējā vakarā biju redzējusi Vikera mājā.

Par Konstanti un Vikeru biju domājusi gadiem ilgi, par viņu apbrīnas vērto stila pielūgsmi. Domāju par viņiem vienmēr, kad lasīju gudru un talantīgu jaunu cilvēku vārdus un telefona numurus: jaunu cilvēku, kuri prastu restaurēt franču krēslus, drapērijas, gleznot trompe-l'oeil [13] , krāsot audumus vai sakārtot ziedus tā, lai tie izskatītos kā tikko plūkti angļu dārzā.

Tūdaļ pat piezvanīju Konradam Vikeram.

Sākumā Vikera balsi ieskanējās piesardzība, it kā viņš gaidītu, ka atkal iztaujāšu par Konstanci. Taču, uzzinot, ka vienīgais, ko vēlos izdibināt, ir viņa lieliskā ziedu kārtotāja vārds, Vikera sasprindzinājums atslāba.

-    Bet, protams, dār-gumiņ! Tās domātas klientam potenciālam klientam? Ak nē, nesaki neko, viņu sauc Dominiks. Viņš tās sakārtos perfekti. Vienu mirklīti, tudaļ sameklēšu numuru… Jā, kad zvanīsi, neaizmirsti atsaukties uz mani. Viņš reizēm izliekas šausmīgi nepieejams. Vienu gadu viņš nu nekādi nespēj izpalīdzēt, bet citu gadu… nu, tu jau zini, kā tas mēdz būt! Garastāvokļa jautājums. Folie de grandeur. [14] Tagad viņš sācis runāt man pretī, kas, ja tā padomā, ir diezgan muļķīgi. Jā, starp citu, neļauj sevi apcelt viņa drausmīgajiem palīgiem. Runā ar pašu Dominiku. Viņš nespēs turēties pretī tavai burvībai. Viņam tas būs pagodinājums. Atā…

-Jā-ā?

Dominiks izstiepa vārdu vairāku zilbju garumā. Tas bija mēģinājums apslēpt apātiju, iedomību un kādreizējo verdzisko padevību. Balss lika saprast, ka sadarbība varētu notikt, ja rastos zināmi apstākļi, piemēram, ja vada otrā galā atrastos hercogiene vai izrādītos, ka piezvanīt Dominikam pulksten septiņos pirmdienas rītā būtu labpaticies Pirmajai Lēdijai personīgi.

Es pārdomāju. Savā darbā man bija nācies satikt daudzus Dominikus. Parasti bija tikai divas izvēles: vai nu būt pašpārliecinātai, vai satrauktai. Ar satraukumu varētu iegūt sabiedroto: bija vērts pamēģināt. Liku lietā savu angļu akcentu, kaut runāju amerikāniski ari bez tā: iznāca īsta Naitbridžas izloksne.

-     Dominiks? Vai tas ir pats Dominiks? Paldies Dievam, ka izdevās jūs sazvanīt, gandrīz jau kritu panikā…

-    Calmez-vous!* sacīja Dominiks ļoti sliktā franču valodā.

Nosaucu viņam izdomātu un divdomīgi skanošu vārdu.

-    Kā man tas patīk! viņš viteroja. Tas viss. Un jūsu akcents.

-    Dominik, es tik ļoti ceru uz jūsu palīdzību. Ziniet, es esmu jaunā asistente, bet jūs jau pazīstat mis Šaukrosu. Viena kļūda, un būšu eksasistentc. Viņa ir tik uztraukusies par pasūtījumu. Vai jūs strādājat pie pasūtījuma?

-                Dār-gumiņ! Viņš gandrīz pilnībā atdarināja Konrādu Vikeru.

-     Protams! Es pie tā pašlaik strādāju.

-     Vai delfīnijas jūs esat izsūtījis?

-    Ka tad, mīļā, kā tad citādi, tagad viņš neapšaubāmi bija sabiedrotais. Delfīnijas, pašas krāšņākās rozes, mazas, bezkaunīgās atraitnītes…

-    Lilijas ne? Jūs esat pārliecināts, ka lilijas ne?

-    Lilijas? Mis Šaukrosai? Viņa balsī ieskanējās izbailes. Vai es būtu sūtījis lilijas? Mans Dievs, viņa tās neieredz kā rūgtu nāvi.

-    Vai, paldies Dievam! Droši vien tā ir kļūda. Mis Šaukrosai likās, vai kāds nav pieminējis lilijas… Es ieturēju pauzi. Un vēl kas, Dominik. Uz kurieni jūs tās sūtāt?

-     Uz kurieni?

Viņa balsī bija iezagusies piesardzība. Mana sirds sāka sisties strauji jo strauji.

-    Vai jūs tās sūtāt uz Piektās avēnijas dzīvokli?

Iedarbojās. Tagad bija Dominika kārta uztraukties.

-    Piektās, dār-gumiņ? Nē, Parka. Turpat, kur pagājušo nedēļu. Un turpat, kur pirms nedēļas. Redz, te jau tā ir, adrese ir man priekšā. Parka avēnija septiņsimt piecdesmit seši, dzīvoklis piecsimt viens. Nemēģini man iestāstīt, ka tā ir Piektā, citādi es tam savam asistentam novilkšu ādu pār acīm.

-    Nē, nē, viss kārtībā. Tā ir pareizā adrese, steidzīgi attraucu, pierakstīdama adresi. Tas man ir tik liels atvieglojums! Un kad tās tiks nogādātas?

-   Desmitos, mīļā, kā solīju…

-    Dominik, tu esi brīnišķīgs. Lielum liels paldies!

-   Rieti, dārgā, pilnīgs rien [15] . jā, starp citu…

-Jā?

-    Vai mis Šaukrosai patika tas īpašais pušķis, ko es pagatavoju? Viņai tas bija vajadzīgs svētdien, lai noliktu uz viņas mazās meitiņas kapa. Viņa man pati zvanīja. Varēju dzirdēt, ka viņa raud. Asaras uz mani atstāj dziļu iespaidu. Un frisson,** dārgā. Es gribēju teikt, ka nekad nebiju iedomājies viņu šādā lomā. Kā māti. Es pat nezināju, ka viņai bijuši bērni…

Iestājās klusums.

-   Nē, es teicu. Nē, Dominik, es arī ne.

Konstance nekad nebija devusi dzīvību mazai meitenītei vai mazam zēnam, ja runājam par bērniem. Konstancei un reiz viņa man to sīki izskaidroja nevarēja būt pašai savi bērni. Es esot viņas meita, viņa sacīja, viņa vienmēr bija vēlējusies, lai arī es to atzītu.

Vai Konstancei bijis neērti atzīties, ka ziedi domāti sunim, ko viņa reiz mīlējusi? Ja tā, tad kāpēc pūlēties? Kāpēc sacerēt pasakas, ja neviens neprasa paskaidrojumus? Man likās, ka zinu atbildi: meli bija daļa no Konstances būtības. Reiz viņa man nejauki samelojās, un tad es sapratu: Konstance meloja pavisam vienkārša iemesla dēļ meli viņai sagādāja prieku, viņai sagādāja baudu melu izraisītie samezglojumi. “Kas ir meli?” Lūk, viena no viņas iemīļotākajām sentencēm. “Meli nav nekas. Tie ir patiesības spoguļattēls.”

To pārdomājot, es stāvēju pie viņas mājas sliekšņa. Pulkstenis rādīja deviņi un trīsdesmit minūtes, un padusē man bija milzīga kaste ar ziediem, kas, nu jau runājot amerikāniski, bija nupat nopirkta pie Dominika. Uzkrītoši spilgta kaste, uz kuras zaļiem burtiem rakstīts viņa vārds. Nodomāju, cik ļoti tas atbilst Konstancei, ka beidzot atradīšu viņu ar divkosības palīdzību.

Beidzot esmu sadzinusi viņas pēdas. Tad šeit viņa slēpās. Pavēros augšup. Droši vien dzīvokli viņa aizņēmusies no drauga. Bet ari tad šī likās Konstancei dīvaina izvēle.

Viņa bija neizskaidrojamu aizspriedumu pilna viņa vienā vietā varēja dzīvot, bet citā kaut kādu iemeslu dēļ nevarēja, taču attiecībā uz Parka avēniju viņa vienmēr bija ļoti kritiski noskaņota. Tā esot garlaicīga, mierīga, buržuāziska vieta, kurā nekad nenotiek nekas neparedzams. Parks, viņa mēdza sacīt, nerosina iztēli. Protams, nevarētu

teikt, ka Piektā avēnija būtu īpaši rosinoša, taču es Konstanci sapratu. Turklāt, ja Parks bija respektabls un garlaicīgs, tad ēka, kuru izvēlējusies Konstance, pati garlaicīgākā, pati nevainojamākā visā kvartālā. Divpadsmit uzpūtīgi lepnas sarkana smilšakmens parādes durvis, kas izraisīja asociācijas ar Knikerbokeru klubu. Agrāk Konstance nekad tādā namā nebūtu apmetusies.

Tomēr tā ir pagaidu mītne, es sev teicu, ieiedama dižmanīgā priekštelpā Es nervozēju. Vēl pēc dažām minūtēm runāšu ar pašu Konstanci. Vai viņa priecāsies, mani ieraugot? Atgrūdīs? Piegāju pie durvjusarga.

-    Nāku no Dominika šie ziedi domāti mis Šaukrosai. Man šķiet, ka esmu ieradusies mazliet par agru. Esiet tik laipns, pavaicājiet, vai drīkstu iet augšā?

Vienmēr, kad nācās mānīties, jutos muļķīgi. Runājot nosarku. Gaidīju, ka mani tūdaļ atzīs par krāpnieci. Taču, man par pārsteigumu, vīrietis, nolicis klausuli, teica: Piecsimt viens. Ejiet!

Pie dzīvokļa durvīm noskaitīju līdz piecdesmit. Jutu, ka trīc rokas.

Durvis atvēra nevis Konstance, bet istabene. Vēl sliktāk, tā pati istabene, ķildīgā lilipute, ko biju sastapusi aizvakar.

Droši vien man vajadzēja paredzēt šādu iespējamību, bet es to neparedzēju. Bezcerīgi gaidīju, ka viņa mani pazīs.

Esmu piecas pēdas desmit collas gara, viņas skatiens atdūrās kaut kur pret krūtīm. Lēnām tas cēlās augšup. Gaidīju, ka tūdaļ atsāksies miniatūro dusmu izvirdums un durvis aizcirtlsies man deguna priekšā. Nonākt tik tālu un zaudēt, tas man bija par daudz. Iebāzu starp durvīm kāju-

To darot, skatījos lejup, Kad pacēlu skatienu, ieraudzīju kaut ko pārsteidzošu.

Ne mazākās naidīguma pazīmes: istabene smaidīja.

-Jūs esat Viktorija? Viņa sīki ieķiķinajas. Paša laikā, ļoti labi. Jūs nāk iekšā. Šurp ātri!

Istabene paņēma kasti ar ziediem un uz mirkli izzuda manam skatienam aiz tās. Nolikusi kasti, viņa sīkiem solīšiem aiztipināja pa šauro gaiteni. Plaši atvērusi durvis, viņa pakāpās malā, lai palaistu mani pa priekšu.

Istaba aiz tām ar skatu uz avēniju bija tukša. Konstances tur nebija. Samulsusi pagriezos pret istabeni. Hallē iezvanījās telefons.

-    Jūs gaidiet. Viens mirklis. Lūdzu atvainot!

Istabene nozuda. Viņa aizvēra aiz sevis durvis. Aiz tām iestājās ilgi klusuma brīži, ko palaikam pārtrauca pelei līdzīgie istabenes pīkstieni.

Neizpratnē iegāju nākamajā istabā tā bija guļamistaba. Neviens lajā neslēpās. Konstance mani te negaidīja, stāvēdama aiz durvīm. Abas istabas mani izbrīnīja. Nekādi nespēju iedomāties, ka Konstance, pat in extremis, varētu te dzīvot.

Jāsaprot, ka Konstance bija dizainere, apsēsta intcrjeriste. Viņas istabās, pat viesnīcas istabās, visam vajadzēja atbilst viņas gaumei. Konstance neuzkavēsies istabā, kas viņai liekas nesimpātiska, tāpat kā profesionāls pianists neklausīsies, kā diletants izķēmo Mocarta mūziku.

Vai Konstance jebkādos apstākļos varētu dzīvot šeit?

Konstancei patika spilgtas telpas, viņa mīlēja spēcīgas, sulīgas, dzīvas krāsas: olu dzelteno, sūnu zaļo, prūšu zilo vai viņas mīļāko granātsarkano, kuru viņa neprecīzi sauca par etnisku toni.

Viņai patika, ja tādas dzīvīgas sienas ietvēra izšķērdīgi krāšņu telpu, kas piebāzta ar retām un pārsteidzošām lietām. No krāsām, kas mazāk prasmīgās rokās veidotu bezgaumību, no laika ziņā un pēc izcelsmes nesaskanīgām mēbelēm Konstance uzbūra harmoniju.

Viņai vienmēr bija patikuši aizslietņi, patiesi, viņa milēja visāda veida aizslietņus. Ziedu pārpilnība, Ķīnas porcelāns, īpatnēji apburoši nieciņi, teiksim, putnu būris pagodas formā, trauks ar gliemežvākiem, sena koka rotaļlieta, vienmēr apgleznotas mēbeles, visās malās izvietoti spoguļi, turklāt veci, blāvi un nodzeltējuši. Vai Konstance varēja dzīvot šeit? Nē, nevarēja.

Šī istaba bija baltā krāsā. Tā atskaņoja Sīrijas Moeinas krēmkrāsas un smilškrāsas toņu simfoniju… Tā nāca, vēlākais, no 1925.-1930. gada kokteīļviesību laikmeta, kuru Konstance nekad nebija varējusi ciest. Telpā dominēja tīras līnijas, vienkāršība ar noslieci uz Boho primitīvismu. Nospriedu, ka Konstance šeit nav bijusi. Esmu atnākusi uz nepareizu vietu. Pagriezos, lai ietu projām, kad atgriezās istabene, un es atklāju savu kļūdu.

Konstance bija šeit, šajā istabā kopā ar mani. Tieši šeit es viņu atradu, un kā jau varēju paredzēt viņa tikai bija gaidījusi, lai izspēlētu ar mani jaunu joku.

-    Dāvana! istabene norādīja pāri istabai uz baltkoka galdiņa pusi. Viņa vēlreiz sīki ieķiķinājās. Zvanīja mis Šaukrosa. Paņemtas biļetes uz lidmašīnu. Liela steiga. Atstāja jums dāvanu. Paņemiet to sev līdzi, jā? Viņa vēlreiz norādīja uz galdiņa pusi. Žests attiecās uz kādu priekšmetu, kas gulēja uz galdiņa.

Pārgāju pāri istabai. Nopētīju dāvanu. Tā likās visai dīvaina. Uz galdiņa atradās piezīmju burtnīcu kaudze divdesmit vai divdesmit piecas burtnīcas. Katra bija apmēram divpadsmit reiz četrpadsmit collas, un visas bija iesietas vienādos, melnos vākos. Tās atgādināja vecmodīgas skolas burtnīcas. Uz augšējās burtnīcas nespēju atrast ne uzrakstu, ne kādu citu piederības zīmi. Pārējās, kā vēlāk atklāju, bija tikpat anonīmas. Burtnīcas bija rūpīgi un akurāti sakrautas, un visa kaudze pārsieta ar ciešā mezglā savilktu auklu.

Ja rastos kādas šaubas, ka tā tiešām ir dāvana, kas paredzēta man, burtnīcu kaudzei bija pievienota zīmīte ar manu vārdu. Biezs, balts papīrs, pazīstams rokraksts: burti labi salasāmi, melna tinte, īss paziņojums.

Pasvilp, un es atnākšu pie Tevis, bija rakstījusi Konstance. Tu mani meklēji, visumīļā Viktorija. Te nu es esmu.

Atgriezos Anglijā, Vinterskombā. Līdzi paņēmu Konstances duvanu, joprojām neatvērtās piezīmju burtnīcas, joprojām tāpat pārsietas ar auklu. Laikam biju sapratusi, ka nav vērts turpināt vajāt pašu Konstanti, nav jēgas zvanīt draugiem, uz viesnīcām vai gaisa satiksmes līnijām. Te es esmu vielā man bija piezīmju burtnīcas.

Un tomēr es kavējos atvērt sainīti. Man bija nepatīkams veids un apstākļi, kādos es to saņēmu. Mani kaitināja arī Konstances pievienotā zīmīte. Pasvilp, un es atnākšu pie Tevis. Manuprāt, tas bija citāts, turklāt pazīstams, tikai nevareju atcerēties, no kurienes. Dzejas rindiņa? Nebiju par to pārliecināta.

Pārradusies mājās, es piezīmju burtnīcu sainīti aiznesu uz bibliotēku. Es izvairījos no šīs telpas, izvairījos no burtnīcām. Sākumā tas bija viegli: Vinterskombā novērsa manu uzmanību.

Lai pārvāktos dzīvot uz šejieni, man nācās atliki vairākas komisijas, uzticēt savus darbus citiem. Labāk nekavēties, sacīju pati sev, slēgdama ciet pilsētas dzīvokļa durvis. Aizritēja vairākas nedeļas, kamēr varēju aizbraukt no Londonas. Pa to laiku bija pienācis septembris. Vinterskombā prasījās pēc remonta, nevarēju to tukšu un pameslu atstāt vēl uz vienu ziemu tā mēģināju sevi pārliecināt. Ta nebija gluži visa patiesība: patiesībā pēc gadiem, kad biju vairījusies no savām mājām, tās vilka mani atpakaļ.

Jutu, ka atmiņu nav iespējams apmuļķot. Biju gribējusi saglabāt Vinterskombu kā manas bērnības mājas, kā mājas, ko mīlēju starp abiem kariem. Pat tad, kad Vinterskombā bija apmeties Stīnijs, apmeklēju to nelabprāt. Kamēr dzīvoju Amerikā, bija viegli izvairīties no Vinterskombas. Es no tās vairījos joprojām, pat tagad, kad biju atgriezusies. Tas bija samēra vienkārši: noīrēju dzīvokli Londonā, kaut gan pavadīju tajā mazak laika neka viesnīcās. Ja Stmijs neatlaidīgi lūdza mani ciemos (un sākumā viņš to darīja), vienmēr varēju aizbildināties ar neatliekamiem darbiem. Līdz pat viņa slimības laikam biju apciemojusi māju ne vairāk kā trīs vai četras reizes. Zem tās jumta nebiju pavadījusi pat vienu nakti. Mani māca šausmas ieraudzīt, ka viss mainās, ka laiks rit uz priekšu. Bet tagad un es to izjutu ļoti spēcīgi tā mani aicināja.

Pie tā vainojams prakticisms, mēģināju sev iestāstīt Vinterskomba jāpārdod. Taču, pirms to pārdodu, pirms zvanu Sotebijam vai Kristi par mantas ūtrupi, man viss tajā jāpārlūko. Negribēju, ka ūtrupnieku vai ekspertu bezkaislīgās rokas šķiro somu un kārbu saturu, apčamda vecās drēbes, vecās rotaļlietas, dokumentus, fotogrāfijas, vēstules. Mani gaidīja skumīgs uzdevums, uzdevums, kas pazīstams ikvienam, kam gadi jau iesniegušies pusmūžā. Tā bija mana un manas ģimenes pagātne: tikai es varēju izlemt, ko izsviest un ko saglabāt.

Biju devusi sev vienu mēnesi laika. Gandrīz tūdaļ pēc ierašanās atskārtu, ka ar mēnesi nepietiks: Stīnijs bija atstājis Vinterskomba haosu.

Tajos gados, kurus viņš šeit bija nodzīvojis, daudzas telpas tika slēgtas. Viņa pēdējās slimības laikā man nebija iedvesmas tās pētīt. Tagad, kad no vārtsarga mājiņas bija ieradies uzraugs, kad istabas bija atslēgtas, logi atslēģoti, bufetes atsegtas, manām acīm pavērās visi Stīnija postījumi.

Sākumā nodomāju, ka vainīga viņa bezrūpība: Stīnijs nekad nepievērsa uzmanību nekārtībai. Bet, dienām ejot, manas domas mainījās. Es sapratu, ka Stīnijs kaut ko bija meklējis, meklējis ar aizvien pieaugošu izmisumu, iedams no vienas istabas nākamajā, atvērdams te rakstāmgalda atvilktni, tur kādu somu, izbēris ārā tās saturu un tad gājis tālāk. Stīnijs bija atstājis sava veida pēdas, pēdas, kurām nav iespējams izsekot.

Vecajā deju zālē, kur kādreiz dejojām mēs ar Franci Jakobu, es atradu kasti ar vecmāmiņas drēbēm. Vēl viena pusatvērta kaste atradās istabā, kas bija pazīstama ar nosaukumu Karaļa guļamistaba, trešā apgāzta gulēja staļļos, rādīdama vaļa kaulu korsetes.

Vannasistabā mētājās kroketa spēles komplekts, kāpņu telpā kožu saēsta rotaļu lācēnu kolekcija. Daļa kādreiz krāšņās pusdienu servīzes atradās ķīniešu bufetē, pārējās sastāvdaļas bija kaudzē sakrautas zem biljarda galda. Un papīri, manas ģimenes pagātnes mirkļi, par kuriem man nebija ne jausmas, papīri mētājās visur. Vectētiņa mīlestības vēstules vecmāmiņai, vēstules no ierakumiem, kuras viņai sūtījuši dēli. Senseni rēķini, teātra programmas, bērnu zīmējumi, fotoalbumi, aploksnes, kurās glabājās bērnu cirtas, grāmatas, kurās atzīmēts makšķernieku loms vai nošauto fazānu skaits, nekad neuzceltu bāreņu namu projekti, uzmetumi runām palātā, avīžu izgriezumi, sen mirušu suņu, mīļāko poniju attēli, nepazīstamas sievietes ar milzīgām Edvarda laika cepurēm galvās, nepazīstami, ūsaini jaunekļi, kas spēlēja tenisu vai pozēja uz portika kāpnēm Pirmā pasaules kara uniformās.

Šis papīru jūklis man bija vesela bagātība. Atradu mātes glabātus žurnālus, par kuru esamību neko nezināju. Atradu vēstules, kuras tēvs bija viņai sūtījis ilgu laiku pirms manas piedzimšanas. Lūkojos uz šīm lietām ar patiku, tomēr, juzdamās neērti, gribēju tās izlasīt, bet nebiju īsti droša, vai man ir tiesības to darīt. Jutos kā izspiegotāja un tas vēl vairāk pastiprināja manu neērtības sajūtu skaidri sapratu, ka neesmu pirmā, kas to dara. Tur, kur tagad meklēju, Stīnijs bija meklējis jau pirms manis, par to nebija šaubu. Vēstules bija nomestas vienā malā, aploksnes saplēstas, dienasgrāmatas atvērtas, tad aizsviestas. Radās iespaids, ka Stīnijs kaut ko meklējis un, meklēto neatrazdams, kļuvis aizvien niknāks. Manī modās ļaunas aizdomas. Vai tik mans tēvocis nebūs meklējis tās pašas piezīmju burtnīcas, kas tagad, akurāti sasaiņotas, gulēja lejā, bibliotēkā?

Pa dienu, kad ar mani kopā bija sargi, spīdēja saule un gaidīja darbi, aizdomas varēja viegli atvairīt. Pēc krēslas iestāšanās to izdarīt bija daudz grūtāk. Vienatnē piezīmju burtnīcu klātbūtne lika sevi manīt. Iegāju bibliotēkā, paskatījos uz tām. Izgāju laukā.

Trešajā vakarā, kad joprojām jutu kārdinājumu ieskatīties burtnīcās, bet nespēju, no Londonas piezvanīja Vekstons.

-    Vekston, es sacīju, kad bijām tikuši galā ar jaunumiem. Vekston, vai varu tev pavaicāt par vienu citātu? Tas man neiziet no prāta jau vairākas nedēļas. Esmu šo cilātu kaut kur jau dzirdējusi, bet nekādi nevaru pateikt, kur…

-   Protams, Vekstons šķila uzjautrināts. Esmu tīri laba enciklopēdija. Pašķirsti mani.

-    Pasvilp, un es atnākšu pie tevis. Vekston, vai tas ir dzejolis?

Vekstons iesmējās. Nē, tas nav dzejolis, turklāt tas nav viss. Ak,

pasvilp, un es atnākšu pie tevis, puis. Tāds ir stāsta nosaukums. M.R. Džeimss, starp cilu, tam nav nekāda sakara ar Henriju. Lingvists, viduslaiku literatūras speciālists, labs Bībeles pazinējs. Esi par viņu dzirdējusi?

-    Aptuveni. Lasījusi neko neesmu.

-   Nu, tagad viņš ir miris, protams. Viņam ir ne vien zinātniski darbi, viņš rakstījis arī stāstus starp citu, gluži labus slāstus. Šis nosaukums pieder vienam no visnejaukākajiem.

-    Nejaukākajiem?

-    Tie ir spoku stāsti. Viņš rakstīja spoku stāstus. Turklāt ārkārtīgi briesmīgus. Ja gatavojies ķerties tam klāt, nedari to Vinterskombā. Un kad esi vakarā viena pati.

-   Skaidrs, pieklusu. Vekston, bet tieši šis stāsts vai tu nevarētu atcerēties, par ko tas bija?

-   Protams, varu. Vekstons likās uzjautrināts. Tas, šķiet, ir viņa pats slavenākais stāsts. Bet negribu tev stāstīt saturu, ja esi nodomājusi stāstu lasīt. Negribu to sabojāt…

-    Tikai pašu būtību, Vekston. Ar to pietiks.

-    Labi, Vekstons atbildēja. Tas ir par… vajāšanu. Kā jau tu varēji gaidīt.

Tagad es sapratu. Konstance nebija nekāda lielā lasītāja. Paliesi, nespēju atcerēties, ka viņa būtu izlasījusi kaut vienu grāmatu. Tā bija viena no mūsu lielākajām atšķirībām. Taču Konstance mīlēja aizņemties grāmatas no citiem un labi tajās orientējās. Ja viņa bija izvēlējusies šo citātu iespējams, domādama, ka es to uzreiz atpazīšu, viņa to būs darījusi ar nolūku. Vēl viens neliels triks paslēpju spēlē bet varbūt spēli sauc “Kaķis un pele”?

Nu man vienreiz bija diezgan Konstances spēļu. Tā kā viņa man bija pasniegusi dāvanu, es ieskatīšos viņas piezīmju burtnīcās, tikšu ar tām galā un pēcāk aizmirsīšu. Taču es to darīšu, vadoties pali pēc saviem noteikumiem un pati pēc saviem ieskatiem. Ja Konstance iecerējusi mani vajāt un tas viņai tīri labi patiktu no tā nekas nesanāks. Es izdzīšu viņas ļauno garu no sevis.

Nākamajā dienā sāku sagatavošanās darbus. Laiks bija mainījies, kļuvis aukstāks. Vinterskombā, kā jau mājā, kas sen nav lietota, jautās mitrums un drēgnums.

Pierunāju sargu iekurt pagrabā veco tvaika katlu, kas man saistījās ar čaukstošu banknošu rīšanu. Pēc ilgas sprauslošanas un pretošanās tas beidzot padevās. Atgriezos augšā. Caurules šņāca un burbuļoja. Jutu savas mājas sensenos sirdspukstus: tā atgriezās dzīvei.

Tovakar, palikusi viena, uznesu Konstances burtnīcu sainīti dzīvojamā istabā. Iekūru kamīnu. Aizvilku vecos, noplukušos aizkarus. Parstūmu mēbeles vecajās vietās. Dažu lietu joprojām trūka, tās bija nozaudētas laika gaitā, taču lampas gaismā arī ar esošajām man izdevās atjaunot pagātnes ilūziju. Ielikušais dīvāns, izdilušie paklāji, mātes

krēsls, rakstāmgalds starp logiem, chaiselongue*, no kura tante Moda sprieda tiesu, soliņš, uz kura vienmēr sēdēja mans draugs Francis Jakobs, kad visas šīs lietas ieņēma savas parastās vietas, mana māja atkal atguva valodu. Biju gandrīz gatava. Trūka tikai vienas sastāvdaļas.

Beidzot es to atradu, tas bija noglabāts pieliekamajā: saliekamais krēsls, kurā kādā cilā dzīvē bija sēdējusi meitene, vārdā Šarlote, un spēlējusi ar mani kārtis.

Atnesu krēslu. Novietoju krēslu sev un meitenei, kuru nebiju redzējusi trīsdesmit gadus. Tad šķiet, es zināju, ka to darīšu, noliku Konstances melnās piezīmju burtnīcas uz zaļā audekla. Šeit Konstance bija ienākusi manā dzīvē, šeit viņai no tās būs jāaiziet. Te es esmu.

Istabā valdīja klusums. Aizvēru acis. Ļāvu Vinlerskombai iesūkties caur ādu un pārņemt manu prātu: drēgnums un dūmu smarža, ādas krēsli un gari koridori, lins un lavanda, laime un kordīts. Kad atvēru acis, istaba bija ļaužu pilna.

Tēvocis Slīnijs nožāvājas un izstaipās, viņš šķirsta žurnāla lappuses. Krustmāte Moda lasa romānu “Siržu krustceles”. Tēvocis Fredijs snauž, un abi suņi snauž viņam pie kājām. Māte pamet nesakārtotās rēķinu grāmatas uz sava rakstāmgalda un, piegājusi pie pianīna, nospēlē dažas nesaistītas taktis no Šopēna. Tēvs viņu vēro, tad, pieliecies tuvāk kamīnam, sabiksta pagales. Malka iesprakšķas, un uz visām pusēm aizlido dzirksteles.

Aiz viņiem klusi, bet pavisam reāli, it kā gaidīdami, kad viņus sveicinās, stāv citi: mans trešais tēvocis, kuru es nekad neesmu redzējusi un kurš gājis bojā Pirmajā pasaules karā, mans vecaistēvs Dentons, miris jau pirms manas dzimšanas, mana vecmāmiņa amerikāniete Gvena, kas nomira pavisam drīz pēc viņa. Viņi gaidīja lūdzēju pazemībā, un tāpēc, ka viņi bija šeit un es viņiem uzticējos, pārgriezu auklu, kas saistīja sainīti.

Sainītī atradās piezīmes vai kaut kas līdzīgs dienasgrāmatām: manuprāt, tieši to es biju gaidījusi. Atvēru pirmo burtnīcu un ieraudzīju gadskaitli, kad tā rakstīta, 1910. un vietu: Vinlerskomba. Rindas kārtojās akurāti kā zaldātiņi, šo kaligrāfisko rokrakstu es nepazinu.

Apmulsusi vēros lappusē. Tajā jautās kaut kas pazīstams, bet nesapratu, kas. Nespēju to satvert, kaut redzēju pazibam kada pavisam tālā atmiņas stūrītī. Kas to bija rakstījis? Kādēļ Konstance sūtījusi man tik vecas piezīmes? Atvēru nākamo burtnīcu: tas pals nepazīstamais rokraksts. Atvēru trešo: to rakstījusi cila roka, un šo es pazinu. No burtnīcas izslīdēja starp vāku un pirmo lappusi ielikta vēstule.

Ši bija pirmā un pēdējā vēstule, kuru esmu saņēmusi no Konstances. Man nācās to izlasīt vairākas reizes. Tā joprojām glabājas pie manis, pati Konstanccs būtība.

Mana visudārgā Viktorija!

Vai esi ērti iekārtojusies krēslā? Labi. Tad es Tev pastāstīšu stāstu stāstu, kas Tev, šķiet, jau zināms.

Tas būs par Vinterskombu, Tavu ģimeni, Taviem vecākiem un mani. Tas stāstīs arī par slepkavību vai tā ir slepkavība ? pievērs tai uzmanību, kad lasīsi. Es negribētu, ka Tu pazaudē kaut vienu svarīgu pavedienu.

Labi, kurā vietā mēs sāksim? Ar Tavām kristībām un manu izraidīšanu? Domājams, Tev tas patiktu iespēja uzreiz atminēt visus noslēpumus! Bet es gribu, lai Tu pagaidītu. Pie Tevis šajā stāstā mēs nonāksim beigās: sākumā galvenā persona esmu es.

Manuprāt, varu Tevi pārsteigt! Tu sapratīsi, ka šī Konstance Tev nav pazīstama. Var gadīties. Tu atklāsi, ka arī šo māti un šo tēvu Tu nepazīsti es varu Tevi pat mazliet pārsteigt. Neraizējies laiku pa laikam tāds šoks ir veselīgs, vai Tev tā nešķiet?Ņem manu roku, es Tevi vedīšu atpakaļ pagātnē. Skat, es esmu bērns, un rit 1910. gads.

Šovakar Tava vecmāmuļa Gvena, kura joprojām ir jauna un joprojām skaista (tieši tik veca, cik veca esi Tu, mana dārgā Viktorija), rīko lielas viesības. Šovakar gaidāma komētas Haleja komētas parādīšanās. Mēs visi vērosim, kā komēta tuvojas: tas ir viens no viesību iemesliem. Iespējams, komēta nav pats labākais notikums, kam par godu rīkot viesības, bet Tava vecmāmuļa to ir aizmirsusi: viņai ir kas cits padomā. Kas tas ir? Esi dzirdējusi par to vakaru un tām viesībām? Nu, protams, esi. Bet klausies vēlreiz. Es Tev izstāstīšu visu, kā bija, bez noklusējumiem. Izlasi mana tēva versiju par šo notikumu (jā, pirmās divas burtnīcas ir viņa rakstītas). Tad izlasi manējo. Taču neapstājies pie tās arī tad ne, ja gribi mani panākt! Lai to izdarītu, Tev jāizlasa visas burtnīcas līdz galam. Šīs manas mazās piezīmes aptver lielu telpu laikā!

Pēc tam kad būsi beigusi lasīt, vai Tu runāsi ar mani? Es gribētu, lai Tu runā, jo man Tevis pietrūkst, mana mazā krustmeitiņa ar skaidrajām acīm! Jā, parunāsimies. Pasludini savu spriedumu. Es gribētu to dzirdēt. Pasaki, kurš ir slepkava un kurš upuris, izskaidro man nozieguma būtību.

Pagaidām rit 1910. gads. Vai Tev tas liekas pārāk sen? Zini, tā nav: mirklis un var sacīt, ka tas bijis tikai vakar. Skaties, te ir māja.

Te ir dārzi. Tur atrodas meži, kuros Tavs mazais draugs Francis Jakobs reiz saoda asinis…

Pagātne. Pagātne ir laba dāvana, vai Tev tā nešķiet? Turklāt pienācis īstais brīdis to pasniegt gan Tev, gan man. Klausies, te ir pagātne, te ir tagadne, ko tikai es Tev spēju dot Vai zini, kam tā līdzinās? Manai Ņujorkas spoguļu hallei, kura Tev kādreiz tik ļoti patika. Tālāk un tālāk, viens atspulgs, aiz tā nākamais un vēl, un vēl, līdz bezgalībai.

Kad būsi beigusi lasīt, pastāsti man: cik daudzus tēvus Tu vari saskatīt? Un cik daudzas Konstances?

Konstance bija gribējusi ieintriģēt, un viņai tas izdevās. Sāku lasīt. Ļāvu Konstancei un viņas tēvam sevi vadīt vismaz sākumā.

Pa to laiku atcerējos, kur pēdējoreiz biju dzirdējusi pieminam 1910. gadu. Dzirdēju cītaru mūziku, skatīju modemo laiku svētā portretu, ieelpoju Indiju, ieelpoju Vinterskombu. Varbūt tā ir kāda veida burvestība? Atgriežoties pie kaligrāfiskā rokraksta un 1910. gada aprīļa ieraksta, jutu, ka man blakus līdzās citiem nostājas misters Čaterdži.

Uz Akmens māju dārzos, es lasīju. Šorīt kopā ar Gvenu. Jaunās, melnās lentes droši noslēptas manā kabatā. Reiz mums šeit, ak vai, piestāja tas lielais, apnicīgais Zēns un pieprasīja, lai pozējam fotouzņēmumam. Kāds viņš ir vientiesis! Ellišķīga vilcināšanās, ilga ekspozīcija laulības pārkāpuma pazīme, par kuras esamību dārgajam Zēnam, muļķim tādam, nav ne mazākās nojausmas…

Lasīju tālāk. Turpmāko man parādīja ne tikai Konstance un viņas tēvs, bet arī pārējie liecinieki, kas pulcējās manā mājā. Jums es to atklāšu tā, kā redzēju toreiz, kā stāstu un arī kā mīklu. Tā ir mīkla, kuras gabaliņi ne vienmēr saskan, mikla, kurā svarīgāko gabaliņu (kā es reizēm baidījos) trūkst.

Iespējams, ka jūs ātrāk par mani pamanīsiet, kā šie gabaliņi savienojami. Varbūt jūs ātrāk un vaļsirdīgāk izspriedīsiet, ko var uzskatīt par noziegumu un ko nevar.

Tomēr, pirms sākam stāstu, gribu jūs brīdināt. Kurš ir galvenais šī stāsta teicējs? Nu, protams, Konstance. Un kas ir Konstance? Dizainere.

Esiet uzmanīgi ar dizaineriem! Ne vienmēr ir prata darbs viņiem ticēt. Līdzīgi citiem īstenības piespiedu pārveidotājiem, lid/.igi krāpniekiem, fotogrāfiem vai rakstniekiem viņi blēdību uzskata par vienu no saviem darbarīkiem.

Padomājiet: kāds ir pirmais likums dizainera ābecē, kāda ir pirmā tehnika, kas viņam jāapgūst?

Apmānīt acis. Tā vai līdzīgi Konstance mēdza sacīt lajā laikā, kad biju viņas skolniece.

OTRĀ DAĻA . komĒta un kopoŠanĀs

-    Edij, vai tu nenostātos man blakus?

Ir 1910. gada aprīlis, piektdiena, laiks ir jauks. Mana ģimene bauda pavasari Vinterskombā. Viņi vēl nevar paredzēt, ka tuvojas laikmeta beigas, ka viņi jau tagad balansē uz divu pasauļu robežas.

Pēc mēneša nomirs karalis Edvards VII -, kurš reiz kāda iemesla dēļ pavadījis nakti Vinterskombā. Bēres, kurās piedalīsies mans vecaistēvs, būs grandiozas: procesijā jās deviņi karaļi, bet Edvarda brāļadēls, ķeizars Vilhelms, ieņems godavietu tieši aiz tēvoča katafalka. Šie karaļi, ķeizars, daudzie erchercogi, prinči un karalienes ir sadalījuši Eiropu savā starpā. Daudzi no viņiem pēc izcelsmes vai savstaipējo laulību dēļ pieder pie tās pašas ģimenes, pie karalienes Viktorijas pēcnācējiem, kas valda no Britānijas līdz Urāliem. Četrus gadus pēc bērēm šo ģimeni plosīs karš.

Mana ģimene, kuru nodarbina pašas sīkie konflikti, to, dabiski, nevar zināt. Ne viņiem, ne ari kādam cilam vel nevar ienākt prātā, ka Haleja komētas parādīšanās šopavasar ir ļauna zīme. Vēlāk gan Vinterskombā, gan citur šāds pieņēmums radīsies, bet tikai kā atskats pagātnē.

Ne tagad. Pašreiz Haleja komētu svinīgi sagaida. Vecmāmuļai Gvenai tā ir iemesls viesībām. Viesības sāksies pēc dažām stundām, bet pašlaik ir rīts. Gaiss ir svaigs, ezers rāms, redzamība laba, gaisma brīnišķīga fotografēšanai.

Mana vecmāmuļa Gvena gatavojas pozēt sava vecākā dēla, Zēna, kameras priekšā.

Pagriezusi galvu, viņa pievērš savujauko, bet astigmatisko acu skatienu savam mīļākajam Edvardam Šaukrosam. Viņš stāv astoņu pēdu attālumā. Viņa apveidi ir nedaudz izplūduši. Gvena izstiepj roku, lai paaicinātu viņu tuvāk. Viņa smaida. .

-    Edij, viņa saka, Edij, vai tu nenostātos man līdzās?

Gvenai nekas nav zināms par komētām vai zvaigznēm. Viņa nespētu droši noteikt pat tādus zvaigznājus kā Greizie Rati vai Orions. Vienalga, Haleja komēta sagūstījusi viņas iztēli. Vecmāmuļai liekas, ka viņa

zina, kāda tā izskatīsies: liela gaismas strēle aizšaujas pār debesīm. Edijs viņai pastāstījis (meklēdams avīzēs, kuras savukārt iztaujājušas astronomus), ka komētas aste var būt divsimt miljonus jūdžu gara. Divsimt miljonus. Gvena ar lepnumu uzlūko Ediju: viņš ir rakstnieks. Gvena jūt, ka viņam izprotama faktu poēzija.

Šovakar viņa vēros komētu kopā ar Ediju. Protams, būs vēl četrdesmit citu viesu. Arī kalpi vēros komētu no sakņudārza un mājas sētas puses, bet Gvenai pārējie komētas vērotāji šķiet nesvarīgi. Viņa jūt, ka šis neaizmirstamais vakars piederēs viņai un viņas iemīļotajam. Viņi skatīsies kopīgi, tumsas aizsegā viņa varētu turēt Edija roku, bet tad, vēlāk…

Bet tas būs vēlāk. Pašlaik ir rīts, un kalpi labi pieprot savu darbu, sagatavošanās pabeigta jau pirms vairākām nedēļām Gvenai nekas nav darāms. Viņa var ļauties pavasara gaisam, izjust, cik labi pieguļ jaunā kleita no perlamutra krāsas faja [16] ,par kuru edijs jau paspējis izteikt savu sajūsmu. Viņa var baudīt Edija klātbūtni un sava vīra Dentona prombūtni. Viņa priecājas, ka tikusi ārā no mājas un tagad apmetusies savā iemīļotākajā vietā visā Vinterskombā, nelielā lauku namiņā, kam gar fasādi stiepjas lodžija, kas paslēpies dārzos un ir prom no visu acīm, tā ir vietiņa, ko Gvena var saukt par savu. To dēvē par Akmens māju.

Šeit viņa var atpūsties, savā Mazajā Trianonā, kā to sauc Edijs un kuru viņa vienkārši un apburoši iekārtojusi pati pēc savas gaumes. Vinterskomba ir Dentona māja; reiz viņa bija mēģinājusi to kaut nedaudz pārvērst pēc sava prāta, bet, redzot aizkaitinājumu Dentona sejā, drīz vien atmetusi šo domu. Vieglāk paslēpties šeit, kur glabājas viņas akvareļi un molberts, viņas savvaļas puķu prese, viņas izšujamie zīda diegi un rāmīši, amerikāņu grāmatas, kuras viņa bērnībā mīlējusi, un pāris vienkāršu, bet labu mēbeļu, kas atvestas no Vašingtonas Kolumbijas apgabalā pēc mātes nāves.

No šejienes viņa varēja skatīt ezera mirdzumu tālumā, mežu bālo zaļumu aiz tā, kad koki tikko sāk ietērpties lapās. Pirms brīža viņa bija pamanījusi Dentonu kopā ar savu mežzini Ketermolu nozūdam šajos mežos, viņi devās vai nu pārbaudīt fazānus, vai nošaut kadu zaķi vai balodi, varbūt tāpēc, ka Ketermols atkal sūdzējies par malumedniekiem.

Uz mirkli tas sabojāja ainavu, bet nu Dentons ar savu mežzini bija nozuduši skatienam un vismaz stundu būs projām, tāpēc Gvena atkal atgūst mieru. Viņa nopūšas. Vinterskombas gaiss, Gvena mēdz atkārtot, ir ne tikai svaigs, tas ir ārstējošs.

Viņas jaunākais dēls Stīnijs, kuram ir desmit gadu, rausta māti aiz svārkiem, un viņa, mīļi smaidot, noliecas un paņem to klēpī. Edijs Šaukross, paklausot lūgumam, ir panācies uz priekšu un nostājies viņai aiz muguras. Gvena var saost viņa cigāra smaržu. Juzdama, ka viņi veido apburošu grupu viņa pati, Stīnijs, viņas mīļākais, gandrīz vai ģimenes foto, Gvena pagriež seju pret vecākā dēla kameras objektīvu vispievilcīgākajā leņķī. Kamera ir pēdējā izlaiduma, dārgs, uz trijkāja uzstādāms “Ādams Videkss”. Viņas dēls Frānsiss vienmēr dēvēts par Zēnu līkņādams gar to, regulē gaismu un attālumu. Zēns ir astoņpadsmit gadus vecs, tikko beidzis skolu un gatavojas militārajai apmācībai Sendhērstā un karavīra karjerai. Gvena nespēj uztvert Zēnu kā pieaugušo: viņai dēls joprojām ir bērns.

“Videkss” ir Gvenas dāvana Zēnam viņa pēdējā dzimšanas dienā. Zēns tajā ir gluži vai iemīlējies. Dažos mēnešos fotografēšana viņam kļuvusi par māniju un viņa tēvam Dentonam tas nepavisam nepatīk. Dentons Zēnam astoņpadsmit gadu jubilejā uzdāvināja divas “Purdeys” bises. Šīs bises varam tās nosaukt par viņa sabiedriskā stāvokļa simbolu, un Dentons mīl šādus simbolus ir īsts sava veida meistardarbs. Pagāja divi gadi, kamēr tās izgatavoja. Dentons personīgi pārraudzīja katras detaļas projektu. Viņš aizveda Zēnu uz “Purdeys” fabrikām, un, pat apzinādamies, ka bises liecina par dižošanos, it īpaši, ja tās pieder astoņpadsmit gadus vecam zēnam, kurš ir slikts šāvējs, Dentons ar tām joprojām lepojas. Vīrs un Gvenai tas ir patīkami, lai gan viņa to neatzīst, ir greizsirdīgs uz “Videksu”.

Tagad Zēns nepārtraukti fotografē: ģimeni, kalpus, māju. Pēdējo reizi viņš to bija darījis Vinterskombas medībās, kad vajadzēja šaut ar bisi, nevis ar fotoobjektīvu, tādējādi pavisam saniknodams tēvu. Zēns, kas parasti bijās no Dentona un viņa dusmām, šoreiz izrādīja jaunu un negaidītu ietiepību. Viņš turpina fotografēt un nepārstās to darīt.

Pašlaik, pārvilcis melno fotogrāfa apmetni pāri galvai un pleciem, Zēns lūkojas caur vizieri. Gluži tāpat kā māte, viņš ir apmierināts ar grupas kompozīciju, ar ģimenes grupas kompozīciju, jo Edijs Šaukross ir tik tuvs ģimenes draugs, ka Zēns ir gandrīz vai gatavs arī viņu uzskatīt par vienu no ģimenes locekļiem. Viņa skatiens apstājas pie apvērstā mātes attēla: mātei ir trīsdesmit astoņi gadi, un viņa ir ļoti pievilcīga sieviete, kaut arī mūsu priekšstati par skaisto mainās. Viņa ir devusi dzīvību septiņiem bērniem un trīs no tiem zaudējusi, tomēr saglabājusi labu figūru. Tā atbilst Edvarda laiku ideālam par smilšu pulksteņa formu. Viņas vaibsti ir stingri, mati tumši un brīvi saņemti uz augšu, sejas izteiksme lēnīga. Viņas gaišajās acīs jaušams sapņains gurdenums, kurš daudziem vīriešiem šķiet juteklisks, bet kuru viņas vīrs Dentons, kad saskaišas, sauc par dumjības un slinkuma pazīmi.

Gvena redz, ka Zēns ir gatavs fotografēt: tas prasīs minūti ekspozīcijas laika, kad visiem būs pilnīgi nekustīgi jāpaliek savās vietās. Ašs acu uzmetiens lejup uz Stīniju, kurš lūkojas pretī, pateicīgas dievināšanas pilns. Ašs acu uzmetiens atpakaļ uz Ediju: jā, viss kārtībā.

Nē, tomēr nav kārtībā. Ar acu kaktiņu Gvena uztver neskaidru kustību, ēnas zibsni. Tā ir Edija meita Konstance.

Līdz pat šim brīdim Gvenai veiksmīgi izdevies piemirst Konstances klātbūtni tas nesagādāja nekādas grūtības, jo bērns mūždien slapstījās pa kaktiem. Šajā īsajā mirklī Konstance ir ielauzusies kadrā. Viņa metas uz priekšu, nokrīt ceļos tēvam pie kājām blakus Gvenas krēslam un stūrgalvīgi pagriež savu sīko, nepievilcīgo sejiņu pretī “Videksam”. Aizmirsusies Gvena sarauc pieri.

Zēns zem sava fotogrāfa apmetņa jau grasās nospiest podziņu. Vēl pirms mirkļa kompozīcija bija lieliska. Tagad Konstance izjaukusi līdzsvaru, tā ir sabojāta. Zēns ir pārāk pieklājīgs, lai to pateiktu. Viņš izliekas nemanām Konstances sejas izteiksmi, kura, kā parasti, ir naidīga. Viņš pārlaiž skatienu pārējiem: Stīnijs jauks, apburošs, maigs, Šaukross —labi kopts, izskatīgs, nevērīgs, rakstnieks kas rakstnieks, viņa māte… Zēns izlien no apmetņa apakšas.

-    Mairim, viņš nepacietīgi saka. — Mamm, tev jāsmaida!

Gvena uzmet īsu skatienu Konstancei, tad pievēršas Zēnam. Edijs

Šaukross, juzdams viņas aizkaitinājumu, ar cimdoto roku saspiež Gvenas plecu. īkšķis, Zēnam nemanot, masē viņas kaklu. Gvena nomierinājusies nolemj aizmirst Konstanti. Viņa atkal pagriež zodu vajadzīgajā leņķī. Āda pret kailu miesu, zamšs pret kailu ādu. Brīnišķīgi. Gvena smaida.

Podziņa zem apmetņa ir nospiesta. Kādu minūti kamera dūc, minūti neviens nekustas.

Tālumā no mežu puses atskan šāviens. Dentons vai Ketermols, un vēl viens zaķis beigts, domā Gvena. Uz šāvienu neviens nereaģē tas, par laimi, bijis pietiekami tālu -, un tā nekas nesabojā Zēnam ekspozīciju.

Pēc mirkļa Zēns, pavisam sasārtis, izlien no apmetņa apakšas.

-    Kārtībā, viņš triumfējoši nosaka. Gatavs.

Atskan vēl viens šāviens, šoreiz tālāk. Stīnijs nožāvājas un izrāpjas no mātes klēpja. Zēr.s līkņā ap trijkāji, to izjaukdams. Gvena, pārliecinājusies, ka neviens no dēliem neskatās, nedaudz izliec muguru. Uz mirkli viņa jūt pakausi atspiežamies pret mīļākā gurnu. Viņa pieceļas, izstaipās, sastop viņa skatienu, izlasa tajā aicinājumu, sastomās un novēršas.

Tagad viņa jūtas vainīga un pietiekami laimīga, lai izrādītu augstsirdību. Viņa jūt vēlēšanos mainīt savu pirmītējo izturēšanos pret Konstanci. Vajadzētu pielikt vairāk pūļu, lai ar meiteni iedraudzētos, lai tuvinātos. Viņa lūkojas uz visām pusēm. Bet nē, Konstance ir prom.

Vēlāk tajā pašā rītā Zēns uzstādījis savu trijkāji citā dārza daļā. Kroketa laukumā divi spēlētāji viņa brāļi Eklends un Frederiks. Eklends uzvar: tas nosakāms ne tik daudz pēc kroketa bumbu un nūju stāvokļa, cik pēc abu brāļu sejas izteiksmēm. Eklends ir gadu jaunāks par Zēnu. Kopš viņa astoņpadsmitās dzimšanas dienas nu jau aizritējuši kādi četri mēneši. Fredijam vēl nav pilni piecpadsmit. Reizēm viņš to ņem ļaunā.

Fredijs ir noskaities, seja no dusmām satumsusi. Mute sašķobās, uzacis savilktas. Pašlaik viņš uzkrītoši līdzinās Dentonam. Tēvs un dēls abi spēcīgi veidoti, platiem pleciem, smagnēji, stājā nedaudz līdzīgi bokseriem, gatavi kārtot rēķinus ar pasauli, kad un kur vien vajadzīgs dūru spēks. Gan izteiksme, gan stāja ir maldinoša: atšķirībā no tēva, kura slavenās dusmu lēkmes var vilkties nedēļām, pat mēnešiem ilgi, Fredija niknums ātri rimstas, pāriet un aizmirstas. Piecpadsmit minūtes pēc tam, kad izdarīts šis uzņēmums, Fredija dusmas jau ir noplakušas.

Lielākoties Fredijs priecājas par dzīvi. Viņš pret to neizvirza daudz prasību, un tās ir pavisam vienkāršas. Fredijam palik labi paēst viņš jau tagad kļuvis padrukns. Fredijs sāk novērtēt labus vīnus, un viņam patīk paflirtēt ar glītām meitenēm, tikai nav daudz iespēju to darīt.

Saulains raksturs, par Frediju teiks Gvena, viņš no visiem dēliem sagādā vismazāk raižu. Fredijam nepiemīt Zēna stindzinošā kautrība — patiesi, viņš vienlīdz vaļsirdīgi un jautri spēj triekt ar pilnīgu svešinieku vilciena vagonā kā ar kādu no ģimenes locekļiem. Viņš nav tik uzvilkts kā Stīnijs. Liekas, Fredijs piedzimis bez nerviem. Fredija labākā īpašība (uzskata Gvena) ir viņa vienkāršība: varbūt viņš runā pārlieku daudz, bet, esot kopā ar viņu, rodas sajūta, kā iegremdējoties siltā jūnija dienā. Viņš ir tik miermīlīgs, domā Gvena, tik priecīgs, tik jautrs, tik… atšķirīgs no Eklenda. Un šeit viņa vainīgi aprausies, tad nopūtīsies un atzīs patiesību: Eklends ir pats sarežģītākais no viņas dēliem. Viņa to mīl, bet nesaprot.

Eklends Zēna fotogrāfijā stāv nedaudz nomaļus no vārtiem, un atšķirībā no Fredija, kas raugās tieši objektīvā, Eklenda galva ir nedaudz pagriezta, it kā viņš nevēlētos, ka viņu iemūžinātu kadrā, vai arī neuzticētos fotografetājam. Salīdzinājumā ar brāļiem viņš ir slaids gara

auguma jauneklis. Viņa apģērbs ir elegants un viņa poza (ar kroketa nūju rokā) iestudēta, uzsvērti nevērīga. Taču Zēns ir jūtīgs fotogrāfs, un viņam izdevies notvert kādu niansi Eklenda attieksmē tikko jaušamu augstprātību, triumfa garšu. Eklends ne tikai bija uzvarējis spēlē, viņš turklāt bija apmierināts, ka ir uzvarējis, un nespēja apslēpt uzvaras prieku.

Fotogrāfijā Eklenda seja ir izgaismota un vējš atsedzis matus no viņa pieres. Eklendam ir gaiši mati ar sarkanīgu nokrāsu. Viņa acis pati ievērojamākā iezīme pievilcīgajā sejā katra savā krāsā. Kreisā acs ir gaiši brūna, labā visdzidrākā zaļuma.

Kad Eklends bija pavisam mazs bērns, Gvena, sajūsmināta par dēlu, kurš nelīdzinājās nevienam visā ģimenē, sauca viņu jocīgos mīlināmos vārdiņos. Viņa dēvēja dēlu par savu elfu bērnu, savu Arielu, līdz Dentons, šādas sentimentalitātes aizkaitināts, to noliedza. Tad Gvena pārstāja lietot mīlināmos vārdiņus viņa klātbūtnē viņa parasti Dentonam paklausīja, bet pati savā istabā vai bērnistabā turpināja to darīt.

Eklends bija tik straujš, tik dzīvs, tik savāds un neaprēķināms, tik nevaldāms un piepešs savās kaislībās. Viņš bija veidols no uguns un gaisa, domāja Gvena, viņā nebija nekas no zemes.

Savos agrīnajos gados Eklends bija Gvenas prieks. Viņa lepojās ar dēla asajām prāta spējām, baudīja viņa sabiedrību. Viņa atklāja un tas Gvenu aizkustināja līdz sirds dziļumiem ka Eklends ir viegli ievainojams. Viņš dzinās pēc lielām, pēc iespējami lielāka daudzuma informācijas, pēc saprašanas vienmēr un visur, un šis Eklenda paradums dzīties pakaļ kaut kam neaizsniedzamam vērta viņa dzīvi drudžainu.

Šī īpašība, kas viņā parādījās jau ļoti agri, darīja Eklendu mūžam nemiera pilnu. Gvena atklāja, ka spēj viņu šādā brīdī nomierināt ne jau ar vārdiem vārdi parasti nelīdzēja -, bet vienkārši ar savu klātbūtni.

-   Eklend, mīļais, viņa mēdza sacīt, tu nevari uzveikt pasauli! Viņa apskāva dēlu un vēroja, ka viņš atgūst mieru.

Kad bija vēl zēns. Vēlāk viss mainījās. Varbūt tad, kad Eklends bija aizsūtīts mācīties, varbūt tad, kad piedzima viņas pēdējais dēls Slīnijs. Reizēm Gvena uzskaita šos notikumus kā attaisnojumu, taču patiesībā viņa zina, ka neviena no epizodēm nespēj izskaidrot notikušo. Piepeši, bez kāda redzama iemesla, Eklends no viņas attālinājās. Viņš vairs nemeklēja māti, kad vajadzēja mierinājumu, un divpadsmit gadu vecumā atsvešināšanās bija pilnīga.

Viņš vairs neuzticējās mātei, kā bija uzticējies agrāk. Likās, Eklends baidās, ka viņa jūtas varētu nodot, un viņš… tiesāja cilvēkus, nodomāja Gvena un sāka ienīst veidu, kā viņš to darīja, un baidīties no tā. Viņš neizrādīju līdzjūtību un neļāva pieminēt cilvēka dabas vājumu, viņš tos nicināja. Nē, viņš vēroja, vērtēja, tiesāja un ļoti bieži noraidīja.

Būt piecpadsmit vai sešpadsmit gadus vecā Eklenda noraidītam nebija nekas patīkams: tas atstāja nomācošu iespaidu. Sākumā Gvena sev iestāstīja, ka tā ir jaunības iedomība, Eklenda attīstītā intelekta blakus produkts, ka tas pāries, bet ap to laiku viņas dzīvē bija ienācis Edijs Šaukross, un Eklenda nelokāmā atteikšanās Šaukrosu pieņemt Gvenu aizskāra līdz sirds dziļumiem.

Viņa nespēja aizstāvēties mīļākā vārdā, taču laiku pa laikam mēģināja uzsvērt viņa stiprās puses. Viņa deva Eklendam lasīt Šaukrosa grāmatas un vēlāk klusībā cieta, kad Eklends nežēlīgi skaidroja, kāpēc uzskata tās par sliktām. Pirmajos gados viņa mēģināja savest abus kopā, bet tad padevās. Viņa piepeši aptvēra, ka Eklends atšķirībā no pārējiem ģimenes locekļiem izprot viņu attiecību patieso dabu. Tad Gvena patiesi izbijās: Eklends netiesāja pasauli vispār, viņa redzēja, ka dēls tiesā viņu, savu māti, tiesā viņu un, jādomā, uzskata par netiklu.

Esmu zaudējusi dēlu, Gvena reizēm nodomās, būdama tuvu asarām, gribēdama mesties Eklendam ap kaklu, izstāstīt viņam visu, paskaidrot. Taču bailes no dēla viņu atturēja: viņa zināja, ka, šādi rīkodamās, iespējams, atgrieztu dēlu, bet par augstu cenu, un samaksāt nāksies ar Šaukrosu. Lai atgūtu dēla uzticību un cieņu, būtu jāupurē mīļākais, un to Gvena, par spīli ciešanām Eklenda deļ, nespēj sevi piespiest izdarīt. Viņa mīl Šaukrosu, viņa nespēj no tā atteikties, un to viņas dēls nekad nesapratis. Eklends, Gvena sev iestāsla, ir pārāk apvaldīts, Eklenda pasaulē kaislības nepastāv.

Tā spriezdama, Gvena dziļi maldās, jo Eklends pats ir iemīlējies. Šī mīlestība pagājušogad atklājusi viņam pasauli, tomēr viņš par to nestāsta nedz mātei, nedz kādam citam. Eklends sargā mīlestību no svešiem skatieniem aiz sarkasma un bezrūpības maskas.

Pa to laiku, iekšējo satraukumu nevienam neizrādīdams, Eklends pozē Zēna fotoaparāta priekšā. Viņš iešūpo nūju, aptur to pusceļā, nekustas lai gan viņam nepatīk būt nekustīgam, un Zēna nebeidzamā vēlme fotografēt viņu dara nepacietīgu. Aizkaitinātais Fredijs, neuzmanīgais Eklends.

-    Nekustēties! pavēl Zēns, un kamera dūc.

-    Tāda diena! Tāda diena! Tāda diena! izsaucas Eklends, kad ekspozīcija beidzot ir galā, un nometas garšļaukus zālē.

Fredijs un Zēns vēro pret debesim pavērsto Eklenda seju, ieplestās rokas, viņa aizgrābtību.

Fredijs plati smaida. Zēns, izjaukdams trijkāji, uzmet Eklendam stīvu skatienu. Viņaprāt, Eklenda garastāvokļa maiņas ir pārāk straujas. Tās pārāk viegli pāriet no vienas galējības otrā, no debesīm pārtop par elli, melnos toņus nomaina žilbinoši starojošie. Zēnam šie garastāvokļi, šķiet pārspīlēti.

-    Dieva dēļ, Eklend, viņš nosaka un pasit trijkāji padusē. Vai tiešām tev jābūt tik ekstravagantam?

-                Tu kļūdies, atbild Eklends un pat nepaskatās uz Zēna pusi.

-     Kļūdies, kļūdies, kļūdies! Es neesmu ekstravagants. Es esmu… nemainīgs.

Viņš adresē šo vārdu, iespējams, brāļiem, iespējams, debesīm, iespējams, pats sev.

Fredijs atbild ar draudzīgu dunku. Zēna atbilde ir promiešana. Viņš šķērso mauriņu un, nonācis līdz tā malai, vēlreiz atskatās. Eklends nav izkustējies. Viņš joprojām guļ uz muguras un lūkojas saulē, tomēr viņa sejas izteiksme ir mainījusies, tā balta un stinga kā marmora piemineklis kļuvusi nopietna.

Vai turpināsim? Todien tajā nozīmīgajā dienā Zēns uzņēmis vēl daudzas citas fotogrāfijas, un dažas no tām var mums palīdzēt.

Luk, viena no ciemiņiem, misis Heivarda-Vesta, bijusī karaļa mīļākā. Viņa izkāpj no mašīnas, tērpusies kažokādās, milzīgā cepurē ar plīvuru, kurš tagad ir pacelts.

Tepat arī otra Džeina Koningema diemžēl pazīstama kā “neglītā Džeina Koningema”, bet dienās viena no bagātākajām mantiniecēm. Džeina, kuras tēvam atraitnim pieder vairākas muižas Viltšīrā, kopš bērnu dienām pazīstama ar Kavendišu ģimeni. Šajā nedēļas nogalē viņa ielūgta ar īpašu nolūku: Dentons iecerejis viņu izprecināt savam vecākajam dēlam Zēnam. Bildinājums ir nenovēršams.

Pie Džeinas mēs vēl nonāksim. Pa to laiku, ģērbusies pieguļošā kostīmā, Džeina stāv blakus Eklendam un lūkojas viņā. Džeinai ir inteliģenta seja. Šodien mēs viņu nesauktu par neglītu. Iespējams, ka mūsu priekšstati par skaisto ir mainījušies. Viņa ka apburta stāv blakus Eklendam, bet Eklends kā zinādams raugās uz otru pusi.

Nākamais foto rāda kalpotāju grupu, kas nostādīta ciešās rindās kalpotāju halles ārpusē gluži kā klases uzņēmumā. Kādu pacietību tas droši vien prasījis no Zēna! Dziļumā, rindas galā, stāv meitene, vārdā Dženna Kērtisa.

Fotogrāfijā viņai ir sešpadsmit gadu, un Vinterskombā viņa jau nokalpojusi divus gadus. Vinterskombā pirms Džennas kalpojuši arī abi viņas vecāki, kas tobrīd jau miruši. Šajos divos gados Dženna nemitīgi

izpelnījusies paaugstinājumus, un ap šo laiku viņai jau atļauts uzkopt kopējās telpas. Tomēr šajās Gvenas viesībās viņai paredzēta cita loma: saslimusi Džeinas Koningemas apteksne. Džennai viņas vietā uzdots apkalpot Džeinu. Šodien tieši viņa izsaiņos Džeinas kleitas, gludinās un kārtos tās. Viņa palīdzēs Džeinai Koningemai sakārtot matus lielajām vakariņām un darīs to tik smalkjūtīgi, prasmīgi un pacietīgi, ka Džeina, pati būdama kautrīga un viegli apmulsināma, viņu atcerēsies un dažus gadus vēlāk veicinās viņas laulības. Kļūda.

Sešpadsmit gadus vecā Dženna ir glīta. Pēc mūsdienu uzskatiem, viņa ir patukla. Viņā viss ir apaļīgs, maigs kā dūjai. Viņas acis ir plati ieplestas, tumšas un mierīgas. Jauka meitene, lai arī viņas formastērps ir novalkāts un cepure nepavisam nepiestāv.

Mana Dženna, es nodomāju, pirmoreiz ieraugot šo fotogrāfiju. Viņa nelīdzinājās tai Džennai, kāda dzīvoja manā atmiņā. Taču arī piezīmju burtnīcās aprakstītā Dženna tai nelīdzinājās. Vārdi un attēli: es liku tos citu citam līdzās un salīdzināju.

Viena no pēdējām fotogrāfijām. Nāciet man līdzi. Pašreiz atrodamies telpās. Šajās fotogrāfijās nav ļaužu, ir tikai telpas, un Zēnam radušās grūtības ar gaismu.

Šķiet, ka Zēnam ir pašam savi nodomi, kurus viņš vēl nevienam nav atklājis. Viņš iecerējis nofotografēt visas istabas Vinterskombā, sakārtot attēlus albumā un pasniegt to savam tēvam Dcntonam. Zēns domā, ka dāvana varētu aizkustināt tevu: Dentons beigu beigās sapratīs, ka “Videkss” varētu būt noderīgs, jo Dentons ļoti lepojas ar savu māju.

Vairāk par visu viņš lepojas ar istabu, kurā Zēns atrodas pašreiz. Dentons, pat nenosarkdams, to dēvē par Karaļa guļamistabu. Arī visām citām guļamistabām doti savi vārdi: Vinterskombā ir Zilā istaba, Sarkanā istaba, Ķīniešu istaba, Jasmīnu istaba… Bet šos nosaukumus tēvs lieto reti. Taču Karaļa guļamistabu viņš piemin katrā izdevīgā gadījumā, it īpaši, ja Vinterskombā ieradušies agrāk nepazīstami viesi.

Tas ir viens no veidiem, kā viņiem darīt zināmu ja viņi vēl nezina -, ka Dentona māju apmeklējuši karaliskie viesi. Tas Dcntonam, patriotam, monarhistam un snobam, dod ieganstu par to parunāt. Viņš var uzsākt sarunu par notikumiem, kas pārējiem ģimenes locekļiem jau apnikuši līdz nāvei: cik smalkjūtīgi karalis Edvards izteicis Denlonam komplimentus par viņa lielisko šaušanas māku, viņa vīniem, apkārtējo ainavu, viņa arhitektu, viņa kanalizācijas sistēmu un visvairāk par viņa labo gaumi, ja viņš apprecējis tādu skaistuli kā Gvena.

Dentons atzīmēs karaļa lielisko humora izjūtu Vinterskombas apciemojuma laikā karaļa garastāvokļa maiņas taču visiem plaši pazīstamas un attiecinās to uz Vinterskombas brīnišķīgo gaisu, kāds, pēc Dentona pārliecības, nav sastopams nevienā cilā Anglijas nostūrī. Dentons pieminēs karaļa sirsnīgo ielūgumu pamedīt kopā ar viņu Sendrigemā, nepūlēdamies piebilst, ka šis ielūgums nekad tā arī netika īstenots.

Pēc tam, izlikdamies nemanām Gvenas sarauktās uzacis Gvenai, kā jau amerikānietei, šāda monarha slavināšana liekas garlaicīga, Dentons uzvedīs viesus augšā, lai tie paši savām acīm varētu apskatīt guļamistabu, kurā gulējis karalis.

Viņš lieliem soļiem mēros pieblīvēto istabu. Viņš bakstīs ar pirkstu krēslu sarkanā velveta apaļumos, noglāstīs tumšsarkano aizkaru izliekumus, pielīdzinās baldahīngultas nelīdzenumus. Karaļa apmeklējumam tuvojoties, visa telpa tika pārvērsta līdz nepazīšanai un lejā vannasistabā par dārgu naudu ierīkots vācu santehnikas brīnums, tomēr Dentona prieks un lepnums bija un paliek viņa paša projektētā gulta.

Gulta ir tik liela, ka ciema galdniekiem nācās to meistarot istabā. Lai gultu saliktu, bija vajadzīgas kāpnes. Galvgalī slejas ar karaļa ģerboni rotāts baldahīns. Kājgalī draiskojas divi ķerubi. Ar rokām darinātais matracis, piebāzts ar zirgu astriem un vislabāko vilnu, ir astoņpadsmit collas biezs. Lai izrādītu matrača elastīgumu un labo kvalitāti, Dentons reizēm atļausies pa to palēkāt. Tomēr tas tiks darīts ar dziļu godbijību, jo Dentonam šī guļamistaba ir liels dārgums, svēta vieta. Reizēm Dentons atļaujas apspriest noslēpumus, ko šī guļamistaba varētu būt skatījusi. (Karaļa apciemojuma laikā karaliene bijusi nevesela, bet mīļāko viņš izvēlējies no viesiem.) Viņš pārspriež gan, taču saglabājot cieņu. Un šī iemesla dēļ Karaļa guļamistabā neviens nav gulējis piecus gadus. Līdz pat šīs nedēļas nogalei.

Šonedēļ tās neaizskaramība tiks pārkāpta tā vēlas Gvena. Kad komētai veltītajās viesībās gaidami tik daudzi ciemiņi, bet Gvenas rīcībā ir tikai astoņpadsmit guļamistabas, viņa nekādi nevar izdomāt, kur tos visus izvietot. Visbeidzot ar mājasmātes tiesībām viņa uzstāj, ka jāizmanto Karaļa guļamistaba, un Dentons, no dusmām plīsdams, pakļaujas. Tātad Karaļa guļamistaba tiks aizņemta. Gvena paziņojusi, ka tajā gulēs Edijs Šaukross.

Patiesībā mīļākais jau vairākus mēnešus neliek viņu miera ar prasību gulēt šajā istabā. Šaukrosam ir dzīva seksuālā iztēle, un Gvena noprot, ka attiecībā uz šo istabu viņam ir kādi īpaši plāni, lai gan viņš nesaka Gvenai, kas tie par plāniem, jo mīl noslēpumainību. Neskaidrā nojausma iekvēlinājusi viņas pašas iztēli. Mēnešiem ilgi kārdinājums un kautrība izcīnījuši sīvu cīņu. Beidzot viņa izšķiras par risku un, sev par lielu pārsteigumu, atklāj, ka Dentonu iespējams uzveikt.

Tiesa, pēc šīs uzvaras Gvena ir nedaudz noraizējusies. Viņa uzmanīgi vēro vīru, šaubās, vai viņam nav radušās kādas aizdomas, vaicā sev, vai nav aizgājusi par tālu. Taču pēdējās dienās raizes ir rimušas. Dentonam ir slikts garastāvoklis, bet tas nav nekas jauns, un Gvena sāk domāt ir gandrīz pārliecināta ka vīrs neko nenojauš. Daļēji tas ir tāpēc, ka viņi ar Šaukrosu bijuši ārkārtīgi piesardzīgi, daļēji tāpēc, ka Dentonam trūkst iztēles spēju, bet galvenokārt (tā viņa sev iestāsta) tāpēc, ka Dentonu tas neinteresē.

Kopš Stīnija piedzimšanas Dentons viņai nebija tuvojies. Akurātās iknedēļas obligātās vizītes viņas istabā izbeidzās. Toties Dentons pasācis katru nedēļu akurāti apmeklēt Londonu, kur kā Gvenai liekas viņam uzradusies kāda sieviete. Tiesa, viņam nepatīk Šaukross, un viņš savu nepatiku necenšas slēpt, bet tas, no viņa puses, ir tikai snobisms, domā Gvena. Dentonam nepatīk Šaukrosa sociālā piederība, nepatīk skola, kurā viņš mācījies, nepatīk, ka viņš ir rakstnieks, pret šo profesiju Dentonam ir vispamatīgākie aizspriedumi. Bet, starp citu, tieši šis snobisms var noderēt: Dentonam nemūžam neienāks prātā, ka tāds cilvēks kā Šaukross varētu būt viņa sāncensis.

Tādēļ Gvena visā visumā jūtas droša. Savukārt, juzdamās droša, viņa pakāpeniski zaudē piesardzību. Viņa sākusi kurnēt par savām laulībām ar Dentonu. Viņa sākusi ņemt ļaunā viņa rupjo neaplēslību. Gvenai ir trīsdesmit astoņi, Dentonam sešdesmit pieci. Kad visbeidzot viņa saņemas un paziņo, ka Edijs šonedēļ gulēs Karaļa guļamistabā, un vīra seja no dusmām iegūst purpura nokrāsu, Gvena apķeras uzdodam pali sev jaunu jautājumu: vai tiešām viņai visa atlikusī dzīve jāsaista ar Dentonu?

Jautājumu viņa patur pie sevis. Viņa neuzdrošinās par to ieminēties savam mīļākajam. Kāda tad ir alternatīva? Šķiršanās? Par to nevar būt ne runas: viņa zaudēs bērnus, zaudēs sabiedrisko stāvokli, paliks bez naudas un tiks izstumta no sabiedrības. Šāds ceļš uz brīvību nav iedomājams, un Gvenai ir aizdomas Edijs Šaukross viņu neatbalstīs. Viņa vienīgos ienākumus dod rakstniecība, grūtības sagādājot pat Konstances uzturēšana, un viņš bieži par to žēlojas. Turklāt Šaukross neizceļas ar pastāvīgumu. Jau tad, kad Gvena viņu pirmoreiz sastapa, Šaukrosam bija izveidojusies sieviešu piekritēja reputācija, bez tam ar īpašu noslieci uz sievietēm no aristokrātijas aprindām: runāja, ka Šaukross mīlot tikai tādas gultas, kas piederot vismaz grāfienei, un viņa draugi mēdza izmest divdomīgus jociņus par viņa sabiedriskā stāvokļa paaugstināšanas metodēm.

To zinot, Gvena nebeidz brīnīties, kā viņai vispār gadījies Šaukrosu savaldzināt un kā, reiz savaldzinājusi, viņa spējusi Saukrosu ari paturēt. Abu romāns ilgst četrus gadus: Gvenai netīkas vaicāt, bet pati viņa domā, ka Šaukrosam tas ir rekords. Tomēr visā šajā laikā viņš ne reizi nav atzinies mīlestībā, un Gvena nekad nejūtas droša. Šķiršanās? Nē, par to viņa neuzdrošinās Edijam pat ieminēties: mazākā uzstājība, un viņš var aiziet. Taču pavisam nesen viņai prātā ienāca cita doma: patiesībā tā pirmoreiz ienāca prātā, kad viņa uzstāja, ka Edijam jāguļ tajā istabā, kad Dentona seja kļuva purpursarkana, kad viņš sāka kliegt un, aizcirzdams durvis, izskrēja no istabas. Te nu tā bija, plandīdama Gvenas prātā kā dūmi: un ja nu viņas vīram jāmirst?

Viņa ir nokaunējusies par šo domu, bet, reiz uzradusies, tā neparko negrib zust. Ja viņas vīrs nomirst, viņa kļūst bagāta, patiesībā ļoti bagāta un šis fakts var ievērojami grozīt Edija attieksmi. Kaunīgi noraidīdama savus prātojumus, Gvena mēģina sev iestāstīt, ka izteikusi vienīgi pieļāvumus. Galu galā, Dcntons ir par viņu daudz vecāks. Viņš pārāk daudz ēd. Viņš pārāk daudz dzer. Viņš ir pārāk pieņēmies svarā, cieš no ģikts, turklāt viņam raksturīgs holeriskais temperaments, kura dēļ ārsti viņam bieži izsaka brīdinājumus. Viņš varētu nomirt, viņš varētu… Dentonam varētu uznākt lēkme, trieka…

Nē, Gvena nevēlas Dentona nāvi. Pali doma par to viņai patiesi sagādā ciešanas, jo, par spīti vieglajai aizkaitināmībai, Dentons daudzējādā ziņā ir labs vīrs, un Gvena jūt tieksmi viņu aizstāvēt. Tā kā Dentons ir apveltīts ar humora izjūtu, ar viņu ir diezgan viegli sadzīvot: viņš mīl savus dēlus un trakoti lepojas ar tiem, viņš prot galanti, pat uzmanīgi izturēties pret Gvcnu. Lielākoties viņa kopā ar vīru jūtas labi, un Gvena ir pietiekami gudra, lai saprastu, ka šī laulības pastāvība nāk viņai par labu un nav tik vienkārši no tās atteiklies.

Bet, no otras puses, ir Edijs. No otras puses viņa gribētu but brīva… Tikai ko īsti nozīmē šis vārds “briva”? Brīva but kopā ar savu mīļāko, brīva viņam atdoties? Šo brīvību jau viņa bauda. But brīvai kopā ar Ediju pastāvīgi? Brīvai viņu apprecēt? Nē, Gvena aizdzen šo domu. Edijs ir mīļākais, un Gvena ne vienmēr ir pārliecinātā, ka vēlētos viņu par vīru.

Pašreiz viņai pieder labākais no abām pasaulēm. Dentons nezina, Šaukioss nenožēlo, bet prasības, kuras viņš izvirza, kadas prasības! Gvenas prieks par tām, lai arī spēcīgs, tomēr ierobežots. Neizaicini likteni, Gvena, reiz Šaukross viņai sacīja, un, lai gan piezīme Gvenu aizskāra un likās samērā netaktiska, tomēr vēlāk viņai nācās atzīt, ka Edija vārdi bijuši prātīgi. Tas ir lieliski, ka viņi abi ir drošībā.

Vai Gvcnai bija taisnība? To mēs redzēsim. Attiecībā uz vecāko dēlu, jā. Zēns, būdams godīgs, uzticīgs savai mātei, izjuzdams bijību pret tēvu, nespētu turēt nevienu no vecākiem aizdomās par laulības pārkāpšanu. Pēc Zēna domām, vecākiem vienam otrs jāmīl, jo viņi ir virs un sieva. Kas attiecas uz Šaukrosu, viņš ir labs, uzticīgs un uzticams draugs. Zēns nespēj izprast nedz viņa grāmatas, nedz viņa jokus, un tas dara viņu pazemīgu.

Pašlaik, uzstādot trijkāji, skrūvēdams pēdējās skrūvītes savās vietās, Zēns redz tikai istabu, istabu, kuras uzņēmumam vajadzētu iepriecināt viņa tēvu. Viņš nav neko nojautis ne pirms tam, ne arī nojauš tagad. Tā ir vienkārši guļamistaba. Zēns redz gultas izciļņus, viļņiem krītošos aizkarus, kas šķir guļamnodalījumu no ģērbistabas, smago drapēriju ieloces pāri logam un nervozi tās atvelk, lai ielaistu telpā vairāk gaismas. Patiešām, šajā istabā kāds varētu paslēpties, un neviens to nepamanītu, nodomā Zēns, bet tūdaļ pat nejaušo domu aizmirst un pievēršas tehniskām lietām.

Telpā, kur mazāk gaismas, ekspozīcijai jābūt ilgākai. Divas minūtes, Zēns nolemj cerībā, ka šajā laikā neviens neienāks un nesabojās uzņemšanas brīdi. Divas minūtes.

Palūri, lūdzu, prātā šo guļamistabu! Tas ir svarīgi.

-    Kāpēc tevi sauc par Zēnu?

Zēns izbiedēts atraujas no kameras. Istabā nedzirdami ienākusi meitene, iespējams, šeit kādu laiku jau bijusi un viņu vērojusi. Par laimi, fotografēšana ir pabeigta, un Zēns, izjaukdams savu “Videksu”, domāja, ka ir telpā viens. Meitene, nedaudz saraukusi pieri, stāv turpat pie durvīm, un liekas, ka atbilde uz jautājumu viņu nemaz neinteresē, jo viņa vairs nelūkojas uz Zēnu. Meitenes skatiens klejo pa istabu, tas apstājas pie karaliskā ģerboņa, augstās gultas, Dentona necilajām eļļas gleznām un aizkariem. Zēns neatbild, un viņa vēlreiz to uzrunā.

-Tu neesi zēns. Tu esi vīrietis. Tu izskaties pēc vīrieša. Kāpēc viņi tevi sauc par Zēnu?

Viņas balss ir aizkaitināta, gandrīz apsūdzoša. Zēns, kuru viegli samulsināt, jūt, ka nosarkst. Viņš noliec galvu, lai slēptu mulsumu, cerēdams, ka bērns aizies.

Atklāti runājot, Zēnam Konstance nepatīk, un viņam par to kauns, jo Zēnam ir laba sirds un viņš zina, ka tas ir nežēlīgi. Galu galā, Konstancei nav mātes, viņa pat neatceras savu māti Džesiku, kura slimojusi ar tuberkulozi un mirusi Šveices sanatorijā, kad meitenei tikko bija palikuši divi gadi.

Jā, Konstancci nav mātes, bet tēvs pret viņu izturas vēsi, gandrīz vai cietsirdīgi. Zēns, to vērodams, redzēdams, kā Šaukross izsmej meitu draugu priekšā, ir nodomājis, ka Konstance viņam droši vien saistās ar sāpīgām atmiņām, atgādina viņas tēvam sievas zaudējumu… Bet arī tad, ja šādai attieksmei ir savi iemesli, tā nav laipna, un Zēns ir pārliecināts, ka Konstance ir pavisam vientuļa. Viņam nevajadzētu just pret Konstanti nepaliku. Konstanti vajadzētu žēlot. Galu galā, viņa taču nepaliks Vinterskombā uz visiem laikiem. Neapšaubāmi, viņas īslaicīgo apciemojumu laikā Zēns varētu atļauties būt pret meiteni draudzīgs.

No otras puses, būt draudzīgam pret Konstanci nav viegli. Konstance nelokāmi atgrūž līdzjūtību. Tiklīdz Zēns jūt, ka viņā mostas līdzjūtība, liekas, bērns to piepeši nojauš un tūdaļ pat izturas noraidoši. Viņas valoda ir strupa, dzēlīga, rupja. Liekas, ka viņa nemaldīgi jūt citu vājās vietas, tūdaļ pat tās izceļ, un Zēns nekad īsti nevar saprast, vai viņa to dara tīšām vai arī tā ir nejaušība. Viņš mēģina sev iestāstīt, ka tā ir nejaušība: galu galā, Konstanci nevar vainot par viņas manierēm, neviens jau viņai nav palīdzējis tās veidot. Meitenei vajadzētu būt auklei vai guvernantei, bet šāda persona Vinterskombā nekad nav manīta, un iespējams, ka Edijs Šaukross nevar atļauties algot sievieti šim nolūkam.

Ja šāda persona būtu bijusi, domā Zēns, lūkodamies sīkajā stāvā savā priekšā, viņa parūpētos par Konstances izskatu. Viņas mati vienmēr ir nesukāti, seja, rokas un nagi bieži ir netīri, Viņa valkā lētas, neglītas, nepieguļošas drēbes. Nē, Konstance ir pelnījusi laipnību, viņas rupjību droši vien radījis audzināšanas trūkums, nevis samaitātais raksturs. Konstancei taču ir tikai desmit gadi.

Konstance gaida atbildi jau atkal viņa trāpījusi vājajā vietā -, un Zēns nezina, ko atbildēt. Viņš neieredz iesauku “Zēns” un vēlētos, kaut māte un visa ģimene to atmestu rei/.i par visam reizēm. Viņš baidās un pamatoti -, ka tas nekad nenotiks. Tagad izvairīties no atbildes nav iespējams, un kaut kas ir jāsaka. Viņš parausta plecus.

-    Tam nav nekādas nozīmes. Mamma mani sauca tā, kad biju mazs, un iesauka pielipa. Daudziem cilvēkiem ir iesaukas. Tas nav svarīgi.

-    Man tā nemaz nepatīk. Tā ir muļķīga. Bērns apklust. Es tevi saukšu parFrānsisu.

Zēnam par brīnumu, Konstance viņam uzsmaida. Smaids dara gaišāku viņas parasti saspringto, drūmo sejiņu, un Zēna vainas apziņa un kauns piepeši pieaug. Jo arī Konstancei ir iesaukas, lai gan viņa tās, iespējams, nezina. Tēvs viņu vienkārši dēvē par “Albatrosu”. “Brīnums, kur tad palicis Albatross?” Edijs šķelmīgi izmet auditorijai un reizēm

pal ar žestu parāda, cik ļoti šis ļaunu vēstošais putns nospiež viņa plecus.

Zēns un viņa brāļi lieto citu vārdu: Konstance Krosa* tā viņi to sauc. Tā ir Eklenda ideja. Zināt, viņa vienmēr ir dusmīga, viņš paskaidro. Turklāt viņa ir arī krusts, kas mums jānes. Vairākas nedēļas gadā.

Konstance Krosa, Albalross. Ļoti nejauki. Jau kuro reizi Zēns nolemj, ka kļūda jālabo.

Viņš kautrīgi uzsmaida Konstancei un norāda uz “Videksu”.

-    Vai gribi, es tevi nofotografēšu? Tas būs ātri.

-    Tu jau to šorīt izdarīji.

Strupa atbilde. Mēģinājums ievadīt sarunu, kā parasti, ir neveiksmīgs. Zēns neatlaižas.

-   Jā, bet tas bija kopā ar pārējiem. Šoreiz es uzņemšu tikai tevi. Pēc tavas pašas…

-    Šeit? Bērna sejiņa piepeši atdzīvojas.

-   Labi, ja tu vēlies… Domājams, ka varēšu. Bet būs pagrūti ar gaismu. Vispār es gribēju ārā…

-   Ārā ne. Šeit.

Viņas balss skan noteikti, pat prasīgi. Zēns padodas. Viņš sāk uzstādīt trijkāji un kameru, noliecas, lai ieskrūvētu trijkāja kājas.

Kad Zēns atkal atliecas, viņu pārņem izbailes, pat šausmas. Viņu satriec bērna poza. Meitene ir ierāpusies karaļa gultā un tagad sēž tajā ar nedaudz uzrautiem svārkiem, šūpodama kājas. Zēns raugās viņā samulsis, mezdams skatienus uz durvīm.

Konstance ne tikai sēž svētajā gultā, droši vien saburzīdama pārsegu, ko ieraugot Dentons Kavendišs rēktu aiz niknuma, visvairāk Zēnu satriec veids, kā viņa sēž.

Zēns bailīgi paveras uz diviem noputējušiem pogājamiem zābakiem, kas izbeidzas pie potītēm. Virs zābakiem rēgojas nobrukušas, baltas kokvilnas zeķes un ne pārāk tīru apakšsvārku maliņa.

Konstance ir atglaudusi atpakaļ garos, savēlušos matus, un tie krīt pāri šaurajiem pleciem. Viņas seja ir bāla un saspringta, tajā manāma zobgalīga izteiksme. Kamēr Zēns viņā nolūkojas, Konstance iekožas ar sīkajiem, baltajiem zobiņiem apakšlūpā, tad aplaiza lūpas, un tās izskatās pārāk sarkanas bālajā sejā. Zēns raugās, tad novērš skatienu un pievēršas “Videksam”. Šo to pieregulējis, viņš palien zem melnā audekla un pielāgo vizieri.

Tajā redzams Konstances Šaukrosas tēls ar kājām gaisā, bet ideāli fokusēts. Zēns samirkšķina acis. Viņam liekas, ka redzams lielāks gabals zeķu, mazāk savalkāto svārku, vairāk netīro apakšsvārku. Viņš nokremšļojas un mēģina runāt stingri.

-Tev jāizturas pavisam mierīgi, Konstance. Gaisma ir slikta, tāpēc vajadzīga ilgāka ekspozīcija. Pagriez seju nedaudz pa kreisi!

Konstance pagriež galvu, izslej sīko, smailo zodu. Zēns redz, ka viņa pozē uzspēlēti un pašpārliecināti, it kā kārodama izpatikt fotogrāfam. Viņa ir tīrais bērns, un Zēns jūtas aizkustināts.

Zem sava pārklāja viņš pasniedzas pēc slēdža. Pusi sekundes, pirms slēdzis tiek nospiests, par vēlu, lai kustību apstādinātu, bērns maina pozu. Divas minūtes klusuma un rāmas dūkoņas.

Zēns nosarcis izlien no apmetņa apakšas. Viņš nosodoši raugās Konstancē, un viņa raugās pretī. Tajā pussekundē viņa bija iepletusi kājas un mainījusi rokas stāvokli. Viņa pozēja, izstiepusi kreiso roku pāri ciskai un izstieptiem pirkstiem rādīdama lejup uz savu klēpi. Redzamas kļūst zeķu prievītes, laukums kailas ādas, biksīšu stara. Šis žests liecina pagaidām par nevainīgu interpretāciju. Bet, viņas nekaunīgā skatiena papildināts, tas ir arī pats neķītrākais, pats baudkārākais žests, ko Zēns savā mūžā skatījis.

Viņam par šausmām, par kaunu, viņa ķermenis ir atsaucies. Zēns ir pateicīgs, ka var slēpties aiz kameras, un mēģina sev iestāstīt, ka vainīgais ir viņš, ka ļaunums slēpjas viņā pašā. Konstancei ir desmit gadu. Viņai nav mātes. Viņa ir nevainīga… Konstance nolec no gultas. Liekas, ka nu viņai ir lielisks garastāvoklis.

-   Paldies, Frānsis, viņa saka. Tu taču iedosi man fotouzņēmumu, kad tas būs gatavs, vai ne?

-Jā, jā… tas ir, protams. Ja iznāks. Neesmu īsti drošs par ekspozīciju un…

Zēns nejauki melo. Viņš jau izlēmis iznīcināt plati, lai gan vēlāk, to ieraugot, mainīs savu nodomu.

-   Bet, lūdzu, Frānsis…

Zēnam šausmās saraujoties, Konstance pastiepjas Zēns ir vairāk nekā sešas pēdas garš un uzspiež bērnišķīgu skūpstu viņam uz vaiga. Zēns sazvārojas un pazaudē vienu no trijkāja skrūvītēm, bet apjukumā to nepamana. Tā aizripo pāri paklājam un apstājas zem galda, no kurienes Zēns to pēc dažām stundām izvilks. Konstance, viņu noskūpstījusi, izslīd pa durvīm.

-    Es to iedošu savam tēvam, viņa saka, pametusi skatienu pār plecu. Tētim patiks, tev tā neliekas?

-                Izlieciet slazdus! Dentons ieņem krietnu malku sarkanvīna.

-    Pie velna likumu! Tā ir mana zeme. Izlieciet slazdus, un paskatīsimies, kā tas tiem skrandaiņiem patiks! Kāda jēga no šķūņos rūsošiem slazdiem? Lieciet tos lietā es pateikšu Ketermolam. Izķemmējiet mežus! Norīkojiet četrus vīrus, sešus, ja vajadzīgs. Es to necietīšu! Pagājušo mēnesi esmu zaudējis piecdesmit putnus. Piecdesmit! Vakarnakt vien pazuda veseli trīs. Nesaprotu, kā viņi tiek iekšā, bet gan es to noskaidrošu, un, kad es to noskaidrošu, viņiem nāksies to pamatīgi nožēlot. Skrotis pakaļā vienīgais, ko viņi saprot, šie radījumi. Skrotis pakaļā pirms došanās pie miertiesneša. Vecais Dikijs Pīls šogad jau tiesājies. Viņš zina, kā ar tiem tikt galā. Jo smagāks sods, jo labāk, līdzēt var tikai visa likuma bardzība. Iegaumējiet… Vēl viens kārtīgs malks. Cietumi viņiem ir par labu. Malumednieki? Vai zināt, ko es ar viņiem izdarītu, ja būtu mana teikšana? Izsūtītu viņus, luk, tā. Izsūtītu viņus uz kolonijām Ameriku, Austrāliju. Tiktu ar labu no viņiem vaļā. Nekādas bijības pret otra īpašumu. Man asinis dzīslās sāk vārīties…

Dentons patiesi izskatās tā, it kā viņa asinis būtu sasniegušas simts grādu temperatūru. Viņa seja ir zilgana kā pārgatavojusies plūme, lielais rādītājpirksts brīdinoši pavērsts pret sēdošajiem. Viņš to pakrata, raida niknu skatienu no sejas uz seju, it kā lenča viesi varētu būt vainīgi fazānu nozušanā, ja tik viņiem dotu izdevību.

Viņa skatiens apstājas pie trim vecākajiem dēliem, uzzibsnī, uzlūkojot misis Heivardas-Vestas mazo vīru ar smalkajām manierēm, drūmi pievēršas Džārvisam, Edija Šaukrosa draugam, kurš šeit ieradies pēc viņa vēlēšanās un kuram esot kāds sakars ar mākslu, kaut neviens īsti nezina, kāds.

Džārviss nēsā kaklasaiti, kas, iespējams, ir nedaudz par spilgtu. Pie Sv.Džeimsa Londonā šī kaklasaite Džārvisam bija patikusi. Tagad, kad viņam pievērsies Dentona smagais skatiens, Džārviss par tās toni vairs nav tik pārliecināts. Viņš sāk mirkšķināt acis, un Dentona skatiens virzās tālāk, līdz beidzot apstājas pie Edija Šaukrosa švītīgās personas, kas no Gvenas pa kreisi sēž galda tālākajā galā. Veroties Šaukrosā, Dentona seja kļūst, ja vien tas vispār iespējams, vēl sarkanāka.

-   Malumednieki, nelieši, laupītāji! Dentons izgrūž sevišķi nikni, un Šaukross (kurš pie šiem izvirdumiem pieradis vairāk nekā pārējie klātesošie viesi un uzjautrināts mēdz tos izsmējīgi aprakstīt savās dienasgrāmatās) viņam pieklājīgi un nesatricināmā mierā atsmaida. Dentonam kaklā aizķeras guldzoša skaņa, pēc kuras viņa ģimene noprot, ka niknums sasniedzis augstāko pakāpi, un Gvenai nodevīgi ietrīcas sirds. Lēkme? Infarkts? Tagad pie viņas lenča galda viņas viesu acu priekšā?

Bet nē, tās ir tikai niknuma atliekas, Dentona un Ketermola šīrīta mežu pārbaudes rezultāts, tāda cilvēka patiess sašutums, kurš svēti tic īpašuma neaizskaramībai. Tas nebūt nav vērsts tieši pret Ediju Šaukrosu un sāk jau noplakt.

Gvena atkal var pievērsties mājasmātes raizēm. Šeit taču atrodas dāmas, kuras Dentons, šķiet, aizmirsis. Viņām jau nācies pārciest vārdu “pakaļas” un neveiklo pārteikšanos, “malumedniekus” nosaucot par “pederastiem”*, pilnīgi iespējams, ka, pat dusmām mazinoties, Dentons var sākt lamāties vai lādēties.

Gvena paliecas uz priekšu, gribēdama iejaukties, taču Eklends viņu apsteidz.

-    Viens mazs precizējums, ser, viņš saka klusumā, kas piepeši iestājies. Tūkstoš septiņi simti septiņdesmit sestajā gadā tika parakstīta Neatkarības deklarācija… un tas nozīmē, ka Amerika jau labu laiku nav kolonija…

-    Ko, ko? Dentons kareivīgi viņu uzlūko.

-    Saproti, būtu diezgan grūti izsūtīt uz turieni mūsu likumpārkāpējus. Pat malumedniekus. Amerikāņi varētu iebilst, tev tā neliekas?

Eklenda balss skan izmeklēti pieklājīgi. Tēvs noliec galvu kā vērsis pirms cīņas un veras dēlā ar aizdomām, nojauzdams ķecerību, bet viņu mulsina Eklenda tonis.

-    Apgrūtinoši, es tev saku. Katrā ziņā loti sarežģīts jautājums.

Iestājas briesmīgs klusums, kura laikā Šaukross, aizsedzies ar salveti, vīpsnā. Palīgā dodas misis Heivarda-Vesta apburošā un taktiskā misis Heivarda-Vesta, nodomā Gvena.

Viņa sēž Dentonam labajā pusē, un viņa paliecas uz priekšu un noglāsta Dentona roku. Viņa joprojām ir labi saglabājusies un pievilcīga sieviete.

-   Amerika! viņa nosaka savā zemajā balsī. Kā es mīlu šo zemi! Un paši amerikāņi ir tik pretimnākoši, tik sirsnīgi. Denton, mans mīļais, vai es tev tiku stāstījusi par mūsu pēdējo braucienu uz Ameriku? Mēs apmetāmies Virdžīnijā pie dažiem draugiem, kas audzē tik tiešām lieliskus zirgus. Labi, Denton, es zinu, ko tu gribi teikt. Tu gribi sacīt, ka man nav ne mazākās sajēgas par zirgiem, un tev, protams, ir pilnīga taisnība, bet tagad es tev pastāstīšu kaut ko tādu, kas tevi interesēs…

Brīnums notika, visa Dentona uzmanība tagad bija pievērsta misis Heivardai-Vestai. Viņa mazliet izvalbīto, zilo acu skatiens, nemierīgi slīdēdams no viena pie otra, apstājās pie viņas. Visi sajuta atvieglojumu pat Džārviss ar savu violeto kaklasaiti -, un galda tālajā galā Gvena un Šaukross pārmija skatienus.

Dramatiskais moments ir garām, un lenčs turpinās ļoti patīkamā noskaņojumā. Gvena algo labu pavāru, un mielasts pēc Edvarda laiku priekšstatiem ir viegls, jo vakarā gaidāmas viesības par godu komētai. Gvenai pie kreisajiem sāniem Edijs Šaukross ir galants pret padzīvojušu, kurlu vecmeitu, kādreiz prominentās Viltšīru ģimenes pēdējo locekli. Viņš runā par Džordža Bernarda Šova darbu Edijs nekad neatsakās no sava metropoles stila, pat laukos. Kaimiņiene nekad nav dzirdējusi par Šovu, tik daudz ir skaidri redzams, bet tas nekas, Edijs ir aspratīgs. Gvenai labajā pusē Džordžs Hei vārds-Vests, cienījams, mazs vīriņš, kuram, šķiet, ne mazākās raizes nedara skandāli, kas pagātnē skāruši viņa sievu un karali, skaidro fondu biržas darba smalkumus Dentona māsai, ar savu skaistumu slavenajai Modai, žilbinošai meitenei, kas ieprecējusies tik augstu, ka Edijs apgalvo, viņam sākot reibt galva. Moda (kura, kā apmierināta konstatē Gvena, sāk kļūt mazliet par daudz tukla) saistījusi savu likteni ar kādu itāļu ķeizariņu. Itāļu ķeizariņš gan bieži nerādās, ari pašlaik viņš nav klāt. Moda apgalvo, ka viņš aizbraucis spēlēt uz Montekarlo.

Patiesībā Modai pašai ir pietiekamas zināšanas par fondu biržām, bet viņa ir pieliekami sievišķīga, lai neliktu to manīt Džordžam Heivardam-Vestam, kurš pacietīgi skaidroja atšķirību starp obligācijām un parastajām akcijām. Nauda kā sarunu temats pie lenča galda, atklāti runājot, nav de rigueur *, taču izskatās, ka abi ir apmierināti, tāpēc Gvena neiejaucas.

Viņa labāk ļaujas patīkamiem sapņiem. Telpa ir piesilusi, izdzertais vīns Gvenu padarījis viegli gurdenu. Visi viņas viesi šķiet iesiluši — viņa var nedaudz nodoties sev.

Pašlaik pie galda atrodas četrpadsmit personas, klāt ir visi viņas dēli, vienīgi Stīnijs uzvests augšā bērnistabu spārnā kopā, paldies Dievam, ar Konstanci Albatrosu. Auklei stingri pieteikts, ka abiem bērniem tur jāpaliek visu pēcpusdienu. Stīnijs ir trausls, viņam vajadzīga atpūta. Konstancei nāksies ar šo ierobežojumu samierināties. Gvenai visvairāk Konstancē nepatīk veids, kā viņa vienmēr ložņā apkārt, it kā izspiegodama savu tēvu, no kura, ja tiek pieķerta, atsakās šķirties. Pielīp kā dadzis.

Četrpadsmit personu lenčā, četrdesmit vakariņās. Gvena ir apmierināta ar vakariņu ēdienkarti: viltotā bruņurupuča zupa, austeru pīrādziņi un viņas trumpis kā vienmēr omāru ragū. Tad paredzēts vienkāršāks ēdiens, kas nodrošinās Dcntonam labu garastāvokli: zoslēnu cepetis, jēra gurna cepetis, sutināta putnu gaļa. Pērļu vistiņa vai viņa nav aizmirsusi pasūtīt pērļu vistiņas, kas tik ļoti garšo Edijam? Nē, nav vis. Un tad, protams, tiks pasniegti pudiņi, kas vienmēr tik jauki izskatās, nedaudz atdzesēta šampanieša kristāla glāzēs un smalkmaizītes, trauslie cepumi un izsmalcinātais citronu saldējums, kuru pasniedz piparmētru lapu groziņos, tas garšo Stīnijam, jāatceras nosūtīt viņam dažus augšā uz bērnistabu.

Visbeidzot deserts. Gvenai, kura ir kārumniece, šī mielasta daļa patīk vislabak, kad galdauts tiek noņemts un galds mirdz no sudraba traukiem, pilniem ar saldumiem un augļiem violetajām Karlsbādes plūmēm cukurā, konservētu ķiršu un saldētu vīnogu piramīdām, riekstiem, siltumnīcu vīģēm, norasojušām glāzēm lcdusauksta sotemieša, ak, tas būs lieliski!

Ēšana notiks telpās. Pēc tam viņa ar viesiem iznāks ārā uz terases, un garām debesīs visā savā krāšņumā aizjoņos komēta.

Gvena savas kažokādas pataupīs šim brīdim. Dentons vēl nav redzējis ne jauno roņādas apmetni ar sermuļa apkakli, ne arī par to atsūtīto rēķinu. (Kad viņš to ieraudzīs, tad nebūs vis priecīgs, jo Dentons nemīl izlaist naudu no rokām.) Taču ap to laiku, kad Gvena to apliks, viņai vēl nekas nedraudēs, jo Dentons būs pārāk piedzēries, lai ko pamanītu.

Tad viņi atgriezīsies mājā. Varbūt būs nedaudz mūzikas. Džeina Koningema, talantīga pianiste būdama, ir solījusi iepriecēt viņus ar savu spēli. Gvena pati varētu nodziedāt vienu vai divas sentimentālas balādes, kas viņai mīļas. Bet pēc tam nekādas steigas. Lai viss iet savu ceļu, dйgagй *, kā teiktu Edijs, lai ļaudis seko paši savām izjūtam.

Dentons nozudīs, tas nu ir droši. Viņš izpļāpāsies ar saviem večiem, izsmēķēs savus cigārus, par spīti ģiktij, izdzers milzīgu daudzumu portvīna un tad liksies gulēt vēlu, vēlu gan, bet vai nav vienalga, cik vēlu, Gvenai nevajadzēs klausīties viņa krākšanā. Jā, Dentons būs piedzēries, kā jau vienmēr. Okšķere Konstance gulēs dziļā miegā. Viesi atvadīsies, un tad beidzot Gvenai un Edijam piederēs brīvība būt vieniem. Kaut kur.

Gvena ir aizsapņojusies, bet, domām sabiezējot un koncentrējoties šajā saldajā brīdī, kas joprojām vēl gaida priekšā, viņu pārņem spēja nepacietība. Viņa grib Ediju, viņai vajadzīgs Edijs, iekāre ir tik spēcīga, ka viņai kļūst karsti, trūkst elpas, liekas, viņa var nosmakt

Šorīt Akmens mājā, kad bērni bija viņus pametuši, Edijs bija saņēmis Gvenas roku un iebāzis to savas žaketes kabatā. Tā atdūrās pret kaut ko mīkstu: viņa izvilka no kabatas vairākas melnas zīda lentes. Viņa klusējot skatījās uz šīm lentēm, un augumu pārņēma pazīstamais

gurdenums. Gvenai nevajadzēja viņu iztaujāt par šim lentēm, domas jau bija aizsteigušās uz priekšu, iespējams, ka uz Karaļa guļamistabu vai meža klajumu, kur viņa ar Ediju reizēm satikās. Vietas dejoja ap viņu kā šīs lentes un fantāzija par to, kā Edijs tās varētu izmantot.

Gvena paskatās uz Šaukrosu. Neliekas, ka Šaukross domātu par viņu tāpat, kā Gvena nupat bija domājusi par Šaukrosu. Tieši otrādi, viņš ir pieklājīgs, uzjautrināts, neatkarīgs. Viņš pāri galdam sarunājas ar savu draugu Džārvisu par kādu gleznotāju. Cik Gvenai noprotams, Džārviss ir starpnieks. Viņš cer, ka Dentons varētu nopirkt kādu gleznu no viņam pazīstama gleznotāja. Mākslinieks meistarīgi gleznojot, saka Džārviss, vienīgos priekšmetus, kas, pēc Dentona domām, attaisnojot mākslas esamību zirgus, suņus, briežus un lapsas.

Pašreiz Edijs spriež par kādu mākslas galeriju, par kuras esamību Gvena neko nav dzirdējusi. Melnās lentes, iespējams, pat tagad atrodas viņa kabatā, kamēr viņš runā ar tādu pārliecību, tumšpelēkajām acīm mirdzot, rudajai, pomadētajai bārdai spīdot, mazajām, sievišķīgi baltajām rokām žestikulējot, žestikulējot… Mans dārgais draugs, viņš saka. Lūdzu, esi tik mīļš! Mani neinteresē tavi smērējumi. Vārdi. Teikumi. Prozaiķa uztveres asums, lūk, tas mani interesē. Visu mākslu nosaka literatūras, nevis mūzikas un katrā ziņā ne jūsu garlaicīgās glezniecības un tēlniecības stāvoklis. Zini, ja es būtu noteicējs, mēs visi dzīvotu kā mūki: milzums grāmatu un kailas sienas.

Izrunājot vārdus “kailas sienas”, Šaukross pārlaiž nicīgu skatienu Kavendišu viesistabas sienām. Tas apkārtas ar lieliem Viktorijas laika eļļas gleznojumiem: divi montant* āži, viens zaķis, kuru kurti pataisījuši par diviem, un vairākas nomelnējušas jūras kaujas. Tos iegādājies Dentona tēvs.

Gvena, acumirklī aizmirsdama zīda lentes, kļūst pati uzmanība, pārstāj būt Edija mīļākā un atkal pārvēršas namamātē.

Viņas skatiens nemierīgi nopēla viesus. Kas noticis? Kaut kas ir noticis. Dentons atkal kļuvis sarkans un nikns kā negaisa mākonis. Eklends viņu vēro no malas, kā vienmēr. Fredijs cenšas aizturēt smieklus. Zēns apjukumā nosarcis. Džeina Koningema cītīgi raugās savā šķīvī, bet misis Heivarda-Vesta, pati līdzsvarotākā no sievietēm, sapīkusi rauc pieri.

Vai vainīga būtu Edija pēdējā piezīme? Bet nē, lai ari kas būtu pateikts vai izdarīts, tas noticis agrāk. Gvena satraukta vilcinās, un, viņai par šausmām, viņas vīrs pārliecas galdam, sudrabs iešķindas pret glāzi, atkal paceļ brīdinošo pirkstu un pavērš to pret pieklusušo Šaukrosu.

-   Jūs, ser! Dentons ieaurojas. Jā, jūs, ser! Iesaku jums neaizmirst savas manieres. Jums būtu vēlams atcerēties savu stāvokli šeit. Neaizmirstiet, ka esat viesis manā mājā! Manā mājā, ser… Un tas ir vēl šausmīgāk, patiesi, šoreiz Dentons aizgājis pārāk tālu viņš pieceļas. Negaidīdams, kamēr iziet sievietes, pilnībā aizmirsdams pieklājības normas, Dentons pieceļas, uzgriež muguru un izslāj no istabas. Durvis aizcērtas. Gvena aiz dusmām varētu sākt raudāt vai zaudēt samaņu. Šādu izturēšanos nav iespējams piedot vai neievērot. Piepeši viņai liekas, ka gaidāmais vakars, viņas skaistās viesības, ir gandrīz vai izpostītas. Viņu paglābj Eklends.

Viņš kādu laiku vēro apmulsušās sejas pie galda, un, kad Edijs Šaukross sāk atvainoties, Eklends viņu pārtrauc: Nesatraucieties, Šaukros! Jūs neko tādu nepateicāt. Fazānu zaudējums manu tēvu vienmēr padara vai traku. Viņš laikam aizgāja nožņaugt kādu malumednieku. Droši vien ar kailām rokām. Kā tev liekas, mamm?

Atskan nervozu smieklu šalts. Eklends pagriežas pret viņu, un Gvena izmanto izdevību. Viņa pieceļas. Pieceļas arī pārējās sievietes. Gvenai izdevies kaut cik pieklājīgi izkulties no šīs situācijas.

Bet vēlāk, pusstundu vēlāk, kad visi atkal iznākuši ārā uz terases un viesi pārspriež pēcpusdienas pasākumus, Gvena ir nomierinājusies. Situācija ir saglābta. Lielākā daļa šo cilvēku ir ģimenes draugi, kas izprot Dcntona garastāvokli un dīvainības. Patiesi, tagad, kad viņš ir nozudis, noskaņojums uzlabojas, nervozitāte pārtop jautrībā.

-    Mana dārgā, mans brālis Dentons ir lops. Es viņam to vēlāk pateikšu, sirsnīgi nosaka Moda.

-    Mīļā Gvena, neraizējieties, saka padzīvojusī, kurlā Viltšīras kaimiņiene, ķerdamās pie sava rokdarba. Viņa pati sešdesmit gadus cietusi no tēva tirāna, un tagad viņa glauda Gvenas roku. Vīriešiem reizēm piemīt šādas straujas garastāvokļa maiņas, mums, sievietēm, atliek pie tām pierast…

Heivardi-Vesti nolemj doties pastaigā uz ezeru. Moda paziņo, ka gribot uzrakstīt vēstules uz Montekarlo. Zēns piekrīt spēlēt ar Džārvisu, Eklendu un Džeinu tenisu. Fredijs nozūd. Pārējie viesi seko viņa priekšzīmei. Drīz vien Gvena un Edijs Šaukross paliek uz terases vieni paši kopā ar veco kaimiņieni, kas iesnaudusies pār šuvekli.

Gvena atver saulessargu un jūt, ka bailes un apjukums ir pagaisuši. Viņa skatas tālumā pāri dārziem un bauda maigā vējiņa glāstus. Pulkstenis rāda trīs. (Mēs nedrīkstam aizmirst šo laiku; tas ir svarīgi.) Edijs uzlicis plaukstu viņas rokai, atlaiž to un ļauj pirkstiem noslīdēt gar viņas krūti.

Gvena viņu uzlūko. Klusums liekas skaļš. Viņu skatieni sastopas, un Gvena Edija sejā redz sastingumu, kas var nozīmēt tikai vienu.

-    Cikos ierodas pārējie viesi? viņš vaicā.

-    Ne agrāk par pieciem…

-    Un lēja?

-    Četros trīsdesmit. Tiem, kas to vēlas. Bet man tur jābūt klāt. Gvenas balss skan bezspēcīgi. Edijs skatās pulkstenī tik lēni, ka var sajukt prātā. Viņš iebāž roku kabatā tajā kabatā un atkal izvelk.

-   Tavam vīram nu gan ir temperaments, viņš mierīgi piezīmē, un Gvenai tūdaļ pat kļūst skaidrs: vīra rupjība mīļākā plāniem piešķīrusi lielāku pikantumu.

-   Tev jāpastāsla man vairāk par Dentona dusmām, saka Edijs un, piedāvādams namamātei roku, pieceļas. Lēnā gaitā viņi pagriežas uz mājas pusi. Pie franču stila* logiem abi apstājas. Es domāju, manā istabā, saka Edijs, pārlaizdams skatienu dārzam.

-   Tagad? Edij… Gvena šaubās, saloka saulessargu un pasper soli uz mājas pusi.

-    Mana dārgā Gvena, Edijs aizgriežas, vai tiešām tu domā izniekot veselas pusotras stundas?

-Galošas!

Zēns apstājas turpat pie mājas un sērīgi noskatās uz Džeinas kājām.

-   Nē, patiešām, zāle ir tik mitra, un, ja mēs esam nolēmuši iet caur dārzu, jā, nudien, galošas būs tieši tas, kas vajadzīgs.

-   Zēn, man nav vajadzīgas galošas! paasi attrauc Džeina, jo Zēna nebeidzamā uzmanība viņu kaitina.

Viņiem ar neizteiksmīgu seju laiski seko Eklends. Viņš šūpo savu tenisa raketi, skatās debesīs, tālumā.

-   Naktī lijis. Zāle vēl nav nožuvusi. Tu vari saaukstēties. Līdz tenisa laukumam ir patālu. Patiešām galošas! Tev tās noteikti jāuzvelk.

Zēna balsī ieskanas tiepība kā vienmēr, kad viņa palīdzība tiek noraidīta. Džeina dzird, ka daži līdzskaņi tiek nedaudz aizturēti. Tās ir paliekas no stostīšanās bērnībā, kas atsākas katru reizi, kad Zēns uztraucas, piemēram, runājot ar tēvu, vai arī tajos biežajos gadījumos, kad Eklends viņu ķircina. Tā atsākas, kad Zēns ir kopā ar Džeinu, jo viņš tik ļoti cenšas izturēties nepiespiesti. Gaisā virmo vispārēja nojauta, ka agrāk vai vēlāk Zēns izteiks viņai bildinājumu, jo tā vēlas viņa tēvs. Džeina to zina, bet viņa zina arī to, ka Zēnam negribas izteikt bildinājumu,

♦Divviru logi līdz grīdai.

jo Zēns viņu nemīl un tāpēc jūtas vainīgs. Nabaga Zēns, viņam ir tik grūti būt liekulim. Džeina līdzjūtīgi, bet joprojām aizkaitināta nopūšas.

-    Es neesmu paņēmusi galošas līdzi. Zēn, lūdzu, necel traci par niekiem!

Viņa apstājas, pārliecināta, ka Eklends, iedams aiz muguras, viņu vēro. Viņa skatiens ceļo no galvas līdz kājām: iestīvināta tenisa blūze ar jūrnieka apkakli, plata, melna josta ar sudraba sprādzi, gari, balti svārki ar ielocēm, tie sniedzas līdz pat potītēm, audekla kurpes, kuras istabene Dženna ir nobaltinājusi baltas. Tērps ir jauns: Džeina ar vieglu sirdi to pasūtīja šai apmeklējuma reizei, tāpat kā zaļo zīda kleitu, kas viņai šovakar būs mugurā. Stundām nācās pētīt modes žurnālus, stundām stāvēt spoguļa priekšā, kamēr krustmātes šuvēja, ceļos nometusies, kniepadatam zobos, locīja un mērīja.

Par zaļo kleitu Džeina joprojām nav tikusi skaidrībā: tā nebija viņas krāsa. Taču krustmāte, kura viņu uzaudzinājusi un kuru viņa no visas sirds mīl, reiz, atgriezdamās no Londonas, bija atvedusi šo audumu. Krustmāte bija tik lepna, tik apmierināta, tik dedzīga, ka Džeinai pietrūka drosmes atteikties.

-     Borns un Holingsvorts, krustmāte ar patiku teica, glāstīdama zīdu. Pārdevēja bija ļoti izpalīdzīga meitene, un viņa apgalvoja, ka šis audums esot pats modernākais. īpašs audums īpašam vakaram.

Neliela pauze, tad abas ar šuvēju apmainās zīmīgiem skatieniem, un visu triju starpā virmo neizteikts, bet zināms vārds: bildinājums. Beidzot.

-    Mana ahātu kaklarota, mīļā Džeina, sacīja krustmāte, īsi pirms Džeinas iziešanas pasniegdama pulētu ādas kastīti. Mana ahātu kaklarota saderināšanās dāvana no Viljama, kad man bija astoņpadsmit gadu. Mīļā Džeina, tā labi piestāvēs tavai kleitai.

Krustmāte bija atraitne jau piecpadsmit gadus. Par tēvoci Džeinai saglabājušās pavisam neskaidras atmiņas, bet viņa jūtas aizkustināta. Džeina noskūpsta krustmāti. Viņa uzliks šo kaklarotu kā solījusi šovakar. Ne Zēna dēļ, kā to vēlas krustmāte, bet kāda cila dēļ, kāda, kurš skatās uz viņu un viņas jauno, iestīvināto tenisa tērpu un smaida.

Šis skatiens, zobgalīgs, varbūt uzjautrināts par Zēna pārliecīgo rosīšanos, ceļ Džeinas pašapziņu. Viņa nogludina svārkus, nosarkst un novērš acis. Pirms brīža, lūkodamās spogulī, viņa sev to bija teikusi, jā, viņa izskatās labi, vienkārši tērpi viņai piestāv vislabak, un jutusies droša: droša par apģērbu, droša par sevi, dīvainā un neizskaidrojamā kārtā droša par tuvāko nākotni. Te nu bija šī pēcpusdiena: tā spoži vir

moja acu priekšā, uz šo pēcpusdienu veda kāpnes, un šo kāpņu pakājē gaidīdams stāvēja Eklends.

Cik ilgi viņa jau mīlēja Eklendu? Džeina vairs neuzdod sev šo jautājumu, uz kuru tāpat nekad nav spējusi atbildēt. Viņai zināms vienīgi tas, ka pašlaik viņa mīl Eklendu un ir mīlējusi viņu tik ilgi, cik vien spēj sevi atcerēties.

Kad viņi bija bērni un abu ģimenes pastāvīgi satikās, iespējams, viņa to bija mīlējusi kā brāli. Pašas brālis Rolands, kuru Džeina dievināja un kurš bija daudz vecāks, mēdza Eklendu kritizēt. Eklendam esot vajadzīga disciplīna, apgalvoja Rolands, Eklends esot mežonīgs, bet pareizā skola, galu galā, viņu piejaucēšot.

Pareizā skola to neizdarīja, bet Rolandam nebija lemts to piedzīvot, jo viņš devās uz Āfriku piedalīties būru karā, no kura neatgriezās. Pēc tam kad Rolands bija miris vai tad tas bija? Nē, nevar būt, Džeinai tolaik bija tikai vienpadsmit gadu, tātad droši vien tas nolicis vēlāk, iespējams, tad, kad Džeinai bija piecpadsmit vai sešpadsmit, viņa beidzot sāka aptvert, ka tas, ko viņa jūt pret Eklendu, nav māsas jūtas pret brāli.

Vienu gadījumu Džeina atceras pavisam dzīvi. Viņa un viņas labākā draudzene Fanija Ārlinglona, kuras tēva zeme robežojas ar viņas tēva zemi, Fanija, ar kuru viņām abām bija kopīga guvernante, Fanija, kurai bija maigs raksturs un vējš galvā, kurai bija cirtaini, blondi mati un acis tik zilas kā hiacintes, viņas abas bija Vinterskombā kopā ar Fanijas brāli Hektoru, Zēnu, Frcdiju un Eklendu. Bija pavasaris, un zēni kāpa vienā no ozoliem. Džeina un Fanija no apakšas viņus vēroja.

Augstāk un augstāk, un vienam r.o viņiem, protams, vajadzēja uzkāpt visaugstāk, kuram? Kā tad, ka Eklendam. Divdesmit pēdas, trīsdesmit. Hektors un Eklenda brāļi padevās. Eklends turpināja kāpt. Džeina stāvēja klusēdama un vēroja. Viņai aiz muguras Fanija vicināja rokas un sita plaukstas. Viņa elsa un pūta, un izsauca brīdinājumus tādā balsī, kādu Džeina nebija no viņas nekad agrāk dzirdējusi, līdz Džeinai prātā pavisam pēkšņi iešāvās griezīga doma. Fanija iedrošina Eklendu. Ak, nekāp tālāk! viņa kliedza un: Lūdzu, nevajag, Eklend! Tu nokritīsi, es to nevaru izturēt! Un Eklends pakāpās vēl soli vai divus augstāk, un viņa sejā parādījās dīvains, pašapmierināts smaids.

Tad iznāk, ka Eklends šo izrādi rīkoja Fanijai? Džeina saprata, ka tā tas ir. Pirmoreiz mūžā viņa izjuta greizsirdību. Tā iedūra kā ass nazis: uz mirkli viņa ienīda savu draudzeni, ienīda par tās cirtainajiem matiem un hiacinšu acīm, ienīda Eklendu, kurš kāpa kokā Fanijas dēļ, Eklendu, kuram droši vien bija vienalga un kāpēc lai nebūtu -, ka Fanija ir dumja.

Džeinai toreiz gribējās skaļi kliegt: “Paskaties uz mani!” viņai gribējās raudāt. “Paskaties uz mani, Eklend! Es protu runāt franciski un veidot teikumus latīniski. Man padodas matemātika. Es interesējos par politiku. Es lasu dzeju un filozofiju, kuru dzirdot Fanija sāk žāvāties un pārgriež acis.” Visu to un vēl vairāk viņai gribējās kliegt, un tomēr kam tas vajadzīgs, kāda jēga šādai pilnībai, un ko vīrietis vai zēns ar to varētu iesāki? “Tu varētu ar mani sarunāties, Eklend.” Džeinai gribējās raudāt, un viņa aizgriezās no koka, zinādama, ka tas ir bezcerīgi, jo kāpēc gan Eklendam rastos vēlēšanās sarunāties, ja viņš var blenzt uz smuki rozā vaigiem un hiacinšzilām acīm.

Es esmu parasta, nodomāja Džeina, pirmoreiz pilnībā aptverdama savu bēdīgo stāvokli, bet tieši tajā brīdī, kad viņa izjuta pašu rūgtāko nožēlu, Eklends norāpās no koka. Viņš nolēca no atlikušo divpadsmit pēdu augstuma, aizripinājās pa zāli un sveiks un vesels pielēca kājās.

Fanija piesteidzās viņam klāt. Viņai jānotīra Eklenda žakete, jāsatver viņa roka un jāpārliccinās, ka ar viņu nekas ļauns nav noticis. Eklends negaidīti, sagādājot Džeinai triumfu, pastūma viņu malā.

-    Nekaries man kaklā, Fanij! Tas mani garlaiko, — viņš sacīja.

Ne mazākā mēģinājuma slēpt nepatiku: Fanijas acis mulsā iepletās apaļas. Eklends devās projām.

Protams, tas nolika ļoti sen. Fanija astoņpadsmit gadu vecumā apprecējās un tagad dzīvo Nortamberlendā. Viņai ir divi bērni, un Džeina, joprojām viņas labākā draudzene, pirmajam bērnam ir krustmāte. Džeina apciemo viņu divas reizes gadā, bet reizēm, kad viņas runā par senajām dienām, Džeinai rodas aizdomas, ka Fanijai zināmas viņas jūtas pret Eklendu. Neko konkrētu viņa nesaka, bet zināmi mājieni jūtami, un Džeina tālab krīt panikā. Neviens nedrīkst zināt par viņas jūtām pret Eklendu. Viņa nekad par tām nerunā, nekad neatzīstas tajās, pat savai tuvākajai uzticamības personai tantei Klārai ne. Tas ir viņas noslēpums, kas glabājams sirdī, sāpīgs noslēpums ir šī viņas mīlestība pret Eklendu. Džeina to kaismīgi sargā.

Džeina zina, ja Eklends uzminēs viņas jūtas, viņu draudzībai pienāks beigas. Tikmēr tāpēc ka Eklends nezina, nenojauš viņi var būt draugi. Viņi var pastāvīgi satikties, spēlēt tenisu, dejot kopā vienu obligāto deju savu draugu viesībās, reizēm doties izjādēs, pastaigālies… Pastaigāties un sarunāties un šīs sarunas, kuras Eklends droši vien aizmirst jau nākamajā mirklī, Džeinai ir dārgas. Gadiem ilgi viņa tās ir pierakstījusi savā dienasgrāmatā, atzīmējot Eklenda pašus ikdienišķākos izteicienus līdz pal sīkākajai detaļai; reizēm, lai gan Džeina šīs sarunas zina no galvas, viņa tās pārlasa, mēģinādama saskatīt tajās sakarības un pcc šim sakanbam spriest par tā cilvēka raksturu un izjūtam, kurš viņai mīļš.

“Tāds nihilists!” Džeina reizēm lasīdama domā. Liekas, ka Eklends nekam netic: viņš paļā reliģiju, kuru viņam uzspiež, viņš noliedz Dieva esamību. Viņam slimīgu prieku sagādā noliegt visu to, kas citiem ģimenes un šķiras locekļiem liekas svēts. Patriotisms, labdabīgā un audzinošā aristokrātijas ietekme? Eklendam nepiemīt nekas no tā visa. Bijība pret sievieti? Laulību? Ari par šo tematu Eklends runā dzēlīgi, lai gan Džeina ir pamanījusi, ka pēdējā laikā viņa sarkasms tās skar retāk.

Džeina mēģina sev iestāstīt, ka Eklends ir radikālis, brīvdomātājs, un daļēji ar to, protams, izskaidrojama viņas pievilcība Eklenda acis. Zināmā mērā viņš ir Džeinas surogāts, jo izmanto ķecerības, kuras viņa zina pastāvam, bet no kurām pati vairās. Un tomēr, par spīti viņa nihilismam, Eklcndā ir daudz kas apbrīnas vērts. Viņš kaislīgi aizstāv savus uzskatus, stūrgalvīgi noliedz liekulību, ieklausās tajos, ko mīl vai ciena. Eklends ir cēls, Džeina sev saka. Viņa trūkumi ir lieli, ne sīki. Viņš ir nepacietīgs, impulsīvs, augstprātīgs neapšaubāmi, bet viņš ir arī ļoti gudrs, un tādēļ, pēc Džeinas domām, zināma augstprātība ir pieļaujama. Eklendā nav nekā tāda, kas nebūtu labojams. Reizēm Džeina pieķer sevi par to domājam un izdara secinājumu: Eklendu varētu izārstēt labas sievietes mīlestība.

Džeina netiek vaļā no šīs domas. Viņa redz, kāds Eklends varētu kļūt nākotnē: mierīgāks, līdzsvarotāks, sirsnīgāks. Apmierinātais Eklends. Es varētu paglābt Eklendu no viņa paša: ari šī doma neiziet Džeinai no prāta. Viņa vienmēr to steidzīgi atvaira. Eklends ir tikai draugs. Bez tam viņš pret Džeinu ir akls: tā ir situācija, kas diez vai mainīsies.

Jā, Eklendam Džeina patīk, liekas, ka viņš ciena tās prātu. Tikai reizēm Džeinai tas liekas neizturami.

Tagad, stāvēdama mitrajā zālē, kamēr Zēns joprojām iztirzā jautājumu par slapju zāli, nosaldētām kājām un sieviešu trauslumu, Džeina aizgriežas. Viņa uzliek sejai parasto vienaldzības masku.

Eklends izrāda nepacietības pazīmes. Zēns ir neatlaidīgs. Mājā ir ģērbtuve, viņš atceras, netīra ģērbtuve, kuru sauc par elles caurumu. Ģērbtuvē mētājas neskaitāmi pari galošu. Kāds no tiem Džeinai noteikti derēs.

-   Ak, Dieva dēļ, Zēn! piepeši aizkaitināts saka Eklends un paskatās pulkstenī. Vai mēs spēlēsim tenisu vai ne? Esam zaudējuši jau pusi dienas.

-    Es tikai domāju… Zēns neveikli ierunājas, un Eklends nomet savu raketi zālē.

-   Es tās atnesīšu, ja tev tik dikti gribas. Bet tu esi vienkārši smieklīgs. Džeina nemaz nevēlas tās sasodītās tupeles.

To teicis, Eklends nozūd mājā. Zēns sāk atvainoties, apdomājas, noslīgst uz dārza soliņa, tad ceļas atkal augšā un apsēdina Džeinu.

Viņi gaida piecas minūtes. Džeina mēģina sev iestāstīt, kā darījusi to vienmēr, ka Zēnam ir laba sirds, ka reizēs, kad viņš ir visapnicīgākais kā pašlaik -, tas notiek tāpēc, ka viņam tik ļoti pietrūkst paļāvības uz sevi un viņš spiests izrādīt nelokāmību triviālās lietās. Viņa sāk uzskaitīt Zēna labās īpašības. Viņš ir godīgs, viņš ir godājams. Džeina atgādina sev savu vecumu: divdesmit divi, pazemojošs vecums būt vēl neprecētai.

Pa to laiku pagājušas desmit minūtes. Zēns divas reizes ieminējies par laiku. Pašlaik viņš ielūkojas pulkstenī un pieceļas kājās.

-   Ko tas Eklends tur tik ilgi var darīt? viņš uzrunā debesis. Viss, ko viņam vajadzēja paveikt, bija atrast galošu pāri… Ak!

Viņš atviegloti nopūšas. No priekšnama tumsas iznirst Eklends. Saules stari atmirdz viņa matos, viņš ir pacēlis seju pret sauli un smejas it kā par tikko izteikto piezīmi un Zēna nopūtu. Viņam aiz muguras, nesdama pāri melnu galošu, nāk istabmeita Dženna.

-    Beidzot! pārmetoši saka Zēns, bet Eklends neliekas ne zinis.

-    Vai tu maz zini, cik pāru galošu tur glabājas? Vismaz trīsdesmit. Un viss juku jukām, turklāt vismaz puse no tām ir cauras. Bez tam man nācās uzminēt lielumu, jo Džeinai ir ļoti maza kāja, bet, par laimi, garām gāja Dženna un tā…

-    Paldies, Dženna, saka Džeina un paņem no istabenes galošas. Lādēdama Zenu un cik iespējams cenzdamās saglabat cieņu, viņa uzvelk galošas. Viņa pieceļas, pasper soli vai divus. Galošas saceļ čīkstošu troksni. Džeina apstājas un pazemojumā nosarkst, redzēdama, ka Eklends ir uzjautrināts.

-   Vai tagad, Zēn, mēs varam iet? viņa asi noprasa, un Zēns paņem viņu zem rokas. īsu gabaliņu nogājuši pa zālaino taciņu, viņi pamana, ka Eklends neseko. Viņš ir nometis savu raketi un izstiepies uz dārza

soliņa.

f

-     Eklend, sauc Zēns, vai tu nenāksi? Džārviss jau gaida. Es teicu, ka mēs būsim četros.

-    Pārdomāju. Nav noskaņojuma. Pārāk karsts, lai spēlētu tenisu, Ekiends bezrūpīgi atsaka. Zēns palēnina soli, it kā gribētu iebilst, bet tad pārdomā. Viņš dodas tālāk ātrākā gaitā.

-    Nekas. Eklendam ir tik slikta serve, viņš nosaka jau jautrāk. Džeina piekrītoši pamāj, kaut arī teikto tik tikko ir sadzirdējusi. Dienai zudušas visas krāsas. Tagad tā ir bez Eklenda un bez gaidām. Viņa jau bija izmetusi dažas nākamās stundas no prāta un lūkojās uz priekšu. Tēja viņa sastaps Eklendu pie tējas. Un tad vēl vakars, un viņai mugurā būs zaļā kleita un ahātu kaklarota.

-               Tomēr viņam nepatīk zaudēt. Un to var redzēt, Zēns piebilst.

-    Nav jau tā, ka tas notiktu sevišķi bieži. Roku rokā viņi apiet lielam un drūmam īvju dzīvžogam, nogriežas ap stūri, soļo starp puķu apmalēm tenisa korta virzienā.

-   Paskat, cik jaukas, ierunājas Zēns, kad viņi ir nogājuši pusceļu, rādīdams pa labi un pa kreisi. Protams, īstajā gadalaikā.

Džeina pārsteigta viņu uzlūko: Zēns to saka katru reizi, bet parasti nogaida, līdz viņi sasnieguši apmales beigas.

-   Tad, kad zied delfīnijas, atbild Džeina kā vienmēr. Viņa nenociešas un atskatās.

Koki un krūmi, lielā un melnā īvju skupsna: redzams vairs tikai Vinterskombas jumts, Eklends nav saskatāms.

-   Tagad, saka Eklends sekundi pēc tam, kad Džeina un brālis apmetuši līkumu īvju žogam. Tagad, Dženna.

Viņš saņem Džennu aiz rokas. Viņš izvelk Džennu saulē.

Viņš paceļ Džennas rokas, cieši piespiež tām savas plaukstas un paliek tā nekustīgi stāvot, lūkodamies lejup viņas sejā. Ta viņi paliek stāvam kādu laiku nekustīgi un nerunīgi. Dženna pirmā pasper soli atpakaļ.

-Tagad nevar. Man vēl šis tas jāizdara. Jāgludina. Mis Koningemas kleita man tā jāizgludina šīvakara viesībām.

-    Cik ilgs laiks vajadzīgs, lai izgludinātu kleitu?

-   Desmit minūtes. Varbūt piecpadsmit. Ja vien koferī tā nav pārāk saburzījusies.

-    Un pēc tam?

-    Nekas liels. Jāizkravā viņas lietas. Tas ir viss. Koferus es izsaiņoju jau no rīta.

-    Tad mums paliek stunda. Gandrīz stunda.

-   Nē, nepaliek. Četros man jābūt atpakaļ. Viņa pārģērbsies uz tēju. Viņa var mani pasaukt.

-    Mīļā!

Eklends, kurš līdz tam stāvējis mierīgi, pēkšņi sakustas. Jauna uzbudinājuma pārņemts, viņš spiež Džennas plaukstu pie savām lūpām.

Dženna sajūt vienlaikus gan viņa nepacietību, gan dusmas Eklendā tās abas vienmēr ir cieši saistītas. Viņa stāv mierīgi, lūkodamās augšup viņa acīs: drūmi un mierīgi. Eklendam liekas, ka viņš Džennā mīl tieši šo nesatricināmību, īpašību, kas Džennai piemīt, bet viņam ne.

-   Drupatas, viņš beidzot aizsvilstas, zinādams, ka labāk būtu nerunāt, bet nespēdams valdīties. Tas ir viss, kas mums pieder. Laika drupatas. Stundiņa šur, dažas minūtes tur. Es to negribu. Es to ienīstu. Viss un nekas. Meli un atrunas. Es to nicinu. Man tas riebjas. Es gribu…

-    Saki vien! Ko tad tu gribi?

-    Laiku. Mūsu laiku. Visu pasaules laiku. Bezgalīgu laiku. Un tad vēl nepietiks. Es nomiršu, cik ļoti man gribas vairāk laika…

-   Tā jau visi mirst, zobgalīgi nosaka Dženna. Tā es domāju.

Viņa apvij rokas Eklendam ap kaklu. Viņai pazīstamas šis vētras,

kas mostas Eklendā, bet viņa zina, ka spēj tās remdēt ar savu ķermeni. Vispirms pametusi skatienu pār plecu, viņa pievelk Eklendu sev tuvāk un piespiež viņa rokas pie savām krūtīm. Viņi skūpstās. Dženna domā, ka viņi varētu paskūpstīlies un tad šķirties, bet tas nenotiek. Tas nekad nenotiek: tiklīdz viņi viens otram pieskaras, vajadzība kļūst pārāk spēcīga. Eklends iestumj viņu atpakaļ pa durvīm, kur neviens nevar redzēt, tad ģērbtuvē, kas atrodas aiz tām. Tur aiz mēteļiem valda puskrēsla. Abu elpa ir strauja. Eklends aizgrūž ciet durvis un ar muti atver Džennas lūpas.

-    Ātri! Šeit. Mēs to varam šeit. Te neviens nenāks…

Eklends ir novilcis viņas kleitu. Vēl viņam jātiek galā ar ņieburiem un apakšsvārkiem, lai varētu pieskarties viņas ādai.

-   Šie paltraki velns lai tos parauj! Kāpēc tev tik daudz kas jāvelk mugurā? „

-   Lai sargātu savu likumu. Dženna sāk smieties. Es esmu tikusi meitene. Neplosies tik ļoti! Redzi, tas ir pavisam vienkārši.

Un viņa atraisa ņieburu, ļaudama izslīdēt krūtīm.

-   Tikusi? Tikusi? Arī Eklends sācis smieties. Viņš čukst šos vārdus pavisam tuvu viņas sejai. Džennas krūtis ir smagas, pilnīgas un nedaudz mitras Iedobē starp tām straumītēm tek sviedri. Viņš tos nolaiza. Viņas āda ir sāļa un smaržo pēc ziepēm. Tikums ir šausmīgs vārds. Neķītrs vārds. Es negribu, lai tu būtu tikusi…

-   Tas ir Džeka vaids, tā viņš saka…

-   Pie velna Džeku! Džeks ir alibi. Tas arī viss. Aizmirsti viņu! Nāc šurp!

-   Vispirms dabū mani.

Dženna smiedamās izraujas no Eklendā skāviena. Viņš iepleš ro

kas, salvcr viņu ap vidukli un paceļ gaisā. Nākamajā brīdī abi iekrīt mēteļos un nogāžas uz grīdas. Valstīdamies pa grīdu, elsodami, cīnīdamies, smiedamies viņi atkal skūpstās. Eklends ir pirmais, kas attopas.

-    Es nevaru ar tevi mīlēties uz vecu galošu kaudzes. Saproti, es…

-    Man nekas nav pretī, saka Dženna.

-     Bet man ir. Iesim laukā uz bērzu birzi.

-     Un kā paliek ar kleitu? Man tā jāizgludina.

-     Sasper jods to kleitu!

-    Paklau, vai man to pateikt mis Koningemai?

Dženna nometas ceļos un uzspiež skūpstu viņa mutei. Eklends jūt viņas mēli pārslīdam pār savām lūpām, viņas krūtis berzējamies gar savām plaukstām, viņas zobgalīgās acis, kas pavērstas augšup.

-    Es atnākšu. Bet vispirms es tikšu galā ar kleitu. Apakšsvārki lai paliek, viņa nepamanīs. Desmit minūtes. Tik ilgi tu varēsi pagaidīt.

-    Nevarēšu.

-    Ja es varu, tu arī varēsi. Tev vienkārši nāksies to darīt.

Dženna prot būt stingra. Viņa ir tik praktiska. Nu viņa aizpogā

ņieburu un veikli saģērbjas. Skaistās krūtis tiek apslēptas skatienam, viņa apsien stērķelēto priekšautu, pamatīgi izjauktos matus prasmīgi atglauž atpakaļ un sasprauž mezglā uz pakauša.

Eklends kā apburts viņu vēro. Viņš skatās, kā Dženna tur mutē matadatas, kā pieliec kaklu, saņem matus, sagriež tos, sasprauž: tas tiek izdarīts dažu sekunžu laikā. Eklendam patīk šis Džennas tiešums. Eklendam patīk vērot, kā viņa apģērbjas vai izģērbjas, patīk, ka viņa nav bikla.

Pirmajā reizē un Eklends nekad neaizmirsis pirmo reizi viņi devās lejā pie ezera uz laivu māju. Eklends mocījās starp fizisko iekāri un prāta apsvērumiem. Viņa sirds, liekas, aulekšoja, ķermenis pulsēja, prātā jaucās jautājumi, argumenti, attaisnojumi, paskaidrojumi. Viņam toreiz bija sešpadsmit. Viņš bija nevainīgs, tāpat kā Dženna. Eklendam likās šausmīgi svarīgi paskaidrot Džennai, ka viņš to mīl. Viņš nespēja Džennai ne pirkstu piedurt, iekams nebija pārliecināts, ka viņa to saprot. No otras puses, arvien neatliekamāka kļuva nepieciešamība viņai pieskarties un nerunāt vispār ne vārda. Eklends stāvēja laivu mājā piesārtis, un viņā notika cīņa starp instinktu, augsti attīstītu prātu un izglītību dārgu izglītību -, kura uzsvars vienmēr likts uz vārdiem.

Dženna, stāvot dažas pēdas tālāk, sarauktu pieri lūkojās ūdenī. Tā atspulgs meta gaismēnu rotaļu viņai sejā. Vispirms viņas mute, tad acis šķita saplūstam ar atspulga mirdzumu. Viņa pagriezās un pievērsa nekustīgajam un klusajam Eklendam ilgu un domīgu skatienu. Tad, ne vārda neteikusi, Dženna sāka izģērbties. Visas drānas viņa novilka tikpat akurāti un lietišķi, kā tagad ģērbtuvē tās bija uzvilkusi, salocīja un salika tās mazā kaudzītē. Viņa atraisīja matus. Viņa stāvēja Eklenda priekšā, pirmā sieviete, kuru viņš jebkad bija redzējis kailu. Džennas miesa bija rožaina. Viņas auguma aprises Eklcndu pārsteidza. Gaisma rotaļājās uz viņas kājām un krūtīm. Viņa skatiens aptvēra krūšu galu negaidīto tumšumu, kāju noslēpumainās līnijas, rokas, vidukli, kaklu, matus.

-    Nu, teica Dženna.

Dženna, Dženna, Dženna, domā Eklcnds, iziedams no mājas un nogriezdamies uz takas, kas ved uz bērzu birzi. Viņš Džennas vārdu izrunā tikai domās, bet tas kā skaļš triumfa sauciens atbalsojas smadzenēs. Tālumā virs mežiem gaisā paceļas melni kovārņi, it kā arī viņi būtu dzirdējuši šo kluso saucienu un tas viņus būtu sacēlis spārnos.

Tic riņķo, izkliedz savus aizsmakušos ķērcienus, tad sakrīt zaros. Es esmu atradis savu reliģiju, klusi nodomā bezdievis Eklends, un, tā kā viņa prāts joprojām mēdz kaitēties ar idejām, paradoksiem, ironiju, viņš savā nodabā smaida, attīsta tālāk šo domu, rotaļājas ar to.

Ap diviem un trīsdesmit minūtēm Stīnijs ir aizmidzis. Konstance, kas gaidījusi šo mirkli, uz pirkstgaliem iezogas viņa istabā un ilgi viņā nolūkojas. Zēna vaigi ir viegli piesārtuši, viņš vienmērīgi elpo.

Stīnijs divas reizes gandrīz nomira-pirmo reizi, būdams zīdainis, ar difteriju un otro reizi astoņu gadu vecumā, saslimis ar skarlatīnu. Konstance mēģina saprast, vai tas, ka viņš divas reizes bijis tik tuvu nāvei, liek Stīnija mātei viņu mīlēt. Tomēr nevar būt, ka tas vien: Gvena mīl arī Zēnu, Eklcndu un Frederiku, bet viņi visi ir stipri un veselīgi. Viņiem nekad nav jāguļ diendusa kā Stīnijam.

Konstance sarauc pieri. Ja viņa pati būtu tuvu nāvei vai tēvu tas uztrauktu? Vai tēvs sēdētu pie viņas gultas augu nakti, kā to esot darījusi Gvena, kad Stīnijs bijis slims? Viņš varētu, domā Konstance, viņš varētu, kaut arī viņš ir vīrietis un vienmēr tik aizņemts. Aizņemts, aizņemts, aizņemts tur jau tā lieta: aizņemts ar rakstīšanu, un tad viņu nedrīkst traucēt, aizņemts ar pārģērbšanos, lai ietu uz viesībām, vai runas sacerēšanu kādai literārai sanāksmei, aizņemts pat tad, kad vienkārši sēž krēslā, jo, kad viņš sēžot tā viņš Konstancei reiz nepacietīgi paskaidroja -, viņš esot aizņemts ar domāšanu.

Ienīstu viņa aizņemtību, domā Konstance. Ienīstu viņa atrašanos Vinterskombā, kur viņš ir vēl vairāk aizņemts nekā jebkur citur, aizņemts ar Gvenu, vienmēr tikai Gvenu… Konstance sasil plaukstas un dusmīgi apcērtas riņķī. Viņai gribētos dauzīt ar kājām pret zemi vai raudāt, vai kaut ko saplēst vai sadauzīt. Bet viņa nedrīkst to darīt, viņa nedrīkst pamodināt Stīniju. Ja Stīnijs pamodīsies, Konstance nekad netiks projām.

Viņa uz pirkstgaliem piezogas pie durvīm un, pavērusi spraudziņu, palūkojas rotaļu istabā, jā, ceļš ir brīvs. Stīnija guvernante nav redzama, un vecā aukle Tempļa, kurai droši vien ir simts gadu viņa esot auklējusi jau Dentonu, tas vispār ir neiedomājami, iesnaudusies pie kamīna. Cik vienkārši! Konstance pazogas viņai garām, izslīd gaitenī un dodas uz melnajām kāpnēm. Pa tām viņa nokāpj vienu stāvu zemāk un atrodas austrumu spārna tālajā galā. Šeit atrodas kalpoņu darba telpas un izsaiņotas guļ cepuru kārbas un ceļasomas, un sakārtojamas un gludināmas karājas viešņu vakarkleitas.

Viņa pa spraudziņu ielūkojas istabā. Tajā kāda meita gludina vienu no kleitām: Konstance jūt siltumu no pavarda, kuru lieto gludekļu uzkarsēšanai. Viņa saož sakarsēta kokvilnas un linu auduma smaržu. Konstance pabāž galvu durvīs. Kalpone satrūkstas, bet tad uzsmaida viņai.

Šo meitu Konstance pazīst. Viņas vārds ir Dženna. Viņa dzīvo ciemā pie Henesijiem, jo Dženna ir bārene. Viņa staigā ar galdniekmeistara dēlu Džeku Henesiju. Konstance ir redzējusi abu kopīgās pastaigas ciemā un ar interesi tās vērojusi. Viņa ir vērojusi Džennu arī citās tikšanās reizēs, kas pārējo acīm tiek slēptas. Konstance cer, ka Dženna to nezina. Dženna maina gludekļus. Konstance sāniski ieslīd istabā.

-   Mis Koningemas kleita, saka Dženna, rādot uz zīda volāniem. Viņa tuvina nomainīto gludekli sejai, lai pārbaudītu tā karstumu, un tad ar ierastu kustību pārlaiž ar gludekli rišai. Šovakar es viņu ģērbju. Kārtoju viņas matus. Visu.

Konstance nolūkojas Džennā ar nicinājumu. Tiesa, Džcnnai ir piemīlīga seja. Viņai ir gari, biezi mati, un tie spīd, turklāt kastaņu krāsā. Viņas āda ir tīra, un to Konstance ņem ļaunā viņai ir īpaši skaistas acis tumšā riekstu krāsā. To rāmais, reizēm zobgalīgais skatiens arī ir pievilcīgs. Nav slikti, Dženna. Tomēr viņas sastrādātās rokas ir stūrainas un sarkanīgas, turklāt viņas runā stipri manāms lauku akcents, Konslancei gribas atzīt viņu par dumju. Liekas, ka Dženna, darot šo darbu, ir apmierināta, pat lepna, un tas Konstancei šķiet pārspīlēti. Kas tur ko lepoties, ja ir jāgludina citas sievietes kleita? Var lepoties to valkājot, bet gludinot?

-   Neglīta krāsa, saka Konstance. Zaļa. Riebīgi tumši zaļa. Zaļā nav modē, vismaz Londonā.

Meita paceļ skatienu un veras Konstancē. Tad viņa rāmi nosaka:

-     Nekas. Man ta liekas pietiekami laba. Uzdrīkstos teikt, ka uz laukiem tai nebūs ne mazākās vainas.

Iespējams, ka šajā piezīmē slēpās viegls pārmetums. Konstance vērīgāk ielūkojas Džennas sejā, un meita, kura, kā Konstancei zināms, nespēj ilgi saglabāt bardzību, pēkšņi pasmaida. Vaigos parādās bedrītes.

-     Redzi, viņa iebāž sarkanīgo roku priekšauta kabatā, es tev kaut ko paglabāju. Neprasi tagad, kur es to ņēmu. Un skaties, ka neviens tevi nepieķer. Tev taču pašlaik jābūt gultā.

Viņa pasniedz Konstancei mazu cepumiņu, vienu no tiem petits fours *, kurus Gvena pasniedz pie kafijas. Tas ir sīks marcipāna auglītis šokolādē, zaļi un sārti iekrāsots ābolītis ar krustnagliņu kāta vietā un iezīmētām lapām.

-     Tikai nenorij krustnagliņu! Izspļauj to! Negribu, ka tu aizrijies.

Konstance paņem saldumu. Viņa zina, ka tagad vajadzētu pateikties, bet vārdi nezin kāpēc nenāk pār lūpām, tie iesprūst kaklā, kā tas vienmēr notiek ar pateicībām. Konstance zina, ka šis ir viens no iemesliem, kāpēc neviens viņu nevar ciest.

Tomēr liekas, ka Džennai tas nerūp. Viņa tikai pamāj Konstancei un atsāk gludināt. Liekas, ka viņa grib ātrāk pabeigt darbu, un viņas rokas kustas ļoti veikli. Konstance atkāpjas pie durvīm. Kādu mirkli viņa noraugās Džennā: Džennā, kura ir tikai dažus gadus vecāka par viņu pašu, Džennā, kurai ir sešpadsmit un kura ir apmierināta ar savu likteni, Džennā, kura vienmēr būs kalpone. Un tad, strauji pagriezusies, viņa izskrien ārā, lejā pa melnajām kāpnēm un laukā dārzos.

Tur, paslēpusies aiz krūma, viņa apstājas. Laukā ir daži viesi. Tālumā viņa var sadzirdēt balsu murdoņu. Bet tēva balss starp tām nav. Kur viņš varētu būt aizgājis pēc lenča? Konstance paceļ galvu kā dzīvnieks. Kādu mirkli viņa ieklausīdamās un aprēķinādama uzgaida un tad, turēdamās tā, lai nebūtu saredzama no mājas, skrien uz meža pusi.

Nonākusi līdz mežam, Konstance kļūst piesardzīgāka. Viņa apstājas atvilkt elpu, izvēlas taciņu, pa kuru būtu prātīgāk turpināt ceļu. Viņa neizvēlas vienu no divām galvenajām takām, no kurām viena ved uz ciema pusi, bet otra uz nelielu, gotisku nameli, kuru Gvena, muļķa Gvena, sauc par “belvederu”. Nē, nevienu no šim takām. Konstance metas sāņus, izraudzījusies pavisam sīku taciņu. Ta ir šaura un aizaugusi, un vijas uz tālo meža stūri, kur slēpjas tikai mežazvēri. ŠI taka paredzēta vienīgi uzraugiem, bet to izmanto ļoti reti, jo uzraugi dod priekšroku taisnajiem ceļiem, kas ved no ciema.

Šeit ir klusi, mierīgi, nedaudz bailīgi. Nav ticams, ka šeit varētu vel kādu sastapt. Tomēr Konstance zina, ka šī paša iemesla dēļ taku izmanto vēl citi ļaudis, ne tikai viņa. Šo taku izmanto viņas tēvs. Šo taku izmanto Gvena Kavendiša. Konstance ir viņus izspiegojusi ak jā, Konstance ir viņus redzējusi.

Zeme ir dubļaina, un zari skrāpē ādu, jaunās nātres rīvējas gar potītēm un dzeļ, bet Konstance nepalēnina gaitu. Viņa nenovirzās pa citām sīkajām takām. Viņa dodas arvien dziļāk mežā uz klajuma pusi.

Tomēr Konstance zina, ka joprojām nedrīkst zaudēt uzmanību. Viņa pārlaiž skatienu pamežam, jo šajos mežos izlikti slazdi un ne tikai dzīvniekiem. Fredijs reiz pastāstīja, ka Ketermols izmantojot cilvēku slazdus, lai sagūstītu malumedniekus. Fredijs paskaidroja, kādi tie izskatās. Tie esot tērauda slazdi ar robainiem zobiem, kas saslēdzoties cilvēkam ap kāju. Esot arī lamatas, kur nepiesardzīgos bedrē sagaidot uzasināti pīķi. Konstance gan Fredijam ne visai ticēja, redzot, ar kādu baudu viņš to stāsta. Viņa zina, ka cilvēku slazdi pirms vairākiem gadiem ir ar likumu aizliegti. Tomēr viņa nolemj piesargāties.

Ik pa dažiem jardiem viņa apstājas, ieklausās, pēta pamežu sev pie kājām, bet tur nekā nav tikai struteņu laksti, savvaļas ķiploku smarža un klusums. Konstance tik un tā ir mazliet nobijusies: sasniedzot klajumu, viņa palikusi pavisam bez elpas. Klajumā zāle ir īsa un neslēpj sevī briesmas. Elsodama viņa apsēžas zemē. Vai Gvena šodien nāks? Un tēvs? Droši vien ir jau pāri trim. Ja viņi nāks, tad tam jābūt drīz.

Te pēkšņi, guļot zālē un izbaudot tās vēsumu un mitrumu, kas spiežas cauri apģērbam, viņa izdzird troksni. Čaboņa, klusums, tad atkal čaboņa. Konstance izbijusies uzraujas sēdus, gatava bēgt. Viņa atkal izdzird čaboņu turpat sev aiz muguras žagaru kaudzē. Viņa joprojām sēž kā pārakmeņojusies, sirdij dauzoties krūtīs, bet tad saprot, cik muļķīga bijusi viņas izturēšanās. Šādu troksni nevarēja sacelt neviens cilvēks. Tas droši vien ir kāds dzīvnieks, turklāt sīks dzīvnieks.

Un, pašķīrusi dzelkšņus un lapas, noliekusies, lai paskatītos uz trokšņa izraisītāju, viņa ierauga zaķi. Sākumā viņa nesaprot, kāpēc tas nebēg, kāpēc tas raustās un spirinās, bet tad pamana cilpu zaķim ap kaklu, resnu metāla cilpu. Ar katru rāvienu cilpa savelkas aizvien ciešāk.

Konstance izbailēs klusi iekliedzas. Viņa noliecas pie zaķa, bet zaķis šausmās raustās vēl izmisīgāk.

-   Ak, paliec mierā, nekusties! Konstance skaļi sauc. Cilpu noņemt nav iespējams, bet zaķis noasiņo. Vispirms viņai cilpa jādabū nost no zariem, pie kuriem tā piestiprināta, un tas nenākas viegli. Darbs nodarīts prasmīgi, kā nākas. Konstance loka un rausta zarus. Zaķis tagad ir norimis, tas tikai viegli trīc, un Konstancē mostas cerība un laimes sajūta. Zaķis zina, tas zina, ka viņa to grib glābt.

Gatavs! Cilpa ir atbrīvota no zariem. Viņa var paņemt zaķi rokās un iznest klajumā.

Ļoti maigi, žūpojot zaķi rokās tas ir pavisam mazs zaķītis, vēl gandrīz zaķēns, viņa to noliek saulītē klajuma zālē.

Konstance nometas ceļos, glāsta pelēko kažoku, noslauka plūstošās asinis savos apakšsvārkos. Zaķis guļ uz sāniem, viena acs kā dimants lūkojas viņā. Tagad viņai jāatliec cilpa, jāattin tā vaļā… Viņa pasniedzas, bet zaķis sāk raustīties konvulsijās.

Konstance šausmās atraujas atpakaļ. Zaķa galva paceļas uz augšu, noraustās, nokrīt atpakaļ. Tā ķepas skrāpē zemi. Tas urinē. No vienas nāss nopil sīka asins lāsīte. Tad zaķis aprimst.

Konstance acumirklī saprot, ka zaķis ir beigts. Viņa nekad agrāk nav redzējusi beigtu dzīvnieku, kur nu vēl mirstošu, bet viņa to droši zina. Kaut kas notiek ar zaķa aci. Viņa redz, ka tā kļūst blāva.

Konstance pietraušas tupus, viņu krata drebuļi. Krūtīs iemetas asa sāpe. Viņa nespēj norīt siekalas, viņai gribas kliegt, viņa zina, ka varētu nogalināt cilvēku, kurš to izdarījis.

Piepeši mežonīgā niknumā viņa pielec kājas. Viņa paķer koku un, vicinādama sev riņķī, kapā pamežu, nātres, zarus, vietas, kur varētu būt paslēpts vēl kāds slazds. Un tad viņa to ierauga. Turpat takas labajā pusē, pa kuru viņa bija nākusi, apslēptu zem zariem, kurus nupat bija notraukusi. Viņa apstājas, ļauj nūjai izkrist no rokām, neticīgi skatās lejup.

Tas ir cilvēku slazds, gluži tāds pats, kādu Fredijs bija aprakstījis. Metāla mute, divi tērauda žokļi ar sarūsējušiem metāla zobiem, atspere. Žokļi saulē ņirdz viņai pretī.

Kādu brīdi Konstance stāv pavisam nekustīgi. Vai slazds vēl darbojas? Tas droši vien ir vecs, salauzts slazds… Konstance ieskatās ciešāk. Neizskatās, ka tas būtu salauzts. Sūnas slazdam apkārt ir piemītas, it kā tas būtu pavisam nesen uzstādīts. Slazdam pāri pārsegtie zari, kurus viņa nupat izmētājusi, izskatās svaigi griezti, to lapas tikai tagad sak pārņemt vītums.

Viņa ilgi skatās uz slazdu, tas viņu pievelk un vienlaikus izraisa riebumu, pārņem kārdinājums iegrūst slazdā nūju, bet reizē ir bailes to darīt, taču gribas skaidri zināt, vai tas darbojas. Žokļi ņirdz, koku lapas virmo vējā. Piepeši Konstance zaudē jebkādu interesi par slazdu. Viņa ir atcerējusies laiku. Tagad droši vien ir pusčetri. Mežā valda klusums. Tēvs nenāks. Viņa ies to meklēt.

Bet vispirms viņai jāapglabā zaķis. Zaķi nevar tā vienkārši atstāt.

Konstance atgriežas pie zaķa, pieskaras tā kažokam, kas joprojām ir silts. Asinis uz kažoka sāk sažūt. Nabaga zaķītis! Mīļais zaķītis! Viņa izraks tam skaistu kapiņu.

Konstance paceļ atkal savu nūju, izvēlas vietu, sāk kašāt zemi zem kāda bērziņa. Zeme pēc ilgstošajiem pavasara lietiem ir mīksta, bet ari tad tas ir smags darbs. Nometusi nūju, viņa rok ar plikām rokām. Rokas ir saskrāpētas līdz asinīm, nagi atlauzti, bet viņa ir tikusi ar darbu gala. Pēc kādām piecpadsmit minūtēm Konstance ir izrakuši zemē seklu iedobumu. Tajā, visu aizmirsusi, nelaimīga, Konstance saliek akmentiņus, akmentiņus pārsedz ar zāli. Kapiņš tagad izskatās pievilcīgs kā ligzdiņa, gulta viņas zaķītim. Klajuma malā viņa saplūc savvaļas puķes: dzeltenu struteni, vijolīti, divus agrīnus, tikko uzplaukušus gaiļpiešus.

Tās viņa noliek kapa malā, tad atliecas tupus un apbrīno savu roku darbu. Pēc tam Konstance maigi paņem zaķēnu. Viņa iegulda uz sāniem to kapā un starp priekšķepām iesprauž strutenes ziedu, ko zaķim paņemt līdzi tālajā ceļojumā, tad viņa pārklāj zaķa ķermenīti ar smaržīgas zāles skupsnām. Sākumā viņa atstāj zaķēna galvu neapsegtu, un tas izskatās kā apklāts ar zaļu segu. Tad viņa negrib, lai zaķēnam acīs sabirtu smiltis, Konstance apsedz arī tā purniņu. Sauja zemes, vēl un vēl, viņa to stingri noblietē, tad sakārto zāli un lapas uz uzkalniņa.

Viņas zaķēns. Viņas noslēpums. Konstance ar noliektu galvu nometas ceļos blakus uzkalniņam. Tikai atglaužot matu šķipsnu no sejas, viņa aptver, ka pār vaigiem plūst asaras. Mīļais zaķītis. Nevienam nezināmais zaķītis. Vai zaķēna dēļ Konstance kas nekad neraud lej asaras?

No savas vietas ozola zaros Fredijs var pārredzēt visu apkārtni. Vienā virzienā viņš var saskatīt taku, kas no meža ved uz ciema pusi, otrā pārlūkot visu pļavu līdz pat mājām. Viņu pašu nevar redzēt neviens, un tieši tādēļ viņš šajā vietā atrodas.

Fredijs atspiež muguru, iekārtojas, cik vien ērti iespējams, ar muguru pret koka stumbru, pats droši sēdēdams uz gluda zara. Tad, klusībā smaidot, viņš izvelk no kabatas cigareti, kuru šorīt nospēris Eklenda istabā. Viņš attin papīru, kurā bija cigareti noglabājis, aizsmēķē un ievelk dziļu dūmu. Viņš mazliet ieklepojas, bet ne pārāk stipri, un jūtas pats ar sevi apmierināts: viņš savā attīstībā ir gājis uz priekšu.

No pirmās cigaretes paštaisītās, kuru viņš izdiedelēja no Ketermola, Fredijam kļuva neizturami nelabi, par ko Ketermols savukārt krietni uzjautrinājās. Kopš tā laika Fredijs vingrinājās: vienu cigareti dienā, reizem divas ne vairāk, jo Eklends varēja pamanīt, ka viņa krājumi tukSojas. Eklenda cigaretes, labākā Virdžīnijas tabaka, ko piegādā kāda Londonas firma, ir nesalīdzināmi labākas par Ketermola cigaretēm. Tās ir vieglas, tomēr paasas. Fredijam no tām patīkami reibst galva.

Viņš noslīpējis katru kustību līdz pēdējam sīkumam: cigaretes aizdegšanu, dūmu virpuļu izpūšanu sasodīti sarežģītā manierē un, visbeidzot, cigaretes izdzēšanu, to nospiežot. Savu uzvedumu viņš veidojis pēc aktiera Džeralda Dimurjē parauga, viņš to bija pirms dažiem gadiem redzējis džentlmeņa kramplauža Raflija lomā. Dimurjē, vīrietis, ko Fredijs apbrīno vairāk par visu pasaulē, cigareti turēja tādā īpašā veidā, kuru Fredijs izmisīgi cenšas atdarināt. Nupat viņš jūt, ka tas viņam izdodas: viegli piemiegtas acis, tā, cigarete nevērīgi un mazliet izlaidīgi satverta pirkstos…

Viņš ievelk pēdējo dūmu un negribīgi nospiež cigareti. Paskatījies kabatas pulkstenī tas rāda gandrīz trīs -, Fredijs pārdomā, ko varētu uzsākt tagad, kad dienas svarīgākais notikums ir beidzies.

Tālumā virs ciema skaidrajās pavasara debesīs paceļas izstīdzējusi dūmu strūkliņa. No sava dežūrposteņa Fredijs uz takas, kas ved no meža, var saskatīt stāvam divus vīrus un sarunājamies. Viens, kas atspiedies pret vārtiem, ir Ketermols, otrs Fredijs piemiedz acis ir Džeks Henesijs, viņa tēva galdniekmeistara dēls. Henesijam ir vesels pulks dēlu, un tie visi strādā muižā, bet šis dēls, Džeks, staigā ar vienu no Vinterskombas istabmeitām, ar patīkami apaļīgo Džcnnu. Šo informāciju Fredijs ievācis no sava sulaiņa Artura Tabsa, sīka, pūtaina pilsētas zēna, kurš atvests no Londonas mājas un kuru pārējie kalpi lāgā neierauga, jo pa lielākajai daļai ir šejienieši. Arī Fredijam Arturs diez ko nepatīk, bet viņš ir informācijas avots, it sevišķi attiecībā uz meitenēm.

Artura atklāsmes šajā jomā ir daudz interesantākas nekā pārējā pretrunīgā informācija, kuru Fredijs saņēmis no skolasbiedriem. Piezīmes par Džennu un Džeku gan viņš uztver daudz negribīgāk: pirms dažiem gadiem, kad Fredijam bija trīspadsmit, viņā pamodās neizteikta un neatbildēta kaislība pret Džennu, tāpēc, kad Arturs pavēstīja, ka viņa “saejoties” ar Džeku, Fredijs sajuta īslaicīgu greizsirdības lēkmi. Tomēr tagad tas jau ir pāri, un Fredijs apzinās, kāds muļķis bijis. Nav nekādas jēgas krist izmisumā istabmeitas dēļ. Vēl kāds gads vai vairāk un Fredijs baudīs daudz vērtīgāku uzvaru priekus.

Viņš pagriež galvu: Ketermols un Džeks Henesijs ir šķīrušies. Ketermols dodas uz ciema pusi, Džeks Henesijs soļo meža virzienā. Fredijs palūkojas uz mājas un dārza pusi, kur Zēns un pusmākslinieks, pus

pediņš no Londonas, Džārviss, spēlē tenisu. Zēns sniedz savu raketi Džeinai Koningemai, un Džeina, stāvot pie gala līnijas, jau padevusi servi tieši tīklā.

Fredijs ievēro, ka Zēns nepaliek skatīties viņas spēli, un klusībā pasmīn. Visiem zināms, kāpēc Džeina Koningema šodien atrodas šeit: tāpēc, ka Dentonam un Gvenai attiecībā uz viņu ir savi plāni. Viņi iecerējuši izprecināt Džeinu savam vecākajam dēlam, tādējādi nodrošinot Zenu ar divpadsmit tūkstošu akru lieiu īpašumu un ienākumiem, ko, aptuveni rēķinot, varētu novērtēt uz piecdesmit tūkstošiem mārciņu gadā. Protams, Džeina Koningema Zēnu ne mazākajā mērā neinteresē. Par to Fredijs brāli nevaino.

Fredijs nicinoši nolūkojas uz Džeinas attālo stāvu. Gara, vāja, lempīga. Viņai ir taisni smilškrāsas mati un šaura, vasarraibumaina seja. Lasot viņa valkā brilles, bet lasīt viņa lasa vienmēr. Turklāt šī dumjā sieviete nespēj trāpīt tcnisa bumbiņai. Liekas, pat Džārviss zaudē pacietību.

Fredijam kļūst garlaicīgi, viņš sāk izjust vajadzību pēc sabiedrības. Varbūt labāk doties atpakaļ uz māju? Viņa skatiens pārslīd terasei. Bet nē, tur nekas nav mainījies tikai vecā misis Fitča Tenča, kas snauž virs šuvekļa. Tikko mājā iegāja Fredija māte Fredijs redzēja tuvojamies viņas saulessargu un tad pazūdam skatienam -, bet gar mājas stūri izklaidīgi pastaigājas Edijs Šaukross, kurš Fredijam ne visai patīk, un reizi vai divas pamet skatienu pār plecu.

Fredijs nogaida, līdz mājā nozūd arī Šaukross droši vien, lai ietu uz bibliotēku, un tad sāk rāpties lejup no savas laktas. Viņš nolemj sameklēt Eklendu. Iespējams, ka Eklendam labāk patiktu kavēties vienatnē pašam ar sevi, kā vienmēr, bet tas būtu pārāk slikti. Fredijs, būdams bara dzīvnieks, jūt vajadzību pēc sarunas. Turklāt viņš pārdomā iespēju atklāt Eklendam patiesību par cigaretēm, jo tad Eklends varbūt iedotu viņam vēl kādu. Un viņš labi zina, kur Eklendu meklēt. Blakus bērzu birzij belvederā uz soliņa ar grāmatu priekšā. Ievērojis viņa stāvu jau no tālienes, Fredijs nospriež, ka Eklends šeit pavadījis jau labu laiku. Tomēr, iegājis belvederā, Fredijs jūtas pārsteigts. Pirmkārt, liekas, ka Eklends nav iepriecināts, viņu redzot. Otrkārt, Eklendam trūkst elpas, it kā viņš būtu skrējis, un, treškārt, grāmata, kuru Eklends tur rokā sera Valtera Skota romāns -, ir apgriezta kājām gaisā.

Fredijs pārliek, vai būtu taktiski viņam par to ieminēties, un nolemj, ka ne. Eklendam ir noslēgts raksturs: viņam nepatīk, ka viņu izseko. Šīs nolādētās mājas nelaime, viņš bieži mēdz sacīt, ir tā, ka tajā nav iespējams pabūt vienam.

Tāpēc Fredijs smagi nometas uz akmens sola un noslauka pieri. Viņš izjūt, ka šajā ziemā krietni pieņēmies svarā, jo jauno golfa bikšu josta nenoliedzami spiež: stulbie drēbnieki! Viņam nevajadzēja lenčā ēst otru porciju pudiņa. Iedomājies par lenču, viņš atceras scēnu ar tēvu un nopūšas.

-Ak kungs! Kāda diena! Vispirms es tev zaudēju kroketā. Tad līdz nāvei nācās garlaikoties Šaukrosa sabiedrībā. Un tad tēvs sarīkoja to šausmīgo scēnu. Es nezināju, ko darīt. Mana seja bija sarkana kā biete, bet es taču jau pusotra gada netiku sarcis. Sāku jau domāt, ka pārgājis. Vai tu pamanīji?

-    Ne īpaši. Eklenda grāmata tagad pagriezta pareizi. Viņa seja pievērsta lappusēm.

-Nolādētais apjukums… Fredijs bija sācis ne tikai smēķēt, bet arī lādēties. Kāpēc mums jācieš tāds tēvs kā mūsējais? Es tev prasu cik man zināms, nevienā citā ģimenē nav mēnessērdzīgais par ģimenes galvu, vienīgi mūsējais…

' Mēnessērdzīgais? Eklends paceļ skatienu. Vai tiešām?

-     Jā, Fredijs paliek pie sava. Man liekas, viņš ir jucis. Traks kā marta zaķis. Vienmēr sliktā garastāvokli. Uzliesmo mazākā sīkuma dēļ. Murmina kaut ko savā nodabā. Vienu rītu viņš bija dzēris bārdas skujamo ūdeni. Arturs man teica.

-    Diez vai Arturam var ticēt.

-    Tā ir taisnība. Patiesībā man liekas, ka viņam sākas vecuma plānprātība. Es domāju, tā varētu būt vecuma plānprātība. Un kāds tur brīnums? Viņš ir vecs kā Metuzāls, un viņš siekalojas tu neesi pamanījis? Kad viņš dzer savu vīnu. Turklāt viņš bojā gaisu! Vakar vakarā viņš palaida tādu pirdienu! Mēs ar viņu spēlējām biljardu, un viņš noliecās pār galdu un pū-ū! tad tas spraga vaļa. Izklausījās, ka sprāgtu lielgabals. Bet viņš paskatījās uz suni, it kā tas būtu vainīgs, un izdzina to no istabas. It kā ar to kādu varētu apmuļķot… Turklāt viņš ir rupjš pret mammu. Viņš ir rupjš pret Zēnu. Viņš ir rupjš pret visiem. Iedeva Zēnam tās dīvainās šautenes, lai gan viņš zina, ka Zēnam nepatīk šaušana, bez tam viņš taču slikti šauj. Un kā viņš pats šauj… nu, tu jau zini. Pat Ketermols esot uztraucies, viņš man teica. Viņš nemaz vairs nespēj valdīt pār ieroci. Bliež pa labi, pa kreisi. Novembrī viņš gandrīz trāpīja Šaukrosam. Es zinu, Šaukrosam galvā bija tā atbaidošā cepure, bet tas jau nav attaisnojums, vai ne? Nevar taču šaut uz cilvēku tikai tāpēc, ka viņš nezina, kā pareizi jāģērbjas. Es tev saku, viņš ir traks. Ņem kaut vai scēnu lenča laikā. Es domāju, ka viņš eksplodēs. Pareizi, no Šaukrosa puses tā bija rupjība, visas tās blēņas ar gleznām tu redzēji, ar kādu

skatienu viņš tās apveltīja? Personīgi es nesaprotu, kāda tām vaina. Tā ar kurtiem ir sasodīti laba, ja tu prasi manas domas, tik dabiska, gluži kā dzīva, bet…

-    Tam nav nekāda sakara ar gleznām. Vai Šaukrosa piezīmi. Eklends aizver grāmatu. Viņš raugās uz Frediju, un viņa skatienā aizkaitinājums jaucas ar uzjautrinājumu. Viņš patausta kabatu, paskatās pulksteni un izvelk savu zelta cigarešu etviju.

-    Vai tu nevēlies vienu, Fredij?

Fredijs, sev par šausmām, atkal nosarkst. Viņš vilcinās.

-    Pašlaik tev iet viena dienā, reizēm divas. Šorīt tu nočiepi vienu, tāpēc es iedomājos, ka tu varbūt vēlēsies vēl otru.

-Eklend… es…

-     Dieva dēļ! Ja gribi smēķēt, paņem. Tad tu varbūt apklusīsi. Ja palaimēsies, varbūt pat aizvāksies no šejienes.

Iestājas klusums. Fredijs aizsmēķē, cerēdams, ka Eklends pamanīs viņa līdzību ar Dimurjē. Iespējams, ka Eklends pamana ari, jo viņš nosmīn, taču neko nesaka. Arī viņš aizsmēķē, ievelk dūmu, izpūš, domīgi atspiežas pret bclvedera sienu.

-    Dusmu lēkme tika izprovocēta, pēc brīža Eklends turpina, to izraisīja Zēna piezīme. Vai tad tu nepamanīji?

-     Zēna? Nē. Es klausījos, ko runā tas pediņš Džārviss. Zēns sarunājās ar nesmuko Džeinu. Vismaz es domāju, ka viņš sarunājās ar nesmuko Džeinu.

-    To viņš patiešām darīja. Zēns ir ļoti paklausīgs. Eklends pieceļas, pieiet pie durvīm, palūkojas laukā. Zēns runājās ar Džeinu, un Džeina, kurai ir laba sirds, apjautājās viņam par fotogrāfijām. Man vajadzēja viņu brīdināt, lai to nedara. Ja Zēns sāk runāt par šo tematu, viņu apstādināt nav iespējams. Tā nu Zēns sīki aprakstīja visas fotogrāfijas, kuras uzņēmis starp brokastīm un lenču. Pēdējā tikusi fotografēta Karaļa guļamistaba. To pieminēt no viņa puses nebija prāta darbs, un tā šo faktu izdzirdēja mūsu tēvs. Tas arī viss.

Eklends vārdus “Karaļa guļamistaba” izrunā ar riebumu. Fredijs viņā skatās ieplestām acīm.

-    Tas bija iemesls? Bet kāpēc?

-Tāpēc, Fredij, ka šovakar pirmo reizi piecu gadu laikā kāds tajā pārgulēs. Un šis kāds būs ne vairāk un ne mazāk kā Šaukross. Tētim labāk patiktu, ja viņam šo faktu neatgādinātu. Kā tu pats labi zini, pret šo istabu viņš ir sevišķi jūtīgs.

-    Un viņam nepatīk Šaukross.

-    Taisnība. Taisnība.

-    Patiesībā viņš Šaukrosu nevarot ciest. Tā teica Arturs. Arturs saka, tas ir tāpēc, ka Šaukross neesot džentlmenis.

-     Un kā tev liekas, Frcdij? Uzdevis šo jautājumu, Eklends pagriežas pret viņu. Frcdijs, pārsteigts, cik ļoti mainījies brāļa balss tonis, sarauc uzacis.

-     Kā to lai saka? Es nezinu. Tā varētu būt. Šaukross ir nekauņa, viņš ir augstprātīgs un iedomīgs, un viņa šausmīgās, mazās, baltās rociņas vai tu esi pamanījis? Viņš turklāt valkā tik briesmīgus uzvalkus! Frcdijs smejas. Tu atceries to bāli zilo, ko viņš vilka kopā ar brūnām kurpēm? Un cepures…

Eklends sāk smaidīt. Tomēr viņš aizgriežas, un Fredijam rodas sajūta, ka Eklends kaut ko no viņa slēpj.

-    Nu protams, Eklends saka savā visbezbēdīgākajā balsī. Protams, Fredij. Cik gudri no tavas puses! Esmu pārliecināts, ka tev ir pilnīga taisnība. Uzvalki. Neapšaubāmi. Un cepures. Viņš uz mirkli apklust. Bet tagad vācies, Frcdij! Es eju pastaigāties. Viens pats.

Fredijs zina, kad brālis viņu izzobo. Viņš zina arī to, ka jāiet projām. Uzmetis Eklendam drūmu un aizdomu pilnu skatienu, Fredijs dodas uz mājas pusi.

Tikko viņš nozudis skatienam, Eklends nosviež grāmatu un, pametis skatienu pa labi, pa kreisi, nogriežas uz bērzu birzs pusi. Nogājis dažus jardus, viņš sāk skriet.

Dženna ir jau priekšā. Eklendu ieraudzījusi, viņa tūdaļ pat saprot, ka kaut kas nav kārtībā. Eklenda seja vāji slēpj emocijas: no Fredija viņam savas jūtas bija izdevies noslēpt, bet tagad niknums lauzās uz aru, zaļās acis šķīla zibeņus.

Džennai šī izteiksme ir pazīstama. Viņa zina arī, kas to izraisījis. Šis jautājums apspriests jau neskaitāmas reizes.

-    Eklend, Eklend! Dženna apliek rokas viņam ap pleciem. Nevajag. Lai paliek. Nedomā par viņu…

-    Nedomā? Eklends izraujas. Kā lai es nedomāju? Viņš atrodas šeit. Man uz viņu jāskatās. Jāsēž ar viņu pie viena galda. Jāizliekas, ka viņš ir tāds pats viesis kā visi citi. Jāizliekas, ka neredzu abu smaidiņus, pieskārienus, kad viņiem liekas, ka neviens neskatās. To redzot, man gribas…

-    Eklend…

-    Vai tu esi pamanījusi viņa rokas? Viņam ir pretīgas, mazas rokas mīkstas rokas. Viņš ar tām lepojas. Man liekas, viņš tās ar kaut ko ieziež, kādu losjonu, vai… tās smird pēc neļķēm. Es skatos uz šīm rokām tās nekad nestāv mierā, mūždien žestikulē, žestikulē, un es domāju: viņai tās droši vien patīk. Manai mātei šīs rokas patīk. Kā viņa var but tik akla? Kā viņi visi var būl tik akli? Šaukross. Ģimenes draugs. Rakstnieks. Esmu lasījis viņa grāmatas viņa mani piespieda tās izlasīt. No tām dveš sīkumainība, lētums un samākslotība. Man, lasot šīs grāmatas, gribējās vemt…

-    Eklend, nevajag! Ne tagad.

-    Es viņu varētu nošaut, vai tu to saproti? Es viņu patiešām varētu nošaut. Nošaut kā traku suni.

-    Tu nemaz tā nedomā.

-    Nedomāju? Tu maldies. Tas ir pavisam vienkārši. Viens šāviens. Vai varbūt mans tēvs to izdarīs manā vietā, man gandrīz vai liekas, ka viņš to pagājušo rudeni mēģināja. Vienīgi netrāpīja. Diemžēl.

-    Tas bija negadījums, Eklend…

-    Tiešām? Bet varbūt brīdinājums? Tādā gadījumā viņš bijis brīdināts pirms sešiem mēnešiem un joprojām atrodas tepat. Apvaino mūs. Vīpsnā. Smird pēc lētām smaržām. Trin mēli ap tituliem. Izmanto mūs un tajā pašā laikā nicina. Viņš nicina arī manu māti. Viņš to nemīl viņam tā pat nepatīk. Runājot ar māti, viņa balsī vienmēr skan pārākuma apziņa. Šis mākslinieks, tas rakstnieks… “Ak, bet mana dārgā lēdija Kalendāriša, vai tad jūs neesat lasījusi?…” Es gribētu viņu saņemt aiz rīkles un purināt, un purināt lai man nekad vairs nebūtu jādzird šī pretīgā, māksloti afektētā balss. Kā viņa var tajā klausīties?

Dženna soli atkāpjas. Eklends trīc no dusmām. Šaukrosa atdarinājums Eklends ir labs mīms ir apbrīnojami precīzs.

-    Nerunā tā! Viņa sastomās. Es tevi nepazīstu, kad tu tā runā.

Eklends neatbild. Viņš stāv nekustīgi klajuma vidū starp bērziem,

un to zilganās ēnas krīt viņam sejā. Liekas, ka viņš Džennu nemaz neredz.

-    Vai man iet projām? Dženna vaicā. Es labāk iešu. Viņa pagriežas, lai ietu. Liekas, ka tas beidzot uz Eklcndu iedarbojas.

-    Nē. Nevajag. Dženna… Viņš to satver, strauji pievelk sev klāt, ieskatās Džennai sejā, pieskaras tai, tad dusmīgi paslēpj seju viņas matos.

-    Ak Dievs, ak Dievs, ak Dievs! Neej prom! Ļauj man tev pieskarties, Apskauj mani, Dženna! Dženna, aizdzen to visu projām! Aizdzen visu projām.

-    Ak tu kungs un tētīt! Kur visi palikuši?

Vecā misis Fitča Tenča bija pamodusies no snaudas. Iztaisnojusi salikušo muguru cik nu tas iespējams, nosusinājusi asarojošās acis ar mutautiņu, kas izvilkts no ādas priekšmeta, kuru viņa joprojām sauc par ridikilu, viņa pašlaik nopēta dārzus, Misis Fitča Tenča gan ir kurla, bet redze viņai ir lieliska, it īpaši, ja paskatās tālumā. Dārzi ir tukši.

-    Es nezinu, misis Fitča Tcnča, īdzīgi nosaka Fredijs.

-    Ko tu saki, manu zēn?

-   Es teicu, ka nezinu, misis Fitča Tcnča, kliedz Fredijs. Manuprāt, ļaudis aizgājuši pārģērbties. Ir jau laiks dzert tēju.

-    Tēju? Tēju? Nekādā gadījumā. Mēs nupat tikai ieturējām lenču.

-                Pulkstenis ir jau gandrīz četri, misis Fitča Tenča, auro Fredijs.

-    Tēja ir četros trīsdesmit. Lenčs bija pirms vairākām stundām. Jūs gulējāt.

Misis Fitča Tenča izskatas apvainota.

-   Blēņas, manu dārgo Fredij! Es nekad neguļu. Es tikai atpūtos. Es biju pavisam nomodā, pavisam nomodā. Ak tu mūžs, jā… Bet, ja tu saki, ka drīz būs tēja, varbūt man labāk iet iekšā, kā tu saki…

Fredijs pieceļas. Viņš palīdz misis Fitčai Tenčai tikt augšā no krēsla, padod viņai ridikilu, saulessargu, rokdarbu somiņu, lornetes futrāli, plānu dzeju grāmatiņu un šalli. Kad misis Fitča Tenča ir droši nogādāta mājā, Fredijs atgriežas uz terases.

Viņš ir kļuvis vēl drūmāks. Par spīti pieņemtajiem lēmumiem, Fredijs vainīgi nojauš, ka atkal ir izsalcis. Turklāt viņu māc garlaicība, un tas nebūt neuzlabo noskaņojumu: viņš jūtas visu atstāts. Nerādās ne māte, ne kāds no viesiem. Zēns nekur nav redzams. Eklendu viņš nupat manīja atgriežamies mājā pa sētas durvīm, it kā brālis cerētu nokļūt tajā, neviena nepamanīts.

Arī tēvs ir atgriezies. Fredijs redz viņu iznākam no meža niknu kā ziloņu tēviņu, atkal tumšsarkanu seju, plātāmies ar rokām un kliedzam uz nabaga veco Ketermolu. Tad viņš, kucītes Dēzijas pavadīts, iziet cauri terasei un nozūd mājā. Tevs paiet garām Fredijam dažu collu attālumā, izlikdamies nemaz nemanām sava dela klātbūtni.

Mēnessērdzīgais! Fredijs drūmi paveras harmoniskajā ainavā, kas plešas viņa priekšā, un ieskatās pulkstenī desmit minūtes pāri četriem, līdz tējai vēl divdesmit minūtes -, un nolemj atgriezties savā istabā un nomazgāt rokas. Viņš iztīrīs zobus, jā, labāk tikt vaļā no tabakas smakas pirms satikšanās ar māti.

Darbošanās un tējas laika tuvums atgriež Fredija labo garastāvokli. Viņš svilpodams ieiet mājā. Viņš noglāsta brieža galvu, Dentons šo briedi pirms desmit gadiem nošāvis savos īpašumos. Ar katru mirkli viņa garastāvoklis uzlabojas, pārvarējis galvenās kāpnes pa diviem pakāpieniem reizē, viņš nogriežas pa gaiteni uz rietumu spārnu.

Mātes mājas viesībās parasti tiek ievērots dalījums dzimumos: rietumu spārnā paredzēts apmesties vecpuišiem, kaut gan (kā Fredijam tas labi zināms) neviens nopietni nedomā, ka vecpuiši tur arī pārnakšņos. Jebkuras sievietes istabu sameklēt viņiem atvieglo Gvenas paradums pie guļamistabu durvīm piespraust kartītes ar vārdiem. Tādējādi pieklājības normas vienlaikus liek gan ievērotas, gan apietas.

Iedams gar durvīm, Fredijs lasa vārdus. Viņš pamet skatienu uz gaiteņa galu, kur, no pārējās mājas ar nelielu priekštelpu nodalīta, atrodas Karaļa guļamistaba. Labākā telpa visā mājā, kurai ir pašai sava izeja uz kalpu galu apakšstāvā. Fredijs pasmaida: šonakt Edijs Šaukross peldēs kā niere pa taukiem.

Fredija istaba atrodas otrajā stāvā, gandrīz tieši virs Karaļa guļamistabas. Tur atrodas viņa un vecāko brāļu telpas. Joprojām svilpodams, viņš piedauza pie Eklenda durvīm, atrauj tās vaļā, bet atklājas, ka istaba ir tukša. Viņš piedauza pie Zēna durvīm un, nesaņēmis atbildi, draudzīgi pasper tās ar kāju.

Durvis atsprāgst vaļā, un Fredijs ierauga, ka Zēns, saņēmis galvu rokās, sēž uz savas gultas un skalās grīdā. Blakus gultā guļ viņa kamera un trijkājis.

-   Tēja! uzsauc Fredijs. — Nāc šurp, Zēn! Pēc piecpadsmit minūtēm būs tēja. Kusties! Es saku… Fredijs apklusis vēro brāli. Vai kaut kas nolicis? Tu slikti izskaties.

-    Man nav noskaņojuma dzert tēju. Zēns paskatās uz Frediju. Viņa seja ir bāla. Zem acīm rēgojas tumši loki, un kādu mirkli Fredijam liekas, ka viņa vecākais brālis ir raudājis.

-    Velns parāvis, Zēn! Tu izskaties jocīgs. Vai tev kas kaiš?

-   Galīgi nekas. Zēns pieceļas. Uzgriezis brālim muguru, viņš sāk nervozi knibināties ap trijkāji. Tas no karstuma. Te trūkst gaisa. Nolādētais draņķis!

Fredijs ir pārsteigts, jo Zēns nemēdz lādēties. Viņš mēģina izdibināt, kāds iemesls šādam izvirdumam.

-   Trūkst vienas skrūvītes, viņš bezpalīdzīgi saka, Viena skrūvīte no kājām. Bez tās trijkāji nevarēs pareizi uzstādīt…

-   Es zinu, Fredij.

-    Droši vien tu to kaut kur esi pazaudējis. Gribi, es pameklešu!

-    Nē, negribu, Dieva dēļ, vācies projām, Fredij! Fredijs ir pārsteigts, kad Zēns uzmet viņam pavisam mežonīgu skatienu. Es pats to varu atrast. Man nav vajadzīga tava palīdzība. Un vismazāk man vajadzīgi tavi paskaidrojumi par trijkāja uzbūves principiem…

-   Labi, labi. Es tikai gribēju palīdzēt. Tāpēc jau nevajag raut man nost galvu. Bet, vienalga, kas tev noticis?

-   Es jau tev teicu, ka te ir pārāk karsts. Man sāp galva. Esi tik labs un atstāj mani vienu, ko?

Parādījis Zēnam aiz muguras grimasi, Fredijs iziet.

No jauna svilpodams, nu jau savā istabā vispirms Eklendam ir slikts garastāvoklis, tad Zēnam, lai piķis rauj viņus abus un viņu sliktos garastāvokļus! Fredijs grasās doties pie savas mazgājamās bļodas. Viņš jau grib ķerties pie zobu tīrīšanas, tad apstājas un pagriežas.

Vai, ienākot istabā, viņš bija to pamanījis? Jā, bija. Tur, uz gultas, Artura noliktas, slāv viņa viesību drēbes. Bikses, fraka, balts, iestīvināts krekls un… Fredijs iepleš acis. Krekla sniegotā baltuma pašā vidū, kas tas… tur ir… viens no marcipāna petits fours, kuru māte pasniedz pie kafijas. Tas guļ, ievīkstīts kruzuļotā papīrā, tāpēc, par laimi, nav atstājis pēdas uz krekla, lai arī sācis jau kust.

Fredijs nemaz nav uzjautrināts. Vai Arturs būtu nostrādājis šādu joku?

Viņš parausta kalpotāju zvaniņu, tad izsoļo no istabas.

-   Artur, viņš auro no melno kāpņu augšējā laukumiņa. Pie velna, ko tas nozīmē?

Nekādas atbildes, ne mazākās skaņas, kas liecinātu par skrejošu soļu dipoņu. Fredijs jau grib doties atpakaļ uz savu istabu, kad izdzird pavisam skaidri kliedzienu.

Krietni izbijies, viņš sastingst, uz brīdi iedomādamies, ka ir pārklausījies. Bet nē, viņš to izdzird no jauna. Kliedz sieviete, varbūt bērns. Galvu pieliecis, Fredijs klausās. Otram kliedzienam seko pilnīgs klusums. Lai kurš tas būtu bijis Stīnijs, Konstance, spēlējot kādu spēli? un lai kas būtu noticis, vairs neviens nekliedz.

-   Sagatavojies, saka Šaukross, Gvenai ienākot viņa guļamistabā, Karaļa guļamistabā. Viņš aizslēdz durvis, kas ved uz rietumu spārna gaiteni, un šo norādījumu izgrūž pār plecu, uz Gvenu pat nepaskatījies.

Gvcna vilcinās un, kad Šaukross pagriežas, pastiepj roku, it kā lai viņu aizkavētu vai noglāstītu. Šaukross to atgrūž. Gvcna, kuras nespēju sevi savaldīt Šaukross nicina, klusi iekunkstas.

-  Un pasteidzies, Šaukross piemetina. Viņam ir tikai viens iemesls steigties, tikai viens un pavisam vienkāršs: viņu rīcībā ir nedaudz vairāk par stundu, un Šaukross grib to izmantot pilnībā. Taču Gvcna, ja vien viņai to atļaus, izniekos vismaz pusi šī laika. Bez istabmeitas palīdzības viņa izģērbjas ārkārtīgi gausi, tikpat gausi, kā viņa mēdz darīt it visu: viņa ir gausa kustībās, gausa atbildēs, gausa-ja jau par to jārunā domāšanā. Lielā, cienīgā, lempīgā, dumjā Gvena; reizēm Šaukross brīnās, vai Gvena apjēdz, ka tieši viņas dumjība ir tā, kas Šaukrosu viņā visvairāk pievelk. Tagad, kā jau varēja sagaidīt, Gvenu ir aizvainojis viņa tonis.

-   Ak, Edij, viņa saka, un Šaukross, nevēlēdamies izniekot vēl vairāk laika idiotiskiem jautājumiem un mierinājumiem, negribīgi viņai tuvojas. Viņš zina veidu, kā Gvenu pasteidzināt. To viņš jau izmantojis agrāk, bet tas vēl iedarbojas. Bez kādiem ievadvārdiem, skatīdamies viņai acīs, viņš kairinot paberzē plaukstu gar viņas krūti.

Gvena pārģērbjas vismaz četras reizes dienā, un tā rīta perlamutra faju nomainījis gaiši zils krepdešīna tērps. Audums ir plāns, caur tā plisējumu un iešuvēm viņš sajūt Gvenas krūšu apaļumu, krūšu galu parasto piebriešanu. Gvena nopūšas un piespiežas viņam ciešāk. Viņas acīs ieplešas, acu zīlītes paplašinās, lupas paveras.

Kad Gvena ir tāda, mīloša un uzbudināta, Šaukross viņu nicina visvairāk. Sejas izteiksme, kas viņu dara skaistu un dvēselisku, viņu kaitina. Tā izraisa vēlēšanos viņu sodīt.

Tagad, pieliecis galvu, viņš iebāž mēli starp viņas lūpām. Gvena notrīs, sniedzas viņam pretī, bet Šaukross acumirklī atraujas.

-    Tu mani gribēji lenča laikā. Tu par to domāji. Tu sēdēji pretī savam vīram un gribēji to. Tu domā, es nezinu? Par ko tas tevi pārvērš, Gvena?

Gvena neatbild. Šaukrosu tas tracina, bet viņa nokar galvu, lai gan atbilde viņai ir zināma. Viņi to ir pietiekami bieži izmēģinājuši.

Šaukross satver viņas zodu, viņa pirksti sāpīgi saspiež Gvenas lūpas, izķēmojot to formu.

-   Turpini! Atbildi man! Par ko tas tevi pārvērš, Gvena?

Viņš atlaiž tvērienu, Gvena ieskatās viņam acīs.

-   Par izvirtuli, Edij, viņa klusi saka. Tas mani pārvērš par izvirtuli, par samaitātu sievieti, par… par mauku.

Par atlīdzību Šaukross viņai māksloti uzsmaida. Bija vajadzīgi trīs mēneši, lai dabūtu šo vārdu pār Gvenas lūpām. Viņu joprojām pārņem kaitinošas kautrības lēkmes, kad viņa vairākas nedēļas šo vārdu izslēdz no repertuāra. Tagad viņa to izrunājusi. Tas ir sasniegums.

-    Un kādu iespaidu tas atstāj uz mani, Gvena? Viņš tai pieliecas tuvāk. Turpini! Tu zini. Pasaki to!

-   Tas… tas liek tev mani gribēt, Edij.

-    Pareizi. Tas mani dara nepacietīgu. Tāpēc pasteidzies. Sagatavojies!

Viņam par atvieglojumu, Gvena ķeras pie mazajām pērļu podziņām kleitas apkaklē un sāk tās citu pēc citas atpogāt. Šaukross tūdaļ pat aizgriežas: viņš labi zina, ka tikai divas taktikas spēj Gvenu pasteidzināt, gatavojoties seksam: viena ir satraukti apliecinājumi no viņa puses, otra atsaukšanās uz viņa vīrišķās vajadzības neatliekamību. No šīm divām viņš labāk dod priekšroku steidzamai vajadzībai apmierināt savu iekāri. Tas ir ātrāk, ne tik garlaicīgi un, galu galā, vairāk atbilst patiesībai, lai gan patiesībai Šaukrosa acīs nav lielas nozīmes, kad viņš ir kopā ar Gvenu vai kādu citu sievieti.

Taču pašlaik viņš ir uzvarējis. Gvena patiešām izģērbjas. Izjuzdams atvieglojumu, Šaukross atvelk alkova aizkarus, šķērso ģērbistabu un iet uz vannasistabu. Tur viņš izņem no kabatas Gvenai no rīta rādītās zīda lentes un ļauj tām slīdēt caur pirkstiem. Tās ir platas ripsa lentes, līdzīgas tām, kuras lieto cepuru rotāšanai, turklāt stipras. Šaukross tās aplūko, tad iebāž atpakaļ kabatā. Viņš nolemj, ka paliks pilnīgi apģērbies, variants, kas iepriekš izmantots vienu vai divas reizes, bet vel līdz šim ar Gvenu nav izmēģināts.

Pieņemtais lēmums viņu uzbudina. Loceklis, labi pielāgojies viņa iztēles prasībām, sakustas un kļūst ciets. Pārlaidis vēsu skatienu vannasistabas greznībai, Šaukross pieiet pie izlietnes un sāk mazgāt rokas.

Roku mazgāšanai viņš piešķir lielu nozīmi: viņš to dara līdzīgi ķirurgam, kas gatavojas operācijai. Trīs reizes rokas tiek ieziepētas ar franču ziepēm, kas smaržo pēc neļķēm, trīs reizes noskalotas. Tiek noberzti nagi. Šaukrosam ir gadījies mīlēties ar sievieti arī tad, kad rokas nav bijušas tikko mazgātas, piemēram, mežā, kad nav citas iespējas, bet viņš dod priekšroku mazgāšanai. Sekss, pēc Šaukrosa domām, ir netīrs: tā valdzinājums slēpjas viņa izpratnē par degradāciju. Savā rafinētajā prātā viņš sievietes saista ar netīrību: pat pieskaroties tām, pat stumjot savu miesu viņu atverēs, sievietes izraisa viņā riebumu. Viņš neieredz šīs mīkstās, atdevīgās kolbas ar to jūraszāļu smakām, to slapjajiem un lipīgajiem izdalījumiem. Vai viņas apzinās, Šaukross reizēm brīnās, cik nejēdzīgi viņas izskatās šīs sievietes ar savām treknajām, pienīgajām krūtīm, savām bālajām, gaļīgajām sēžamvietām, savam pretīgajām, mitrajām miesas krokām?

Šķiet, ka viņas to neapzinās. Un šī stulbuma dēļ, ne tikai tāpēc, ka viņas ir netīras, ne tikai tāpēc, ka izraisa riebumu, Šaukrosam patīk viņas sodīt. Bet veidu, kā sodīt, ir bezgalīgi daudz: viņš tās var sodīt, liekot gaidīt, kamēr tās vairs nevar ciest, kamēr sāk lūgties pec apmierinājuma. Mīlējoties viņš tās var sodīt ar vārdiem. Šaukross reti klusē, bet nekad pār viņa lūpām nenāk mīlestības apliecinājuma vārdi. Galu galā, viņš tās var sodīt ar visiem parastajiem ieročiem, kādi piemīt viņa ķermenim: ar rokām, kas var spiest, kniebt, pļaukāt, skrāpēt, ar zobiem, kas var kost, ar savu svaru un ar savu locekli, kuru Šaukrosam patīk vērot slīdam iekšā un ārā, kā zobens, domā Šaukross, neizceldamies ar īpašu oriģinalitāti.

Jo sieviete sabiedrībā cienījamāka, jo augstāks ir viņas sociālais stāvoklis, jo lielāku apmierinājumu Šaukrosam sagādā viņas sodīšana. Pērkamās sievietes viņu neinteresē. Tās pārāk bieži pazemojuši citi vīrieši. Bet precēta sieviete, slavena sieviete, jaunava vai sieva, kurai nekad nav bijis mīļākais, šāda sieviete ir balva. Parādīt šādām tikumīgām sievietēm, kas viņas ir īstenībā, piespiest atzīt viņu vajadzību pēc sevis, tas, pēc Šaukrosa domām, izraisa sajūsmu, kura pārspēj to, ko spēj dot vienīgi sekss. Pavešana, viņš teiktu, ja kāds vīrietis viņam jautātu, līdzinās krusta karam pret morāli.

Gvena, protams, domā, ka mīl viņu. Iespējams, viņa pat tic, ka Šaukross mīl viņu, un tā mīlestības vārdā visas pārmērības ir attaisnojamas. Labi, laika gaitā Šaukross viņai šajā ziņā laupīs visas ilūzijas: demonstrēt pilnīgu nicinājumu, beigt sakaru, parādot visu riebumu, kādu viņš vienmēr izjutis, un neuzticību, kuru viņš vienmēr piekopis, tas Šaukrosam sagādās pēdējo, pašu satraucošāko piedzīvojumu.

Ar Gvenu šis bridis vēl nav pienācis. Līdz tam vēl, Šaukross apsver, slaucīdams rokas, kādi pieci vai seši mēneši. Viņam vairs nav gluži tik viegli kā agrāk nomainīt mīļākās. Iepriekšējo gadu aizraušanos rezultātā daudzas ievērojamas mājas labas medību vietas viņam ir slēgtas. Pa to laiku būs laba arī Gvena. Tās padevība viņam vēl sagādā baudu, un bez tam, pazemojot Gvenu, viņš pazemo tās vīru.

Gvena ar savu laisko, muļķīgo prātu un viņas lempis vīrs tā ir dubulta balva. Rotaļīgi pārcilādams ar pirkstiem zīda lentes, Šaukross dodas uz guļamistabas pusi, te piepeši apstājas, jo ir atcerējies, ka uz šīm telpām ved vēl citas durvis, durvis no ģērbistabas uz melnajām kāpnēm. Ari tās būtu jāaizslēdz.

Iegājis ģērbistabā, Šaukross atver durvis un atkal tās aizver. Slēdzenē nav atslēgas. Nav arī aizbīdņa. Viņš pārlikdams vilcinās: maz ticams, ka stundas laikā kāds viņus traucēs. Ja viņam norīkots apkalpotājs šim vakaram, tas ienākot pieklauvēs. Šaukross pagriežas un dodas uz guļamistabu, un, apstājies pie durvju alkova (dubults neplīst), aizvelk smagos velveta aizkarus.

Gvena gaida. Viņa sēž uz bieza matrača karaļa gultas pakājē, atspiedusies pret apzeltītajiem ķerubiem. Nu jau viņa ir pietiekami attapīga — Šaukross viņai to iemācījis un neizģērbjas pavisam. Viņa sēž tur savā

cieši apspīlētajā korsetē, klusa un pacietīga, saņēmusi rokas klēpī kā labi audzināta skolniece. Viņas kleita guļ, akurāti salocīta, uz krēsla.

Šaukrosam ienākot, Gvena paceļ galvu, un viņas skatiens atplaukst. Bet, ieraugot, ka viņš nav izģērbies, Gvena nespēj noslēpt apjukumu.

Šaukross nostājas tieši viņas priekšā. Viņš ir sabāzis rokas kabatās un šūpojas uz papēžiem uz priekšu un atpakaļ.

-   Tu to gribi? viņš ierunājas.

-Edij, es…

-    Tu to gribi, tad pasaki, ka tu to gribi.

-    Es tevi gribu, Edij. Es tevi mīlu.

-    Ja tu to gribi, tad dabū to ārā.

Gvena nosarkst. Viņas pirksti lempīgā, lempīgā Gvena neveikli taustās ap viņa kājstarpi, bet Šaukross viņai nepalīdzēs. Viņš gaida, skatīdamies lejup uz viņas nedabiski tievo vidukli, krūšu viļņošanos virs korsetes. Zemāk par vidukli viņa ir kaila kā daudzreiz mācīts. Šaukross var redzēt zilās vēnas uz viņas ciskām, saskatīt kaunuma matu melno trijstūri. Viņas vēderu, ko skatienam apslēpj zīda bārkšu kruzuļi, tāpat arī viņas ciskas klāj izstiepuma rētas, kas radušās no bērnu dzimšanas. Reizēm Šaukross knaiba šīs rētas un izsaka par tām piezīmes, jo zina, ka Gvena par tām kaunas.

-    Bāz mutē, saka Šaukross, kad viņa ir atpogājusi bikšu priekšu un izvilkusi viņa locekli. Atgāz galvu, viņš piemetina, un Gvena, iedresētā Gvena, kurai tas nesagādā prieku un kurai šo veidu iemācījis Šaukross, paklausa.

Viņai trūkst prasmes pat tagad pēc daudzu mēnešu treniņa. Šaukross, sabāzis rokas kabatās, rotaļādamies ar melnajām lentēm, kļūst nepacietīgs un garlaikots.

Viņa loceklis sarūk Gvenas mutē, ievelkas atpakaļ. Gvena izbailēs plati ieplestām acīm palūkojas uz augšu. Šaukrosam gribētos viņai iesist. Nekas viņam nesagādātu lielāku apmierinājumu kā ar vienu sitienu noslaucīt no viņas sejas šo stulbo baiļu izteiksmi. Tomēr viņš savaldās. Viņam tikko ienācis prātā pats labākais veids, kā izmantot melnās lentes. Līdz šim viņš ļāvis to iespējas iztēloties tikai pašā vispārīgākajā veidā. Tagad viņa prātā veidojas konkrēts scenārijs. Loceklis acumirklī atkal piebriest. Gvena apmierināta klusi un triumfējoši iestenas, viņa pastiepjas tam pretī.

Šaukross atgrūž viņas roku malā, paceļ viņu, pagrūž.

-    Pagriezies, viņš saka. Meties uz ceļiem!

Paklausīgā Gvena pagriež muguru. Viņa ar ieplestām kājām stāv uz matrača. Šaukross apmet lentes viņai ap plaukstu locītavām, savelk tās un piestiprina pie koka balstiem abpus gultas. Tagad viņam nav jāskatās Gvenas sejā. Tā ir piespiesta pie ķeruba spārniem. Tā ir labāk, domā Šaukross. Viņai pieskaroties, labāk neredzēt izteiksmi viņas acis.

Stāvot starp viņas kājām, Šaukross novērtē ainu. Tā kā Gvena viņu nevar redzēt, viņš sevi iepriecina pats. Tīrās, pēc neļķēm smaržojošās, baltās rokas kustas vispirms maigi, tad arvien straujāk, viņa iztēle uzliesmo. Nolīcis uz priekšu, viņš berzējas gar spraugu starp Gvenas sēžas apaļumiem un pamana ar patiku -, ka viņa tagad ir pavisam bezpalīdzīga un viņš var darīt, ko vien vēlas. Šī varas un pārākuma sajūta uzbudina viņu vēl vairāk. Viņš pārdomā ideju Gvenai tā ir jauna vispirms berzēties gar viņu un tad izšļākt sēklu viņai uz muguras, bet tad nolemj darīt citādi. Pieaug vēlēšanās izdarīt varmācību, ari vēlēšanās sagādāt sāpes. Viņš iebāž roku Gvenai starp kājām, sajūt mitrumu un, riebumā saviebis seju, kairina.

Sievietes ir gļotainas būtnes, viņš domā, kā gliemeži vai gliemji, kurus viņš necieš. Viņš iebāž vienu īkšķi Gvenas mīkstajā vagīnā un virpina to. Kā jau paredzams, Gvena tiecas viņam pretī. Kā jau paredzams, Gvena sten.

Laiks sākt litāniju: Šaukross runā mehāniskā balsī, pazīstamie vārdi tik tikko nonāk līdz viņa apziņai. Jo vairāk viņš pieskaras Gvenai, jo mazāk viņš to redz. Iekārei saasinoties un kļūstot neatvairāmai, viņa tam pārvēršas par neko. Tas ir viņas vīra Dentona tēls, kas aizņem viņa prātu.

-   Cik liels es esmu, Gvena?

-   Liels. Ļoti liels.

-    Lielāks nekā tavs vīrs?

-    Daudz lielāks, jā.

-    Ko viņš darītu, ja varētu mūs tagad redzēt, Gvena?

-   Viņš būtu dusmīgs. Viņš būtu aizvainots. Viņš gribētu tevi nogalināt.

-    Vai viņš kādreiz dara tā? Un šitā?

-    Nekad. Nekad.

-    Vai viņš kļūst ciets?

-   Ne tik ciets kā tu. Tu esi tik liels. Tik ciets. Tas mani biedē. Tu tu mani piepildi. Es gribu, lai tu mani piepildi…

Gvena saminstinās, bet Šaukross ap šo vietu ir jau aizgājis tik tālu, ka to nepamana. Viņa ķermenis trīc, viņš pasniedzas un, satvēris Gvenas krūtis, sāk spaidīt krūšu galus. Šajā brīdī, kad Gvena muļķīgi novēršas no scenārija un atkal murmina, cik ļoti viņu mīlot, Šaukross izšķiras.

Viņš atlaiž Gvenas krūtis, atvirzās, pieceļas, turēdams savu vīrišķību gatavībā, un lūkojas lejup uz viņu. Uzliesmo niknums: viņš redz melnās lentes, Gvenas ieplesto, balto miesu, saož viņas riebīgo, mitro, aso, sievišķo smaku. Viņš skatās uz miesas ielocēm un krokām, abām atverēm, un vēlēšanās izdarīt varmācību, sodīt pieņemas spēkā. Dumjā, dumjā Gvena.

Visbeidzot, nedaudz piepalīdzot ar siekalām, viņš grūž. Pa pusei iekšā agrāk viņš nekad tā nav darījis, Gvena nemaz nezina, ka tas ir iespējams, un sāpes ir spēcīgas. Pa pusei iekšā Gvena iekliedzas. Līdz galam iekšā Gvena kliedz vēlreiz. Šaukross apmierināts aizspiež ar roku viņai muti. Gvena sāpēs lokās. Tas ir cauri.

Beidzis neapmierināts ar Gvenu, neapmierināts ar sevi Šaukross aptver, ka izdarījis kļūdu. Pulkstenis rāda divdesmit minūtes pāri četriem. Viņam ir palikušas tikai desmit minūtes, kurās nomierināt Gvenu, palīdzēt viņai saģērbties, un viņš jūt, ka ar to nepietiks.

Nolaistu skatienu viņš atraisa lentes. Nekas neatliek, viņam būs jārīkojas kā mīlētājam. Viņš to arī dara, bet bez rezultātiem. Gvena trīc, un viņas seja ir uztūkusi no asarām. Viņa pat nepalūkojas uz Šaukrosu.

Liekas, viņa pat nedzird mierinājuma melus. Liekas, viņa nesaprot viņa vārdus, ka japasteidzas.

-Mīļā, ļauj, es tev palīdzēšu. Ātri! Mums jārīkojas ātri. Tavi mati un seja. Tev jānomazgā seja. Gvena, padomā! Ir jau vēls. Tavi viesi gaidīs.

Gvena lēnām paceļ galvu.

-     Tev nevajadzēja tā darīt, viņa saka nedzīvā balsī. Tev nevajadzēja tā darīt, Edij. Man bija sāpīgi.

-    Mīļā, es zinu. Es tā negribēju, tā gadījās, tas bija mirklis. Es tevi tik ļoti gribēju, Gvena, citi tā dara vīrieši un sievietes -, tā var daril. Atceries, es tev stāstīju, ka ir daudzas lietas, vēl cilas lietas, ko tu nekad agrāk neesi darījusi. Tagad ari. Tas ir tas pats. Es zinu, tev sāpēja, bet tev jāsaprot, Gvena, ka nekas nav aizliegts. Reizēm pat nodarīt sāpes. Vīriešu vajadzības atšķiras no sieviešu vajadzībām tu taču zini. Paklau, tagad celies augšā, mazliet pastaigā, Gvena, pamēģini…

-Tas bija slikti darīts, Edij. Ļauni.

Gvena atkal aizgriež seju un paslēpj to rokās. Viņa atkal sāk raudāt. Šaukrosu pārņem izbailes un aizkaitinājums reizē. Tādā pašā situācijā, ja būtu vairāk laika, viņš riskētu izrādīt vēsumu: no pieredzes viņam zināms, ka Gvenai nekas neliek ātrāk saņemt sevi rokās ka bailes viņu aizvainot. Viņa spēcīgākais ierocis vienmēr bijušas Gvenas bailes viņu zaudēt, bet pašlaik Šaukross neuzdrošinās to izmantot. Tagad pats svarīgākais uzdevums ir piecelt Gvenu, dabūt viņu iekšā drēbēs un ārā no viņa istabas.

Šaukross nopūšas. Viņš saņem Gvenas roku. Nāksies to pateikt, citas izejas nav. Viņš uzmet Gvenai kvēlu skatienu. Aizlauztā, kaislīgā balsī viņš saka: Gvena, es tevi mīlu. Un tāpēc, ka es tevi mīlu, nekas, ko mēs darām, nevar būt slikts.

Šie vārdi, Šaukrosam par atvieglojumu, nonāk līdz Gvenas apziņai. Šņuksti apklust. Gvena ir ļoti klusa. Viņa nolaiž rokas un paskatās uz Šaukrosu. Viņš nekad agrāk to nav teicis. Paldies Dievam, viņš nodomā, ka kaut kas paturēts rezervē ārkārtējiem gadījumiem. Viņš gaida, ka Gvena aiz laimes sāks kust, metīsies viņa apskāvienos, pēc tam viss būs pavisam vienkārši. Bet Gvena aiz laimes nekūst, viņa nemetas viņa skāvienos, vina tikai skatās viņā, skatās ilgi un tad neizteiksmīgā balsī, balsī, kas Šaukrosam nemaz nepatīk, nosaka: — Tiešām, Edij? Es par to šaubos.

Tad, par milzīgu pārsteigumu, viņa pieceļas. Aizgriezusies viņa ģērbjas, mierīgi un Gvenai neparasti prasmīgi. Virkne pērļainu podziņu, veselas trīsdesmit, atgriežas savās vietās, līdz ņieburs un kleitas aizdare ir aizpogāta.

-    Es tagad iešu atpakaļ uz savu istabu, Edij. Satiksimies lejā…

Šaukrosam nemaz nepatīk viņas balss, tā viņu uztrauc. Gvena runā

kā mēnessērdzīga, izskatās kā mēnessērdzīga, kā mēnessērdzīga iet uz durvīm.

Šaukross pieceļas. Tagad viņš piesteidzas Gvenai klat un sniedzas pēc viņas rokas. Tagad viņu pārņēmušas bailes. Šī jaunā Gvena, šī nepazīstamā Gvena izskatās spējīga uz visu. Viņa var izlemt, ka romāns ir galā. Viņai var ienākt prātā izsūdzēt grēkus. Šaukross, būdams gļēvulis, vairāk par visu baidās no šīs iespējas. Dentona Kavendiša tēls ar jājampātagu rokā nostājas viņa acu priekšā. Viņš kaislīgi apskauj Gvenu.

-   Mana dārgā! Saki, ka tu uz mani nedusmojies! Saki, ka tu pret mani esi tāda pati kā agrāk! Gvena, lūdzu, atļauj man paskaidrot…

-    Man jāiet lejā.

-Tagad, jā, bet vēlāk. Šovakar, Gvena. Tad mēs varēsim parunāties. Mēs varēsim satikties. Apsoli man, dārgumiņ! Zvēri, ka tu uzklausīsi! Pēc vakariņām, pēc komētas mēs varēsim pabūt vieni. Tu taču zini, ka varēsim. Tu tā teici. Es aiziešu uz tavu istabu…

-Nē, Edij.

-   Tad šeit, nē, ne šeit… Ieraudzījis viņas sejas izteiksmi, Šaukross ātri maina taktiku. Tad mežā. Mūsu vietā. Mūsu īpašajā vietā. Mēs varētu nozust atsevišķi un tur satikties. Mēs varētu satikties pusnaktī zem zvaigznēm. Gvena, padomā, tikai padomā par to! Mīļā, saki, ka tu būsi! Gribu turēt tevi savās skavās. Gribu skatīties uz tevi. Gribu tevi pielūgt. Gvena, lūdzu! Saki, ka būsi!

Klusums. Gvena atver durvis, palūkojas pa tām, pārbauda, vai gaitenis ir tukšs, tad atgriežas.

-    Ļoti labi. Es apsolu, viņa saka un izslīd pa durvīm.

Palicis viens, Šaukross atvieglots nopūšas, vēlreiz paskatās pulkstenī. Drīz jāiet lejā. Nebūs labi, ja viņi ieradīsies reizē ar Gvenu, kaut arī no dažādām pusēm. Taču vispirms viņam jānomazgājas.

Viņš ātri dodas ģērbistabas virzienā. Tuvojoties alkova aizkariem, viņš uz mirkli apstājas, izdzirdējis aiz tiem kādu sakustēšanos.

Viņš atrauj aizkarus. Istabā aiz tiem neviena nav. Vannasistabā arī neviena nav. Jā, kaut kas nav kārtībā: kalpu durvis stāv pusvirus. Viņš tās bija aizvēris vai tiešām viņš tās bija aizvēris? Kamēr Šaukross skatās uz durvīm, tās paveras un atkal aizkrīt ciet, it kā nez no kurienes uzradusies vēja pūsma tās būtu aizdarījusi.

Droši vien viņš tās nebūs labi aizvēris kāda vieglprātība! Uzvilnī spējš satraukums. Šaukross piesteidzas pie durvīm, atrauj tās vaļā un palūkojas gaitenī.

Acumirklī viņš sajūtas kā muļķis: tur neviena nav, protams, tur neviena nav. Kāpņu laukumiņš ir tukšs, melnās kāpnes ir tukšas. Nekāda iemesla satraukumam.

Šaukross ieiet atpakaļ vannasistabā, atgriež ūdenskrānu, pasniedzas pēc neļķu ziepēm. Mazliet pomādes bārdai Šaukross lepojas ar savu akurāto bārdu. Sukas vilciens pār matiem, tīra apkaklīte. Dažu minūšu laikā viņš ir atkal atguvis pašpārliecinātību. Dažu minūšu laikā viņš ir gatavs.

Lejā uz terases kļūst pavēss. Sacēlies viegls vējiņš, un misis Fitča Tenča saņēmusi savu tējas tasi cimdotā rokā. Viņai ap pleciem apliktas divas šalles, ceļgali apspraudīti ar plediem. Edijs Šaukross ar grāmatu padusē šķērso terasi un pievienojas pārējiem. Sapulcējušies it visi: Dentons, Moda, kura salej tēju no Gvēnas vēl ne vēsts -, Ilcivardi-Vesti, Džārviss, kas nu uzlicis tumšāku kaklasaiti, Džeina Koningeina, trīs vecākie dēli un Stīnijs.

Kad Šaukross pienācis: Ļoti atvainojos, lasot biju pavisam piemirsis laiku! no stūra atdalās ēna, un parādās Konstance, soli solī aiz tēva. Šaukross viņu aizkaitināts uzluko.

-   Ak, te jau tu esi, Albatrosiņ, viņš saka vieglā tonī, apsēzdamies brīvajā krēslā. Tagad esi labs bērns un lido projām! Netrinics man apkārt!

Konstance dažus soļus atkāpjas. Tikai nedaudzi piezīmi uztver ar smaidu. Šaukross paņem tējas tasi, kalpone pasniedz viņam sīku, mežģīņotu salveti, sīku šķīvīti, sudraba nazi un piedāvā sviestmaizes. Šaukross atsakās viņam zudusi apetīte un ļauj sarunām plūst sev garām. Kad beidzot iestājas klusuma brīdis, viņš apbrīnojami mierīgi apvaicājas: Un kur tad ir lēdija Galma dāma? Vai mūsu namamāte būtu mūs pametusi?

-    Droši vien atpūšas.

Atbild Eklends, Moda viņu apsauc ar kādu piezīmi, bet Konstance, visus izbiedēdama, iebilst.

-   Nē, viņa, skaidri izrunādama vārdus, nosaka. Es viņu tikko redzēju uz kāpnēm.

-    Māmiņa nāca apraudzīt mani, iejaucas Stīnijs. Viņa teica, ka esot aizsnaudusies un nokavējusi tējas laiku. Pašlaik viņa pārģērbjas.

Liekas, ka Stīnijam bijusi taisnība, jo tajā pašā mirkli parādās Gvena. Viņa liekas mierīga, atpūtusies un izskatās labāk nekā parasti. Viņas mati ir tikko sasukāti un uzsprausti ar gliemežvākiem un sudraba ķemmēm smagā šinjonā. Mugurā viņai jauna kleita, Briseles mežģīnes pāri cafй au lait* zīdam, kas ejot čaukst.

Vīrieši pieceļas. Gvena smaida un lūdz viņus apsēsties. Viņa pati apsēžas blakus Modai un paņem tasi ar Ķīnas tēju.

-   Man jāizlūdzas jūsu piedošana, viņa saka apkārtējiem. Nogulēju tik ilgu laiku! Tagad pastāstiet man visi, kā pavadījāt šo pēcpusdienu! Moda, vai uzrakstīji savas vēstules? Ja tās ir gatavas, Ross tas aiznesīs uz ciemu un nosutis. Misis Heivarda-Vesta, vai atradāt taciņu uz ezeru? Vai redzējāt gulbjus? Vai tic nav brīnišķīgi? Denton, mans mīļais, vai tavs sliktais garastāvoklis pārgāja?

Pēdējos vārdus viņa izsaka īpaši valdzinoši. Vaicājot Gvena saņem vīra plaukstas savās. Viņa tam uzsmaida kā jauna, koķeta meitene. Dйnions noglāsta viņas delnu, saspiež to un piesmakušā balsī saka: Viss ir kārtībā, mīļā. Esmu atkal nomierinājies. Bet man tev jāatvainojas. Man jāatvainojas visiem par šo rītu. Ceru, ka jūs man piedosiet. Uznāca melnie jūs jau zināt, kā tas ir. Esmu pagalam nomocījies to sū… to fazānu dēļ.

Atskan vispārējas piedošanas murdoņa. Moda smejas par brāli. Zēns piesarkst tumši sarkans, bet Edijs Šaukross novēršas. Viņam līdz pat šim brīdim nebija ienācis prātā, ka Gvena dumjā Gvena ir tik veikla aktrise. Šis atklājums viņu neiepriecina. Gvenas izturēšanās pret vīru viņu neiepriecina.

Šaukross domā par scēnu, kas notikusi tikai pirms pusstundas. Vai viņš būtu Gvenu par zemu novērtējis? Vai viņa būtu to piekrāpusi, izspiezdama šo slepeno, pazemojošo un nevajadzīgo atzīšanos? Šaukrosam pēc tuvības ar sievieti bieži mēdz būt slikts garastāvoklis: seksuālais akts, kā viņš ar rūgtumu atklājis, viņā atstāj garīgas paģiras. Pašlaik viņa garastāvokli neuzlabo ne Gvenas pašpārliecība, ne arī fakts, nenoliedzamais fakts, ka viņš kā tas bieži Vinterskombā gadās tiek ignorēts.

Viesu vidū manāma dzīva tērzēšana. Kā parasti, viņi apspriež kopējos paziņas. Pat Džārviss, kurš ielūgts pēc Šaukrosa vēlēšanās, lai Šaukross nebūtu vienīgais no sabiedrības izstumtais, pat Džārviss šķiet iekļauts viņu lokā. Šaukrosa skatiens klīst no sejas uz seju. Kā viņš ienīst šos ļaudis! Kā viņš nicina viņus visus, viņu tukšo pļāpāšanu, viņu nebeidzamās veiksmes, viņu kluso pārliecību, ka viņiem nekad nebūs jādara dienišķais darbs!

Viņiem ir nauda. Šaukrosam naudas nav. Viņi ir aizbildņi, bet viņš tas, kurš spiests pieņemt aizbildniecību. Viņš pats zina, ka pārspēj tos visās jomās, un tomēr tie uz viņu skatās no augšas, un viņš to jūt. Pieklājībās dēļ tie pasmaida par viņa asprātībām pērlēm, kas nobērtas priekšā cūkām. Tie pat uzmanīgi uzklausa viņa stāstus par Londonas literāro dzīvi, bet Šaukross zina, ka īstenībā viņš tos neinteresē. Viņi nezina, ko nozīmē dzīvot bez naudas, pārtikt no tā, ko izdodas salasīt, recenzējot grāmatas, sacerot avīžrakstus. Viņiem nav jāpieglaimojas redaktoriem redaktorus Šaukross nicina, jo zina, ka varētu šo darbu veikt daudz labāk, ja vien izdotos pie tā tikt. Viņiem nav jācīnās par vārdu pasaulē, kur patiess talants nobāl modes priekšā. Šaukross zina savu sacerējumu vērtību: viņš zina, cik stipri nācies svīst, kamēr izdevās uzrakstīt savus trīs romānus nu labi, patiesībā noveles -, jo Šaukross šajos vārdos, trauksmainajos, bīstamajos, izaicinošajos vārdos, ielicis pašu dzīvi. Tiesa, kritiķi līdz šim bijuši citās domās, bet Šaukross nicina ari lielāko daļu kritiķu, jo tie ir pērkami cilvēki.

Bet ko gan šeit sapulcējušies ļautiņi no visa tā saprot no mākslinieka cīņām? Neko. Viņus tas pat neinteresē. Iespējams, ja viņš būtu nedaudz slavenāks… bet nē, arī tad pastāvētu šķēršļi. Rūgti, nu jau kuro reizi Šaukross atgādina sev patiesību. Viņš piedzimis nepareizā sociālās un finansiālās šķirtnes pusē, un šo šķirtni pārkāpt nav iespējams, vienīgi gultā, vienīgi tur starp palagiem viņš bauda īslaicīgu pārākumu.

Šaukross jūt pazīstamo žulti plūstam sevī: viņš raugās no sejas sejā. Viņam gribētos piecelties un viņus visus atmaskot, šos Gvenas draugus.

Viņš gribētu tiem pateikt sejā, kas viņi ir: deģenerāti, mietpilsoņi, parazīti.

Viņš aplaiž skatienu nožēlojamajam pulciņam: ragnesim Dcntonam, tumīgajam muļķa Fredijam, Zēnam iesauka pašā laikā -, inlantilajam, lempīgajam un garlaicīgajam muļķim, māsai Modai ar viņas dīkdienīgo princi un viņas dimantiem, topošajai vecmeitai Džeinai Koningemai, Eklendam Kavendišam, dēlam, kuru Šaukross necieš visvairāk, Eklendam, kurš ir gudrs, auksts un augstprātīgi labvēlīgs, Eklendam, kurš vienīgais no visiem necenšas slēpt savu nicinājumu.

Jā, viņam gribētos tos atmaskot un tomēr pietiek apdomas to nedarīt. Gan pienāks viņu laiks, Šaukross sev atgādina, viņu šķira ilgi nepastāvēs, viņu pārākuma dienas ir skaitītas, bet pa to laiku viņi ar savām lauku mājām, bezrūpīgo greznību, viesībām, pazīšanos un aizbildniecību var noderēt. Ak jā!

Šaukross viņus atriebīgi uzlūko un nikni iekožas gurķu sendviča, un novērsies sastopas ar savas meitas Konstances skatienu. Kā parasti, Konstance viņu vēro. Viņa sēž dažus soļus tālāk, nometusies zālē blakus Stīnijam, un košļā gabalu ķimeņu cepuma. Stīnijam uzģērbtas tīras pusgarās velveta bikses. Konstance, Šaukross pamana, izskatās nevīžīga. Viņas mati ir sapinkojušies un nesasukāti, viņas kleita, kas atirusi pa vīli, ir novārtīta dubļos. Viņa nav mazgājusi rokas, Šaukross redz, ka viņas nagi ir melni.

Šaukross jūt enerģijas uzplūdus. Ja viņš nevar atmaskot Kavcndišus un viņu viesus, viņš var ņemt priekšā Konstanti, bērnu, kuru viņš nekad nav vēlejies, bērnu, kura dēļ viņš nevar ieturēt savu stilu un kurš prasa tik milzīgus izdevumus. Konstancei ir zināmas priekšrocības, no kuram pati labākā ir tā, ka viņa nespēj atbildēt uz dzēlībām.

-    Konstance, dārgumiņ, Šaukross paliecas uz priekšu, runādams maigā un mīlīgā balsī. Konstance, kurai šis tonis pazīstams un no kura tā baidās, samirkšķina acis.

-    Konstance, es zinu, ka tev patīk tēlot mazu čigānieti, dārgumiņ, bet, patiesi, vai tev neliekas, ka tu esi aizgājusi par tālu? Mēs šeit neatrodamies starp klaidoņiem, mēs esam Vinterskombā, un man liekas, Konstance, būtu labi, ja tu nomazgātos un pārģērbtos, pirms pagodini mūs ar savu klātbūtni pie tējas galda…

Šaukrosam sākot šo runu, visapkārt skan balsu murdoņa, bet pie beigām iestājas klusums, klusums kā pusdienlaika tveicē pie dīķa, un tajā viņa vārdi krīt, atstājot vislielāko iespējamo efektu.

Pulciņš apjukumā klusi iešalcas vairākiem klātesošajiem ne vien nepatīk pats Šaukross, bet arī tas, ka viņš terorizē savu meitu. Šaukross, juzdams nosodījumu un savā pašreizējā noskaņojumā uztverdams to kā papildu aizvainojumu, turpina:

-      Konstance, vai tad tu neesi dzirdējusi par ziepēm un ūdeni? Ķemmi tu pazīsti? Ko tu, bērns, šodien esi darījusi? Rāpusies kokos? Rakusi tuneli? Šaukross smejas. Jā, droši vien rakusi tuneli, spriežot pēc taviem nagiem.

-    Neko, saka Konstance. Viņa stāv un skatās uz tēvu. Es nedarīju neko. Es biju bērnistabā. Ar Stīniju.

To sakot, viņa palūkojas uz Stīniju, un Stīnijs, zinādams, ka tā nav taisnība Konstance nebija bērnistabā, kad viņš pamodās, piekrītoši pamāj. Patiesībā Stīnijam vienīgajam no Gvenas dēliem patīk Konstance. Viņam nepatīk Šaukross, kurš atņem pārāk daudz mātes laika. Stīnijs jau sen ir izlēmis viņš ir Konstances sabiedrotais. Viņa atbalsts Šaukrosu sakaitina vēl vairāk, un Šaukross ar skaļu šķindoņu noliek savu tasi.

-    Konstance, lūdzu, nemelo, viņš saka. Melošana lietas tikai pasliktina. Es necietīšu melus. Tu iesi uz savu istabu. Un, kamēr būsi tur, tavai personai nenāks par ļaunu likt lietā nedaudz ūdens un ziepju.

-    Es viņu aizvedīšu.

Visi ir pārsteigti, jo tā ir Džeina Koningcma, kas saka šos vārdus. Viņa pieceļas un sniedz Konstancei roku, bet Konstance izliekas to neredzam.

-    Es, vienalga, iešu iekšā, Džeina saka. Ceļas vējš. Gvena, atvaino, bet man kļūst vēsi.

Tas ir pārmetums Šaukross acumirklī par to ir pārliecināts: neglītas un stulbas mantinieces pārmetums. Un, lai kļūtu vēl sliktāk, viņā sāk vārīties dusmas. Neviena piemērota atbilde nenāk pār lūpām, un, pirms viņš paspēj izteikt kaut neveiklu piezīmi, Džeina aiziet. Viņa apliek roku Konstancei ap pleciem un pa pusei aizved, pa pusei aizstumj viņu uz mājām.

Atkal klusums. Misis Heivarda-Vesta ierunājas par pavasara laika nepastāvību. Frcdijs klepo, Zēna skatiens piekalts mežam. De/.ija, labradora kucīte, apveļas uz muguras un piedāvā savam saimniekam Dentonam pakasīt tai vēderu.

-Edij, tēju?…

Gvena pastiepj roku pēc viņa tases. Tagad viņa pārņēmusi tējkannu no Modās un valda pār tējas galdu. Sudraba paplāte, sudraba tējkanna, sudraba cukurtrauks un knaiblītes, sudraba piena trauciņš… Šaukross vēro spožo parādi, pārlikdams prātā, ka, pārdodot tikai dažus šos priekšmetus, viņš varētu iegūt kapitālu, kura pietiktu gadam, di

vieni gadiem. Dzīvojot atbilstoši stilam. Nekādas blakusnodarbes, kas izšķaida viņa mākslinieciskās ieceres. Viņa ģēnijam nepieciešama brīvība, lai varētu uzplaukt.

-Paldies!

Šaukross pastiepj roku ar tasi. Viņš pamet skatienu uz Dentonu, kas, sēžot blakus Gvenai, snauduļo savā krēslā, lielās, brūniem plankumiem klātās rokas nolaidis klēpī. Šaukrosam ienāk prātā dīvainā kārtā pirmo reizi -, ja Dentons nomirtu, Gvena būtu ļoti bagāta sieviete.

-Nē. Cukuru nevajag. Paldies!

Ļoti bagāta atraitne. Kura ar laiku varētu apprecēties vēlreiz. Kura varētu apprecēties ar viņu nebūtu nekādu grūtību viņu pierunāt. Protams, pati doma par otro laulību nesagādā nekādu prieku, atceroties, cik garlaicīga un smacējoši ierobežojoša bija pirmā.

Ja Dentons Kavendišs nomirtu… Šaukross patur iespējamību prātā un paņem tējas tasi no Gvenas rokām. Viņu pirksti nesaskaras, bet vai Gvena būtu lasījusi viņa domas vai arī vienkārši atceras šīsdienas notikumus? Gvenas roka notrīc. Tikko manāma kustība, mirkļa vājums, sudraba karotīte iešķindas pret tases malu. Taču Šaukross to pamana un ievēro, ka to manījis arī Eklends.

Šaukross maziem malkiem dzer tēju. Tā ir pārāk karsta un dedzina lūpas. Viņa skatiens sastopas ar Eklenda auksto, naidīgo, zinīgo skatienu. Nepatīkams moments. Šaukross sagrozās savā vielā.

-   Šaukros… Eklends, paliecies uz priekšu, pieklājīgi viņu uzrunā. Viņš uzdod jautājumu, un Šaukrosam rodas nepatīkama sajuta, ka atbilde jau ir zināma. Jūs mums nepastāstījāt. Vai jūs pavadījāt patīkamu pēcpusdienu? Kā jūs sevi izklaidējāt? Teniss? Krokets? Varbūt pastaiga mežā? Vai bijāt pie gulbjiem ezerā? Apgaismojiet mūs, Šaukros! Jūs taču nebūsiet visu pēcpusdienu lasījis?

TREŠĀ DAĻA . no dienasgrĀmatas

Vinterskomba, 1910. gada 10. aprīlis

Atmiņas par manu māti: maigums bija plāns, bet ciets tam varēja redzēt cauri kā vislabākajam Ķīnas porcelānam. Pēc mana skūpsta viņa noslaucīja lūpas ar baltu kabatlakatiņu. Kad biju pavisam mazs, es lūdzu Dievu, ka vienu dienu viņa ļaus mani sevi noskūpstīt, nenoslaukot lūpas. Es vaicāju, vai tāda diena pienāks, bet viņa atbildēja, ka ar skūpstiem pārnēsājoties baciļi.

Atmiņas par manu tēvu: atraugājoties viņam kustējās vēders. Varēja redzēt, kā ārā nāk gaiss. Gāzu uzpūsts cilvēks; gāzveidīga viela, neveselīga viela; cilvēks, kas pūst no iekšienes. Kad viņš nomira, varēja saost puvuma smaku. Platas lūpas un lielas rokas. Es redzu, kā šīs rokas gramstās zem viņas kleitas. Man bija trīs gadi, kad es pirmoreiz pieķēru viņus to darām: maita māte elsoja.

Atmiņas par manu meitu divpadsmit mēnešus vecu. Džesika blakusistabā jau mira: klepoja dienu un nakti, neļaujot man strādāt. Bērns iemācījās staigāt, kad biju tieši nodaļas vidū, un, protams, draņķa aukle ienesa man viņu istabā parādīt. Pieci grīļīgi soļi, tad viņa apķērās man ap kāju. Viņa ir neglīts radījums, šī Konstance, kuru esmu uztaisījis un palaidis pasaulē: dzeltena āda, aziātes mati, žīdisks kumpums uz deguna, ļaunprātīgs skatiens. Man gribējās viņai iespert.

Jāraksta par naidu par tīru naidu. Šonakt komēta. Tā sastāv no nejaušiem elementiem gluži kā mana meita. Karsta un gāzveidīga kā mans tēvs.

Asociācijas ir dīvainas. Man pietrūkst mātes. Pagājuši jau divpadsmit gadi, kopš viņa ir mirusi, droši vien jau satrūdējusi. Joprojām katru dienu par viņu domāju. Kā viņa noslauka lūpas pēc katra skūpsta. Viņa bija tīra, auksta un tāla. Kā mēness.

MANTOJUMS UN NELAIMES GADĪJUMS

-   Klaidoņi! Čigāni! Vazaņķi! Salašņas! Piemini manus vārdus. Tas ir viņu roku darbs.

Dentons ieņem krietnu portvīna malku, saskalo, norij un drūmi paskatās. Vakariņas ir beigušās, sievietes izgājušas. Dentonam pa labi un pa kreisi sēž viņa vecie draugi. Pārliecināts, ka viņi teikto uzņems atzinīgi viņi arī ir zemes īpašnieki -, Dentons atgriezies pie savas pašreizējās idйe fixe*.

-    Es domāju, ka viņi jau padzīti, — piebilst sers Ričards Pīls, pats pirmais sirdsdraugs, vecais Dikijs Pīls, miertiesnesis, bezbailīgs mednieks, un sarauc uzacis. Viņa īpašums robežojas ar Dentona īpašumu. Ja Dentons Kavendišs zaudē fazānus šajā mēnesī, skaidrs, ka viņam tie zudis nākamo mēnesi.

-    Padzīti? Padzīti? Dentons gandrīz aizrijas. Protams, viņus padzina. Bet viņi ir atgriezušies. Viņpus dzelzceļa tilta. Netīra, noskrandusi apmetne. Zog. Izplata netīrību un slimības. Henesiju zēns Džeks esot redzējis viņus pagājušo nedēļu netālu no mana meža, kā teica Ketermols. Tev to vajadzētu redzēt, Pil!

-    Aiz tilta ir kopējā zeme. Ļoti sarežģīti… domīgi saka sers Ričards, un Dentona deguns piesarkst un sāk raustīties.

-   Kopējā zeme? Kā to saprast? Tas nozīmē, ka viņi var darīt, kas ienāk prātā, ko? Tas nozīmē, ka viņi pa nakti var ložņāt manā mežā un savākt manus putnus, cik viņiem gribas? Tas nozīmē, ka viņi var nākt ar visām savām netīrajām lupatām, riebīgie lopi, noindēt viņus būtu par maz! Pagājušogad viens no viņiem tika klāt labākajai Ketermola kucei. Tepat aiz baznīcas sētas, un Ketermols neko nevarēja padarīt. Kucēnus, protams, noslīcināja, iebāza maisā un iemeta upē, bet tā kuce nekad vairs neatguvās. Nav vairs tas suns, kas agrāk. Sabojāja viņai iekšas. Samaitāja viņu. Bet kādreiz viņa bija tik laba kuce! Viena no labākajām. Glīts deguns, maigas lūpas. Bet tagad…

♦Uzmācīga doma, (Tulk. no franču vai.)

Nezin kādēļ Ketermola kuces skumjais liktenis Dentonu stipri ietekmē. Viņa zods noslīgst uz krūtīm, acis kļūst stiklainas. Kad pārējie veči nāk klajā ar līdzīgiem stāstiem par čigānu varasdarbiem, Dentons liekas tos nedzirdam. Viņš purina galvu, klusu kaut ko murmina, satver pudeles kakliņu un ielej sev vēl vienu glāzi portvīna.

Tā ir viņa trešā glāze, ievēro Šaukross no galda tālākā gala. Pļēgurs. Žūpa. Mietpilsonis. Ragnesis Dentons bija piedzēries, jau sēžoties pie galda. Tagad nu viņš ir pilns kā mārks.

Šaukross sievišķīgi pieliek glāzi pie lūpām un nosūc mazu malciņu portvīna, kas tiešām ir lielisks, tad nosusina savu mazo, akurāti veidoto muti, savu skaisto, pomādēto bārdu ar sniegbaltu salveti. Skatiens uz tīro salveti, paša mazajām, tīrajām rokām ar rūpīgi apgrieztajiem un manikirētajiem nagiem sagādā baudu. Viņa nāsis ietrisas. Pēc neļķēm smaržojošo ziepju un dāsni lietotā odekolona smarža atgriež Šaukrosa pašpaļāvību. Māksloti pasmaidījis augstprātīgu smaidi ņu, viņš novērš acis no Dentona galda gala un sāk aplūkot tuvāk sēdošos viesus. Pa kreisi virzienā uz tālāko galdu galu sēž vecīgs grāfs, stīvs bīskaps, viņa paziņa Džārviss, kurš apbūris kādu Kavendišu kaimiņu ar jauku Lensīra kolekciju. Nekā interesanta.

Šaukrosam pa labi sēž ievērojamais finansists sers Montegjū Stēms, kurš iegrimis sarunā ar Džordžu Heivardu-Vestu, bez šaubām, atkal par procentiem. Aiz viņiem ir grupa jaunāku vīriešu, arī Hektors Ārlingtons, kura tēva zeme robežojas ar Koningemu ģimenes īpašumu. Runā, ka Ārlingtons, centīgs un uzcītīgs jauns cilvēks, esot spējīgs botāniķis. Šaukross atļaujas pavīpsnāt. Botāniķis! Ko tu neteiksi!

Pēc Ārlingtona nāk grupa elegantu, jaunu ītoniešu ar ēzeļu balsīm, bet aiz tiem, no daudzo ievērojamo personu klātbūtnes apjukuši, sēž Gvenas vecāko dēlu trio: pietvīkušais un raižpilnais Zēns, Frcdijs, kas pamanījies viegli apreibt, un Eklends, kurš vakara lielāko daļu bijis kluss un domīgs.

Šaukross redz, ka Eklends apspiež žāvas. Viņš pamana, ka Eklends dzer tikai ūdeni. Šaukross pamana arī to, ka Eklends it kā klausās, ko viņam stāsta blakus sēdošais vīrietis, taču patiesībā nemaz nedzird teikto. Viņš redz, ka Eklcnda skatiens klīst no sejas uz seju, un viņam rodas iespaids, ka šim skatienam maz kas paslīd garām nepamanīts.

Šaukrosam no Eklenda skatiena vienmēr kļūst neomulīgi, un tagad viņš novēršas, lai tikai nesastaptos ar šo skatienu. Šaukrosam ir tāda sajūta un pēdējos mēnešos tā ir pastiprinājusies ka Eklends ne tikai izjūt pret viņu nepatiku; viņam liekas, ka Eklends zina. Viņš zina par sakaru ar Gvenu. Viņš zina vai nojauš, ka Šaukross pret Gvenu izjūt nicinājumu, nicinājumu, kuru, kā Šaukross pats domāja, viņš prata labi noslēpt. Un tas jautājums, ko Eklends pirmīt pie galda bija uzdevis: Kā jūs izklaidējāties? Šaukross jūt, ka šis jautājums nav nejaušs, bet uzdots ar nolūku, lai viņš justos neērti. Ak Dievs, kā viņš ienīst šo puiku… Šaukross aizsāk nelielu cigāra aizdedzināšanas ceremoniju, pārliecināts, ka Eklends pašreiz skatās uz viņu. Viņš sarosās savā vietā. Šaukross turklāt baidās, ka Eklends viņu redzēs tādu, kāds viņš ir patiesībā, neveiksminieku, ar kuru neviens nerunā, kuru neievēro. Nokremšļojies Šaukross paliecas uz priekšu un pārtrauc sev pa labi runas par naudu.

Džordžs Heivards-Vests pārsteigts apklust. Finansistam seram Montegjū Stērnam ir smalkākas manieres. Viņš pieņem Šaukrosa iejaukšanos strīdā, iepazīstina viņu ar sarunas tematu, iesaista viņu tajā, un dažos mirkļos viņi no akcijām pārgājuši pie operas. Šaukross ir nomierinājies.

Montegjū Stērns pazīstams kā ievērojams Koventgārdena patrons. Šaukross, kurš nav muzikāls, par operu neko nezina, un rūpēt tā viņam rūp vēl mazāk, bet opera vismaz skaitās viena no mākslām, tā vismaz ir kaut kas izsmalcināts atšķirībā no vaimanām un lāstiem par čigāniem un suņiem.

Viņam izdodas pateikt tīri pieņemamu, kā viņš jūt, asprātību par Vāgneru, un tad viņš pamana sera Montegjū Stērr.a vesti neparastu izšūta, tumšsarkana zīda apģērba gabalu. Šaukross atslābinās, un sers Montegjū, būdams augstsirdīgs cilvēks, izliekas nemanām, ka Šaukross jauc Rosini ar Doniceti.

Šaukross savu portvīnu tagad malko daudz aizrautīgāk, juzdams, ka viņu pārņem viegls, patīkams, iedvesmojošs reibums. Vēl pāris malku un viņš jūt, ka būs gatavs žilbinoši pāriet no operas pie teātra un no teātra pie grāmatām.

Zemapziņā juzdams, ka viņam joprojām pievērsts Eklenda skatiens, Šaukross kļūst vēl vairāk atbrīvots. Lai Eklends skatās, lai mēģina pierādīt viņa vainu, ja var! Šaukross vairs nav izstumtais, viņš pārstāv galvaspilsētas literātus un modes elkus visi ir draugi, visi tik tuvi, tuvi draugi, Velss, Šovs, Berijs, tāds apburošs cilvēciņš, šis Berijs, viņu vārdi līst pār Šaukrosa lūpām kā rožūdens, kā nektārs, ka balzams.

Sers Montegjū klusēdams klausās, reizēm viņš pamāj, reizi vai divas Šaukross to nemana viņš nogroza galvu. Šaukrosu pārņem pacilātiba, viņš pat riskē pamest īsu skatienu Eklenda virzienā. Drošībā, savā žēlsirdīgajā un dāsnajā teritorijā literatūrā vispār un it īpaši tajos literārajos darbos, kurus sarakstījis viņš pats, Šaukross ir drošībā. Šeit, šajos augstumos, neviens nevar izturēties pret viņu noraidoši un neviens nevar par viņu ņirgāties vismaz neviens no tiem, kas sēž pie šī galda.

Sers Montegjū? Neapšaubāmi kulturāls cilvēks, inteliģents un smalks cilvēks, jā, bet sera Montegjū uzmanība tikai vairo to drošības sajūtu, kuru tagad jūt Šaukross.

Jo sers Montegjū ir vienīgais no klātesošajiem, kurš nekādā ziņā viņu neuzlūko ar pārākuma sajūtu un no augšas. Sers Montegjū nevar Šaukrosu nicināt par tā audzināšanu, izglītību, manierēm, ģērbšanās stilu. Un kāpēc nevar? Kāpēc, tieši pretēji, Saukross var izjust vissaldākās prieka jūtas: viņš ir tas, kurš parāda labvēlību, kurš izrāda augstsirdību.

Gluži vienkārši: sers Montegjū ir ebrejs. Viņš cēlies tā vismaz baumo no vispieticīgākajiem slāņiem un, lai gan kāpis augstu, ļoti augstu, tomēr no savas izcelsmes, ne nacionālās, ne sociālās, nevar tikt vaļā. Tā apzīmogojusi viņa vaibstus, tā izpaužas vestē, palaikam nojaušama viņa balsī, kurā skan Centrāleiropai, nevis Anglijas grāfistēm raksturīgais, sulīgais tembrs.

Lieliski, tā liekas Šaukrosam, jo viņš, protams, nicina ebrejus, tāpat kā viņš nicina sievietes vai strādnieku šķiru, īrus un visus cilvēkus ar tumšu ādas krāsu. Apvienoties ar seru Montegjū pret mietpilsoņiem un tajā pašā laikā būt pārliecinātam, ka viņš, Šaukross, no dzimšanas ir pārāks, ak, tas ir izsmalcināts baudījums! Viņa asprātības uzvilnī jaunos augstumos. Viņš izjūt dziļu vilšanos, kad portera dzeršana beidzas un viņa uzstāšanās tiek pārtraukta.

-    Veco zēn, viņš saka, uzlikdams plaukstu seram Montegjū uz pleca. Tu neesi to lasījis? Bet tev noteikti jāizlasa. Es zinu, ka tu spēsi novērtēt manas labākās domas. Tiklīdz atgriezīšos Londonā nē, lūdzu, noteikti! Es tev nosūtīšu vienu eksemplāru ar autogrāfu, protams. Iedod man tikai savu adresi. Es tev nosūtīšu pirmām kārtām…

Sers Montegjū pieliec galvu. Viņš viegli tā svešādi pamāj.

-   Vecais zēn, viņš laipnīgi saka balsī, kurā Šaukross nejūt ne mazāko ironiju. Vecais zēn, esi tik labs!

Vēlāk tajā pašā vakarā viesības jau rit pilnā sparā, un Gvenas viesistabā dzirkstī smiekli un sprēgā sarunas. Vēl vēlāk tajā pašā vakarā, pacilājumam kāpjot un komētas atnākšanas brīdim tuvojoties, Zēns Kavendišs aizved Džeinu Koningemu uz ieroču istabu.

Ieroču istabas apmeklējumu, izmisuma dzīta, bija ierosinājusi Džeina. Vienīgo tematu, kas Zēnu iekustina fotogrāfiju -, viņš bija izsmēlis jau pirms vairākām stundām pie vakariņu galda. Tagad abi drosmīgi, viens otru balstīdami, mētājas šurpu turpu pieklājības sarunu bangainajās jūrās. Zēns atbild izklaidīgi. Kamēr Džeina spēlējas ar pudiņu, abi jaunieši beidzot piestājuši ceļojumu temata smilšainajā krastā. Atklājas, ka Džeina, kas mil muzejus, kas nesper ne soli bez sava Bedekera ceļveža, ir bijusi Florencē, Romā, Venēcijā un Parīzē, turpretī Zēna ārzemju ekspedīcijas bijušas stipri ierobežotas. Vasaras viņš pavada Vinterskombā, rudeņus Dentona Skotijas muižās, bet ziemas Londonā. Ar Džeinas palīdzību viņš atceras, ka reiz tante Moda viņu paņēmusi ceļojumā uz Normandiju, bet tad viņš vēl bijis mazs un no ēdiena viņam sabojājies vēders.

-   Tētis, Zēns saka, koši nosarkdams, tētis neatbalsta “ārzemju” braucienus.

Tiklīdz vīrieši pēc vakariņu galda pievienojas viesistabā sievietēm, situācija uzlabojas, jo Eklends aizved Zēnu sānis, un Džeina sev par atvieglojumu paliek ar Frediju. Fredijs jūtas mazāk iepriecināts: viņš nevēlas palikt slazdā ar Džeinu. Viņš sarauktām uzacīm nolūkojas uz vecāko brāļu pusi, kuri abi izskatās bāli un, liekas, par kaut ko strīdas. Atkal pievērsies Džeinai, Fredijs liek lietā visu savu nelielo pieredzi un izsaka Džeinai komplimentus par viņas kleitu.

Patiesībā viņam šī kleita nepatīk, tā ir īpaši drūmi zaļa, taču viņa vārdos ieskanas zināma vaļsirdība, jo Džeina izskatās labi. Viņas šaurā seja ir iesārtināta, mati pievilcīgi sakārtoti un krīt mīkstos viļņos, uzsverot augsto pieri un atstatu izvietotās, gaišbrūnās acis. Eklends kādreiz ir apgalvojis, ka Džeina neesot neglīta, ka viņas sejā atspoguļojoties intelekts, kas piešķirot tai sava veida skaistumu. Fredijs tam nepiekrīt kārtējā Eklenda perversija -, taču uzslavē tērpu. Džeina sarauc pieri.

-    Fredij! Lūdzu, necenties būt pieklājīgs! Kleita ir… kļūda.

-    Ko, lūdzu?

-    Iecere šai kleitai bija laba… Džeina uz mirkli apklust. Bet tā nekļuva par īstenību.

To sakot, Džeina pievērš skatienu Eklenda stāvam. Fredijam piezīme liekas nesaprotama, varbūt tas ir joks, bet viņš nekad neizprot Džeinas jokus.

Iestājas neveikls klusums. Fredijs, meklēdams palīdzību, pārlaiž skatienu viesistabai. Bet palīdzība nenāk. Viņam izdodas notvert Hektora Ārlingtona skatienu, taču Ārlingtons, pamanījis Džeinu, steidzīgi attālinās.

Fredijs zina, kāpēc: bija domāts, ka Ārlingtons reiz Džeinu apprecēs, vismaz tā domāja Džeinas ģimene. Viņas krustmāte pielika lielas pūles. Ārlinglonam, pēc Eklenda domām, pārliecinātam vecpuisim, izdevās izvairīties, pirms baumas vēl nebija viņu kompromitējušas. Fredijs šaubās, ka Zēnam tik viegli izdosies izmukt. Ja tam kāds sakars ar tēvu, tad droši, ka ne.

Kāds liktenis nomirt kā vecmeitai! Frcdijs uzmet Džeinai iesāņus skatienu: pēc Eklenda vārdiem, Džeinai atkal bijusi piedāvāta vieta, lai Kembridžā studētu literatūru, bet Džeina atteikusies, kad saslimis viņas vecais tēvs. Fredijs sagrozās krēslā un izmisīgi domā, kā pieklājīgi tikt projām: viņš nespēj izšķirties, vai doma par studējošu sievieti ir šausminoša vai jocīga.

-    Vai Zēns slikti jūtas? piepeši, Frediju izbiedēdama, ievaicājas Džeina.

-     Slikti jūtas?

-     Viņš izskatās tik bāls. Man likās, vakariņu laikā viņš bija nedaudz izklaidīgs…

Droši vien raizējas par bildinājumu, Fredijs klusībā nodomā un apslēpj smaidu.

-     Manuprāt, vainīgs laiks. Viņš iepriekš sacīja, ka sāpot galva. Ak jā, Zēns pazaudējis kaut kādu skrūvīti no sava trijkāja tu jau zini, kā viņš uztraucas par to kameru! Bez skrūvītes kameru nevarēs uzstādīt. Man liekas, ka viņš tieši par to raizējas.

-    Man tā neliekas. Viņš to būs atradis. Pirms laiciņa viņš pie ezera fotografēja. Gulbjus. Es arī biju klāt. Tas bija pirms pašām vakariņām.

Fredijs atkal apspiež smaidu. Tāda izdevība izteikt bildinājumu, un Zēns to atkal nav izdarījis.

-     Nu tad es nevaru iedomāties, viņš pieklājīgi nosaka. Bet tur jau viņš pats nāk, Fredijs atviegloti piebilst, redzēdams, ka Zēns attālinās no Eklenda. Tu mani atvainosi?

Viņš steidzīgi nozūd. Zēns apsēžas blakus Džeinai, un, vairojot viņas izmisumu, atsākas briesmīgā, stīvi kokainā saruna. Nekas, liekas, nespēj Zēnu iedvesmot, ne mūzika, ne grāmatas, ne citi viesi, ne komētas tuvošanās nekas. Saruna kaut kādā veidā nonākusi pie šaušanas, no tās pie ieročiem, no ieročiem pie slavenās “Purdeys” firmas ieročiem. Džeina piezīmē, ka tiem droši vien jābūt ļoti labiem, jo atceras, ka brālis Rolands pasūtija ieročus no Holandes, kuri esot ļoti labi, bet ne gluži tik labi kā…

-    Ja gribi, es tev tos parādīšu. Tūlīt pat. Pārsteigdams Džeinu, Zēns viņu pārtrauc pusvārdā. Viņš pieceļas. Viņš pastiepj roku un, vilkdams Džeinu aiz sevis, ātrā gaitā dodas uz priekšu. Liekas, ka viņš nemana saprotošos smaidus un apmierinātos skatienus, viņiem izejot no istabas, bet Džeina tos redz: tātad ļaudis domā, ka bildinājums ir nenovēršams, bet viņi kļūdās.

Steidzīgā gaitā sekodama Zēnam pa gaiteņiem un lejup pa kāpnēm, Džeina domā, ka viņai zināms Zēna pēkšņā ierosinājuma cēlonis: ir daudzas vietas, kurās vīrietis tradicionāli var izteikt bildinājumu, piemēram, pie ezera, vērojot apburošo ainavu, uz terases mēnesnīcā, varbūt oranžērijā jā, tā Zēnam piestāvētu. Jebkura no šim vietām, tikai ne ieroču istaba.

Ieroču istabā viņi atklāj satriecošu jaunumu: slavenais pāris “Purdeys” ir pazudis.

Šis neticamais atklājums Zēnu patiesi ļoti satrauc, jo Dentona ieroču istaba ir īstens arsenāls. Nervozi un strupi viņš paskaidro, ka tēvs pret šo istabu izturoties kā pret fetišu. Šai istabai esot tikai četras atslēgas: tēvam, viņam pašam, nesen atslēga uzticēta Eklendam, un ceturtā atrodoties Ketermola glabāšanā. Citi reizēm tiekot ielaisti istabā tīrīt ieročus, bet tikai tēva vai Ketermola uzraudzībā.

Par spīti tam, ka kaste, kurai ir stikla vāks un kurā glabājās “Purdeys”, ir atslēgta un šaujamrīki tajā neatrodas, Zēns nespēj atzīt faktu, ka tie ir pazuduši. Viņš meklē gan šur, gan tur pa kaktiem, aiz skapjiem un uzbudinās aizvien vairāk.

-   Tētis būs nikns, pavisam nikns! Lūdzu… Viņš lūdzoši saņem Džeinas roku. Lūdzu, nesaki to nevienam, jā?

-   Protams, Zen, atbild Džeina un tur savu vārdu. Notikušais parādīsies dienasgrāmatu ierakstos, bet skaļi to neviens nekad neapspriedīs, tāpat kā Zēna paziņojumu, ka, galu galā, ieroči atradušies divas dienas vēlāk. Zēns šo lietu nekad nepieminēs arī tad ne, kad viņu aicinās dot liecību izmeklēšanā, lai detalizēti noskaidrotu visus šīs nakts notikumus.

Ieroču istabā Džeina Zēna sejā pamana bērnišķīgas izbailes. Nabaga Zēns, viņa domā. Zēns, kura vīrišķību apspiež tēvs, patiesībā neraizējas par tēvu un “Purdeys”, viņš raizējas par tēvu un bildinājumu.

Džeinu pārņem žēlums pret Zēnu, kurš, tāpat kā viņa pati, iesaistīts šajā farsā, noķerts tajā gluži kā slazdā. Viņa Zēnam pateiks, tā viņa domā, un pateiks tūdaļ pat, ka viņa negrib, lai viņš izsaka bildinājumu, bet, ja viņš to izteiks, tad saņems noraidījumu. Visi šie teikumi virknējas Džeinas smadzenēs, riņķo viņas prātā, tomēr nekad netiek izsacīti.

Tajā brīdī atskan gongs. Tas noskan, atbalsodamies hallēs un gaiteņos. Spokaina skaņa. Zēns salecas. Bet tas ir tikai signāls, ka drīz parādīsies komēta, signāls, ka viesiem laiks pulcēties laukā.

Tik daudzi cilvēki ārā uz terases veras augšup naksnīgajās debesīs. Pūš vējiņš. Nakts ir klusa. Gaidpilna.

-    Rau, tur!

Eklends ir pirmais, kas to pamanījis un rada citiem. Apkārt viņam drūzmējas un grūstās ļaudis, izstiepuši kaklus, un aizpilda gaidīšanas minūtes, mēģinot noteikt zvaigznājus.

Polārzvaigzne, Orions, Kasiopeja, dvīņi Kastors un Pollūks, Lielais Lācis, Mazais Lācis. Šonakt debesis ir skaidras, zvaigznes neaizsedz mākoņi, un tās spīd spoži.

Tās izskatās, domā Eklends, kā spožas sēklas, kuras debesīs izbārstījusi dāsna un izšķērdīga Dieva roka; zvaigžņu pārpilnība reibina viņa prātu. Eklends atiet malā, lai sarunu dūkoņa viņu netraucētu, lai viņš varētu pabūt kā viņam vislabāk tas patīk viens pats. Eklends skatās debesis un jūtas līksms un gaviļpilns. Šādā naktī viss ir iespējams. Pazūd dzīves nejaucības, visas nianses, atrunas, kompromisi un nepatiesības. Uz brīdi, tieši pirms komētas parādīšanās, Eklends izjūt lielu gara pacilātību, it kā viņš būtu zaudējis apnicīgo Zemes pievilkšanas spēku un lidinātos augšā starp zvaigznēm.

Satraukums nav ilgstošs. Kad Eklends ierauga komētu, tas jau ir izbalējis, un komēta pati viņu pirmajā mirklī atskurbina. Eklends jau bija gaidījis, ka šī komēta, šī slavinātā parādība, izraisīs vilšanos. Nejaušas daļiņas, gāzes un putekļi: viņš bija pārliecināts, ka skats nebūs satraukuma vērts.

Taču, tiklīdz Eklends to ierauga, viņš saprot, ka ir maldījies. Komēta viņā izraisa bijību. Tā izraisa bijību pārējos skatītājos. Kad Eklends iesaucies rāda ar pirkstu debesīs, sarunas aprimst. Ļaudis uz terases ir pavisam klusi.

Tikai viens garš gaismas stars. Komētas ceļš izliecas, zvaigznes nobāl, tumsa uzliesmo, viss notiek lielā klusumā.

Griba, uzliesmojums, klusums. Tieši tas, domā Eklends, parādību dara tik citpasaulīgu un draudīgu. Ja tā kustas tādā ātrumā, šķiežot dzirkstis, būtu dabiski, ja dzirdētu troksni, liesmu sprakšķēšanu, eksploziju, pat mašīnas vai lidmašīnas dzinēja rūkoņu -Eklendam reiz gadījies redzēt lidmašīnu.

Bet komēta ir klusa, kā jau zvaigzne, un tieši tas, nolemj Eklends, izraisa bijību. Tas un uz mirkli nākotnes perspektīva. Ja šī komēta, protams, atgriezīsies pēc kādiem septiņdesmit sešiem gadiem, tas nu ir skaidrs.

Eklends skatās un rēķina, kā, iespējams, tobrīd rēķina ikviens. Komēta atkal būs redzama 1986. gadā. Skaitlis izklausās svešādi, neiedomājami, ekscentriski. Viņam tad būs… deviņdesmit divi gadi.

Tik ilgi viņš nenodzīvos, tas nu Eklendam uzreiz ir skaidrs. Tas ir pārāk ilgi, pārāk neiespējami, pārāk tālu aiz cilvēkam iedalītā laika sprīža septiņdesmit gadu garumā. Viņš nenovērš acis no komētas, vēro viegli izliekto loku, viņš zina šī ir vienīgā reize, viņš to vairs nekad neredzēs.

Eklends vēro un piepeši aptver, ka ir mirstīgs. Šī apjausma viņu skumdina un sanikno. Tik maz gadu, domā Eklends, bet, pirms viss būs galā, viņš grib paveikt vienu darbu, uzdrošināties izdarīt vienu ārkārtēju, cildenu darbu.

Viņš nepacietīgi, nikni aizgriežas. Viņam jābūt pie Džennas; viņam jābūt pie Džennas tagad un vienalga, ja kāds pamana viņa aiziešanu. Dzīve ir tik īsa, domā Eklends un nogriežas staļļu virzienā: tur Dženna apsolījusies viņu gaidīt. Eklends pieliek soli: neviens neredz viņu aizejam, tikai Džeina Koningema, kuras skatiens viņam nemitīgi seko.

Eklends ievelk dziļi plaušās svaigo gaisu. Pacilātība ir atgriezusies. Šonakt es esmu spējīgs uz visu, Eklends domās nosaka, metas skriešus un vienu reizi atskatās pār plecu.

Bet neviens viņu nesauc atpakaļ, neviens nenosauc viņa vārdu, un daudz vēlāk neviens nevaicās, kurp viņš gājis.

Un pārējie skatītāji? Daži no viņiem ir izbijušies. Pat Dentons jūt, ka viņu pārņem melanholija; viņš domā par saviem stīvajiem locekļiem, elpas trūkumu, kapsētas tuvumu. Gvena, aplikusi roņādas apmetni ar sermuļādas apmali, stāvēdama blakus Šaukrosam, tieši tā, kā bija plānojusi, saprot, cik satriecoši īstenība var neatbilst gaidītajam.

Viņa bija iedomās skatījusi neaptumšotu laimi, tagad viņas prāts ir satraukts, tas saskaldījies starp cerībām un paniku. Šodien pirmo reizi mūžā Gvena apšauba savu briedumu. Viņa vairs necenšas izmest no galvas visas šaubas. Gvena ir atzinusi šaubu esamību, un nu tās drūzmējas apkārt. Viņa mīl Ediju, viņa to nemīl. Edijs mīl Gvenu, viņš Gvenu nemīl. Viņa ir mīļākā, viņa ir māte. Bet tagad, pirmoreiz, abas šīs lomas saduras, un Gvena neskaidri nojauš, ka viņu gaida sods.

Gvena ir grēkojusi. Viņa raugās uz komētu, un viņa to zina. Nevis kļūdījusies, bet grēkojusi. Edijs par šo vārdu smietos, bet viņa vairs neļaus Edijam sevi ietekmēt. Viņa nolemj, ka nekas nevar attaisnot viņas nodarījumu, un no kauna Gvenai kļūst nelabi. Viņa redz sevi kā bērnu sēžam viesistabā, un tēvs viņai lasa priekšā Bībeli. Un tagad viņa zina, tikpat noteikti, kā zināja toreiz: grēks prasa pēc atmaksas.

Edijs ir saņēmis Gvenas roku, bet viņa to atrauj. Viņa meklēs izlīgumu ar visiem, saraus šo sakaru un nekad vairs nekritīs kārdinājumā. Edijs viņu uzlūko, bet Gvena to pat nepamana. Viņa mēģina noteikt soda lielumu un, neizprotamu šausmu pārņemta, saprot, no kurienes tas nāks.

Ar viņu pašu nekas neatgadīsies. Protams, ne, tas būtu pārāk vienkārši. Nē, nelaime atgadīsies ar kādu, kuru viņa mīl: viņas sods būs zau

dējums. Izmisuma pārņemta, viņa pūlī meklē bērnu, vira sejas. Tad apgriezusies viņa aizsoļo pāri terasei uz mājas pusi.

-    Gvena, uz kurieni tu ej? sauc Šaukross. Gvena neatskatās.

-    Apraudzīt Slīniju, viņa saka. Man jaaprauga Slīnijs.

Stīnijam un Konstancei atļauts palikt nomodā. Viņi abi viens otram blakus uzmetušies ar ceļiem uz bērnistabas palodzes. Logs ir plaši atvērts, un viņi bīstami izliekušies pa to ārā. Stīnija seja ir sasārtusi, satraukta. Konstances seja ir bāla un noslēgta: abi veras debesīs, raugās, kā pie horizonta izplēnē gaisma.

Aukle Tempļa, sirmajiem matiem astītē krītot pār muguru, kārtīgi satinusies sarkanā flaneļa naktskreklā, uzbudināta dīdās viņiem aiz muguras. Kad Gvena iesteidzas istabā un, apskāvusi Stīniju, piespiež viņu sev klāt, aukle Tempļa jtītas sarūgtināta. Bērnistaba ir viņas valstība.

Gvena noklāj Stīnija seju ar skūpstiem. Viņa liek tam doties atpakaļ gultā, izdzert glāzi piena, sakārto spilvenus, patausta pieri, savelk segas un palagus līdz pašam zodam. Un pat tagad Gvena kavējas aiziet: viņa atceras naktis, kuras pavadījusi pie Stīnija gultas, kad viņš bija slims, viņa bija pārliecināta, ka līdz ar aiziešanu viņas aizsardzība zudīs un viņš var nomirt. To nakšu bailes atkal ir atgriezušās. Tikai tad, kad Slīnijs ir aizmidzis un mierīgi elpo, viņa ir ar mieru aiziet.

Domās nogrimusi, viņa gandrīz nepamana, ka Konstance ir pavisam piemirsta, un aukle Tempļa tikai tagad liek bērnam iet prom no atvērtā loga.

Logs tiek aizvērts, aizkari aizvilkti.

-    Bērniem laiks gulēt, aukle mundri nosaka.

-    Ar labu nakti, Konstance, aizejot saka Gvena.

Konstance, zinot, ka negulēs, ļauj sevi aizvest uz savu guļamistabu.

-    Es šodien apglabāju zaķīti, viņa stāsta auklei, kad tā viņu noguldina.

-   Protams, dārgumiņ, saka aukle, izdzēsdama naklslampiņu. Aukle Tempļa, kurai Konstance nepatīk, ir pieradusi pie viņas meliem un atbild uz tiem ar pieklājīgu vēsumu.

-    Zaķītis bija pavisam maziņš. Peleks, piebilst Konstance.

-    Ej nu uz čučumuižu, saka aukle un aizver durvis.

Konstance guļ tumsā nekustīga un klusa. Viņa kustina pirkstus.

Viņa domā. Viņa klusi dūc vienmuļu, dobju melodiju. Viņa gaida, un pēc kāda brīža, kā kairu vakaru, ierodas albatross.

Konstance vēro, kā tas met lokus pie griestiem. Viņa ieklausās tā milzīgo, ballo spārnu švīkoņā. Šis albatross nav ļauna zīme cik muļķīgi gan var būt cilvēki! Šis albatross ir viņas padomdevējs, viņas draugs, viņas sargeņģelis.

Un viņš ir skaists. Katru dienu šis putns aizlido līdz pasaules galam un atpakaļ, katru dienu viņš šķērso pasaules okeānus. Kādu dienu viņš paņems Konstanci sev līdzi to viņš ir Konstancei apsolījis. Viņa sēdēs tam uz muguras, atlaidusies starp spārniem, būdama drošībā kā rieksts savā čaumalā, un tad arī viņa redzēs pasauli. Konstance ar prieku domā par šo ceļojumu. Pa to laiku viņa vēro un gaida. Pacietīgi.

Pulkstenis rāda vienpadsmit. Lejā iedegtas lustras, Kavendišu viesistaba mirdz un laistās. Džcina Koningema spēlē klavieres.

Sākumā viņa spēlē to, ko no viņas gaida: vienu vai divus tinkšķošus valšus, cēlu mazurku, mūziku, kāda spēlējama augstdzimušai sievietei, mūziku, kura Džeinai nepatīk un kuru viņa nicina.

Vispirms klātesošie klausās viņas spēlē: tie sapulcējas aplī, droši vien gaidīdami, ka Gvena pievienosies Džeinai, kā viņa to bieži mēdza darīt. Gvenai ir sulīga balss, un viņas izmeklētais repertuārs rauj sirdi no krūtīm ārā. Bet šovakar, atvainojusies viesiem, Gvena atsakās dziedāt.

Džeina, pacēlusi acis no nošu raksta nožēlojamo mazurku viņa zina no galvas -, redz, ka Gvena sāk apstaigāt viesus. Viņa sāk ar pašiem izcilākajiem: vecīgo grāfu un viņa sievu, kuri reti parādās sabiedrībā. Viņa pāriet pie Dentona māsas Modās un finansista sera Montegjū Stēma. Viņa apsveicinās ar pulkvežiem un kapteiņiem, valstsvīriem un politiķiem, Sitijas ierēdņiem un biržas mākleriem. Viņa mudina Zēnu un Frediju aprunāties ar klātesošajām jaunajām sievietēm. Smaidīdama Gvena aizvada savu vīru un viņa medību draugus smēķējamās vai biljarda istabas virzienā. Vārdiņš šur, pieskāriens plecam tur Džcina ievēro, cik prasmīgi Gvena pilda mājasmātes pienākumus.

Mazurka ir galā. Aplis ap klavierēm izirst. Turpmāk viņas spēle būs tikai fona troksnis. Džeina noglāsta taustiņus. Viņa neapvainojas: atrasties perifērijā nozīmē būt pašai ar sevi.

Kādu brīdi, ieturēdama pauzi starp skaņdarbiem, Džeina vēro pārējos viesus, atceras komētu. Sākumā viņa uz to neskatījās kādu brīdi -, jo viņas skatiens bija piekalts pret gaišajām debesīm iezīmētajam Eklendam, kurš, kā parasti, stāv nomaļus, ar izstiepto roku rādīdams uz komētu.

Džcina noliecas pie taustiņiem. Viņa ir pārliecināta, ka Eklenda nav istabā un ka viņš neatgriezīsies no āra, lai gan, liekas, neviens viņa pazušanu nav pamanījis. Neviens Džeinu neievēro, un tā viņa var atļauties domāt par Eklendu. Viņa domā par Eklenda rudajiem matiem un to, kā no debesīm nākošajā spokainajā gaismā tie mirdzēja kā aura ap viņa galvu. Džeina iztēlē skata viņa vaibstus, kuri, viņasprāt, ir bezgala valdzinoši. Eklendam ir bāla, caurspīdīga āda tā nodod viņa emocijas kā lakmuss ķīmisku vielu klātbūtni. Kad Eklends dusmojas un Džeina viņu bieži redzējusi dusmīgu -, viņš nobāl. Kad viņš ir laimīgs vai satraukts, vai uzjautrināts, ādai pārslīd viegls sārtums. Džeina, par Eklendu domādama, vienmēr saista viņu ar ātrumu. Viņam ir ātra domāšana, aša mēle, ātrs spriedums par visu. Viņam vajag nepārtraukti kustēties uz nākamo vietu, nākamo ideju, nākamo personu, nākamo projektu, un Džeinu viņa sabiedrībā bieži pārņem bailes. Viņa jūt, ka Eklends spēj postīt. Viņš ir spožs, bet bezrūpīgs.

Pirmīt, vērojot viņu ārā, dārzā, Džeina juta, ka viņā pašā kaut kas uzsāk cīņu. Likās, ka šis kaut kas, mežonīgs un dumpīgs, kāds lietuvēns, grib izlauzties no viņas laukā. Tagad lietuvēns ir atpakaļ: Džeina to jūt. Tas, protams, ne jau lietuvēns, bet vienkārši iekāre, kas čukst velnišķīgus priekšlikumus. Tas dzied mežonīgas pasaules dziesmu, šī pasaule eksistē ārpus nosacījumiem, kuros dzīvo Džeina. Šī citādā Džeina spētu aizmirst tādus nogurdinošus jēdzienus kā pienākums, apdoma un paklausība. Viņa spētu aizmirst savu slimīgo tēvu un savas atraitnīgās krustmātes cerības, un viņa varētu būt… brīva. Džeina vilcinās. Viņa aizver nošu burtnīcu, kas guļ priekšā uz klavierēm. Uzlikusi rokas uz taustiņiem, Džeina sāk spēlēt pēc atmiņas. Šoreiz skaņdarbu, kuru viņa mīl un ciena, jo šī mūzika nedod precīzas atbildes un tās kadence nav mierinoša. Šopēna revolucionārā etīde. Tā nav domāta spēlēšanai viesistabā.

Brīva, brīva, brīva skaņdarbs ir grūts. Tuvodamās etīdes beigām, Džeina jūt, viņai aiz muguras kāds stāv. Vīrietis. Kamēr mūzika turpinās, viņa ir pārliecināta, ka stāvētājs ir Eklends.

Bet tas nav Eklends. Tas ir Zēns. Viņš gaida, kad Džeina beigs spēlēt. Viņš pieklājīgi aplaudē.

-   Es domāju, viņš saka, kad Džeina aizver klavieru vāku, vai tu negribētu iziet ārā svaigā gaisā? Mēs varētu aiziet uz oranžēriju.

Džeina pieceļas un iet viņam līdzi. Viņa zina, kas notiks oranžērijā. Viņai negribas par to domāt. Tāpēc viņa patur prātā mūziku, komētu un Eklenda tēlu, kurš tagad vairs nenorāda uz komētu, bet uz taku, ceļu, citu maršrutu, pa kuru viņa būtu varējusi iet.

Kamēlijas pieskaras viņas rokai. Zēns nometas ceļos viņš patiesi nometas ceļos. Vienu roku viņš kā mēģinādams piespiež pie sirds.

-   Mis Koningema… Džeina… viņš ierunājas.

Džeina domā par komētu, par matu auru, par pilnīgo klusumu, kas atbalsojas kā šāvieni.

-    … jūsu roku laulībā.

Zēns apklust. Džeina gaida. Iestājas ilgstošs klusums, tad iepriekšējo mirkļu uzdrīkstēšanās Džeinu pamet, kā jau viņa bija baidījusies. Gari, nožēlojami vecmeitības gadi vai to viņa vēlas? Bet, galu galā, nekas cits viņu negaida. Piedalīšanās daudzās kristībās, bet tie visi būs citu sieviešu bērni, kurus kristīs. Kas viņu sagaida nākotnē, kad nomirs viņas tēvs un nomirs krustmāte, un viņa būs pamesta viena savam liktenim?

Vai nu vecmeitlba, vai Zēns, kurš jau gandrīz noteikti ir viņas vienīgā izvēles iespēja. Pagriezusies pret Zēnu, Džeina pieņem viņa bildinājumu, lai gan nākamajā mirklī nosaka ilgstošu saderināšanās laiku. Viņa ir gatava gaidit, viņa labprāt pagaidīs, kamēr Zēnam paliks divdesmit viens gads.

Zēna seja apmācas, bet tad atplaukst. Ceļgaliem nokrakšķot, viņš pieceļas. Džeinai gribētos smieties, viss ir tik absurdi, bet viņa, abus žēlodama, pastiepj roku un smaida.

Šī ir bildinājumu nakts, iespējams, mīlestības nakts. Kamēr notiek Zēna un Džeinas saderināšanās, tiek izteikti arī citi solījumi un norunātas satikšanās.

Viesistabā Fredijs flirtē ar jaunu meiteni, vārdā Antuanete, kuru saista neskaidra radniecība ar tanti Modu, kas nemanāmi pavada. Antuanete, četrpadsmit gadus vcca, bet pāragri attīstījusies, viņa flirtam atbild. Fredijs kļūst lielīgs.

Ļaužu pārpildītās istabas tālākajā galā tante Moda, kura uzlikusi savus slavenos safīrus, atklājusi, ka viņai daudz kas kopējs ar finansistu seru Montegjū Stēmu. Sarunājoties par operu, Moda vēro viņa vesti. Tā ir uzkrītoša un grezna. Veste viņu valdzina. Moda mēģina atcerēties, kas viņai zināms par šo cilvēku, kura vārds Londonas aprindās kļuvis par simbolu. Cilvēks, kurš strauji kāpis augšup, un cilvēks ar lielu ietekmi. Bez tam klīst valodas, ka seram Montegjū esot cieši sakari ar premjerministru. Viņš, protams, ir ebrejs, bet šo faktu mēdz pieminēt tikai viņam aiz muguras, turklāt parasti tie, kas viņam palikuši parādā. Kāds ir sera Montegjū īstais vārds?

Stēms tas nav, par to Moda ir pārliecināta. Viņa dzirdējusi daudzus nejaukus nostāstus, kurus neskaidri atceras, bet sīkumi pagaisuši no atmiņas. Viņa spriež, ka sers Montegjū varētu būt dažus gadus par viņu jaunāks, apmēram četrdesmit gadu vecs, lai gan grūti pateikt precīzi. Viņš varētu būt arī jaunāks. Iespaidīgs vīrietis, drūms vīrietis, vienlaikus amizants un nesatricināmi pieklājīgs. Modai piepeši ienāk prātā, ka viņa nekad nav gulējusi ar jūdu, un, tiklidz par to iedomājusies, viņa ir jau pieņēmusi ielūgumu ierasties Stēma ložā Koventgārdenā.

-   Burvīgi, Moda nomurmina un aplaiž skatienu istabai. Bet jūsu sieva? Vai viņa mums piebiedrosies? Viņa ir šovakar šeit?

-   Man nav sievas, atbild sers Montegjū, un kaut kas viņa izteiksmes veidā, viņam to sakot, liek Modās sirdij iepukstēties straujāk.

Viņš ietur pauzi, tieši tik ilgi, cik vajadzīgs, tad pieliec galvu. Un jūsu virs, princis?

-    Montekarlo, Moda atklāti pasaka. Viņi uzsmaida viens otram. Abiem uzreiz skaidrs, ka princis neskaitās un viņu var turpmāk nepieminēt.

Sers Montegjū saņem viņas roku. Viņš vada Modu cauri ļaužu drūzmai pie apkalpotāja, kurš tur sudraba paplāti ar šampanieti. Viņa iet garām vecīgajam grāfam, kurš oficiāli pasveicina seru Montegjū, garām politiķim, kurš viņu sveicina sirsnīgāk, Edijam Šaukrosam, kurš laikam ir viegli iereibis, jo grīļodamies tuvojas Gvenai.

-    Cik nepatīkams cilvēks, saka Stēms. Viņš skatās Šaukrosa virzienā un viegli pabīda Modu malā. Šī piezīme, kas izteikta pa vidu anekdotei, Modu pārsteidz, jo viņa nav no sera Montegjū gaidījusi tādu vaļsirdību.

-    Gvenai viņš patīk, viņa atbild un tūdaļ pat nožēlo gan savu piezīmi, gan veidu bez šaubām, netaktisku -, kādā to pateikusi. Moda, kurai Gvena patīk un kurai nav nekādu ilūziju par to, cik patīkami būt Dentona sievai, kurai liekas aizkustinoši, ka Gvenai nākas tik ļoti slēpt savu sakaru, Moda sastomās. Jūs jau zināt, viņa neveikli piebilst,

-    ka Gvenu interesē māksla. Grāmatas. Un mans brālis Dentons…

-    Nu, protams, sers Montegjū izlīdzinoši nosaka un tūdaļ pat maina sarunas tematu.

Moda nomierinās tā tam arī jābūt. Nojauta saka viņai, ka šis cilvēks neizpļāpāsies, viņas netaktiskā izrunāšanās paliks zināma tikai viņam vienam. Tomēr viņai paliek iespaids, ka šī nelielā, nejauši izpaustā informācija netiks arī aizmirsta. Tikai uz mirkli, skatieniem sastopoties, Moda nojauš serā Montegjū cilvēku, kura prāts ir bāztin piebāzts ar noslēpumiem, ar informācijas skrandām varbūt nekam nederīgām, varbūt noderīgām -, kuras noglabātas kā nodrošinājums pret varbūtējām nākotnes nejaušībām.

Baņķieris, banka, slēpta vara vai tas ap seru Montegjū rada šo apvaldītā spēka gaisotni? Moda nav pārliecināta, bet zināmu spēku viņa nojauš, un tas ir erotisks spēks. Viņas pulss atkal kļūst straujāks.

Starp abiem iestājas neliels klusums. Moda ieskatās sera Montegjū acīs. Tās ir tumšas, smagiem plakstiņiem. Viņa novēršas.

-   Kurā istabā jūs šonakt guļat? vaicā sers Montegjū, un tāpēc, ka viņš vaicā tieši šādi, bez ievada, bez aplinkiem, kaut pagājušas tikai dažas stundas, kopš abi iepazīstināti, Moda atbild nekavējoties.

Ne mazākā bikluma, nekāda tēlota sašutuma. Tādēļ vien viņa seram Montegjū patīk.

-   Pirmās durvis pa kreisi, saka Moda. Kāpņu galā, kas ved uz austrumu spārnu.

-   Divpadsmitos? vaicā sers Montegjū, ieskatīdamies pulkstenī.

-   Cik tu esi nepacietīgs! atbild Moda, pieskardamās viņa piedurknei. Divpadsmitos trīsdesmit.

-  Pēc pusstundas, saka Edijs. Viņa balss ir mazliet neskaidra. Viņš satver Gvenu aiz rokas.

-Tas nav iespējams. Par agru.

-   Tad pusnaktī. Es nozudišu pirmais un tevi tur gaidīšu. Tad tu nāksi? Tev nebūs bail?

Gvena atsvabina roku, pamet ašu skatienu pa labi un pa kreisi. Protams, viņai nebūs bail. Viņai nekad nav bail. Viņa arī agrāk tikusies ar Ediju mežā, tumsā, un, ja ari viņai bijis bail, tad bailes tikai vairojušas sajūsmu, ieslīgstot Edija skavās.

-   Vai tas ir droši?

Gvcna iepleš acis, uz mirkli nesaprazdama, par ko Edijs runā.

-   Vai tas ir droši? viņš jau nepacietīgāk atkārto. Kā ar īpašniekiem? Tu taču atceries lenča laikā tavs vīrs sacīja, ka īpašumu apsargāšot.

Šis bažas Gvenu kaitina. Tās ož pēc bikluma, bet biklums nav tā īpašība, kuru viņa gaida no mīļākā.

-   Ne šonakt, viņa saka. Visam ciemam ir brīvais vakars. Ļaudis skatījās komētu, viņiem arī bija sarīkotas vakariņas. Tagad viņi visi droši vien jau ir piedzērušies. Pārāk piedzērušies, lai raizētos par malumedniekiem.

Edijs saspiež viņas roku.

-   Tad divpadsmitos, viņš nosaka un aiziet.

Gvena pievēršas citam viesim. Vēlāk, piecpadsmit minūtes pirms norunātā tikšanās laika, viņa redz Ediju izslīdam uz terases. Piecas minūtes pēc tam arī viņa ir nozudusi no istabas.

Viesības rit pilnā sparā. Neviens nepamana viņas aiziešanu. Viņa steidzas augšā pa galvenajām kāpnēm uz savu guļamistabu.

Vienu stundu, viņa sev iestāsta. Vienu stundu bez viņas iztiks. Kāpņu laukumiņā viņa apstājas un ieklausās. No biljarda istabas atskan vīriešu smiekli; viņa klausās. Viņa ir pārliecināta, ka spēj atšķirt sava vīra balsi. Tā ir aizsmakusi. Tā ir piedzēruša cilvēka balss.

Staļļu pagalmā gaida un klausās Eklends. Viņš paceļ seju pret naksnīgajām debesim. Attālāk, aiz sakņu dārziem, dzirdama balsu murdoņa. Muižas strādnieki, ciemalnieki, daži muižas kalpi ari viņi vēro komētu, pēc mirkļa Džcnna aizlavīsies prom un būs pie viņa. Piecas minūtes, desmit katra minūte velkas kā stunda. Steidzies, steidzies, domā Eklends un atskatās atpakaļ, kur melnē nama aprises.

Tur, augšstāvā, kādā logā deg gaisma. Pret gaismu viņš var saskatīt divus sīkus stāvus: Stīniju un Konstanci. Viņam skaloties, Stīnijs nozūd, pazūd skatienam reizē ar attāla protesta skaņām, Konstance paliek pie loga viena pati. Uz mirkli Eklendam rodas sajūta, ka Konstance skatās uz viņu, viņš ieraujas dziļāk ēnā. Konstance Krosa Albatrosa Eklendam viņa nepatik.

Mirkli vēlāk viņš zina, ka nepatīk nav pareizais vārds: viņš no tās piesargājas, un tas Eklendu sanikno, jo viņš piesargājas tikai no ļoti nedaudziem cilvēkiem, un kādēļ gan būtu jāpiesargājas no desmit gadus veca bērna?

Viņa, protams, okšķerē, tas ir viens iemesls. Konstance labprāt mīl noklausīties aiz durvīm. Viņa okšķerē un izspiego, bet pieķerta un Eklends viņu ir pieķēris vairākkārtīgi viņa izrāda pārsteidzoši bezkaunīgu mieru. Konstance, vai tev kļuvis par paradumu lasīt citu cilvēku vēstules? Un Konstance, kura tobrīd ir deviņus gadus veca, pieķerta rakņājamies pa Gvenas rakstāmgaldu ar sava tēva vēstuli rokā, tikai parausta plecus.

-   Reizēm. Kāpēc gan ne? Gribēju zināt, kas manam tēvam bija sakāms. Ne viņš, ne tava māte man to droši vien nestāstīs.

Teiktais Eklendu apklusināja, vēl jo vairāk tāpēc, ka ari viņam labprāt būtu gribējies vēstuli izlasīt. Turklāt Konstances balss intonācija liecināja par zināšanu, kura Eklendu dziļi satrieca. Jo aizdomas par māti un Šaukrosu bija viens, bet dzirdēt, ka uz tām uzvedina, šīs aizdomas gandrīz apstiprina deviņus gadus veca meitene, pavisam kas cits. Konslance prata to viņš bija manījis jau agrāk savu vainu attaisnot ar citu vainām. Redzēdams, ka viņa to vēro ar parasto akmenscieto sejas izteiksmi, un manīdams viņas skatienā pazibam izsmieklu, Eklends jutās samaitāts un līdzvainīgs, bet tad pēkšņi kļuva ļoti nikns.

-    Noliec alpakaļ! Viņš paspēra soli uz priekšu un, satvēris viņas roku, izpurināja no tās vēstuli. Droši vien viņš Konstancei sagādāja sāpes, jo viņa, nedaudz saviebusies, atrāvās atpakaļ, taču neraudāja.

-    Vai, tu jau esi dusmīgs, Eklend! Tu esi kļuvis pavisam balts. Tu vienmēr esi balts, kad dusmojies. Melnās acis uzzibsnīja, it kā Konstancei sagādātu prieku, ka viņš izprovocējis šo piezīmi. Un tu saspiedi man roku. Nedari tā!

Viņa to izstiepa un, pirms Eklends spēja izvairīties, saskrāpēja viņam seju. Aša rokas kustība un nagi sejā. Izspiedās asinis, un abi nerunīgi un nekustīgi kādu brīdi stāvēja, lūkodamies viens otrā, tad pēc mirkļa Konstance iesmējās un izskrēja no istabas.

Šo starpgadījumu neviens no viņiem vairs nepieminēja, tomēr tas palika Eklenda apziņā kā mīkla un reizēm viņu satrauca, jo toreiz pārdzīvotās emocijas viņš nespēja saprast un joprojām nevar izskaidrot. Dīvainā kārtā Eklends Konstanci respektē: viņa ir antitēze visam, ko viņš apbrīno, ar savām viltībām, bezkaunīgajiem meliem un žiletes asuma piezīmēm, un tomēr savā ziņā viņa ir godīga.

Konstance redz pārāk daudz šī doma izskrien caur Eklenda smadzenēm. Viņam kļūst neomulīgi. Ir dažas lietas, kuras Konstancei būtu labāk neredzēt, un viena no tām ir Eklenda naids pret viņas tēvu. Viņš vēlreiz uzmet skatienu mājai, bet nu Konstance ir nozudusi, gaisma logā nodzisusi, aizkari aizvilkti. Eklends jūt atvieglojumu. Viņš atver durvis, kas ved uz staļļaugšu, un pieliek kāpnes.

Saldā siena smarža. No apakšas dzirdama salmu čaboņa, zirgiem dīžājoties savos steliņģos. Eklends pieiet pie lodziņa, kas vērsts pret rietumiem. Nakts ir klusa, dārzi tumši, komētas gaisma nodziest, viņa prātā kavējas gaviļu atblāzma. Ak, kaut Dženna nāktu ātrāk!

Eklenda domas pievēršas Džennai, viņai, kura spēj kliedēt tumsu. Džennas klātbūtnē viņš spēj aizmirst visu. Pat māti un Šaukrosu.

Viņš nokrīt uz mutes sienā, ievelk nāsīs tā smaržu, aizver acis un iztēlē pārslīd viņas stāvam, kā parasti mēdz pārskaitīt krelles rožukronī: viņas matiem, acīm, mutei, kaklam. Izdzirdējis Džennas soļus uz kāpnēm, Eklends pielec kājās un ieslēdz viņu savās skavās.

Ļoti ātri Dženna ir atklājusi Eklenda niknumu, kas staro viņai pretī. Zinādama dusmu iemeslu, viņa nogaida. Bet, kad Eklends ir mazliet nomierinājies, Dženna saņem viņa plaukstu.

-    Joprojām viņš?

-Viņš. Mana māte. Varbūt komēta.

Dženna notupjas sienā. Eklends uz viņu neskatīsies. Viņa skatiens piekalts logam rietumu pusē, viņa ķermenis ir saspringts, sejā drūma izteiksme.

-    Kādēļ komēta?

-    Nezinu. Tāpat vien. Varbūt vainīgs pēkšņums. Varēju saskatīt laiku. Tas slīdēja man garām. Un nekas nemainījās. Šī vieta, šī māja, šis vīrietis tas mani padarīja… varmācīgu. Man sagribējās… izdarīt kaut ko ārkārtēju. Kādu nogalināt. Ielaist sev lodi smadzenēs. Pielaist uguni mājai, stāvēt šeit un skatīties, kā māja sadeg ar visām gleznām, visām mēbelēm, visu izlocīšanos, ar visiem meliem vienā lielā un skaistā ugunsgrēkā. Viņš apklust. Vai es neesmu traks?

-Esi.

-   Varbūt esmu. Bet tā es jutos. Tagad vairs ne gandrīz vairs ne. Vai es tevi nesāpināju? Piedod, ja sāpināju!

-    Vai man likt tev to aizmirst?

-    Vai tu vari?

-    Varēšu, ja tu nomierināsies. Bet atceries, ka tev jādara tā, kā es saku…

Eklends pagriežas.Viņš vēro Džennas matus, acis, kaklu, krūtis. Dženna cauri pustumsai cenšas saskatīt viņa seju. Tajā iegūlusi jauna izteiksme. Viņa ar plaukstu pieskaras Eklenda augšstilbam. Viņa pavirza plaukstu nedaudz augstāk. Eklends nopūšas, atmet galvu.

-   Es tev ticu. Es tev gandrīz ticu. Māci mani!

Augšstāvā Gvena drebošām rokām nomaina atlasa kurpītes pret ādas kurpēm. Viņa paņem savu roņādas apmetni jo viņai jāsatiek Edijs un jāatgriežas, kamēr neviens nav pamanījis viņas prombūtni, jārīkojas ātri, un tad, joprojām turēdama rokās apmetni, Gvena apstājas pie spoguļa, lūkodamās savā attēlā.

Tāds neizlēmības vilnis. Ko viņa sacīs Edijam? Ko viņa darīs? Vai viņa pārtrauks attiecības, saraus savus sakarus vai arī gaidīs līdz rītam, kad būs mierīgāka, un tad izlems?

“Kas ir šī sieviete?” viņa domā, lūkodamās savā saspringtajā, baltajā sejā, kas redzama spogulī. Par spīti saviem trīsdesmit astoņiem gadiem, Gvena joprojām jūtas kā meitene, taču tā nav meitenes seja, kas lūkojas viņai pretī no spoguļa.

“Ak, dod Dievs būt gudrai'.” nodomā Gvena un, klusi ievaidējusies, aizgriežas no spoguļa. Un tajā pašā mirklī izdzird troksni. Klusu klauvējienu pie durvīm. Gvena sastingst. Tā droši vien ir istabene, viņa prāto, un ko nodomās istabene, ieraugot viņu roņādas apmetnī? Izmisīgi Gvena pūlas pakārt apmetni atpakaļ uz pakaramā, bet tā spalvas aizķeras aiz kleitas rotājumiem. Viņa tās ir jau gandrīz atbrīvojusi, kad durvis atveras un istabā ienāk Konstance.

-    Es par Stlniju, meitene saka bez kāda ievada. Gvena nobāl, jaunās priekšnojautās viņai pārskrien auksti drebuļi.

-    Man liekas, viņš murgoja, Konstance nenolaiž acis no Gvenas sejas. Viņš jūs sauca un raudāja. Viņš ir karsts. Es iegāju pie viņa un pataustīju. Viņš nepamodās. Man liekas, viņam ir… drudzis.

Konstance runā skaidri un tieši, viņas skatiens šaudās no Gvenas bālās sejas uz roņādas apmetni, kas tagad pārmests pār gultu.

-   Ā! Jūs tikko grasījāties iziet, — viņa vienmuļi turpina, it kā tas viņu nemaz nepārsteigtu. Atvainojiet! Vai man iet un pamodināt aukli?

Gvena necenšas atbildēt uz šo jautājumu. Viņa necenšas apsvērt dīvaino situāciju, jo Konstance nekad agrāk nav nākusi viņas istabā. Viņa pat nepamana, ka Konstance nupat atvainojās, bet Konstance nekad nemēdz atvainoties. Kamēr Konstance beigusi runāt, Gvena viņu jau ir gandrīz vai aizmirsusi. Viņa skriešiem metas pie durvīm.

Viņa skrien pa gaiteni, skrien uz kāpnēm, kas ved uz spārnu, kurā atrodas bērnistaba, skrien pie Stlnija, sava pēdējā bērna, sava mazuļa, pie dēla, kuru viņa mīlējusi visvairāk, un skrienot viņai prātā skan lūgšana: Dievs, piedod man, Dievs, piedod man, tikai lai ar Stīniju nenotiek nekas ļauns!

Viņa atrauj guļamistabas durvis un piesteidzas pie gultas. Stīnijs ir aizmidzis. Kad Gvena nometas uz ceļiem pie viņa gultas, Stīnijs sakustas, kaut ko nomurmina, pakasa degunu, pagriežas no labajiem sāniem uz kreisajiem. Gvena noliecas pār viņu.

Konstance iesteidzas istabā tūdaļ pēc viņas, taču Gvena viņu aizsūta projām.

-    Ej atpakaļ uz savu istabu, Konstance, viņa saka, pagriezdama seju. Ej gulēt! Es palikšu pie Stīnija. Kad es esmu blakus, viņam nekas ļauns nenotiks.

Konstance pazūd, durvis aizveras. Gvena paliek uz ceļiem pie dēla gultas. Viņa uzliek plaukstu Stīnijam uz pieres, patausta viņa pulsu. Visas pagājušās šausmas sarosās viņas prātā: Hevilends, vietējais ārsts, krata galvu, speciālists no Londonas aizved viņu sāņus un saka viņai, ka, godīgi runājot, cerību esot ļoti maz. Viens no mirušajiem zīdaiņiem kurš no mirušajiem zīdaiņiem? Ak jā, mazā meitenīte viņai uz rokām, sīks, dzeltenīgs vīstoklltis ar zilām lūpām. Difterijas briesmas, skarlatīnas šausmas, kad Stīnija kakls pietūka tik ļoti, ka viņš nespēja norīt siekalas, vienīgi ūdeni. Nedēļa līdz krīzei. Viņa ik pa stundai mitrināja bērna ķermeni ar etiķi un vēsu ūdeni, mēģinādama kaut nedaudz pazemināt temperatūru. Drudža karstumos Stīnijs viņu nepazina, nespēja parunāt. Lūdzu, Dievs!

Gvena noliek galvu uz sava zēna krūtīm. Viņa piere ir vēsa, viņa elpa mierīga, pulss vienmērīgs. Gvena saskaita sirdspukstus un pavisam lēnām nomierinās.

Nav nekādu drudža pazīmju Konstance būs kļūdījusies. Tikai murgi, nekas vairāk. Stīnijam nekas nekaiš, un Dievs ir žēlīgs.

Bet atceries tas ir 1910. gads, penicilīnu afkiās tikai pēc astoņpadsmit gadiem, un Gvena ir māte, un, būdama māte, viņa zina, cik trausla ir robeža starp dzīvību un nāvi. Tā ir mata platumā un viegli pārkāpjama. Reizēm jābaidās no visparastākajām bērnu slimībām. Masalas, cūciņa, gripa, bronhīts pat sīkākā skramba, ja tajā iekļūst infekcija, var nogalināt. Gvenai tas zināms. Viņa zina, ka ir brīdināta.

Šoreiz, viņa domā, paslēpdama seju plaukstās, šoreiz viņa ir pasaudzēta. Dievs viņu nav sodījis, bet Viņš ir atgādinājis par Savu visvarenību. Viņa saņem rokas un noliec galvu.

Gvena klusi atsakās no sava sakara ar Šaukrosu. Viņa to pārtrauks nekad vairs ar viņu netiksies. No šīs nakts un turpmāk viņa sekos ideālam, kuru izvirzījusi sev kopš pašas mazotnes: viņa būs uzticīga sieva, tikumīga māte.

Par brīnumu, izšķirties nav ne sāpīgi, ne grūti. Lēmums dod tūlītēju atvieglojumu. Šorīt Gvena bija ticējusi, ka saites, kuras viņu saista ar Šaukrosu, nav saraujamas. Šonakt saites, izrādās, ir sarautas.

Noliektu galvu Gvena saka sev, ka viņas izvēle ir morāla izvēle starp labu un ļaunu, starp svēto laulību un ārlaulības sakariem. Bet just viņa izjūt citādi. Viņa to izjūt kā izvēli starp mīļāko un dēlu, un tās, protams, nav diskutējamas lietas.

Tovakar Gvena paliek Stīnija istabā, ļaudama tās mieram ienākt sevī. Pēc tam viņa nokāpj pie viesiem.

Viesistabā joprojām deg ugunis, apkalpotāji riņķo starp viesiem, bet viesības, sasniegušas augstāko punktu, sāk noplakt. Vecīgais grāfs ar sievu, kuri jau labu laiku raizējušies par prombraukšanu, atvadās.

Tas ir mājiens doties projām arī citiem viesiem, kuri nepaliek pa nakti Vinterskombā. Uzvilni pateicību, apsveikumu, atvadvārdu straume. Ļaudis ir pacilāti. Kalpotāji steidzas ar cepurēm, mēteļiem un ceļaspieķiein. Mājas priekšā piebrauktas automašīnas un dažas karietes. Mājas viesi vilcina šķiršanos, bet drīz arī viņi cits pēc cita nāk pie Gvenas novēiēt viņai labu nakti.

Taisnību sakot, Dentonam vajadzētu atrasties blakus Gvenai un kopā ar viņu uzklausīt pateicības un atvadu novēlējumus, bet viņa nav.

Taču Gvena pie tā jau pieradusi un daudz neuztraucas. Ap šo laiku, iztukšojis lielāko daļu portvīna, varbūt kādu brendiju, Dentons droši vien vēl kavējas smēķētavā vai biljarda zālē.

Atklājusi, ka šoreiz viņa tur nav, Gvena joprojām neļaujas satraukumam. Pie viņas pienāk Zēns. Viņš ir nobažījies. Zēns paziņo, ka meklējot tēvu jau veselu stundu, bet nevarot atrast. Smēķētavā viņa neesot, un arī biljardu neviens vairs nespēlējot…

-   Zēn, lai tas paliek līdz rītam, Gvena mīļi saka, viņu noskūpstīdama. Tēvs būs aizgājis gulēt, tas ir viss. Tu jau zini, kā šādi vakari viņu nogurdina.

Zēns neiebilst pret mātes formulējumu. Viņš pieklājīgi aizvada Džeinu Koningemu līdz viņas istabas durvīm, pieklājīgi novēl viņai labu nakti un tiklīdz viņas durvis aizveras paslēpjas savas istabas drošībā. Tur viņš pārskata savas alvas zaldātiņu kolekcijas, savas putnu olu kolekcijas, pārlaiž skatienu piedzīvojumu romānu rindām grāmatu plauktā visiem šiem pazīstamajiem un tik ļoti mīļajiem bērnības dārgumiem. Iespiedis zodu plaukstā, viņš apsēžas uz gultas un raugās kamīna kvēlojošajās oglēs; viņš zina, ka nespēs aizmigt. Viņš zina ari to, ka viņa bērnība beidzot ir galā.

Nonākusi savā istabā, Džeina Koningema piezvana savai kalponītei Džennai, kura šovakar tik glīti bija sakārtojusi viņas matus, un, meitenei atpogājot viņas kleitu, atšņorējot korseti, izlaižot viņas matus un, kad Džeina jau tērpusies savā batista naktskreklā, tos sukājot, domā, cik meitene ir jauka.

Viņas pirksti ir veikli, vaigi piesārtuši, acis dzirkstī. Es esmu saderinājusies, man vajadzētu tā izskatīties, domā Džeina, lūkodamās savā atspulgā. Man vajadzētu, bet es neizskatos. Viņa nopūšas. Piecdesmit ķemmes vilcieni, bet nekas viņas jaukajiem matiem neliks izskatīties tādiem kā šīs meitenes mati, spīdīgiem, smagiem, krāšņiem. Tie nekritīs lieliskā, smagā kastaņkrāsas vilni kā tagad pat, spraukdamies ārā no viņas glītās istabenes cepurītes, kas turas galvā mazliet šķībi, it kā būtu uzsprausta steigā.

-   Dženna, vai tu redzēji komētu? vaicā Džeina, meitenei noliekot smago sudraba suku, paņemot Džeinas zaļo kleitu un pakniksējot pirms aiziešanas.

-    Redzēju, mis Koningema. Mēs, visi kalpi, skatījāmies.

-    Tā bija skaista, vai tev tā neliekas? •

-    Ļoti skaista.

-    Bet biedējoša. Manuprāt, mazliet biedējoša.

Džeina skalās meitenes atspulgā spogulī. Viņa neatbild.

-   Man likās, nē, es īsti nezinu. It kā pasaule mainītos. Kaut kas pārvērtās. Es…

Džeina apklusa. Tas, ko viņa juta, bija pavisam kas cits, un viņa to zina. Viņa zina arī to, ka viņas jūtas nav apspriežamas ar istabmeitu vai, galu galā, ar kādu citu. Viņa strauji pabeidz:

-   Droši vien iedomas. Ļoti muļķīgi. Tomēr šis bija nozīmīgs vakars. Mēs to nekad neaizmirsīsim. Ar labu nakti, Dženna!

Lejā viesistabā no namamātes atvadās pēdējie viesi. Palikusi viena, Gvena ielūkojas spogulī, noglauž tumšos matus, redz, ka viņas pieņemtais lēmums atspoguļojas sejā: tagad tā ir mierīga.

Viņa pieskaras smaragdiem, kas apņem viņas kaklu kā ūdenslāšu kaklarota: Dentona saderināšanās dāvana, kuru viņa saņēma, kad bija astoņpadsmit gadus veca meitene un abas ar savu atraitni māti ieradās Anglijā, tāpat kā daudzas amerikāņu meitenes, kuras devās uz Angliju aristokrātiska pielūdzēja meklējumos. Tas bija tik sen toreiz viņa ticēja, ka Dentons ir aristokrāts. Tagad viņa par to nav tik pārliecināta. Viņa nolemj ieelpot mazliet svaiga gaisa pirms došanās pie miera. Uzmest pēdējo skatienu zvaigznēm.

Pret balustrādi atspiedies, kāds vīrietis vakara uzvalkā skatās tālumā pāri dārziem. Sākumā Gvena nodomā, ka tas ir Šaukross. Viņa jau grasās nozust tagad negribas satikt savu mīļāko, iztaujāšana lai paliek uz rītu -, bet tad stāvs pagriežas, atskatās. Gvena redz, ka tas ir Eklcnds.

Viņa atvieglota pasmaida un iet viņam tuvāk. Nu, protams, tas nav Edijs. Edijs jau droši vien sen pārstājis par viņu domāt un noskaities aizgājis gulēt.

Viņa apliek roku dēlam ap pleciem un pastiepjas, lai noskūpstītu viņu un novēlētu labu nakti.

-   Bet, Eklend, viņa saka, tavs uzvalks ir pavisam mitrs! Kur tu esi bijis? Ej iekšā, mīļais, kamēr neesi saaukstējies.

-   Tūlīt iešu, mamm.

Eklends neatbild uz mātes skūpstu. Viņš vēsi atbrīvojas no viņas apskāviena.

Gvena dodas atpakaļ uz māju. Durvīs viņa palūkojas atpakaļ. Eklcnds joprojām slāv tajā pašā vietā, joprojām atspiedies pret balustrādi.

-   Eklend, tev jāiet iekšā, viņa jau asāk atkārto. Pulkstenis jau pāri vieniem. Visi devušies pie miera. Galu galā, ko tu te dari?

Eklends atkal aizgriežas.

-   Neko, mamm, viņš saka. Un pēc brīža piebilst: Domāju.

Pirmais nelaimes gadījumu atklāj Kctermols. Ketermols, kurš nākamajā rītā pamostas piecos trīsdesmit sāpju mocīts, paģirains.

Viņš izraušas no gultas, atstājot sievu guļam, un nokāpj lejā sava namiņa virtuvē. Iekūris pavardu, viņš gaida izšaujamies liesmas. Tad viņš piepilda krūku ar ledusaukstu ūdeni no pumpja, nostājas apakškreklā pie izlietnes, pusi krūkas izlej sev uz galvas un norēcas, kad saltais ūdens apsvilina seju.

Virtuve ir maza un ātri piesilst. Ketermols uzliek vārīties tējkannu, pārklāj virtuves galdu ar avīzi, sagatavo nazi, dakšiņu, šķīvi un lielu skārda krūzi. Ketermola pašsajūta jau sāk uzlaboties. Savā nodabā svilpodams, viņš nogriež biezu speķa šķēli un liek to uz pannas cepties. Divas olas, krietna maizes ņuka, četras tējkarotes stipras Indijas tējas lielā, brūnā podā Ketermols noliek to siltumā, jo viņam patīk, ka tēja ir labi ievilkusies, un Ketermols ir gatavs brokastot. Viņam patīk no rītiem agri celties. Brokastis viņš pieradis sev gatavot pats. Ketermols ir prasmīgi piejaucēts. Rokas uz galda, rumpis tuvāk ugunij, viņš čāpstinādams tiesā savu maltīti.

Pabeidzis Ketermols pēdējās karstā ūdens atliekas izlieto, lai pie izlietnes noskūtos ar iepriekš asi jo asi uzasinātu bārdas nazi. To paveicis, viņš vēlreiz uzrāpjas pa kāpnēm, lai uzvilktu atlikušos apģērba gabalus. Divi pāri biezu vilnas medību zeķu, izturīgi, brūni zābaki, kuri piederējuši viņa tēvam, bet joprojām vēl kādu laiku būs lietojami, tvīda bikses līdz ceļiem, vilnas krekls, kurmjādas veste, tvīda žakete viss, kas nepieciešams, lai cilvēkam būtu silti.

Vēlreiz nokāpis lejā, viņš ielej lasi tējas, kuru uznes augšā sievai Rozai un noliek blakus viņas gultai. Atkal lejā: patronsoma, patronjosta, spieķis, bise. Ketermols pārbauda savu ieroci, kas arī kādreiz piederējis tēvam, ielūkojas stobros, saliek to un uzmet plecā. Tagad tikai laukā! Migla ceļas, gaiss ir vēss un svaigs, zeme, joprojām mitra no rasas, ir pavasarīgi uzbriedusi.

Suņi, kā parasti, gatavi pastaigai. Viņš dodas uz suņu būdu un izlaiž ārā abus savus melnos, īsspalvainos medību suņus, Dancotāju un Uguntiņu, tēvu un meitu, kas krietni pārspēj jebkuru no samaitātajiem muižas lopiem.

Dancotājs un Uguntiņa apsveicinās ar saimnieku un tūdaļ pat dodas viņam pa pēdām. Katrs saņem pa glāstam, pa vienam pieskārienam mitrajam purnam. Suņu skatiens pauž gaidas. Ketermols zina, ka suņi ne mazāk par viņu pašu mīl šos rīta pārgājienus cauri mežam.

Pulkstenis rāda seši un trīsdesmit minūtes, kas, pēc Ketermola priekšstatiem, ir jau vēla stunda. Viens spalgs svilpiens, un viņi aiziet, suņi un cilvēks, uz mežu.

Ketermols noraugās uz ciematu, palūkojas uz Henesiju namiņu. Viņš pārdomā, vai arī Henesiju ģimene šorīt cēlusies tikpat vēlu kā viņš pats. Džeks Henesijs iepriekšējā vakarā pārāk daudz dzēra, par to nav šaubu, viņš palaida garām lielāko svinību daļu, jo nozuda krietni pirms vakariņām. Ketermola sieva Roza domā, ka Džeks devies satikt to meiteni Džennu, bet Ketermols tam negrib piekrist. Vakar Džeks Henesijs bija piedzēries jau pirms sēšanās pie galda, pēc Ketermola domām, pārak piedzēries, lai ietu uz satikšanos, turklāt viņš dzēra tā, it kā gribētu apdullināties.

Kopā saiet divas taciņas. Ketermols nogriežas pa kreisi un dodas dziļāk mežā. Viņš ir apklusis un vairs nesvilpo.

Šajās pastaigās izstrādājies rituāls, no kura Ketermols reti kad atkāpjas. Viņš izstaigā visus četrus meža gabalus, tad dodas uz klajumu, kas atrodas ciemata tālākajā galā. Tur viņš paradis apstāties un mierīgi uzvilkt dūmu. Tad viņš griežas atpakaļ, pārbauda šajā gadalaikā fazānu aplokus, atslēdz apcirkņus un padod putniem dienišķo barības devu.

Šodien, kad viņš sasniedz klajumu, saule jau ir krietnā gabalā. Ketermols atspiež muguru pret ozola stumbru, izvelk tabakmaku, papīru un satin resnu un aromātisku cigareti.

Dancotājs un Uguntiņa zina, ka tagad viņiem piešķirta piecu minūšu ilga brīvība. Viņi var ošņājoties šaudīties šurpu turpu pa klajumu, iezīmējot teritoriju. Viņi drīkst paplosīties un paripināties mitrajā zale. Viņi ir brīvi no pienākumiem.

Kādu brīdi Ketermols viņus vēro, kājas iepletis, sēžamvietu pasargājis no rasas ar tvīda kārtu, vilkdams aso un kodīgo dūmu. Viņš atstumj cepuri uz pakauša, pavērš seju pret sauli un domā par iepriekšējā naktī redzēto komētu. Viņa tēvs šo pašu komētu bija skatījis, vēl zēns būdams, 1834. gadā visticamāk, ka no tās pašas vietas, no kuras Ketermols.

Viņš nodzēš cigareti pret sīku cinīti un tad to aprok. Piecēlies viņš pamana zālē dīvainu uzkalniņu turpat sev blakus pa labi, uzkalniņu, kura iepriekšējā rītā tur nebija. Viņš apskata uzkalniņu tuvāk, iespējams, tas ir bērna roku darbs, bet bērniem šajā meža daļā nevajadzētu atrasties, viņiem te nav paredzēts atrasties, un tobrīd ierejas suņi.

Ketermols atliec muguru. Neviens no suņiem nav redzams, bet tie atrodas tuvumā un rej aizvilkdamies. Ketermolam šis rējiens ir pazīstams, tas ir spalgs, monotons rējiens, kurš atskan, suņiem izceļot lapsu vai zaķi.

Viņš nogaida, bet neviens no suņiem neparādās, taču riešana turpinās. Neizpratnē Kelermols šķērso klajumu, sāk skriet pa taciņu, kura ved cauri mežam, bet tad apstājas kā zemē icmiets.

Ketermols ir sastapies ar nāvi arī agrāk. Viņš pat ir redzējis, kāds izskatās cilvēks, kas saņēmis šāviņu tieši sejā, un, lai gan tas notika pirms trīsdesmit gadiem, Ketermols šo atgadījumu joprojām nav aizmirsis. Bet tam, kas atklājas skatienam pašreiz, viņš nav gatavs. Kā ārprātā Ketermols stāv ieplestām acīm, acumirklīgu izbaiļu pārņemts, ka par notikušo atbildēt nāksies viņam. Viņš skatās, rīklei raustoties, tad aizgriežas pret krūmiem un izvemjas. Viņš izlaiž pār lūpu brokastis, uz pieres izspiežas sviedri, viņu krata drebuļi.

Iztaisnodamies Ketermols izdzird vaidu. Viņš apmetas riņķī.

Ak Dievs, viņš domā, tik daudz asiņu un vēl dzīvs! Tas nevar būt!

-    Nelaimes gadījiens. Baigais nelaimes gadījiens…

Šo ziņu Fredijam atnes Arturs, iebrāzdamies viņa istabā, atraudams vaļā aizkarus un piepildīdams telpu ar gaismu un satraukumu.

Fredijs uzraujas no dziļa miega un apjukumā plati ieplestām acīm skatās uz Arturu. Parasti Arturs vairāk domā par savu valodu, bet satraukums nodod viņa izcelsmi.

-   Mežā. Pagājšnakt. Misters Ketermols viņu atrada. Džeks Henesijs nosūtīts uz māju. Dakterim piezvanīts, bet viņu uzlika uz nestuvēm. Džeks teica, ka visur esot asinis. Tu neticēsi, cik daudz asiņu! Labāk celies augšā, Frederika jaunskungs…

-   Kas, kurš? Fredijs grib zināt, bet to Arturs nevar pateikt. Džeks Henesijs vai nu nav zinājis, vai nav gribējis teikt, un pašlaik Arturu pārāk apreibinājusi pati nelaime, lai viņš interesētos par tādiem sīkumiem: pietiek jau ar to, ka noticis satriecošs gadījums, ka ķēkša kritusi histērijā, visa māja ir kājās…

-    Asinis, asinis, — viņš gārdzoši atkārto, dramatiski bolīdams acis, kamēr Fredijs, atmetis segu, mēģina aizsniegt savas drēbes.

Fredijam par lielām dusmām, Arturs aizdražas uz virtuvi ievākt svaigas ziņas, ļaujot Fredijam pašam nodarboties ar krekla un kaklasaites meklēšanu. Tā Fredijs iznieko dārgās minūtes, kuru laikā dzirdama kāju dipoņa, attāli saucieni, automašīnu signāli un riepu čirkstoņa uz grantētā ceļa. Viņa pirksti neveikli taustās ap pogām. Arturs neatgriežas. Vērdamies no sava augstā loga, Fredijs redz, ka uz piebrauktuves pulcējas ļaužu grupa. Viņš redz Zēnu, Eklendu, māti, tanti Modu, viņš redz muižas pārvaldnieku Rosu, un tagad viņš tiešām saprot, ka nolicis kaut kas briesmīgs, jo redz, ka Ross nosvērtais, nevainojamais, nesatricināmais Ross metas skriešus.

Ross vēzē rokas kā satraukts zostēviņš spārnus. Liekas, viņš mēģina sadzīt meitas atpakaļ mājā, bet neveiksmīgi. No mājas skriešus parādās arvien jaunas un jaunas kalpones, cepuru lentēm plīvojot vējā. Viņas pulcējas, izklīst, veido atkal jaunas grupas. Viena no viņām Dženna raud.

īgni noņurdējis, Fredijs atstāj krekla apkaklīti vaļā, kaklasaiti nošķiebtu, kurpes pa pusei aizšņorētas un izskrien kāpnēs. Viņš noskrien lejā, paskrien garām brieža galvai, pāri hallei un izdrāžas uz lieveņa: aina, kas tagad atklājas skatienam, atgādina elli.

Džeks Henesijs ir pazudis, kāds saka, viņš aizgājis palīgā nesējiem. Neviens īsti nezina, kas atgadījies un kam atgadījies. Fredijs visās malās dzird saraustītas runas, elsas, baumas un atkal citas baumas, kas apgāž iepriekšējās. Viņš veras no sejas sejā. Zēns apjucis turas blakus mātei. Eklends, bālu seju, atgājis savrup un raugās meža virzienā. Vecākā istabmeita raud. Ross pieprasa sal volatile* un ātri. Aukle Tempļa pūlas noķert Stīniju un iedzīt viņu iekšā, bet Stīnijs bļaudams mūk, ko kājas nes, no grupas pie grupas, izvairoties no aukles Templas tvēriena.

Fredijs redz, ka arī viņa māte ģērbusies steigā. Viņas mati nav kārtīgi sasprausti un pie kakla jau izrisuši. Māte izsteigusies ārā bez jakas.

-    Bet kas tad noticis? Kas noticis? viņa atkal un atkal atkārto. Viņa pagriežas. Fredijs redz, ka mātes skatiens pārslīd terasei. Viņa atzīmē Fredija klātbūtni, konstatē, ka Zēns ir šeit, Eklends ir šeit, Stīnijs ir šeit. Uz mirkli viņas seja ir mierīga, un tad viņa ieklied/as: Dentons! Kur ir Dentons?

Galvas pagriežas, kalpoņu grupa pašķiras. Ross nepacietīgā balsī kaut ko saka vienam no kalpiem. Vīrietis skriešus iesteidzas mājā. No lorda Kavendiša nav ne vēsts, bet tagad, trokšņa pamodināti, uz kāpnēm parādās citi viesi. Kāpņu augšgalā, vērodams ainu pagalmā, uz mirkli majestātisks stepētā tumšsarkana zīda rītasvārkā, acīm redzamā neizpratnē par šo atkāpi no parastās dienaskārtības, nostājas Montegjū Stēms. Viņš uzrunā Eklendu:

-    Kas noticis?

-    Kaut kāds nelaimes gadījums.

Eklends atbild aprauti un izklaidīgi.

-    Pēc ārsta aizsūtījāt?

-   Ārsts, manuprāt, ir jau šeit.

Tikko Eklends izsaka šos vārdus un aizskrien tālāk, atskan motora rūkoņa. Mašīna, nesamazinot ātrumu, uzbrauc uz pievedceļa un, šķiežot granti uz visām pusēm, apstājas Fredija priekšā. No tās parādās doktors

Hevilends sarkanu seju, neskuvies, ūsains, uz acim zemu uzmauktā cepurē. Viņš satver savu aligatora ādas ārsta somu, un, viņam parādoties, parādoties autoritātei haosa vidū, pār kalpoņu bariņu pāršalc nopūta.

Ārstam ierodoties, ļaudis sadalās, jo viņš dodas pie Gvēnas un viņas ģimenes locekļiem, kas sastājušies ap viņu. Vienīgi Eklends, tāpat kā iepriekšējā vakarā, gaidot komētu, stāv atstatu, un Džeina Koningema, iznākusi uz lieveņa reizē ar misis Heivardu-Vestu, ierauga Eklcndu stāvam paceltu galvu, redz viņu rādot paceļam roku, gluži tāpat kā iepriekšēja vakarā.

Džeina pagriežas, samiedz savas tuvredzīgās acis. Sākumā viņa neko nespēj saskatīt, tad pamazām sāk izšķirt ļaužu pulciņu, uz kuru norāda Eklends.

Ielejā, kā jau bieži pavasara rītos, savilkusies caurspīdīga, sārti violeta dūmaka. Tā ietin ezera stūri un mežu, un no šīs caurspīdīgās dūmakas pakāpeniski parādās deviņi varbūt desmit vīri. Viņus vada Ketermols, Džeks Henesijs un brašie Henesiju dēli. Grupa uz priekšu virzās lēni, neveikli, grūdieniem, palaikam apstājoties un atskanot daudziem slāpētiem uzsaucieniem un brīdinājumiem skatīties, kur likt kaju un kad var iet droši.

Viņi kaut ko nes. Džeina piemiedz acis: tagad viri ir pienākuši tuvāk. Viņa var saredzēt, ka četri no viņiem balsta improvizētas nestuves. Uz nestuvēm uzkrauti paklāji. Tie ir pazīstamie vilnas paklāji, kas Vinterskombā vienmēr tiek iznesti laukā medību, lenču vai pikniku reizēs.

-    Ak kungs, misis Heivarda-Vesta nosaka zemā balsī un pasniedzas pēc Džeinas rokas. Ļaudis uz terases apklust. Džeina zina, ka viņi cenšas saskatīt to pašu, ko cenšas saskatīt viņa seju -, un aptvert, kādēļ šī seja ir aizsegta.

Ļaužu pulciņš tuvojas. Džeina var saredzēt, ka viņi ir bāli no šoka, ka Ketermols, pats dzelžainākais no vīriem, izskatās pavisam zaļgans un ejot grīļojas. Viņš ir noņēmis savu tvīda cepuri ar nagu un žņaudza to rokās kā nervozs bērns skolotāja priekšā. Piecdesmit pēdu atstatumā grupa palēnina gaitu, it kā šaubīdamās, vai nākt tuvāk. Ļaudis pie mājas stāv kā sastinguši un klusē.

Divdesmit pēdas, piecpadsmit. Vīri apstājas. Vēsajā gaisā viņiem svīst, no mutēm nāk garaiņi. Ketermols pasaka tikai vienu vārdu, un viņi saudzīgi, kā negribēdami, novērsdami sejas, noliek savu nešļavu zemē.

Kalpoņu pusē manāma tikko jaušama sakustēšanās. Montegjū Stērns aiztur elpu. Eklends saspringst. Džeina vēro plati ieplestām acīm, tāpat Fredijs. Zem vilnas plediem tagad saskatāms vīstoklim līdzīgs veidojums, redzamas baltas krekla krūtežas paliekas, asinis un galva.

Gvena ir pirmā, kas pasper soli uz priekšu, un Džeina nekad vēl viņu nav apbrīnojusi vairāk kā šajā brīdī, kad, atgrūdusi Zēna roku, kura grib viņu atturēt, Gvena pasper soli uz priekšu. Viņa tuvojas ar plediem pārsegtajam vīstoklim, pieliecas, nometas ceļos savā zīda kleitā uz grantētā ceļa. Ketermols paceļ roku, it kā gribēdams brīdināt, tad ļauj tai atkrist atpakaļ. Gvena atsedz pledus uz vienu pusi.

Viņa bija iedomājusies ikviens bija iedomājies -, ka nelaimes gadījums noticis šāviena rezultātā, taču neviens ierocis nespētu radīt šādas brūces. Gvena skatās kā sajukusi, trieciens neļauj viņai aptvert redzēto. Viņas priekšā guļošais ķermenis ir tik asiņains, ka sākumā viņa nespēj noteikt, no kurienes tās tek, nespēj šo cilvēku pazīt. Viņa plaukstas, rokas, seja ir saplosīta, no mutes rēgojas asiņaini gaļas kunkuļi, lūpas pavērušās, un zobi tādēļ liekas atņirgti.

Nagi viņam uz pirkstiem ir atplēsti, un tos klāj melnas, sarecējušas asinis. Ar rokām, kas saliektas kā spīles, viņš ieķēries apģērba stērbelēs. Rokas nekustas, un smaka uz mirkli Gvena aizgriež seju -, smaka ir atbaidoša.

Gvena satriekta palūkojas Ketermolā. Ketermols svārstās. Doktors Hevilcnds, pienācis viņai blakus, noliek somu un atsedz pledus vēl mazliet tālāk. Gvena sastingst. Viņai aiz muguras atskan vaidi, nopūtas, kādas kalpones kliedziens. Vīrieša labā kāja ir pavisam salauzīta. Zem ceļgala tā ir izgriezusies uz āru. Viena neapautā pēda saliekta zem ķermeņa. Cauri miesai izdūries, spīd divās vietās lauztais stilba kauls.

-   Ak Dievs, ļoti, ļoti mierīgi saka doktors Hcvilends. Viņš uzlūko Ketermolu. Ak Dievs, cilvēk mīļais, sakiet kas noticis?

-    Slazds, ser, atbild Ketermols. Viņš tajā bijis droši vien vairākas stundas, pirms es viņu atradu. Ketermols saminstinās. Viņš sācis trakot, ser, cenzdamies no tā atbrīvoties, gluži kā mežazvērs. Tāpēc viņa rokas… un mēle, ser… Viņš pieliecas doktoram Hevilendam pie auss un iečukst kaut ko tik klusu, ka Gvena nevar sadzirdēt. Viņš to ir sakodis, ser, stipri sakodis… Bet viņš ir dzīvs, lādas tās lietas. Vismaz viņš bija dzīvs, kad viņu atsvabinājām…

Drūmu seju doktors Hevilends aizgriežas. Gvena pa šo laiku nav pakustējusies. Noliektu galvu viņa joprojām tup uz grantētā ceļa. Ārsts pieliecas viņai tuvāk. Viņš ir laipns, īsts Edvarda laiku cilvēks. Viņš domā, ka šis skats nav paredzēts dāmām.

-    Lēdija Kavendiša… Viņš saņem Gvenu aiz rokas un grib palīdzēt viņai piecelties. Tad, uzmetis skatienu virssulainim, paskubina viņu ar sal volatile.

-    Lēdija Kavendiša, es jūs lūdzu…

Gvena joprojām nekustas. Ārsts bezpalīdzīgi paraugās uz ļaužu grupu. Iestājas klusums. Vecākais dēls Zēns, kuram vajadzētu būt pirmajam palīgam, stāv kā pienaglots zemei. Tas ir Eklends, kurš beidzot pasper soli uz priekšu. Arī viņš noliecas, saņem mātes roku un viegli to paspiež.

-   Iesim prom, viņš klusi saka. Iesim prom, mamm! Lai Hevilends paskatās, vai kaut ko vēl var…

Eklends nepaspēj pabeigt teikumu. Piepeši viņš ar acu kaktiņu pamana steidzīgu kustību, melnu zibsni. Viņš paceļ skatienu, un tā ir Konstance Konstance Krosa, Albatross. Konstance skrien. Viņa metas lejā pa pakāpieniem, garām Džeinai, garām auklei Templai, kura neveiksmīgi mēģina viņu satvert, garām kalponēm, Montegjū Stērnam, Modai, kura sākusi raudāt, garām Zēnam, garām Fredijam…

Viņa metas lejā pie ļaužu grupas, kas ielenkusi nestuves, plīvojot melnajiem matiem, melnajiem brunčiem plandot, izlokās starp vīriem un pirms Eklends paspēj viņu aizkavēt, pirms vispār kāds paspēj viņu aizkavēt spēji nokrīt uz plediem, uz nestuvēm, uz guļošā ķermeņa. To darot, viņa spalgi iekliedzas. Šo reizē drausmo un primitīvo skaņu Eklends nemūžam neaizmirsīs. Šo skaņu neaizmirsīs neviens, kuram todien nācās to dzirdēt. Tās nav bērna raudas, tas ir dusmu un sāpju kliedziens, aizsmacis kā kaijas ķērciens. Augstā skaņa atbalsojas gaisā, tad Konstance pieplok ar seju pie saplosītās rīkles, pie kādreiz tik koptās un iepomādētās bārdas.

-               Tēvs! Konstance iekliedzas un tad vēlreiz, viņu purinādama:

-    Tētiņ… Pilnīgs klusums. Šaukrosa ķermenis ir ļengans, galva nokarājas.

Konstance paceļ skatienu. Viņa paceļ savu bālo, ciešanu pārņemto seju un platām acīm apsūdzoši lūkojas uz kluso ļaužu grupu sev apkārt: uz Gvenu, Eklendu, Zēnu, Frediju, ārstu, Ketermolu.

-   Jūs viņu nogalinājāt! viņa izkliedz šīm sejām. Jūs nogalinājāt manu tēvu!

Eklends nekad vēl savā mūžā nav dzirdējis tādu naidu balsī. Šis naids ir stindzinošs.

Eklends raugās Konstancē, un bērna skatiens apstājas pie viņa. Viņas nobālušajā sejā neatspoguļojas vairs nekas. Melnās acis šķiet tukšas un neko neredzošas. Akmens seja, Medūzas seja, nodomā Eklends, bet tad tikai uz mirkli Konstances skatiens pārvēršas. Viņas acis, veroties Eklendā, uzzibsnī, un viņš saprot, ka Konstance viņu tomēr redz. īss mirklis, bet šajā īsajā mirklī Eklends jūt starp viņiem izskrienam savādu strāvojumu, savstarpējas izzināšanas pulsu.

Eklendam labāk tiktos atiet malā, bet viņš jūt, ka nespēj. Doma, ka starp viņu un šo bērnu varētu pastāvēt kāda radniecība, Eklendam liekas nepatīkama, tomēr viņš nespēj atrauties no Konstanccs skatiena. Viņš paliek uz vietas kā pienaglots, arī viņam aiz muguras neviens nekustas, un galu galā tā ir Konstance, kas beidzot satver notikumu pavedienu. Viņa grīļodamās pieceļas. Uz bridi Eklendam šķiet, ka viņa paģībs. Tad Konstance saņemas. Viņa stāv pavisam nekustīgi, kalsns, izstīdzējis bērns, neglīts bērns nonēsātā, melnā kleitiņā. Viņas acis atgādina krama gabaliņus. Viņa paceļ dūrēs savilktās rokas virs galvas, tad arvien kāpjošā intonācijā atkārto vienu un to pašu frāzi, atkal un atkal no jauna. Viņa saka: Es viņu mīlēju. Es viņu mīlēju. Es viņu mīlēju.

Nu, protams, tas ir melodramatiski, nodomā Eklends. Melodramatiski, patmīlīgi un briesmīgi neaudzināti, tomēr viņš nespēj novērst acu, jo zina, ka šī izrāde stāv pāri manierēm, pieņēmumiem un, par spīti teatralismam, tā ir patiesa.

Konstance beidz vaimanas ar augstu, griezīgu skaņu, pēdējo sāpju smilkstienu. Tad viņa apklust. Bet pārsteiguma izraisītajā klusumā notiek trīs lietas.

Vispirms no Edija Saukrosa ķermeņa atskan gārdzošs vaids. Otrkārt, Džeina Koningema panākas uz priekšu. Viņa saņem Konslanci aiz rokas un mierīgi, bet noteikti ved viņu projām. Kāpņu augšgala Konstance palēnina gaitu, sadūrusies ar seru Montegjū Stēmu un viņa asins sarkanajiem rītasvārkiem. Viņi noraugās viens otrā, ma/s bērns melna kleitā un gara auguma vīrietis, ģērbies sarkana, līdz Sterus dod viņai ceļu. Un tad notiek trešais: uz lieveņa parādās pali beidzamā persona.

Tas ir Denlons Kavendišs. Pilnīgi saģērbies, viņš stīvi pārvietojas, dienas gaismā mirkšķinādams acis, un viss viņa izskalā un uzvedībā liecina par cilvēku, kurš pamodies, paģiru mocīts.

Eklends raugās, kā tēvs paceļ roku pie pieres un acīm redzamā apjukumā asinīm pielijušām acīm paskatās visapkārt. Trulu skatienu viņš veras uz ārsta mašīnu, uz ļaužu pulku lejā, uz nestuvēm. Viņam līdzās parādās vecā labradora kuce Dēzija un gāzelēdamās sāk luncināties viņam apkārt. Labs suns, labs suns, izklaidīgā balsī nosaka Dentons, ar acīm pārlūkodams ļaudis. Skatiens atduras pret mūžīgā vērotāja sera Montegjū Stērna stāvu, pret Stēmu viņa barbariski sarkanajos rītasvārkos. Dentona skatiens slīd tālāk un atkal virzās atpakaļ, apjukuma izteiksmi acīs nomaina niknums. Vai kaut kas ir noticis? Kaut kas atgadījies? Dentons izgrūž rītasvārku virzienā. Viņa lonis liek noprast, ka vienīgi milzu slaktiņš varētu attaisnot parādīšanos šādā ietērpā šajā vielā.

Absurdie vārdi atbalsojas rīta gaisā. Neviens nepaspēj atbildēt, kad Dentona kuce Dēzija paceļ galvu. Līdzīgi pacietīgajam vērotājam Stērnam Dēzija noskārš, ka kaut kas nav kārtībā. Varbūt viņa vienkārši saož asinis, bet, no otras puses, līdzīgi Stēmam, viņa, iespējams, saož vainu un bailes kāds no šiem ļaudīm ir gan vainīgs, gan izbijies. Lai kāds arī būtu iemesls, Dēzijas spalva saceļas. Viņas rīkle izgrūž rējienu kārtu.

Dentons saķer galvu. Viņš gāž sunim ar dūri. Bet kuce neņem vērā ne saimnieku, ne viņa galvassāpes. Dēzija rej.

Bija skaidrs, ka Šaukross nomirs. Iespējams, ka viņš būtu nomiris pat tagad, modernās medicīnas laikā. Šaukrosam slazdā nācās pavadīt ilgas stundas, un viņš bija zaudējis daudz asiņu. Tātad nav nekādu cerību, ka viņš izdzīvos, tas vienkārši ir laika jautājums, tā Hevilends paskaidro Gvenai. Bet cik ilga laika? Stundas? Nedēļas? Dienas? Gvena neatlaižas. Ārsts atbild: Baidos, ka nepaies nedēļa.

Tuvākā slimnīca atrodas apmēram trīsdesmit jūdzes attālu. Doktors Hevilends paziņo, ka tik tāls brauciens Šaukrosu nogalināšot. Gvcna viņā nemaz neklausās. Par slimnīcu viņa nespējot domāt nekādā gadījumā, Edijam jāpaliek Vinterskombā. Un tā Šaukrosam jāatgriežas Karaļa guļamistabā un karaļa gultā ar jautrajiem kupidoniem kājgalī. Viņam jāguļ zem karaliskā ģerboņa nepārtrauktā Gvenas un Modās klātbūtnē, īpaši algotu, iestīvinātās uniformās tērpušos māsu aprūpētam. Šaukross kopjams divdesmit četras stundas diennaktī.

Doktors Hevilends nedomā, ka šis pacients izdzīvos pirmās no šīm divdesmit četrām stundām, bet viņš dara, kas darāms. Brūces tiek iztīrītas ar antiseptiskajiem līdzekļiem, lauztā kāja iztaisnota un iešinēta. Šaukross te nāk pie samaņas, te kliedz agonijā, te atkal krīt bezsamaņā. Kad tas izdarīts, doktors Hevilends drūmi pārdomā radušās problēmas. Kāju būtu vajadzējis ieģipsēt, taču Hevilends baidās no gangrēnas.

Cik ilgu laiku Šaukross pavadījis slazdā? Precīzu atbildi neviens nespēj dot, bet acīmredzot tās bijušas vairākas stundas. Ja asins apgāde loceklim tiek pārtraukta, gangrēna var iestāties trīsdesmit minūtēs. Hevilends patausta Šaukrosa nomelnējušo kāju, paosta un nolemj: nekādu ģipsi, tas nav iespējamās agonijas vērts vismaz ne cilvēkam, kura nāvi viņš gaida iestājamies tuvāko stundu laikā.

Ir vēl arī citas problēmas, ne tikai šī. Problēmas apstāj viņu no visām pusēm. Šaukrosa smadzenes droši vien cietušas skābekļa badu nepietiekamās asinsapgādes dēļ, tāpēc efektīva metode varētu būt viņš bija redzējis, ka citi tā dara, tāda: noguldīt pacientu leņķī ar pazeminātu pagalvi un paceltām kājām. No otras puses, jāsaglabā asiņu padeve

ievainotajai kājai un pēdai, tāpēc varbūt labāk pacelt galvu un nolaist kājas? Hevilends rauc pieri un domā, līdz Moda, parādīdamas durvis, visiem atgādina, cik lielisks esot labs vērša buljons, bet Gvena. rosid;i mās pie gultas, lūdz tikko atnākušajai māsiņai atnesi nedaudz odekolona.

Sievietēm laikam liekas, ka svarīgi pacientam parādīt cieņu: viņas dara, ko spēj, lai viss izskatītos piedienīgi. Šaukrosa pleci balstās pret linu spilveniem, kas izšūti ar monogrammām, sadragātā kāja iešineta guļ starp smalkiem palagiem. Hevilends to redz, bet, zinot, ka viņu pūles ir veltas, atmet ar roku. Lai gulda, kā grib, lai baro ar buljonu par varītēm, ja vien viņš to spēj dabūt iekšā; jā, jā, odekolona kompreses uz pieres ļoti bieži remdē sāpes.

Hevilenda izturēšanās pie slimnieka gultas ir iespaidīga: ar drūinu sejas izteiksmi viņš ieklausās pacienta sirdspukstos, baidīdamies sacīt, cik tie ir strauji un neritmiski. Cienīgi un autoritatīvi viņš ar mazu lukturīti pārbauda pacienta acis un ar mazu lāpstiņu sakosto mēli. Viņš iesaka mieru, norīko morfīna injekcijas un tomēr nedodams iemeslu veltīgām cerībām klusē par tādām lietām kā drudzis un murgi. Septicēmija, kas vairāk par visu nodarbina viņa prātu, ne reizi netiek minēta. Viņš zina, ka dāmas, kurām šis termins ir svešs, parasti prasa to paskaidrot vienkāršā valodā, bet asinssaindēšanās jēdziena alternatīvais nosaukums, kas līdzinās nāves spriedumam, pat mierīgāko sievieti var novest histērijā.

Hevilends bija pārliecināts, ka Šaukross nepārdzīvos pirmo diciiu, kur nu vēl pirmo nakti, un liels bija viņa pārsteigums, kad izrādījās, ka viņš kļūdījies. Šaukross pārdzīvoja pirmo dienu un pirmo nakti, viņš pārdzīvoja otro un vēl joprojām bija dzīvs trešās dienas rītā. Gan Moda, gan Gvena triumfēja: abas atradās tajā optimisma un iluzoras pacilātības stāvoklī, kas rodas no šoka un negulēšanas. Hevilends redzēja, ka abas sākušas ticēt Šaukrosa atveseļošanās iespējai.

-   Ak, doktor Hevilend, viņš šorīt iedzēra mazliet ūdens! sauca Gvena, apsveicinoties ar viņu trešajā dienā.

-    Un vakar karoti buljona, dedzīgi piebilda Moda. Mēs domājām… varbūt viņam drīkst kaut ko pavisam vieglu? Mazu, sausu grauzdiņu? Kā jūs skatāties uz olu kulteni?

Viņu sejas pauda gaidas. Hevilends neteica ne vārda. Viņš palūkojās lejup uz pacientu, attaisīja savu ārsta somu, notvēra pāri karaļa gultai vecākās aukles pieredzējušo skatienu un pamanīja, ka viņas lūpu kaktiņi nolaižas. Viņš pavērās Šaukrosa un pabrīnījās kā jau agrāk daudzas reizes bija brīnījies par cilvēku spējām sevi maldināt.

Šaukrosam cēlās drudzis tas bija redzams, pirms ārsts uzlika roku uz viņa karstās, sausās pieres. Divās dienās viņš bija stipri nokrities, un sejas āda tagad izskatījās cieši pārvilkta pār kauliem. Lūpas bija sausas un sasprēgājušas no šķidruma zaudēšanas. Šaukrosa vaļējās acis, kas nespēja koncentrēties uz kaut ko vienu, šaudījās uz visām pusēm. Hevilendam noliecoties pār slimnieku, viņš sāka trīcēt, un uz pieres viņam izspiedās sviedru lāses.

-    Lēdija Kavendiša, vai jūs neatstātu mūs uz mirkli, kamēr nomainām apsējus?

Viņš redzēja, ka Moda un Gvena apmainās skatieniem, izbiedētiem skatieniem. Abas, neteikušas ne vārda, izgāja no istabas. Hevilends pastūma malā gultas veļu un pacēla paliktni, kas neļāva tai pieskarties ievainojumiem.

Tūdaļ pat istabā izplatījās nepatīkama smaka, kas visu izteica, tā ka nebija pat jāpaskatās uz apsējiem.

-     Kad pēdējoreiz mainīti apsēji?

-    Pirms stundas, doktor Hevilend. Māsa ieturēja pauzi. Temperatūra no sešiem rītā cēlusies par divām iedaļām.

-    Murgo?

-    Naktī nedaudz. Nekā sakarīga. Šorīt viņš nav nācis pie samaņas.

Hevilends nopūšas. Ar māsas palīdzību apsēji vēlreiz tiek nomainīti

un parakstītas turpmākās morfīna injekcijas. Tad drūmā izskatā ārsts vēlreiz nokāpj lejā un izsaka vēlēšanos runāt ar lēdiju Kavendišu un viņas vīru.

Brokastu istabā ārsta skatiens slīd no vīra pie sievas. Lēdijas Kavendišas seja ir uztūkusi no negulēšanas un asarām. Viņas vīram, kurš tagad kustas lēni un piesardzīgi, pēdējās dienās šķiet pieaugusi gadu nasta. Saņēmies Hevilends saka īsu runu, kuru savā prātā iztēlojies jau divas dienas. Lai cik skumji un nožēlojami tas būtu, viņam nākas paziņot, ka nāve var iestāties dažu stundu laikā. Un šādā gadījumā viņš patiesi saprotot, cik sāpīgi par to domāt tādā reizē kā šī, par notikušo jāinformē policija. Nepieciešama izmeklēšana tā, protams, ir tīrākā formalitāte.

Izsacījis smago sakāmo, ārsts apklust. Lēdija Kavendiša, viņš pamana, nekādi nereaģē. Viņas vīrs, sakņupis kamīna priekšā, gramstās ap plediem, kas apņemti ap celicm kā vecam un nespēcīgam vīram. Viņa acis izvairās no ārsta skatiena.

-    Es nevainoju Ketermolu, bija viss, ko viņš sacīja. Nevainoju, vai dzirdat? Tas bija nelaimes gadījums nelaimes gadījums.

Vai tiešām tas bija nelaimes gadījums? Konstance tā nedomā. Konstancei neļauj ieiet tēva istabā. Viņa to nav redzējusi, kopš tēvu ienesa mājā. Viņa ir spiesta uzturēties bērnistabā aukles Templas uzraudzībā. Viņa jūtas kā cietumniece.

Konstance nespēj aizmigt. Nakti pēc nakts viņa pavada nomodā, raudzīdamās savas istabas griestos, klausīdamās albatrosa spārnu švīkās. Konstance gaida albatrosu, kurš lido visur un redz visu, un albatross viņai saka: tas nebija nelaimes gadījums, kāds gribējis viņas tēva nāvi.

Bet kurš? Uz šo jautājumu albatross neatbild, tādēļ Konstance spiesta prātot pali. Dentons Kavendišs? Gvcna? Zēns? Eklends? Frederiks? Jebkurš no viņiem varēja nozust no viesībām, tāpat kā droši vien nozudis viņas tēvs, un tad… ko tad? Sekot viņam? Pagrūst viņu? Ievilināt viņu? Piedraudēt varbūt ar ieroci, un viņš kāpdamies atpakaļ novirzījies no takas krūmos un iekritis tajā briesmīgajā, briesmīgajā rīklē ar atņirgto žokli.

Konstance aiztur elpu un ieklausās lielā putna spārnu vēdās. Spārni ir balti, kustas lēni un droši, putnam riņķojot pa istabu. Tas nav nelaimes gadījums, tā nav kļūda. Konstance ir redzējusi zaķi, un viņa zina. Kāds gribējis nodarīt sāpes tēvam, kāds gribējis viņu noķert slazdā.

Viņai gribētos raudāt acis sūrst, bet asaras nerādās. Pēc brīža iestāsies rīts. Viņa jau var saskatīt gaišumu gar aizkaru malu. Ārā, dārzā, dzied putni. Iestāsies rīts, un albatross viņu pametīs. Viņa atkal būs viena pali.

Kad gaisma pilda istabu ar mijkrēsli, Konstance atgrūž segas un klusi piezogas pie durvīm. Ir ļoti, ļoti agrs, un ja viņa tagad rīkotos ļoti, ļoti klusu… Viņas cietuma uzraudze aukle Tempļa, bez šaubām, vel guļ.., Konstance uz pirkstgaliem izzogas no savas istabas, šķērso Stīnija istabu, rotaļu istabu un iziet kāpņu laukumiņā. Ne mazākās skaņas, ne mazākās kustības. Konstances drosme atgriežas. Viņiem neizdosies Konstanci noturēt, neizdosies vis šiem Kavcndišiem, kas izliekas, ka viņu nenicina.

Tikai ne melnās kāpnes. Tur viņu varētu notvert kāda kalpone, jo arī kalpones Vinterskombā ceļas agri. Drošāk iet pa galvenajām kāpnēm. Un tad jau Konstance atrodas hallē aukstās pēdas sajūt aukstu akmens grīdu un no turienes gaitenī un vēl vienā gaitenī. Viņa iet garām Sudraba istabai, garām istabai, kurā glabājas Ķīnas porcelāns, garām ekonomes istabai un pieliekamajam: vesels istabu un gaiteņu labirints, bet Konstancei tie visi labi zināmi. Viņa sasniedz bīstamu vietu, tuvojoties virtuvei un trauku mazgātavai tur dzirdamas balsis -, bet tad viņa nogriežas gar stūri un jūtas drošībā.

Konstance atgrūž zaļas, ar audeklu apsistas durvis un, sirdij dauzoties, iziet otrā pusē. Pa labi atrodas neliela, tukša istaba ar dzelzs gultu un mazgājamo bļodu. Šo istabu, ko reiz izmantojis karaļa sulainis, tagad neviens vairs nelieto. Tieši tai pretī kreisajā pusē ir kāpnes, kas ved augšā uz Karaļa guļamistabu. Vai viņa uzdrošināsies iet augšā? Konstance zina, ka to darīt aizliegts, bet viņai vienalga. Lai ir aizliegts. Viņiem nav tiesību, nav tiesību šķirt viņu no tēva.

Konstance klusi zogas augšā pa kāpnēm. Durvis augšgalā ir ciet, un Konstance ieklausās. Viņa var dzirdēt soļus, apģērba šalkoņu droši vien māsa savā iestīvinātajā tērpā. Stikla šķindoņa pret metālu, balsu murdoņa, tad iestājas klusums. Bet tēvs ir tuvu. Konstance to jūt, un, lai gan viņa neuzdrošinās iet tālāk, šī apziņa viņu nomierina.

Viņa noslīgst uz grīdas, viņa saritinās pie durvīm kā dzīvnieks. Viņa iedomājas sevi, it kā būtu tēva vietā, lai viņš zinātu, ka viņa atrodas šeit, viņa mazais Albatross, viņa meitiņa, kas viņu mīl. Konstance aizver acis, un pēc brīža viņa ir aizmigusi.

Karaļa guļamistabā blakus gultai Gvena neguļ. Viņa bijusi nomodā visu nakti. Gvena redz, ka Edija stāvoklis pasliktinās. Viņa ir redzējusi māsas sejas izteiksmi un vairs nemāna sevi. Viņa zina, ka krīze ir tuvu.

Māsiņa ir izgājusi. Gvena palikusi viena pati ar Ediju. Klusumu istabā iztraucē vienīgi ogļu spraksti kamīnā un pulksteņa tikšķi. Gvena paskatās pulkstenī ir jau gandrīz seši un domā, cik minūtes Edijam Šaukrosam vēl atlikušas. Viņa kaunas par sevi, taču sasniegta tā iztukšotības pakāpe, kurā gribas cerēt, ka beigas pienāks drīz. Samierinājusies ar domu, ka Edijam jāmirst, Gvena kļūst nepacietīga un skaišas par nāves kavēšanos. Viņa zina, ka tas ir ļauni un cietsirdīgi, tomēr nevilšus skaita lūgšanas. Lai tas notiek drīz, lai tas notiek viegli, lai tas notiek ātri viņam tā būs labāk.

Gvenas rokas atduras pret kleitas zīdu. Viņa pagriežas, lai redzētu mīļākā seju. Grūti noticēt, ka viņa šo cilvēku mīlējusi.

Viņa lūpas ir saplaisājušas, kādreiz skaisti manikirētās rokas taustās un ņurka palagus; Gvena novērš skatienu no aplauzītajiem nagiem un apsējiem. Viņa skatās tālumā, un prātā uzplaiksni pirms viņa paspēj atvairīt viņas un Edija tēls šeit pat, šajā istabā, tikai pirms dažām dienām. Viņa redz sevi ar melnām lentēm apsaitētām delnām, un, lai gan istabā neviena nav, viņas seja tumši piesarkst no kauna. Viņa paberzē delnu, iedomājas atkarību un sāpes, sajūt pēc neļķēm smaržojošo ziepju aromātu, aizliegtā augļa valdzinājumu. Viņai mēģinot atbrīvoties no iedomu ainas, Šaukross sakustas. Gvena pagriežas pret viņu.

Viņam uz pieres atkal izspiedušies sviedri drudzis nāk virsū lēkmjvcidīgi. Šaukross atver acis, skatiens ir koncentrēts, viņa lūpas paveras, izgrūž sausas un nesaprotamas skaņas, tad atkal aizveras.

Gvena pasniedzas pēc zvaniņa, lai pasauktu māsu. Taisnību sakot, Šaukrosa izskats viņu biedē, un viņai negribas tam pieskarties. Taču viņa nepaspēj zvanu paskandināt, kad Šaukross sāk runāt tie ir vārdu un teikumu plūdi, no kuriem dažus var saprast.

Žurkas. Šaukross sāk runāt par žurkām: lielām žurkām, melnām žurkām, žurkām, kas raustās, žurkām, kurām izspiedušās acis, žurkām, kuras skrubinās, par žurkām pieliekamajos, siena kaudzēs, notekcaurulēs, žurkām jā -, par žurkām slazdos, un liekas, ka šī sakarība Šaukrosu apmierina, jo viņš burbuļo un tricinās, un atkārto vārdu, un tad Gvena nemūžam nespētu iedomāties, ka viņam varētu būt saglabājies tāds spēks, viņš pieceļas gultā sēdus un, pārstājis runāt par žurkām, pāriet pie lentēm.

-   Melnās lentes! Šaukross iekliedzas, un, lai gan viņa balss ir neskaidra, vārdus var saprast. Melnās lentes! Samīdīt viņām galvas. Tā. Mīdīt, mīdīt…

Gvena ir sastingusi no šausmām un riebuma. Lentes, lentes ak, kāpēc gan viņam jārunā par lentēm? Viņa spēcīgi parauj zvana auklu un piespiež sevi noliekties pār viņu un runāt mierinošā balsī. Edij, viņa maigi saka. Edij, mīļais. Tev jāatpūšas, tu nedrīksti runāt, lūdzu, Edij…

Edija balss ir izdzisusi, viņš atgāžas atpakaļ spilvenos. No viņa mutes atskan virkne burbuļojošu rīkles skaņu, uz lūpām parādās putas. Gvena izbailēs viņā nolūkojas. Vai tā būtu agonija? Viņa vēlreiz parausta zvana auklu, un, viņai to darot, Edija skatiens pārtrauc šaudīties un klejot un apstājas pie viņas sejas. Viņš lūkojas tieši viņā un pilnīgi skaidri saka: Tu mani sauci. Mežā. Es dzirdēju, kā tu mani sauci.

-    Nē, Edij, Gvena iebilst, baidīdamās, ka ienāks māsa un izdzirdēs šo sarunu. Nē, Edij, tu maldies. Tev ir drudzis. Lūdzu, guli mierīgi…

Bet, viņai runājot, kaut kas notiek līdzīgs nelielai lēkmei. Tik tikko jaušamas trīsas, vismaz nekas spēcīgs, paliesi, ne vairāk kā viegla sejas muskuļu savilkšanās un pēc tam atslābums. Šajā sekundes daļā ir pārkāpta lielākā no robežām, un Gvena acumirklī saprot, vēl pirms māsa kas tagad atrodas viņai blakus pasniedzas, pieskaras Edija kaklam, nopūšas, paskatās pulkstenī un saka:

-Viņš ir aizgājis.

Pulkstenis rāda ceturksni pāri sešiem. Sākas jauna diena. Tūdaļ pat liek izsaukts doktors Hevilends, un atlicis vēl pēdējais nepatīkamais pienākums, bet Gvenai, par laimi, tas iet secen.

Pirms iestājas nāves stingums, Šaukross ir jānomazgā un jāsaģērbj. Septiņos un trīsdesmit minūtēs, kad šī procedūra tuvojas nobeigumam un Hevilends gatavojas atvadīties, no gultas puses atskan šausmīga, klunkšķoša skaņa, atraugām līdzīga skaņa. Ārsts un abas māsas apmetas riņķī. Viena no māsām mazāk pieredzējusi īru katoliete pieskaras krucifiksam un pārkrustās. Skats, kas atklājas, nav nedz patīkams, nedz arī pierasts, lai gan doktors Hevilends spēcīgas asinssaindēšanās gadījumos šādas ainas ir jau agTāk redzējis. No visām Šaukrosa ķermeņa atverēm sūcas šķidrums. Lipīga, dzeltenīga viela, līdzīga medum, bet diemžēl ne tik saldi smaržīga plūst viņam no ausīm, pa nāsīm, no mutes…

Mazgāšana jāsāk atkal no jauna. Tāpat ģērbšana. Jānomaina spilvendrānas, palagi. Vairāk pieredzējusī māsa ar bezkaislīgu seju sūta leja uz virtuvi ziņu, lai atnes no siltumnīcām ziedus, ja iespējams, lilijas.

Tās tiek atsūtītas, un visbeidzot ap pulksten deviņiem tiek kārtotas pārējās formalitātes. Visā mājā jau aizvilkti aizkari, un šajā nespodrajā gaismā Kavendišu ģimenes locekļi nāk parādīt pēdējo godu. Zēns, Eklends, Fredijs. Stīnijs no smagā pārbaudījuma tiek atbrīvots, jo viņam ir trausli nervi, bet Konstance ne. Viņa ienāk pēdējā un stingi nostājas starp Dentonu un Gvenu Kavendišiem karaļa gultas kājgali.

Viņa skatās uz ķerubiem, uz izrakstīto karalisko ģerboni, uz gultu, kurā tikai pirms dažām dienām viņa bija pozējusi Zēnam. Viņa skatās uz savu tēvu viņa acis ir aizvērtas, linu palagi uzvilkti līdz pašam zodam. Gvenas pamudināta, Konstance noliecas pār viņa ķermeni un atstāj sausu skūpstu gaisā blakus viņa vaigam.

Istabā smaržo pēc lilijām, puķēm, kuras Konstance pēc tam ienīdīs visu mūžu. Viņa neraud viņa klusē. Viņa ieklausās putna spārnu vēdās. Lai gan spīd gaisma, Konstance zina, ka viņas aizstāvis atrodas šeit, šajā istabā. Viņa ieklausās, un tas atlido, atskan viegla šalkoņa gaisā, un viņa pirmoreiz noliec galvu.

Konstances klusēšana un sausās acis Gvenu satrauc. Viņa aizved bērnu atpakaļ uz viņas istabu, apsēdina un runā ar viņu mierīgi un, cik vien spēj, maigi. Gvcna zina, ka tas, ko viņa saka Konstancei, skan banāli, tomēr viņa to pasaka. Viņa šaubās, vai pieminēt Konstances atrašanos uz ģērbistabas kāpnēm, kur viņu ieraudzīja māsa, un nolemj labāk nepieminēt. Bērns ir spējīgs uz dziļākām jūtām, nekā to kāds spēja iedomāties, Gvena nodomā. Lai tas paliek.

-          Konstance, es gribu, lai tu zinātu, viņa beidzot saka, ka mēs jūtamies atbildīgi par tevi, mana mīļā, un mēs par tevi rūpēsimies. Par to vēl jāpadomā, bet atceries, Konstance, ka tev vienmēr būs mājas te pie mums, Vinterskombā.

Konstance šos vārdus jau bija gaidījusi. Bet viņa saprot, kaut arī Gvenas acis ir asaru pilnas, uzaicinājumu rosinājusi vainas apziņa, nevis pieķeršanās.

-    Es saprotu, viņa atbild savā neizteiksmīgajā balsī un tad ietur pauzi. Viņa cieši uzlūko Gvenu. Kad viņi aizvedīs manu tēvu?

Jautājums Gvenu dara nemierīgu.

-    Vēlāk, Konstance. Šajā pēcpusdienā. Bet labāk par to nedomāt, mīļā…

-    Kad viņš būs projām… Konstance ar mazu, netīru plaukstu pieskaras Gvenas piedurknei. Tad… Vai es drīkstēšu pasēdēt viņa istabā viena pati? Pavisam neilgi. Tikai lai atvadītos no viņa?

-    Protams, Konstance. Es saprotu, lūguma aizkustināta, atbild Gvena.

Un vēlāk tajā pašā dienā, pārliecinājusies, ka apbedītāji ir prom, Gvena pati ved Konstanci atpakaļ uz Karaļa guļamistabu. Viņa atver durvis un iededz gaismu viņa negrib, lai Konstancei būtu bail. Viņa redz, ka gulta uzklāta no jauna un lilijas aiznestas. Viņa apsēdina Konstanci krēslā.

-    Konstance, tu tiešām gribi palikt šeit viena? Vai tu negribi, ka es pasēžu pie tevis?

-    Nē. Es labāk gribu būt viena, atbild bērns savā dīvaini bezpersoniskajā balsī. Tikai mazliet. Pusstundu. Es gribu padomāt par viņu.

-    Četros es atnākšu tev pakaļ, atbild Gvena un iziet.

Palikusi viena, Konstance pāri plecam palūkojas uz gultu. Tās aizkari viņu biedē, tic viņu aicina.

Viņa pieceļas un piesardzīgi tuvojas gultai. Konstance pastiepj roku un atvelk pārklāju. Spilveni viņu nomierina. Tie ir tīri un gludi. Tajos nav galvas iespieduma.

Konstance sakārto pārklāju. Viņa atkāpjas no gultas. Viņa lēnām sāk staigāt pa istabu, garāmejot pieskardamās mēbelēm. Krēsla atzveltnim, sarainajai zirgastru virsmai. Cila krēsla atzveltnim, tas pārvilkts ar velvetu, viņa nogludina tā krokas. Viņa ieiet ģērbistabā, tad vannasistabā aiz tās, garāmejot iedegdama gaismu. Viņa uzmet skatienu lielajai vara mazgājamai bļodai, tās svirām un ūdens notekām, vācu santehnikas brīnumam. No ziepju trauka viņa paņem ziepju gabaliņu, kas smaržo pēc neļķēm, un iebāž to kabatā.

Konstance atgriežas guļamistabā. Viņa sāk rīkoties mērķtiecīgāk. Uz naktsskapīša stāv tēva personiskās lietas, kas izņemtas no viņa vakara uzvalka toreiz, kad viņu šurp atnesa. Dažas monētas, kārba ar viņa cigāriem, sērkociņu kastīte, viņa kabatas pulkstenis ar ķēdi, tīrs un nelietots kabatlakatiņš.

Konstance paņem kabatlakatiņu, bet tas ir nesen mazgāts, tas nesmaržo pēc tēva. Viņa to paosta. Viņa piespiež kabatlakatiņu pie sejas, bet tad noliek atpakaļ uz naktsskapīša. Viņa paņem sudraba pulksteņķēdi.

Konstance atver pulksteņa vāku. Tas ir labots. Viņa nopēta ciparnīcu. Pulkstenis, vairākas dienas neuzvilkts, ir apstājies. Abi melnie rādītāji rāda pretējos virzienos. Konstance aizver vāciņu. Viņa cieši saspiež pulksteni plaukstā un vēlreiz pāri plecam pamet skatienu uz gultas pusi. Gulta joprojām ir tukša.

Sāniski Konstance soli pa solītim pārvietojas no naktsskapīša pie rakstāmgalda logstarpā.

Rakstāmgalds nav aizslēgts. Tomēr tā labās puses atvilktnē zem dažām papīra lapām un korektūras loksnēm atrodas koka ceļojumu nesesers rakstāmpiederumiem. Tas, kā vienmēr, ir aizslēgts. Neseseram ir maza sudraba atslēdziņa. Tā karājas pie tēva pulksteņķēdcs.

Konstance iekož mēli starp sīkajiem zobiņiem. Viņa pieliecas. Viņa koncentrējas. Viņa iebāž atslēgu slēdzenē un pagriež.

Neseserā atrodas vēstuļu un rēķinu sainītis, kuru viņa necenšas izpētīt. Zem tiem guļ piezīmju burtnīca melnos vākos. Tā līdzinās skolas burtnīcām, bet uz tās nav nekāda uzraksta.

Konstances pirksti mazliet baidās šai burtnīcai pieskarties. Tie pasniedzas uz priekšu un tad atraujas. Visbeidzot tie ieslīd kastītē. Tie izņem piezīmju burtnīcu. Tā iesieta mīkstos vākos. Šo burtnīcu varētu sarullēt kā avīzi.

Konstance to satin, cik vien cieši iespējams. Viņa iebāž burtnīcu savu melno svārku pašā dziļākajā kabatā. Viņa aplūko kabatu. Vai burtnīca neizspiežas? Nē, neizspiežas. To paveikusi, Konstance rīkojas ātri. Viņa no jauna aizslēdz neseseru un aizver atvilktni. Pulksteņķēdi viņa noliek atpakaļ uz naktsgaldiņa. Spogulī uz kumodes Konstance neieskatās, jo baidās. Ja viņa to būtu darījusi, varbūt ieraudzītu spogulī tēva bālo seju un viņa akurāto bārdu. Viņš varbūt izdarītu kaut ko šausmīgu: varbūt pamātu viņai. Konstance atgriežas pie krēsla, kurā Gvcna viņu bija nosēdinājusi. Viņa klusi un paklausīgi apsēžas. Konstance domā par tēvu. Viņa cenšas neprātot par to, uz kurieni viņš aizvests. Lai kur tas būtu, skaidrs, ka tā ir auksta un vientuļa vieta. Vai tagad būtu

jāsaka ardievas? Vai izteikt tās skaļi? Konstance vilcinās. Viņa jūt, ka tēvs ir ļoti tuvu. Liekas muļķīgi teikt ardievas.

-     Ar labu nakti, tēt, beidzot viņa klusi nosaka.

***

Nākamajā nedēļā, kā Hevilends bija paredzējis, notika izmeklēšana. Kā jau varēja gaidīt, tā nebija pārāk rūpīga.

“Nesistemātiskums” būtu īstais vārds, lai raksturotu šo izmeklēšanu, tāpat arī “takta izjūta”. Vietējai policijai aiz godbijības nebija ne mazākās vēlēšanās apsūdzēt tādu ievērojamu vietējo zemes īpašnieku kā lordu Kavendišu, kura brālēns ir grāfistes policijas priekšnieks un kura tuvākie draugi ir tik ietekmīgas personas vietējā tiesā.

Pratināšanā neieradās neviens no Kavendišu ģimenes locekļiem; visi deva rakstiskas liecības. Šīs liecības diezgan precīzi norādīja laiku, kurā Šaukross būtu varējis aiziet no viesībām. Tās uzsvēra, ka Šaukross viņš taču galu galā ir rakstnieks bieži mēdzis pastaigāties vienatnē. Tas arī bija viss, ko liecības deva izmeklēšanas komisijai.

Ketermols, kurš ieradās personīgi un kuram šis piedzīvojums pat sagādāja prieku, pastāstīja vairāk. Paskaidrojis, ka slazdi, kas agrāk izmantoti malumednieku ķeršanai, ilgu laiku rūsējuši tukšā šķūnī, viņš, neviena neaizkavēts, turpināja runāt. Pirms izmeklētājs paspēja Ketermolu pārtraukt, viņš atgādināja, ka jau vairākas nedēļas apvidū manīti čigāni. Tajā pašā dienā, kad notika nelaimes gadījums, stāstīja Ketermols, atklājās, ka šie čigāni ierīkojuši apmetni. Tā kā nedz viņš, nedz kads no viņa vīriem to Ketermols varētu apzvērēt nevarēja slazdus izlikt, jo zināja, ka tas nav atļauts, viņš esot izdarījis savus secinājumus. Tādus pašus secinājumus izdarīšot ari izmeklēšanas komisija, viņš turpināja, redzēdams, ka izmeklētājs paliecas uz priekšu, gribēdams viņu pārtraukt: pēc viņa domām, slazdus esot izlikuši čigāni, lai lajos iekristu kāds no īpašniekiem vai arī viņš, Ketermols.

Izmeklēšanas komisija sastāvēja no vietējiem vīriem, starp tiem bija arī daži Kavendišu muižu rentnieki. Viņu spriedums? Nāve nelaimes gadījuma rezultātā. Lieta tika izbeigta.

Vai Vinterskombā šo spriedumu atzina par pareizu? Iespējams, ka daži atzina, lai gan, manuprāt, bija arī tādi ģimenes locekļi, kas par lo šaubījās. Vienīgais, kas savas šaubas izteica skaļi, bija sers Montegjū Sterns. Viņš tās pavēstīja dienu pēc nopratināšanas savos apartamentos Londonā. Pirmo reizi viņu apciemot bija ieradusies Moda.

-    Nāve nelaimes gadījuma rezultātā, sacīja Stēms neizteiksmīgā balsī. Ērti. Un piedienīgi.

Moda, kuras uzmanību novērsa gan pret Slēmu izjustās simpātijas, gan viņa viesistabas iekārtojums tik atturīga, solīda telpa, turklāt pilna ar solīdām lietam atšķirībā no paša saimnieka -, uzreiz pat nesaprata teikto. Bet sapratusi viņa apslāpēti iekliedzās.

-    Montegjū! Ko tu ar to gribi teikt? Tas, bez šaubām, ir vienīgais patiesais spriedums. Mēs taču visi zinām, ka notika nelaimes gadījums.

-   Tiešām? — Stēms stāvēja pie loga un raudzījās pa to ārā uz ielu.

-   Nu, protams! Čigāni…

-    Mani nepārliecina šīs sarunas par čigāniem.

Kaut kas sera Montegjū toni saistīja Modās uzmanību. Viņa panācās dažus soļus uz priekšu un ielūkojās viņam acīs. Stēms bija gara auguma, bālu sejas krāsu, ar viņa tautībai raksturīgiem vaibstiem. Viņa acis sedza smagi plakstiņi. Bet šajās acis viņa neko nespēja izlasīt. Viņa raudzījās pretī vērtējoši, bet vēsi: likās, abi apspriež kādas viesības, nevis nāvi. Modai atkal radās Vinterskombā pieredzētā sajūta, ka šajā cilvēkā slēpjas apvaldīts spēks. Viņa vārdi Modu satrieca un arī satrauca.

-   Tu taču neteiksi -ja nu tas nebija nelaimes gadījums -, ka jārunā par…

-   Slepkavību? Stēms viegli paraustīja plecus, it kā šis vārds viņā izraisītu riebumu. Moda jutās ieintriģēta, bet viņa bija prātīga. Panākusi uz priekšu vēl vienu soli, viņa apstājās.

-Tas ir smieklīgi! Neiedomājami. Ja jau ir slepkavība, tadjābūt arī slepkavam…

-    Patiesi. Varētu pat teikt, ka iespējami,., daži kandidāti.

-    Absurds! Es negribu klausīties. Tu vienkārši mēģini mani iebiedēt. Viņa uz brīdi apklusa. Kas?

Stēms pasmaidīja. Viņš sniedza Modai roku. Moda ar zināmu valdzinājumu skatījās uz viņa glīti veidotajām rokam un ārkārtīgi baltajām aprocēm. Ap plaukstas locītavu iemirdzējās zelts.

-   Par to nav jēgas spriest. Stēma balss izklausījās možāka. Lieta ir izlemta. Diez vai to kāds tālāk izmeklēs. Man vienkārši patīk mīklas tas arī viss. Man patīk tās atrisināt. Es to mēģinu, protams, vienīgi sava prieka pēc.

Moda nolēma mainīt sarunas tematu un nespēja izšķirties, vai saņemt viņa roku. Viņa juta satraukumu.

-    Šī ir ļoti skaista telpa, viņa steidzīgi un neveikli iemnājās, bet Moda reti rīkojās neveikli.

-   Man prieks, ka tev patīk. Viņš svešādi pamāja, savādi paliecot galvu, un ar tikko j'aušamu atturību norādīja uz vairākām gleznām, kuras karājās pie sienas, un stingrās formās ieturētām porcelāna vāzēm plauktos. Man patīk šīs lietiņas. Es savā ziņā esmu kolekcionārs.

Stēma uzsvērtais miers, to sakot, un kaut kas viņa skatienā ļauj Modai izšķirties. Viņas atmiņā spēji atainojas Vinterskomba un šis vīrietis viņas istabā.

Aizmirsusi runas par pratināšanām un citas vēl ļaunākas lietas, Moda pasper soli uz priekšu un satver viņa roku. Ari Stēms liekas aizmirsis neseno sarunu. Atgājis no loga, apdomīgi un reizē piesardzīgi viņš paņem Modu uz rokām.

Pratināšana garām, lieta izbeigta, pienācis laiks bērēm. Bet kur tām jānotiek? Ne jau Vinterskomba. Šādu uz labu laimi izteiktu Gvenas priekšlikumu Dentons noraidīja uzreiz. Tātad bērēm jānotiek Londonā, Blūmsberijā, kur Šaukross īrējis istabas.

Gvena uzņemas rīkošanu, jo Šaukrosam, liekas, patiesi nav bijis neviena tuvinieka. Viņa krietni nopūlas, domās uzskaistinot pagātni: viņa pilda pienākumu pret senu ģimenes draugu. Kad pienācis ceremonijas laiks, Gvena gandrīz jau ir sev noticējusi.

Bēru viesu nav daudz. Gvena šim gadījumam atvēlējusi savu Meiteras māju. Viņa darījusi, ko varējusi, lai nodrošinātu plašu un iespaidīgu pavadīšanu. Bēru dienā viņa jūtas aizvainota, redzot šauro pavadītāju loku.

Viņas ģimenes ierašanās, dabiski1 , ir obligāta. Bet kur tad daudzie draugi literāti, par kuriem Edijs runāja ar tik familiāru sirsnību? Viņa tiem visiem bija aizrakstījusi, visiem šiem slavenajiem cilvēkiem. Kur tad viņi ir izcilie romānisti, dzejnieki avangardisti, ietekmīgie redaktori -, ar kuriem Edijs tik bieži esot pusdienojis?

Neviens no tiem nav redzams. Mākslu pārstāvēja Džārviss ar savu spilgto kaklasaiti, bet viņš pēc ceremonijas steidzīgi nozuda, atteicies no ielūguma iegriezties Pārkstritā, un jauns amerikānis, kurš dēvēja sevi par Heistingsu un teicās pārstāvam kādu Ņujorkas žurnālu. Viņa elpa oda pēc viskija.

Gvena, atgriezusies Meifēras viesistabā, uzlūko nožēlojamo bērinieku pulciņu. Viņa varētu vai raudāt aiz žēluma un pazemojuma. Neliela, atturīga grupiņa. Viņas pašas ģimene, Zēna līgava Džeina Koningema, Moda, sers Montegjū Stēms, kurš ielūgts pēc Modās ieteikuma un atsūtījis milzīgu vainagu. Tur ir apaukstējusies Konstance ar iesnainu degunu. Tur ir skumja izskata students, viņš īrē istabas tajā pašā Blūmsberijas namā, kur Šaukross. Tur ir vecīga atraitne, kuras vārdu Gvena nav saklausījusi un kura apgalvo, ka reiz esot iepazīstinājusi Šaukrosu ar kādu izdevēju.

Ieradies ari vēl kalsns jauneklis, advokātu kantora klerks nobružātā, melnā uzvalkā, viņš pašu Šaukrosu nekad neesot redzējis, bet pārstāvot kolēģus.

Džeina Koningema laipni sarunājas ar studentu. Gvenas ģimene kā vienota fronte turas kopā. Montegjū Stēms pacietīgi cenšas nodibināt kontaktu ar nerunīgo Konstanci. Gvena, juzdama, ka nespēj to vairs ilgāk izturēt, noved malā advokātu kantora klerku.

Viņa ieved to bibliotēkā. Šeit jaunais cilvēks uzskaita dažus padrūmus faktus. Šķiet, pēc sievas nāves Šaukross esot izrādījis vēlēšanos sastādīt testamentu: tas bijis izdevīgs Konstancei. Tomēr Šaukross meitai atstājis pavisam maz. Viņa konts bankā esot iztukšots, namsaimnieks un drēbnieks pieprasot samaksu par izīrētajām telpām un darbu. Viss, ko Konstance mantošot, klīrīgi pārmetošā tonī saka jaunais cilvēks, esot tēva grāmatas, viņa personīgā ietekme un parādu nasta.

Sakarā ar to rodas problēma. Protams, rūpīgi esot ievāktas ziņas: šķiet, ka Šaukrosam neesot tuvu radinieku. Viņa vecāki miruši, viņam nav ne brāļu, ne māsu. Tuvākie radinieki, kas joprojām ir dzīvi, esot mātesmāsa un viņas vīrs, kuram piederot neliels rūpals Solihalā.

-   Solihalā? Gvenai nebija īstas skaidrības, kur tā varētu atrasties, taču pati šī vārda skaņa viņā radīja nepatiku.

Kantoris esot sazinājies ar šiem radiniekiem, turpināja kalsnais jauneklis, bumīdams slikti pieguļošu un dzeltenīgu apkaklīti. Viņi esot izteikuši savu nožēlu un gribējuši nodot līdzjūtības apliecinājumus bērnam, taču vienu likuši skaidri saprast. Viņu rocība esot pašaura. Diemžēl viņi nevarot uzņemties atbildību par bērnu, kuru ne reizi neesot redzējuši. Šādos apstākļos nevarot būt ne runas, nevarot būt ne runas, jaunais cilvēks ar uzsvaru atkārtoja, ka šie radinieki varētu Konstanci pieņemt.

Gvenu tas aizvainoja. Viņu aizvainoja jaunais cilvēks, viņa savalkātā apkakle un viņa ādamābols, kas, viņam runājot, kustējās. Viņai nepatika veids, kādā viņš izrunāja Gvenas vārdu, ripinot to par lūpām. Viņai nepatika veids, kā viņa skatiens vērtē Gvenas bibliotēku un tās saturu.

Gvena bija mācījusies hauteur*. Viņa palūkojās jaunajā cilvēkā no augšas. Gvenu neinteresēja šie nejūtīgie radinieki un nepatīkamā vieta, kurā viņi dzīvoja, viņu neinteresēja šie nieka parādi, kurus viņa parūpēsies nokārtot. Galu galā, viņu neinteresēja sarežģījumi ar Konstanci.

Konstanci, sacīja Gvena, pieņems viņas pašas ģimene. Tā esot nolemts jau pašā sākumā. Misters Šaukross taču bija sens un cienījams

ģimenes draugs. Par jebkuru citu lēmumu un viņa pievērsa jaunajam cilvēkam aukstu skatienu tiešām nevarētu būt ne runas.

Iespējams, ka jaunais cilvēks ņēma ļaunā šo piezīmi un veidu, kādā tā tika izteikta. Viņa slimīgi bālā āda piesarka. Viņš piebilda, ka tas viņa kantorim būšot liels atvieglojums un sekmēšot lietu kārtošanu.

-    Protams, vēl paliek jautājums par Blūmsbenjas dzīvokli. īrēto dzīvokli. Viņš apstājās pie durvīm. Tas jāatbrīvo. īpašnieks prasa telpas. Mums jau notikušas sarunas.

Piezīme tika izteikta nejaukā veidā, uzmetot augstprātīgu skatienu tīģerādas paklājam. Tādējādi izrādījis savu attieksmi pret Šaukrosu, kuram bijuši bagāti un titulēti draugi, bet kurš tomēr izrādījies maksātnespējīgs, viņš aizgāja.

Pēc divām dienam tas ir pēdējais uzdevums, Gvena sev sacīja un sajuta atvieglojumu viņa devās uz Blūmsberiju kopā ar Konstanci, kura bija izteikusi karstu vēlēšanos viņu pavadīt: viņai vajagot, ta Konstance uzstāja, sakravāt savas lietas. Tas neaizņemšot daudz laika. Pilnīgi pietikšot ar vienu somu.

Nams bija garš un drūms. Kopējais gaitenis oda pēc grīdas vaska un mazliet vājāk pēc sutinātiem kāpostiem. Gvena atspiedās pret sienu. Viņai kļuva nelabi.

Viņu pasteidzināja Konstance, kura atgādināja, ka jāiet tālāk, Konstance, kura pa platām kāpnēm uzveda viņu līdz pirmajam kāpņu laukumiņam un tad pa stāvākām kāpnēm otrajā stāvā.

Gvenai bija iedotas atslēgas, bet durvis uz Šaukrosa dzīvokli nebija aizslēgtas. Pirmo reizi Gvena redzēja vielu, kurā bija dzīvojis viņas inīļakais.

Šeit viņi nebija satikušies ne reizi, un istabas nebūt nebija tādas, kādas Gvena bija iztēlojusies. Lai gan viņa zināja, ka Šaukross nav bagāts, savā iztēlē viņa šīs telpas bija skatījusi kā patīkamu, ar grāmatām saistītu vietu, kā rakstnieka mājokli. Domās viņa redzēja grāmatu skapjus, kamīna gaismas atspīdumu uz ādas vākiem, rakstāmgaldu, uz kura, iespējams, stāv lampa ar zaļu abažūru un akurāti novietotas papīra loksnes, ērtu krēslu, plašumu. Bieži vien, kad viņi piespiedu kārtā bija šķirti, Gvenai bija patīkami domāt par Šaukrosu, kā viņš sēž šeit pie rakstāmgalda un strādā, laiku pa laikam pārtraucot darbu, lai iedomātos par viņu.

Gvena bija iztēlojusies, kā Edijs, iespējams, ietur maltīti, ko viņam uz paplātes atnes kāds kalpotājs. Laiku pa laikam viņa bija iztēlojusies, kā viņš ielūdz šajā istabā kādu no slavenajiem cilvēkiem, kurus uzskatīja par saviem draugiem. Viņa bija skatījusi tos sēžam abpus spožai ugunij un spriežam par dzīvi, mākslu, reliģiju, filozofiju.

Istaba nedeva ne mazāko vielu šādām iedomām. Pirmām kārtām tā bija šaura, turklāt kādu laiku bijusi pat pārdalīta divās daļās. Istabā bija grāmatu skapji, taču lēti un nobružāti, bet grāmatas, kaut arī to bija daudz, klāja putekļi. Netīra, nemazgāta loga priekšā ar skatu uz trokšņainu ielu atradās rakstāmgalds, bet arī tas bija lēts. Uz galda stāvēja neglīta lampa un mētājās vēstuļu, dokumentu, korektūru, rēķinu jūklis. Gvena jutās piekrāpta. Šaukross taču vienmēr tik ļoti bija rūpējies par savu ārieni. Viņš vienmēr Gvenai bija licies tik tīrs un kārtīgs.

-   Pavisam te ir trīs istabas.

Konstance savu mazo, melno somiņu bija nolikusi zemē. Meitene mulsu seju stāvēja istabas vidu.

-              Tur ir mana tēva guļamistaba. Konstance norādīja uz durvīm.

-   Mana istaba atrodas pāri gaitenim tai blakus. Tajā ir divas gultas. Mēs gulējām vienā istabā ar aukli.

Pēdējie vārdi tika izteikti ar zināmu nozīmīguma pieskaņu, it kā fakts, ka viņa dzīvojusi vienā istabā ar aukli, celtu meitenes sabiedrisko stāvokli.

-   Viņa, protams, pirms dažiem gadiem no mums aizgāja, un tētis citu aukli vairs nepieņēma. Es jau biju paaugusies. Mēs ļoti labi iztikām bez viņas. Pacēlusi mazo, smailo sejiņu pret logu, Konstance uz mirkli apklusa.

-   Vai tev šeit patīk? Man patīk. Ja izliecas ārā pa logu, var redzēt skvēru. Un ielas galā ir baznīca. Svētdienas rītos var dzirdēt zvanu skaņas. Svētā Miķeļa un visu eņģeļu baznīca. Man vienmēr paticis šis nosaukums. “Visu eņģeļu” tas skan iespaidīgi, vai tev tā neliekas?

Gvena neatbild. Viņa ieslīgst neērtā krēslā kamīna priekšā. Uz plauktiem tam iepretī stāv vairākas tukšas pudeles un daudzas netīras vīna glāzes. Gvena piespiež cimdoto roku pie pieres.

-   Konstance! Varbūt… es domāju, vai nav par atru ko uzsākt. Es neesmu īsti droša par savām spējām. Uz tevi tas, jādomā, atstās nomācošu iespaidu. Vai nebūtu labāk, ja mēs ietu projām. Es varētu nokārtot… nu, lai visu pārved uz Vinterskombu. Tad mēs to varētu pārskatīt vēlāk. Tā būtu labāk.

-   Man vajadzīgas manas drēbes! Konstances balsī ieskanas stūrgalvība. Man ir dažas grāmatas. Dažas piemiņas lietas no mātes viņas matu sukas. Es tās atstāju šeit. Es gribu tās dabūt.

-   Protams, protams! Gvena mēģina piecelties. Tad paslējusies atkal atslīgst krēslā. Viņa vēlas, kaut nemūžam nebūtu spērusi kāju šajās šausmīgajās istabās. Viņa pavisam vienkārši būtu varējusi atsūtīt kādu citu. Gvena nopūšas. Tā ir ziņkāre, viņa nodomā, pati nejaukākā ziņkāre, kas viņu šeit atvedusi.

Tikai vienu reizīti pirms atteikšanās no Edija viņa bija gribējusi redzēt Edija mājas. Nu viņa tās ir redzējusi.

-    Paliec šeit, Konstance līdzjūtīgi saka. Tu izskaties nogurusi. Es varu sakravāties viena pati. Es zinu, kur katra lieta atrodas. Tas neaizņems daudz laika. Viņa parakņājas papīru kaudzēs uz galda, tām pa virsu uzlikdama vēstuli, kas rakstīta uz sārti violeta papīra. Paņēmusi kaudzi korektūras sleju, Konstance iespiež tās Gvenai rokā.

-    Skaties! Tās ir tēva jaunā romāna korektūras. Tu droši vien gaidīdama tajās labprāt ieskatītos. Es zinu, cik ļoti tev patika viņa darbi. Viņš droši vien būtu gribējis, lai… tu to izlasi.

Gvena jutās aizkustināta. Viņa paņēma korektūras. Konstance atzinīgi pamāja. Viņa paņēma savu somu un devās uz guļamistabām.

Tiklīdz durvis aiz viņas bija aizvērušās, Konstance sāka ātri rīkoties.

Vispirms viņa devās uz tēva guļamistabu, Paņēmusi krēslu un pakāpusies uz tā, viņa sāka taustīties pa putekļaino skapjaugšu. Tur viņa atrada meklēto atslēgu, ar šo atslēgu atslēdza skapīti blakus tēva gultai. Skapītim bija divi plaukti. Augšējā plauktā glabājās zāles, ziedes, losjoni un tabletes, jo tēvu reizēm piemeklēja vieglas hipohondrijas lēkmes, Apakšējā plauktā, glīti sakrauta, glabājās melnu piezīmju burtnīcu kaudzīte.

Konstance nometās ceļos. Tas, ko viņa gatavojās darīt, Konstanci nedaudz biedēja, jo šīs piezīmju burtnīcas bija slepenas, un to viņa zināja. Tēvs tajās rakstīja katru vakaru. Ja viņa ienāca istabā, kamēr tēvs vēl rakstīja, viņš piesedza rakstīto ar roku vai aizvēra burtnīcu. Viņš tās vienmēr ieslēdza. Atslēgu tēvs glabāja kabatā, vienīgi tajās reizēs, kad devās uz Vinterskombu, viņš mēdza noslēpt to uz putekļainās skapjaugšas.

Vai tēvs būtu gribējis, lai viņa dabū šīs burtnīcas? Konstance domāja, ka viņš gribētu. Tās bija tēva īpašās burtnīcas, un tagad, kad viņš ir mirjs, tās pieder viņa meitai. Es tās pieskatīšu tēva vietā, Konstance sacīja pati sev. Viņa izņēma piezīmju burtnīcas no plaukta un iekārtoja tās somas apakšā. Rokas niezēja. Viņa tās noslaucīja gar svārkiem.

Piecēlusies Konstance ienesa somu pāri gaitenim savā istabā.

Viņai negribējās šeit palikt ne mirkli ilgāk, kā tas nepieciešams. No sava drēbju skapja viņa izņēma divas kleitas, tas neprasīja daudz laika. Saņurcījusi viņa tās iegrūda somā. Dažas blūzes, daži saburzīti apakšsvārki. naktskrekls, pāris labojamu zābaku ar podziņām un pāris rītakurpju.

Lai aizvērtu somu, viņai nācās uz tās apsēsties. Dabūjusi to ciet, Konstance atjēdzās, ka aizmirsusi matu sukas. Viņa palūkojās uz sukām, kas bija piederējušas kādai, kuru viņa nekad mūžā nav pazinusi, svešiniecei, un nolēma tās atstāt tepat. Gluži aizelsusies, viņa atgriezās dzīvojamā istabā. Viņas bālie vaigi bija piesārtuši. Rokas no uzdrīkstēšanās trīcēja.

Konstance redzēja, ka Gvena droši vien pagurusi no korektūru lasīšanas, jo tās bija noliktas atpakaļ uz rakstāmgalda. Gvena tagad stāvēja blakus šim rakstāmgaldam. Tad jau viņa droši vien redzējusi sārti violeto vēstuli. Bet Konstance jau pa pusei bija gribējusi, lai viņa to ierauga. Galu galā, kāpēc tā būtu jāslēpj? Varbūt Gvena nav rakstījusi vēstules viņas tēvam. Mazāk piesardzīgas sievietes to darījušas bez kautrēšanās. Tēvs nemaz nav papūlējies ar atbildes rakstīšanu. Vēstule mētājusies pārējā jucekļa vidū jau vairākas nedēļas.

Vēstule tikai viena lappuse guļ atvērta. Papīrs smaržo pēc parfīma. Rakstīto lieliem burtiem, impulsīvs, sievišķīgs rokraksts var salasīt nepieliecotics. Domājams, ka Gvena, kura atšķirībā no Konstances nemēdza nolaisties tik zemu, lai lasītu svešas vēstules, nav varējusi izvairīties no iepazīšanās ar tās saturu.

Kādu brīdi Gvena, šķiet, nemaz nemana, ka Konstance ir atgriezusies. Viņa stāv pie rakstāmgalda, sastingusi tādā pozā, kā novēršoties no tā. Viņas kakls ir pietvīcis, un, Konstancei stāvot un viņā nolūkojoties, piesarkst arī viņas seja. Viņa satrūkstas. Viņa samirkšķina acis. Saglabājot cieņu, viņa iet uz durvju pusi un pie durvīm nolaiž pār seju plīvuru.

Lielā, lēnā, majestātiskā Gvena: viņa dod pavēles nesējiem, lai tie, atbrīvojot telpas, visas vēstules un privāto korespondenci iesaiņo kastēs un līdz ar citām mantām nosūta uz Vinterskombu.. Ierodoties Vinterskombā, viņas norādījumi ir nepārprotami. Kastes jāatstāj neatvērtas. Pie pirmās iespējas tās sadedzināmas.

Gvena kopā ar Konstanci atgriežas savā Meiferas namā. Konstance ieiet namā savā melnajā mētelī un cepurē, ar mazo, melno somu rokās. Pārējie ģimenes locekļi tobrīd bibliotēkā pie kamīna dzer leju. $

Gvenai par pārsteigumu, Konstance iesoļo šajā istabā joprojām mēteli un cepurē, joprojām nesdama savu aizkustinoši nožēlojamo somu, un nostājas pašā centrā kamīna priekšā. Dentons sēž viņai iepretī, acīm redzami apstulbināts par šādu ielaušanos, ietinis kājas pledā, roka ar

tasi apstājusies pusceļā uz lūpām. Viņa četri dēli, ātrāk nekā tēvs spēdami iejusties situācijā, jau grasās celties kājās. Konstances skatiens nesatricināmā mierā slīd no cita pie cita.

-                Tagad esmu dabūjusi savas lietas. Konstance norāda uz koferīti.

-      Es gribu, lai jūs zinātu . Man ir liels prieks, ka turpmāk dzīvošu pie jums. Jūs esat ļoti laipni, ka mani pieņēmāt.

Gvena, stāvēdama durvīs, bezspēcīgi lūkojas Konstancē. Plānus attiecībā uz Konstanci viņa apspriedusi ar meiteni un ar Dentonu, kuram neatlika nekas cits kā apjukumā piekrist. Bet ar dēliem viņa par tiem nav runājusi.

Jauno ziņu, ka Konstance Krosa, Albatross turpmāk būs kopā ar viņiem visu laiku, ne tikai dažas nedēļas gadā, viņi uzņem tā, kā tas jau bija paredzams. Stīnijs neviltotā sajūsmā sit plaukstas. Viņa trīs vecākie brāļi nespēj apslēpt savu vilšanos.

Zēns piesarcis tumši sarkans. Viņa skatiens piekalts paklājam pie kājām. Fredijs skaļi novaidas, bet mēģina vaidu apslēpt, izliekoties, ka uznācis klepus. Eklends, kuram parasti sagādā grūtības slēpt savu nepatiku un kurš parasti arī necenšas to darīt, uzmet Konstancei aukstu un aizdomīgu skatienu Viņš paraugās uz māti, Pāri istabai viņa īpatnēji skaistās acis sastopas ar mātes acīm. Iespējams, ka viņš dusmojas, iespējams un tas ir savādi -, ka viņš ir uzjautrināts. Gvena apjukumā nespēj noteikt.

Konstance savu jauno ģimeni uzlūko acīm redzamā mierā. Viņas smailais zodiņš noslīgst. Kā pats paklausīga un mīloša bērna paraugs viņa tuvojas Dentonam. Viņa pastiepjas uz pirkstgaliem. Dcntonam, ciešot pilnīgu sakāvi, nākas pieliekties un saņemt skūpstu.

Pēc tam viņa dodas pie Stīnija, kuru apskauj. Viņa ietur pauzi un pēc kārtas svinīgi pieiet pie katra no brāļiem. Zēns, Fredijs, Eklends katram jāsaņem savs skūpsts. Visiem trim vecākajiem brāļiem mācītas labas manieres. Būdami daudz garāki par Konstanci, viņi spiesti pieliekties, lai saņemtu piedāvāto skūpstu uz vaiga.

Neviens nesaka ne vārda, tikai Eklends, kurš palicis pēdējais. Viņš klusi iečukst Konstancei ausī brīdī, kad viņa pastiepusi pretī seju. Tikai vienu vārdu, kuru sadzird vienīgi Konstance.

-    Liekule, viņš saka. Tas arī viss.

Tomēr Konstance ir sajūsmināta.

Atkāpjoties no Eklenda, viņa ir patiesi satraukta. Acis kvēlo, lūpas savilktas. Vēlāk viņa raksta, ka uzskatot šo vārdu par kara pieteikumu.

CETURTĀ DAĻA. IV KARA PIETEIKUMS

-    Nu, kā lad iet? uzsauc Vckslons pa savas virtuvītes atvērtajām durvīm. Uz priekšu vai arī ne uz priekšu, ne atpakaļ?

Varu saklausīt, kā tiek atvērtas konservu kārbas. Atskan elektriskā tostera paukšķis. Vekstons gatavo man vakariņas no saviem iemīļotajiem pusfabrikātiem, Vekstona virtuves elki ir Heincs un Kempbels. Viņš nebeidz brīnīties par labumiem, kas atrodami konservu kārbās. Kas gaidāms šovakar? Vēršasles zupa ar heresu vai gaļas un sakņu maisījums ar Vusteršīras mērci, bet varbūt viņa iemīļotais, no kara laikiem patapinātais brūvējums ar kelčupu un grauzdētu sieru, kas pazīstams ar nosaukumu “Sarkstošais trusis”? Lai kas tas būtu, Vekstons turas pie viena nepārkāpjama likuma: neviens nedrīkst skatīties, kad viņš gatavo.

-    īsti nezinu, saucu caur durvīm. Manuprāt, ātrs skrējiens uz vietas. Vakar atnāca Sotebiju nocenotājs. Šodien tikos ar nekustamā īpašuma aģentiem. Tā ka laikam progresēju. Bet, Vekston, mājā ir tik daudz krūmu…

-   Sasodīts! nikni iebļaujas Vekstons. Gaisu pilda piedegušu grauzdiņu smarža. Atskan dūres sitiens pa tosteru. Zināju, ka labāk neiejaukties Vekstona attiecībās ar tosteru. Līkumodama staip avīžu izgriezumu un grāmatu grēdām, piegāju pie loga.

Vekstonam, lēnprātīgākajam no cilvēkiem, liekas, bija sava attieksme pret vardarbību: visi šie izgriezumi attiecās uz pagājušā vardarbīgā gada varmācīgajiem notikumiem, Karš Vjetnamā, pilsoņu karš Nigērijā, slepkavības Amerikā, bērni, kam no bada uzpūsti vēderi: Vekstona klusā un mierīgā istaba bija bāztin piebāzta ar liecībām par pastāvošo cilvēka necilvēcību pret cilvēku.

Atspiedos pret logu un palūkojos laukā. Skatienam atklājās rāma ainava, radot ilūziju, ka laiks varētu apstāties. Ja neņem vērā automašīnas, tad šī ainava pēdējo divu gadsimtu gaitā neliekas daudz mainījusies. Ielā saglabājušās vecās laternas, augstu vērtētie karalienes Annas un Džordža laiku nami rūpīgi atjaunoti: šī iela droši vien tādēļ tik atzīta nepieņēma divdesmitā gadsimta esamību.

Ielas galā varēju saskatīt baznīcu un kokus, kas no vecās Hempslidas kapsētas stiepās dienvidu virzienā. Vekstonam patika dzīvot kapsētu tuvumā. Vismaz tā viņš sacīja. Viņam patika lasīt uzrakstus uz vecajiem kapakmeņiem. Šī bija Vekstona mīļākā Londonas kapsēta. Viņš apmeklēja to katru dienu, kad, kā pats izteicās, pildīja savu “rīta rituālu”.

Iznācis no mājas, Vekstons mēdza doties pa Baznīcas aleju garām kapsētai ar tās urnām un gleznajām kapenēm cauri ielu un ieliņu labirintam uz Svētā kalna virsotni un no turienes uz ciemata veikaliem ar mīlas pilnām acīm apbrīnot zupas konservus pārtikas preču tirgotavā.

Viņa ikdienas gaitas, kas reiz tika atspoguļotas svētdienas avīzē, tagad izvērtās par svinībām. Tās pievilka Vekstona dzejas cienītājus. Tie steidzās uz Baznīcas aleju un gaidīja parādāmies slaveno dzejnieku, lai pavērotu, kā viņš, uzmaucis savu apvalkāto galvassegu, pacēlis pret debesīm lielo galvu ar asi iezīmētajiem sejas vaibstiem, iznāk ieelpot rīta gaisu. Vekstonam sekoja pa pēdām vakar, cik var noprast, kāds bija paprasījis viņam autogrāfu. Tā bija pirmā reize, kad kaut kas tāds bija atgadījies.

-   Vai tu, Vekston, viņam to iedevi?

-Tā bija kāda viņa. Viņai mugurā bija gara velveta kleita, ap kaklu indiāņu krelles un miera nozīmīte pie krūtīm. Protams, es viņai iedevu autogrāfu. Es uzrakstīju: “Visu to labāko, Toms Eljots.” Viņa bija sajūsmināta.

Paņēmu grāmatu no grāmatu kaudzes sev blakus: iespējams, ka Vekstona prāts grozījās ap Eljotu tāpat kā ap vardarbību, tas bija nolasīts “Zaudētās zemes” eksemplārs. Izlasīju rindas par slaveno gaišreģi Sozostrisa kundzi ar viņas draudīgo kāršu kavu. Es tev parādīšu bailes saujā pīšļu. Noliku grāmatu atpakaļ. Es vēl nebiju Vekstonam pastāstījusi par Vinterskombā pavadīto nedēļu. Ne arī par Konstances dienasgrāmatām.

-  Nolādētās sardīnes! Uz grauzdiņiem. Grauzdiņi ncapbrūnē. Vekstons ienāca ar paplāti.

Mums izdevās atbrīvot pietiekami daudz vietas starp grāmatām un avīžu izgriezumiem, lai novietotu paplāti. Balansējot ar šķīvjiem uz ceļgaliem, sēdējām Vekstona kamīna priekšā viņam patīk dedzināt kamīnā ogles un ēdām. Istabā valdīja miers un biedriska atmosfēra. Sardīnes bija piparotas un lieliskas. Vekstons, kurš neapšaubāmi zināja, ka kaut ko noklusēju viņš to vienmēr spēja pateikt -, mērķtiecīgi uzsāka sarunu.

-   Nu! Stāsti man par nocenotāju, joprojām košļāflams ēdienu, viņš sacīja.

-   Viņam patīk Viktorijas laika mēbeles. Pjūdžina krēsli un Filipa Veba apgleznotais rakstāmgaldiņš. Ieraugot Viljama Morisa pakaramos, viņš nonāca ekstāzē. Viņu sauc Tristrcms.

-    Oho! izsaucās Vekstons.

-   Tas vēl nekas. Nekustamā īpašuma aģentu sauc Džervezs. Džervezs Džarstengs-Nots.

-    Viņš arī mēdz nonākt ekstāzē?

-   Ja arī nonāk, viņš to neizrāda. Liek saprast, ka-viņu-tas-nekustina, bet, kā ir patiesībā, to nevar zināt. Liek saprast, ja-tā-būlu-Blenheimatad-varbūt-viņu-tas-interesētu.

-Tik slikti?

-    Patiesībā vēl sliktāk. Viena vienīga neapmierinātība. Nepareizs laiks visi tagad gribot karalienes Annas laika ēkas. Pārāk tālu no Londonas. Pārāk tālu no stacijas. Pārāk liela mājas ar divdesmit piecām guļamistabām pieprasot tikai iestādes, bet iestādes naudu netērēšot. Sāka svārstīties, kad pieminēju mežu, tāpēc ka kokmateriāliem varētu būt kāda vērtība. Nedaudz atplauka, kad apstaigājām teritoriju, ja vien varētu dabūt atļauju celtniecībai. Pienākšot nākamnedēļ. Turklāt izturējās tā, it kā būtu izdarījis man lielu pakalpojumu.

Vekstons uzmeta man asu skatienu.

-   Nomācoši?

-    Jā. Es domāju gan. Es negribu, ka izcērt mežu. Tas ir skaists. Negribu redzēt visos laukos saceltas mājas. Varbūt tas izklausās savtīgi, bet es negribu. Un man būtu gribējies, lai kāds iekāro šo māju. Kāds ekscentrisks miljonārs, lai gan tas acīmredzot nenoliks. Es zinu, ka tā ir liela, Vekston. Es zinu, ka tā celta Edvarda laikā. Es zinu, ka tā ir nolaista. Bet es to mīlu. Es domāju par visām rūpēm, kas tai veltītas, par visām lielām, kas tajā notikušas… Es apklusu. Vienalga! Kāda nozīme tam, ko es izjūtu? Pārējie cilvēki jūt citādi, tā vismaz liekas. Vai nu es briesmīgi maldos, vai arī ar mani kaut kas nav kārtībā.

-    Ēd saldējumu! Vekstons piecēlās. Jauna šķirne. Tikai nesen atklāju. Amerikāņu. Klāt varam pieēst ķiršus. Konservētus ķiršus. Tie patiesi garšo tīri labi.

-   Man liekas, ka es vairs neko nevaru ieēst, Vekston. Tas bija jauki. Atvaino!

-    Labi! Vekstons atkal apsēdās. Viņš sagrozījās krēslā.

-    Paklau, viņš beidzot teica. Kāpēc tu man nestāsti, kas slikts tev atgadījiesļmtiesībā?

Es viņam pastāstīju. Vismaz daļu. Pastāstīju par haosu, kuru Stīnijs atstājis, par kastēm un kumodēm, ģimenes dokumentiem, vēstuļu saišķiem, žurnāliem, fotogrāfiju albumiem pēdām no pagātnes. Par Konstances dienasgrāmatām tomēr noklusēju: jau gribēju stāstīt, bet pašās beigās pārdomāju.

Vekstonam tās nebūtu patikušas. Iespējams, ka viņš būtu ieteicis man tikt no tām vaļā, sadedzināt, un tas būtu prātīgs padoms. Šajās dienasgrāmatās rakstītais, it sevišķi viņas tēva rakstītais, bija man pretīgs, un es nevēlējos pie tā atgriezties, taču citas lietas iepretī liecībām, kas arī notikušas tajā pašā mājā, mani gan satrauca, gan intriģēja. Šī pagātnes izpēte līdzinājās atkarībai no kāda netikuma to es zināju pali. Tā mani pievilka.

Varbūt tādēļ biju noslēpumaina un pret Vekstonu vairāk nekā pret jebkuru citu, lai gan pret viņu vienmēr esmu bijusi vaļsirdīga. Šo dienasgrāmatu esamību slēpu, kā dzērājs, iespējams, būtu slēpis pudeles. Tā bija vieglāk. Varēju izlikties, ka man tās nav vajadzīgas, ka vairs “neņemšu ne mutē”. Esmu gandrīz vai pārliecināta Vekstons zināja, ka izvairos. Vienmēr būdams uzmanīgs pret citu atturību, viņš nevaicāja. Man bija kauns. Es Vekstonu mīlēju, bei izvairīšanās no tiem, kurus mīlam, ir tikpat slikta kā meli.

-   Man liekas, Vekston, ka tas man… jauc prātus, es sacīju. Lūk, pagātne: man likās, ka es to zinu, bet izrādās, ka ne. Es pazīstu vietas, bet nepazīstu notikumus. Tagad izklausās, ka tie ir pavisam citādi, nekā palikuši man atmiņā no ļaužu stāstītā. Un es nepazīstu ari cilvēkus, un tas ir tas ļaunākais. Tante Moda, tēvocis Fredijs nu, viņus es varbūt pazīstu. Bet Dženna, tēvs un māte… Viņi ir citādi, Vekston. Un tas ir sāpīgi.

-    To jau varēja paredzēt, tu taču zini, viņš mierīgi atteica.

-    Es zinu. Iepriekš paredzami un muļķīgi. To es zinu. Skaidrs, ka viņi ir citādi. Skaidrs, ka viņi dzīvojuši jau pirms manis, pieauguši un mainījušies… Es vilcinājos. Bet pašlaik man šķiet, ka es viņus vispār neesmu pazinusi, it kā visas manas atmiņas būtu neīstas. Tur tā nelaime. Es gribu viņus atpakaļ.

-    Tad pārstāj! Tev nav jālasa visas tās blēņas. Labi, tu tās negribi izmest grabažās. Bet tu vari tās nolikt malā. Ieskatīties tajās kādu citu reizi. Kad būsi vecāka…

-    Izbeidz, Vekston! Man ir gandrīz trīsdesmit astoņi. Ja tagad nespēju tikt ar to galā, kad tad es spēšu? Bez tam nespēju to izskaidrot liekas, pašlaik ir īstais brīdis.

-          Tad tas droši vien arī ir īstais. Uzticies saviem instinktiem. Vekstons ielūkojās savās plaukstās. Vai tu seko kādai hronoloģijai? Cik tālu tu esi tikusi?

-Aptuveni līdz pirmajam karam. Nē. Ne līdz karam. Mazliet pirms tā. Deviņsimt desmitais. Deviņsimt divpadsmitais. Neesmu bijusi pārāk pedantiska gribu ieviest kaut nelielu kārtību. Kad Konstance pirmoreiz ieradās Vinterskombā, viņas tēva nāve tur daudz kas par to atrodams.

-   Tas ir pirms mana laika. Tad es vēl biju Amerikā.

-   Bet vai tu esi par to dzirdējis, Vekston? Varbūt no Stīnija vai vecākiem? Par Konstanci un viņas tcvu, un par… nelaimes gadījumu ar viņu. Vai tad viņi par to nav runājuši?

-    Varbūt. Es īsti labi neatceros. Kāpēc tu nevarētu pavaicāt Fredijam? Viņš taču bija klāt pie visa.

-   Tas nav iespējams. Viņš ir projām. Kārtējā ekspedīcija. Viņš domāja par Peru, bet beigu beigās izšķīrās par Tibetu.

Vekstons smaidīja. Mana tēvoča Fredija gadskārtējās ekskursijas uz visattālākajiem zemes nostūriem Vekstonu uzjautrināja: tāpat ka es, viņš tās uzskatīja par iespaidīgām, bet komiskām.

-   Vai varu dot tev padomu? Joprojām sakņupis krēslā, Vekstons mani domīgi uzlūkoja.

-   Protams, Vekston! Es zinu, ka esmu galīgi sapinusies. Varbūt tev taisnība un man vajadzētu beigt nodarboties ar pagātni.

-   Es neteicu, ka tev vajadzētu beigt. Es sacīju, ka tu varētu beigt. Kādēļ gan nepapēlīt kara gadus?

-   Tu domā Pirmo pasaules karu?

-    Tā varētu būt laba ideja. Viņš paraustīja plecus, ar pirkstiem izveidodams baznīcas smaili, Varbūt tavu problēmu nespēju atpazīt cilvēkus, par kuriem esi domājusi, ka tos pazīsti, nu, kāpēc to nevarētu uzlūkot kā plaisu starp paaudzēm? Saproti, tev bija tikai deviņi gadi, kad sākās pēdējais karš. Kara laiku tu pārlaidi Amerikā. Bet, teiksim, ja tu būtu bijusi piecus gadus vecāka ja uzlidojuma laikā tu būtu atradusies Londonā, tas neapšaubāmi būtu atstājis uz tevi savu iespaidu. Ņemsim jebkuru, kas piedalījās šajā karā, lai arī pie kādas tautības viņš piederētu, vai krievus vai amerikāņus, britus, austrāliešus, vāciešus, polus, viņus joprojām vieno kopīga pagātne, kopīga pieredze. Viņus reizēm grūti saprast, ja tev pašam tās nav.

-    Un tu domā, ka Pirmajā pasaules karā bija tas pats?

-Protams! Un vēl vairāk. Tas karš atstāja iespaidu uz mums visiem.

Taviem vecvecākiem, taviem tēvočiem, tavu tēvu un tavu māti, man šķiet, uz viņiem it īpaši. Pat… pat uz Konstanci.

Atgriezos atpakaļ pie loga. Biju pārsteigta, ka Vekstons pieminējis šo vārdu . Bet zināju, ka viņam varētu būt taisnība. Varēju jau saskatīt, ka arī dienasgrāmatas virza uz karu. Karš bija viens no Konstances mīļākajiem vārdiem, lai gan viņa to bieži vien nesaistīja ar politiku vai militārajām operācijām. Neizlēmīgi pagriezos pret Vekstonu.

-   Vekston, kā tu pats raugies uz karu? Vai tu runā par vēstulēm no frontes līnijas?

-   Nē. Ne gluži, Vekstons klusi atteica. Viņš likās izklaidīgs, tāls, it kā domās atrastos tālu projām no šīs istabas, no manis. Iestājās ilgs klusums. Pēc brīža likās, ka Vekstons piespiež sevi pamosties. Viņš piecēlās kājās un aplika roku ap maniem pleciem.

-Tu esi nogurusi. Redzu, ka viss šis pasākums tevi nomāc. Neklausies manos vārdos! Es kļūstu vecs, un iespējams, ka vairs nesaskatu lietas īstajā gaismā. Pašlaik man karš vien prātā, laikam tur tas suns aprakts… Viņš pamāja ar roku uz avīžu izgriezumu grēdām. Lieta tāda, ka nekad neesmu bijis šajās vietās. Āfrika, Dienvidaustrumāzija. Bet tas nav svarīgi. Mani neinteresē teritorija, politika vai bruņojums. Es nerakstu par napalmu. Žurnālistiem tas izdodas daudz labāk par mani, un, kad viņi beiguši, viņu vietā nāk vēsturnieki. Nē, tas nav tas. Es gribēju uzrakstīt par…

Viņš apstājās dzīvojamās istabas vidū. Vekstons reti sprieda pats par savu dzeju, un retajās reizēs, kad Vekstons to darīja, viņš vispirms uzbudinājās, tad kļuva saasināti paškritisks, pēc tam drūms. Viņš nekad nelīdzinājās gudrajam, bet vairāk atgādināja kādu, kurš cenšas izskaidrot sevišķi sarežģītu adījuma rakstu.

-   Es gribēju uzrakstīt… par karu kā apziņas stāvokli. Jā, droši vien tā. Tāds stāvoklis pastāv. Es esmu to redzējis. Kareivji viņi tiek apmācīti to sasniegt. Bet to sasniedz arī pārējie ļaudis. Iespējams, ka daži pat ar to piedzimst. Cilvēki, kuri nekad nav turējuši rokās ieroci. Cilvēki, kuri nekad nav atradušies frontes līnijas tuvumā. Tas nogaidot mājo mūsos visos. Durkļi smadzenēs. Lūk, par to es gribēju uzrakstīt tā man liekas.

Viņa seja sadrūma. Grumbas un grumbiņas savilkās sērīgās krokās.

-    Es pat uzrakstīju. Vakar. Pirmo daļu. Protams, tas, ko es uzrakstīju, man nemaz nepatika. No rīta pārlasījis, redzēju viens vienīgs juceklis. Samazgu poēzija.

-    Ko tu ar to izdarīji, Vekston? es pēc iespējas maigāk pajautāju.

-    Saplēsu, viņš atteica. Ko tad vēl?

Es pazinu Vekstonu. Pazinu viņa vājās vietas un tās respektēju. Vekstons reti deva padomus, bet, kad viņš tos devļ, tie parasti bija gudri. Jo ikdienišķākā un atsvešinātākā veidā padoms tika izteikts, jo labāks tas bija. Kad atgriezos Vinterskombā un pagātnē, atvēru Konstances dienasgrāmatu vietā, kur aprakstīta Fredija deviņpadsmitā dzimšanas diena, diena, kad tika pasludināts karš.

Biju ieslodzīta viesistabas stūrī. Telpās aiz viesistabas Tristrems Nolliss un viņa palīgi bija uzsākuši inventarizāciju. Tika uzskaitīta katra glezna, katrs paklājs, katra mēbele. Arī Konstance todien sastādīja sarakstus, bet viņas saraksti bija pavisam citādi.

Lūk, ko viņa rakstīja:

1914.                                                                                                                        gada 4. augusts Cik labi uzsākt jaunu grāmatu jaunā, tīrā lappusē! Redzi, tēti, esmu atradusi tieši tādas pašas piezīmju burtnīcas kā tavējā. Tas pats lielums, tāds pats papīrs, tādi paši vāki. Es biju tik laimīga, kad tās sameklēju! Es gribēju, lai tās saskan.

Šodien atkal ir tik ļoti karsts. Frānsiss katru rītu mēra temperatūru. Es palīdzu viņam turēt karti. Pulksten astoņos termometrs rādīja septiņdesmit piecus grādus pēc Fārenheita, iedomājies tikai! Es ieliku kartē punktu un savienoju to ar iepriekšējo. Izskatās pēc kalniem. Pēc Himalajiem. Augšā, augšā un atkal augšā. Tik karsts! Un māja ir pilna ar karsto vārdu “karš”, tāpēc skrienu uz šejieni, uz bērzu birzi, rakstīt. Zīdspalvis laiza man kāju. Agrāk Eklends šeit mēdza satikties ar Džennu, bet tagad viņš ir mainījies un viņi vairs nesatiekas ne šeit, ne kur citur. Man tas liekas interesanti nu tā, mazliet.

Nu, tēt, vai man tagad uzrakstīt savu sarakstu, ko es tev apsolīju? Te tas būs. Tiem, kas pa kreisi, bija motīvs, bet tiem, kas pa labi, līdzekļi.

Dentons (greizsirdība) Dentons

Gvena (vaina) Ketermols

Frānsiss (ja zināja )Frānsiss

Eklends (dziļš naids) Eklends

Džeks Henesijs (greizsirdība ne pret tevi) Henesijs

Čigāni (kļūda) Čigāni

Lūk! Vai tas palīdz? Lūdzu, tēti, pasaki, ko tu domā!

Šodien pa ceļam uz šejieni mēs ar Zidspalvi atradām peļkājītes ligzdu. Tajā bija septiņas visskaistākās nokrāsas olas. Tās bija tik zilas kā tavas acis, tēt, un uz tām nesēdēja neviens putns. Zīdspalvis sacīja, ka ligzda esot pamesta.

“Pamesta ” ir ļoti labs vārds. Tam ir divas nozīmes. Tev tas patiktu. Dažiem vārdiem ir trīs, bet pavisam retiem četras nozīmes. Varbūt man arī tiem sastādīt sarakstu vai tu to gribētu?

Šeit ir ļoti kluss. Visapkārt aug krūmi. Lūk, Zīdspalvis sācis riet. Viņš saka: “Uzmanies, Konstance! Tagad jābeidz. Kāds skatās. ”

Tūdaļ pat aiz belvedera Eklends palēnina soli. Cauri kokiem saskatāms zilu debesu stūrītis. Viņš vilcinās, tad pasper dažus soļus uz priekšu. Tur, bērzu birzs pašā vidū, atspiedusies pret koka sudrabaino stumbru, sēž Konstance. Izstiepies visā garumā, pie viņas kājām guļ Zīdspalvis. Konstance ir pilnīgi nogrimusi sevī, tumšā galva nolīkusi pār ceļiem.

Eklends pasper vēl vienu klusu soli uz priekšu. Viņš redz, ka Konstance raksta, raksta lēni un centīgi, kā pildīdama mājasdarbu. Palaikam viņa pārtrauc rakstīt, izklaidīgi noglāsta Zīdspalvi un atkal turpina. Viņš redz, ka Konstance raksta piezīmju burtnīcā ar melniem vākiem.

Viņa liekas pilnīgi iegrimusi rakstīšanā. Konstance nepaceļ skatienu pat tad, kad zem viņa kājām nokrakšķ sauss zars un suns saslej ausis.

Konstance valdzina Eklendu, bet reizēm viņš to noliedz. Eklendam patīk uz viņu skatīties it īpaši, ja viņa nejūt, ka tiek novērota Viņam patīk lūkoties Konstancē kā bērnam kaleidoskopā. Viņam patīk vērot, kā mainās viņas vaibsti un garastāvoklis, pārkārtojas un uzdzirkstī. Viņam tie patīk spožo nokrāsu un sarežģītības dēļ. Zaigojums žilbina acis, un tā katra pārmaiņa liekas jauna un nebijusi. Droši vien šīs noskaņas nav bezgalīgas, bet reibinošais ātrums, ar kādu tas mainās un pārkārtojas, viņam sagādā prieku: viņš labprāt notic, ka tas ir bezgalīgas un bezgalīgi kaprīzas.

Kaleidoskopi Eklendam ir pazīstami: bērnība viņš vienu tādu bija dabūjis. Reiz, mēģinādams atminēt kaleidoskopa noslēpumu, viņš to izjauca. Rokās palika kartona caurule un sauja mirdzošu stikliņu. Viņa plaukstā krāsas kļuva nespodras, visa daudzveidība un pretstati bija zuduši. Eklends neaizmirsa šo mācību. Konstance valdzināja, viņš sev teica, tieši tāpēc, ka viņš skatījās un turklāt no droša attāluma. Viņam nebija nodoma pētīt tuvāk.

Četros gados Konstance bija krietni pārvērtusies. Apģērbu viņai tagad izraudzījās Gvena, un Džcnna nu jau Konstanccs istabmeita — rūpējās gan par viņas drebem, gan nepaklausīgajiem matiem. Tas neapšaubāmi ietekmēja viņas izskatu. Taču galvenās pārmaiņas, protams, bija notikušas ar Konstanci pašu: Eklendam likās, ka viņa tobrīd atradas pašradīšanas procesā,

Vēlāk, kad Konstance būs pievērsusies daiļajām mākslām, Eklends viņu joprojām apbrīnos izaicinošās un artistiskās izturēšanās dēļ, tomēr savā ziņā vairāk viņa tam patika toreiz, 1914. gadā, kad bija jaunāka, stūraina un dabiska. Konstances enerģija vienmēr neapvaldīta toreiz bija jutekliski uztverama kā tāds spēka lauks. Viņa to izstaroja tik lielā mērā, ka Eklendam reizēm likās, ja viņš pacels roku un turēs Konstancei virs matiem, tie sāks sprakšķēt kā statiskā elektrība.

Konstance bija maza, mežonīga, neaprēķināma un strauja. Viņas sejai piemita dabisks aktrises plastiskums: vienu bridi viņa spēja izskatīties skumja kā klauns, bet nākamajā valdonīga kā augstas kārtas atraitne. Viss ap viņu šķita izplūstam no kāda enerģijas centra. Viņas mati, kurus Dženna sukāja un centās apvaldīt pēc labākās sirdsapziņas, spītīgi rīkojās pēc sava prāta. Konstance vēl bija pārāk jauna, lai tos spraustu uz augšu, un tā viņas mati krita un vijās pār pleciem un šauro muguru melni, biezi, nepaklausīgi mati, tikpat aipji un kupli kā zirga krēpes. Gvenu šie mati dzina izmisumā, viņa neskaidri juta, ka tie izskatās nepieklājīgi: pat ar vislabākajām viesistabas manierēm Konstance matu dēļ izskatījās pēc čigānietes.

Konstance nekad neiemācījās būt mierīga un līdzināties dāmai: ja viņai bija izdevība sakrustot kājas, viņa sakrustoja, ja viņai bija izdevība nomesties uz grīdas, viņa nometās, ja viņai bija izdevība skriet, viņa skrēja. Visu laiku skrienot, sēžot, stāvot, sarunājoties viņas rokas kustējās. Konstancei bija mazas rokas, un tās žestikulēja un stāstīja, un tā kā Konstancei piemita žagatas cienīga mīlestība uz spožām rotaslietiņām tās mirdzēja, jo viņa valkāja pārāk daudz gredzenu, pēc Gvenas domām, samaukdama tos uz pirkstiem ar kaitinošu bezrūpību. Reiz Gvena apskatīja šos gredzenus tuvāk un atklāja, ka viņas dāvinātais vienkāršais, bet vērtīgais gredzens ir turpat blakus pavisam parastam dzelzs riņķītim no Ziemassvētku petardes.

Konstance nespēja pretoties šādām lietām: viņa nespēja pretoties košām krāsām. Vērojot viņu starp kokiem, Eklendam ienāca prātā, ka viņš nekad nav redzējis Konstanci valkājam tērpus pasteļtoņos vai kādos pārejošos toņos. Viņas kleitas bija košas un bieži vien tik kontrastainas kā kolibri spalvas: spilgti sarkanas, fuksiju sārtumā, elektriski violetas, kliņģerīšu dzeltenas, zaigojoši zilas, tik košas, ka acis žilba skatoties, šādas krāsas Konstancei ļoti patika un šādu krāsu tērpus viņa izdiedelēja no Gvenas. Tērpus ieguvusi, viņa greznojās tajos, bet pēcāk slepeni “uzlaboja”, līdz tie kļuva vēl vairāk uzkrītoši. Mežģīņu gabaliņš, spīdumiņi, košs izšuvums, spoža sprādze pie citādi nevainojamiem apaviem. Gvena nopūzdamās padevās. Lai arī kā Gvenai nepatiktu, viņa pamanīja, ka šīs lietas Konstancei piestāv. No šīm dīvainībām, sīkumiņiem un pārspīlējumiem Konstance veidoja savu stilu: tas bija straujš, košs, kontrastains. Paskaties uz mani, sacīja šī būtne. Es izklaidēju! Tu nevari mani pieradināt! Paskaties uz mani, kā es dejojot dzirkstīju!

Todien bērzu birzi Konstancei mugurā bija zila auduma kleita, indīga kā zilskābes kristāli. Sākotnēji kleita bija pavisam vienkārša, bet tagad to rotāja spilgti sarkana zigzagveida līnija, kas stiepās pāri viņas šaurajām krūtīm, norādīdama uz jau samanāmajiem krūšu izciļņiem. Eklends, vērdamies uz šo līniju, bija neizpratnē, vai tās izvietojums un uzmanība, kuru līnija lika pievērst Konstances augumam, ir nejauša, un nosprieda, ka ne. Lai kāda būtu Konstance, nevainīga viņa nebija. Todien Konstance izturējās neparasti mierīgi. Viņa rakstīja, pārtrauca rakstīt, atkal rakstīja. Reizi pa reizei viņa pārtrauca rakstīšanu, lai noglāstītu Zīdspalvi.

Zīdspalvis, kuru Konstancei uzdāvināja Zēns, bija viņas pirmais suns: jauka būtne, mazs, trīskrāsains karaļa Čārlza spaniels ar bezkaunīgu skatienu un asti kā vēdekli. Šunelim piemita neremdināma kāre pēc mīlestības. Tas nekautrīgi pieprasīja Konstances glāstus un uzmanības apliecinājumus. Pēc kāda brīža suns apgāzās uz muguras un piedāvāja viņai savu vēderu, taču darīja to tik laiski, it kā būtu ķeizariņš, bet Konstance tikai vēl viena noderīga roka viņa harēmā.

Sev pašam par pārsteigumu, Eklends atklāja, ka viņu šis skats aizkustina. Tie, kas nezina, ka tiek novēroti, zināmā mērā ir neaizsargāti. Konstances aizsardzība parasti bija bieza un nesadragājama Eklendam radās aizdomas, vai viņa nav atklajusi, ka valdzinājums ir labāks aizsarglīdzeklis nekā bērnībā izrādītā drūmā noslēgtība. Tā kā Konstance viņu tobrīd neredzēja un tādēļ nemēģināja ķircināt, izprovocēt, izaicināt, nedz arī viņam izpalikt, kā parasti, Eklends sajuta, ka Konstance viņu pievelk.

Viņa izskatījās ka bērns, lai gan bija jau gandrīz piecpadsmit gadus veca, gandrīz sieviete. Skumja, domīga un vientuļa izskatījās šī meitene ar savu suni, piezīmju burtnīcu un zīmuli rokā. Ko viņa tur rakstīja?

Eklends jau grasījās iet tuvāk, bel Konstance aizvēra piezīmju burtnīcu un pacēla skatienu.

-    Vai, Eklend, viņa sacīja, tu mani nobiedēji!

-   Tu izskatījies aizņemta! Eklends pienāca klāt un savā iemīļotajā pozā izstiepās visā garumā zālē. Saule sildīja seju. Viņš atspiedās uz elkoņa un palūkojās Konstancē.

Konstancei bija īpatnējas acis: lielas, kaktiņos mazliet ieslīpas, nenoteiktā krāsā. Reizēm Eklendam likās, ka tās ir jūras zilas, reizēm tumši zaļas, reizēm melnas. Pašlaik viņš tajās varēja saskatīt pats sevi: pavisam sīku atspulgu. Šīs acis nepakļāvās interpretācijai, tās skatījās viņā, tomēr sava tumšuma dēļ likās neko neredzošas.

Konstances acis vienmēr vilināja ielūkoties ciešāk, ielūkoties dziļāk, notvert tajās apslēpto patiesību. Eklends laiku pa laikam izjuta vēlēšanos pieskarties Konstances acīm un ar pirkstu apvilkt to kontūras. Arī lūpām, kuras viņa laikam iekrāsoja košākas ar kādu ziedi. Augšlūpa bija asi iezīmēta, apakšējā maigāka un jutekliskākā. Starp viegli pavērtajām lūpām vīdēja mazi, līdzeni, balti zobi. Eklends pavirzījās tālāk.

-    Tu nenāksi uz Frcdija pikniku?

-    Vai tad jau laiks?

-   Tūdaļ būs. Eklends atkal atlaidās zālē. Es tieši gāju uz mājām.

-   Es cenšos pēc iespējas mazāk rādīties mājās. Konstancē savaikstīja seju. Karš, karš, karš! Par to vien visi runā. Sers Montegjū teica, ka šis karš esot neizbēgams, tante Moda iebilst, un tava māte raud, bet tēvs atkal izvelk kartes, un Frānsiss runā par savu pulku… Es nolēmu no tā visa aizbēgt.

-    Ko tu rakstīji? Tu izskatījies tik ļoti iegrimusi rakstīšanā.

-   Tikai savu dienasgrāmatu. Konstancē pabāza piezīmju grāmatu zem košo svārku malas. Eklends pasmaidīja.

-   Tu raksti dienasgrāmatu? To es nespēju iedomāties. Un ko tu lajā raksti?

-    Protams, savas meitenīgās domas! Konstancē viņam uzmeta sānisku skatienu. Es rakstu par nopietnām lietām. Par savu jaunāko kleitu. Savām jaunajām kurpēm. Par to, vai mana vidukļa apkārtmērs tagad ir sešpadsmit collas vai sešpadsmit ar pusi. Savus sapņus es vienmēr pierakstu savus sapņus! Rakstu par savu nākamo vīru ar to esmu pierakstījusi daudzas lappuses, kā jau visas meitenes…

-     Patiesi? Eklends, kuram nenāca ne prātā Konstancei noticēt, joprojām slinki viņu vēroja. Un ko vēl?

-   Nu, par ģimeni. Rakstu par viņiem. Ko sacījis Stīnijs. Ko Fredijs grib no manis dabūt savā dzimšanas dienā. Par Frānsisu un viņa fotogrāfijām. Par viņa un Džeinas laulībām un to, ka tās atkal atliktas… Viņa apklusa un uzmeta Eklendam šķelmīgu skatienu. Reizēm

-    pavisam reti es rakstu par tevi.

-    Skaidrs. Un ko tad tu raksti?

-   Pagaidi, es paskatīšos. Es rakstu par tavu attīstību. Par grāmatām, kuras tu lasi, un ko tu par tām saki. Es rakstu par grāmatām, kuras tev patīk un kuras tev nepatīk. Protams, es aprakstu tevi pašu. Es rakstu, ka tu man atgādini Šelliju zini, tu izskaties līdzīgs viņam, Eklend…

-    Kādas muļķības! Eklends, zinādams, ka tās ir muļķības, tomēr jutās nedaudz apjucis. Varu saderēt, ka tu nekad mūžā neesi lasījusi Šelliju.

-    Nu labi. Varbūt es tā nerakstu. Varbūt es rakstu… ka tu esi pārvērties.

To sakot, Konstances balss mainījās. Ķircinošais tonis nozuda. Viņa uzmeta iesāņus Eklendam vēl vienu skatienu. Eklends sāka plūkāt zāles kumšķus. Tad viņš jautrā balsī vaicāja:

-    Ak, bet vai tad es esmu pārvērties?

-    Nu bet protams! Tagad tu esi beidzis Oksfordu. Tu esi daudzsološs, jauns cilvēks tā vismaz visi saka.

-    Vai tad tu tici tam, ko visi saka?

-    Dabiski, es nešaubīgi ticu visām tenkām. Es atdošu par baumām dzīvību. Eklends viesību rīkotājs. Eklends Baliolas zelta puisēns. Vēl…

-    Kas tad vēl?

-    Es izdaru pati savus novērojumus. Pierakstu novērotos faktus. Neviens zinātnieks nespētu būt vēl centīgāks par mani. Protams, reizēm mani atklājumi neatbilst tavai reputācijai…

-    Kādā ziņā?

-    Ak, tagad tu uzmanīgi klausies! Kādi egoisti gan jūs, vīrieši, esat jūs vienmēr gribat zināt, ko mēs, sievietes, pārjums domājam. Ļoti labi, es tev pastāstīšu. Es rakstu, ka tu esi kļuvis vecāks, ne tik straujš, ka tu esi kļuvis zināmā mērā apdomīgs un ne tik sparīgi cīnies pret dzīvi.

-    Stulbums! Es jau izklausos pēc baņķiera.

-   Iespējams, ka es ar to domāju mazāk cīnies pret mani, jo tu acīm redzami vēlies pamieru.

-    Pamieru? Vai tā tu to nosauc? Taktiska atkāpšanās, tas arī viss. Cīņa iztukšo. Bez tam tu esi mainījusies. Tu mazliet vairs neesi tik pretīga kā agrāk.

-    Paldies tev, dārgais Eklend!

-    Tu esi pilnveidojusies. Tu taču atzīsti lai pilnveidotos, telpas bija atliku likām?

-    Ak jā! Un es pilnveidošu sevi vēl tālāk. Pagaidi, un tu redzēsi.

Kad lieta nonāk līdz pašizziņai un sevis pilnveidošanai, es sāku līdzināties eremītei. Un es tikai nupat kā esmu sākusi! Es vēl piestrādāšu pie sevis, Eklend, tu redzēsi: spodrināšu un slīpēšu līdz galvu reibinošai pilnībai. Viņa apklusa. Taču ne jau par mani ir runa. Nenovirzies no temata. Mēs spriedām par tevi. Par to, kā tu esi pārvērties. Es esmu izlaidusi pašu svarīgāko.

-    Nu, un kas tas būtu?

Konstance tikko jaušami pasmaidīja.

-    Tā ir Dženna, viņa sacīja.

Eklends piecēlās un devās projām. Viņš bija dusmīgs uz Konstanci. Viņam būtu gribējies to iepļaukāt par izspiegošanu un aplinkus ceļiem. Viņam būtu gribējies Konstanci izpļaukāt par viņas pāragro attīstību, par veidu, kādā viņa kad tas bija izdevīgi provocējoši pārvērtās no jaunas sievietes jaunā meitenē, Konstances vārdi sāpīgi iedzēla, it kā viņa būtu zinājusi, ka tie iedzels, turklāt vēl sāpīgāk iedzēla tāpēc, ka Eklends zināja, cik šie vārdi ir patiesi. Ja viņš bija pārvērties, tad iemesls bija Dženna un viņu romāna beigas.

Palūkojies pāri plecam uz Konstanci, kura, it kā nekas nebūtu noticis, atkal bija pievērsusies savai piezīmju burtnīcai, Eklends kārtējo reizi nodomāja: Konstance pārāk daudz redz.

Konstance ne tikai zināja par romānu, kuru viņš uzskatīja par slepenu, ne tikai zināja, ka tas ir beidzies un beidzies jau gandrīz pirms diviem gadiem -, Konstance bija saskatījusi vēl vairāk: viņa bija pamanījusi, ka Eklends ir pārvērties. Viņaprāt, uz slikto pusi, jo romāns beidzās nožēlojami.

Viņš bija devies uz Oksfordu, mīlas un solījumu pārpilns: mūžīga uzticība, nemainīga mīlestība. Šāds dvēseles stāvoklis neilga vairāk par trim mēnešiem. Dženna gluži vienkārši palika ēnā. Viņas tēls nobālēja, tiklīdz Eklends iepazinās ar jauniem draugiem, jaunām intelekta pārbaudēm, jauniem apvāršņiem, jaunām grāmatām. Nākamo reizi atgriežoties Vinterskombā, jau piesardzīgs, jau vainīgs juzdamies, viņš atklāja, ka Dženna nav mainījusies, tomēr kļuvusi sveša.

Eklends redzēja, ka viņa ir glīta, kaut agrāk bija likusies skaista. Viņas sarkanās rokas, tulznainie pirksti Eklendu aizskāra. Viņas akcents, lēnais Viltšīras runasveids, kuru viņš agrāk visvairāk bija mīlējis, tagad kaitināja. Eklenda galva bija pilna ar jaunām idejām, jauniem draugiem, jaunām grāmatām, bet neko no tā viņš nevarēja apspriest ar Džennu.

Viņam bija kauns par savu neuzticību. Kauns veicināja vainas apziņu, vainas apziņa iznīcināja kaislību. Eklends atklāja bēdīgu lietu: mīlestība nav nemirstīga, kā viņš agrāk bija domājis, un nemirstīga nav arī iekāre: tās abas spēj izzust vienas nakts laikā.

Dženna, kas, iespējams, pārmaiņas Eklendā pamanīja, pirms viņš pats tās bija apjautis, neteica nevienu pārmetuma vārdu. Klusi samierinājusies, izskaidrodama bēdīgo iznākumu ar ābeces patiesībām, kas Eklendam lika saviebties, viņa teica, ka saprotot, ka viss esot cauri, un ka tā varbūt ari esot labāk, ka gan jau viņa ar laiku apradīšot, ka, nē, viņš neesot vainojams neviens neesot vainojams.

Dzirdot šos vārdus un izjūtot dziļu kaunu, Eklends Džennas skatienā ieraudzīja pats sevi seklu, izvirtušu, bezatbildīgu, snobisku jā. Taču, pat tobrīd nicinādams sevi, viņš klusībā atvieglots nopūtās.

Viņa tuvākais draugs Ego Farels viņu draudzība šķila neizprotama, jo abi bija tik atšķirīgi, Farels sacīja, ka Eklends kā puika esot sajaucis mīlu ar seksu: viņš esot mīlējis sievietes ideju, nevis Džcnnu. Savā vēsajā manierē viņš piebilda, ka Eklends varētu mācīties no šīs pieredzes, ka nav vajadzības sevi šaustīt, ja romāns noder pašizaugsmei.

Pēc Eklenda domām, tas bija prātīgi sacīts, tomēr vainas apziņas paliekas un nepalika pret sevi saglabājās. Gan Oksfordā, gan pašreiz, stāvot bērzu birzs malā, Eklendu neatstāja doma, ka šāda veida pašizaugsme varētu nozīmēt arī sevis pazemināšanu. Vai viņš tagad bija mazāks, nekā kādreiz bijis, vai lielāks?

Eklends nespēja izšķirties. Viņš bija izcēlies Oksfordā. Bet viņš bija arī iemācījies neticēt šim pārākumam. To pašu brīdi, kad viņa asais prāts, spožās abstrakcijas spējas izraisīja apkārtējo aplausus, to pašu brīdi, kad, kā sacīja Konstance, viņam tika pareģota zelta nākotne, Eklends sāka šaubīties.

Viņš sev izlikās samaitāts, grēcīgs, viņš pats sevi maldināja. Man trūkst gribas, viņš sev sacīja, juzdamies savas šķiras ierobežots, cietumnieks, un tas viss bija vieglās bērnības dēļ.

Dženna būtu varējusi mani atbrīvot, viņš domāja, šaubām pieaugot. Jā, viņš ir labs sprinteris to rādīja viņa Oksfordas pieredze -, bet, ja padomā, vai sprinteri ilgi noturas uz celiņa?

-   Kāpēc tu to sacīji?

Viņš bija atgriezies pie Konstances un drūmi noraudzījās viņā no augšas. Konstance aizvēra savu piezīmju burtnīcu un paraustīja plecus.

-   Par Džennu? Tāpēc, ka tā ir patiesība. Tu viņu kādreiz mīlēji. Tu mēdzi ar viņu šeit satikties. Es vienreiz redzēju, ka tu viņu skūpstīji nu, kopš tā laika pagājuši daudzi gadi! Pēc tam es redzēju viņu raudam. Tagad dzirdu, ka viņa grasās precēties ar briesmīgo Džeku Henesiju… es jau tev teicu. Es vācu faktus. Es izdaru novērojumus.

-    Tu esi īsta spiedzene. Vienmēr esi bijusi.

-    Tā ir taisnība. Vēl viens netikums, no kura man jātiek vaļā. Es ņemšu to vērā. Paldies, Eklend! Un nevajag tik dusmīgi skatīties tu baidies, ka es izpļāpāšos? Tu taču zini, ka ne. Es protu glabāt noslēpumus.

-    Ej ellē, Konstance!

Eklends pagriezās, lai ietu, bet Konstance satvēra viņu aiz rokas.

-     Nedusmojies tik ļoti! Paklau palīdzi man tikt augšā! Tagad ieskaties man acīs. Redzi? Es nedomāju neko ļaunu. Tu vaicāji, vai esot pārvērties. Es tev atbildēju. Tu esi pārvērties un uz labo pusi.

Eklends svārstījās. Konstance bija piecēlusies kājās. Viņa tagad stāvēja ļoti tuvu. Viņas mati skāra Eklenda plecu, seja bija pavērsta viņam pretī.

-    Uz labo pusi?

-    Nu protams! Tu tagad esi stiprāks. Cietāks. Man tas patīk. Patiesībā es reizēm domāju, ka tu esi labākais no visiem, pat labāks par saviem brāļiem. Bet nav jau vērts tev to stāstīt. Tu man neticēsi. Tu domā, ka es esmu liekule, vismaz tā tu vienreiz sacīji. Viņa uz bridi apklusa. Eklend, vai tu joprojām tā domā?

Eklends palūkojās viņā. Konstanēes seja, kļuvusi nopietna, joprojām bija pavērsta pret viņu. Viņai uz deniņiem bija izspiedusies maza sviedru lāsīte, gluži kā asara. Eklendu intriģēja viņas deguns. Eklendu intriģēja viņas platie, līdzenie vaigukauli. Kuplie mali. Lūkojoties lejup Konstances sejā, Eklendu pārņēma neparasta, iracionāla doma: ja viņš noliektos tikai par dažām collām, ja pieskartos šiem nepaklausīgajiem matiem, noskūpstītu šīs pavērtās lūpas, viņš reiz par visām reizēm saņemtu atbildi uz viņas jautājumu. Vai viņa bija liekule? Viņas lūpu garša to pateiktu.

Eklends strauji aizgriezās, atlaizdams viņas roku. Tad vēsi noteica:

-     Es eju uz mājām.

-    Pagaidi mani! Es iešu kopā ar tevi. Konstance paņēma Eklendu zem elkoņa. Zīdspalvis lēkādams sekoja viņai cieši pa pēdām. Nelikdamās ne zinis par Eklenda klusēšanu, viņa pļāpāja par Frediju, viņa dzimšanas dienu, pikniku, par dāvanu, kuru bija viņam nopirkusi, par ēdieniem, kas tikšot pasniegti, par to, vai Frānsiss fotografēšot vai ne…

-    Kāpēc tu Zēnu tā sauc? aizkaitināts vaicāja Eklends, juzdamies pārspēts un apmuļķots. Dieva dēļ, kāpēc Frānsiss? Neviens viņu nekad tā nav saucis, tikai tu.

-   Tas ir viņa vārds. Kāpēc gan ne? Konstance palēcās uz vienas kājas.

-   Tu to dari tīšām. Tu to padari par svarīgu notikumu.

-    Nu protams! Viņa vēlreiz palēcās. Frānsisam patīk. Tu droši vien esi ievērojis…

Viņa atlaida Eklenda roku un, Zīdspalvim skaļi rejot, sāka skriet. Attālums starp viņiem pieauga. Eklends, kuram radās aizdomas, ka Konstance grib, lai viņš to ķer, palēnināja soli.

Tagad viņi bija iznākuši no meža vietā, kur sākās pļavas. Eklends apstājās. Konstance tikai skrēja, ne reizi neatskatīdamās atpakaļ. No tālienes viņa tik ļoti atgādināja bēmu, sīka, aša figūriņa, zilu brunču spēle.

Priekšā uz terases pulcējās viņa ģimene. Gluži kā bulta uz mērķi, Konstance pieskrēja tieši pie Zēna.

Zēnam gadījās pēkšņas kumeļa jautrības lēkmes. Pēc Eklenda domām, Konstancei to patika izmantot. Tā viņa darīja ari šoreiz. Konstancei pieskrienot pie Zēna, viņš sajūsmā ierēcās, satvēra viņu, pametis gaisā, sagrieza zilā riņķī ap sevi un nostatīja atkal uz kājām. Tā tēvocis varētu draiskoties ar mazu bērnu. Vienīgi Zēns nebija Konstanccs tēvocis un Konstance pēc Eklenda domām nebija bērns.

Eklends no pļavmalas drūmi vēroja izrādi, Zēns padara sevi par muļķi Konstance izāzē Zēnu tikpat veiksmīgi, kā pirmīt bija āzējusi vinu.

Liekule, viņš klusībā noteica.

Pikniku viņi sāka ar fotografēšanos.

Zēns visus nostadija. Pēdējās rindas centrā stāvēja Dentons un Gvena ar godaviesi Frediju starp viņiem. Eklends un Stinijs atradās abās pusēs vecākiem, rindu vienā pusē noslēdza Moda, bet otrā Džeina Koningema. Vēl vajadzēja izvietot divus vīriešu kartas viesus: Ego Farelu un Džeimsu Danbāru, Zēna draugu no Sendhērstas laikiem un tagad viņa pulka biedru.

Danbārs, jauns cilvēks, kuram acīm redzami trūka humora izjūtas, nēsāja monokli un gatavojās mantot vienu no lielākajām muižām Skotijā. Farels tika nostādīts priekšā Džeinai, bet Danbārs Modai. Kompozīcijas uzlabošanas nolūkā abi vīrieši bija nometušies uz ceļiem. Moda pilnīgi aizsedza Danbāra seju ar savu saulessargu.

Tā kā Montegjū Stērns bija palicis mājā gaidīt ziņas, aina bija gandrīz pabeigta. Trūka vienas vienīgas sastāvdaļas: Konstances.

Zēns sāka nervozēt. Moda žēlojās, ka viņai spidot acīs saule. Fredijs nepacietībā izsaiņot dāvanas sāka skaļi protestēt. Beigu beigās parādījās Konstance, zibenīgi metās uz priekšu un nosēdās pašā grupas centrā, Fredijam pie kājām.

Tā kā Fredijs bija garš, bet Konstance sīka, šāds izvietojums likās pieņemams. Zēns nozuda zem sava pārklāja.

-    Smaidu! viņš nokomandēja un izstiepa roku, sagatavojies knip-

sēt.

Visi sāka smaidīt. Fredijs, noliecies uz priekšu, uzlika rokas Konstancci uz pleciem. Konstance, nedaudz atliekusies, kaut ko čukstēja. Fredijs sāka smieties. Zēns izlīda no apmetņa apakšas.

-   Ja jūs runājat, es nevaru fotografēt.

-Atvaino, Frānsis!

Zēns atgriezās zem apmetņa slēdzis tika nospiests, “Videkss” dūca, grupa bija nofotografēta. Uzņēmums joprojām atrodas vienā no vecajiem albumiem. Attēls ir brūns, ass, apdilušiem stūriem: vienīgā fotogrāfija, kurā esmu redzējusi Konstanci kopā ar manu ģimeni Vinterskombā.

Konstance tur rokās savu mazo sunīti Zīdspalvi. Viņa skatās tieši objektīvā. Viņas pirkstos no vienas vietas samaukti gredzeni. Konstancei patika fotografēties. Skatoties fotogrāfijā, viņa mēdza sacīt: tu zini, kas tu esi.

Fredijam ļoti palika saņemt dāvanas. Bija tik jauki beidzot atrasties uzmanības centrā, nekonkurēt ar Slīnija dramatismu un Eklenda atjautību. Tobrīd, kad Zēns sāka izsaiņot piknikam domāto ēdienu, Fredijam apkārt gulēja kaudze visjaukāko dāvanu. Konstances dāvana, kas lika pasniegta pati pēdējā, atradās viņam klēpī: liesmojoša “Paislay” zīda kaklasaite, kuru būtu varējis apskaust pat sers Montegjū. Fredijs ar šaubām to uzlūkoja.

-   Neraizējies, čukstus sacīja Konstance, tā ir lava publiskā davana. īsto es tev iedošu vēlāk…

. Šie vārdi neizgāja Fredijam no prāta, kā Konstance, iespējams, to arī bija iecerējusi. “īstā davana vēlāk…” Fredijs sāka nemierīgi dīdīties.

-    Konstance, stingrā balsī vaicāja Zēns, tu vēlies vistu vai lasi?

Viņš pacēla skatienu no piknika groza kā cilvēks, kurš piedāvā

Konstancci izdarīt nopietnu un morālu izvēli, varbūt starp labo un ļauno, starp pestīšanu un lāstu.

-    Man liekas, ka lasi, Frānsis, bezrūpīgi atteica Konstance un izstiepās maza bērzu pudura ēnā.

Bija ļoti karsts, gaisā juta mitrumu un tveici. Ezerā nevirmoja ne vilnītis. Fredijs apmierināts košļāja Vinterskombas pikniku parasto cienastu: kaiju olas, kūpinātu lasi, vistas galertu, kurš bija sācis kust.

Ar tēvu pa abiem viņi notiesāja aukstās gaļas sendviču. Fredijs vēl ēda avenes un pēc tam šķēli ābolu pīrāga. Viņa dzimšanas dienas tostus pavadīja sārtā šampanieša dzeršana. Fredijs uzmauca savu panamas cepuri uz acīm un atslīga zālē. Viņu sāka pārņemt patīkams miegainums.

Pirms piknika Eklends bija novedis katru viesi sāņus un aizliedzis runāt par karu, kas tik ļoti satrauca māli. Karš droši vien visiem bija prātā pirmajā vietā, taču noruna tika ievērota: to nepieminēja. Fredijam guļot, pa pusei klausoties, pa pusei snaužot, sarunu fragmenti te ielauzās apziņā, te atkal izdzisa no tās. Tēvs runāja par Skotiju un lasi. Gvena un Moda apsprieda tērpus. Eklends un Džeina pārrunāja grāmatu, kuru abi bija lasījuši. Stīnijs komentēja ģimenes grupas skici, kuru pašlaik zīmēja. Fredijs gulēja puspievērtām acīm. Stīnija grafīts skrapstēja pret papīru. Konstances vārdi skrapstēja Fredija apziņā kā peles aiz sienas. Konstance, kuru viņš vēroja no puspievērto plakstiņu apakšas, sāka lenkt Džeimsu Danbāru.

Zēna draugs nebija necik daudzsološs objekts, bet Konstanci tas nebiedēja. Fredijs reizēm domāja, ka viņai patīk savu valdzinājumu izmēģināt pie nepakļāvīga materiāla, un viņa to darīja ar tādu pašu neatlaidību kā topošais pianists, kas vingrinās spēlēt gammas.

Pēc brīža Zēns, kurš arī bija vērojis šo izrādi, sāka rotaļu. Viņš pacēla nelielu zariņu un sāka to asināt un mest Konstances sunim, un Zīdspalvis metās zariņam pakaļ. Zīdspalvis nebija paklausīgs suns. Viņam nepiemita mantu pienesēja instinkts: reiz ticis pie pasviestajiem zariņiem, viņš nebija ar mieru tos atdot atpakaļ Zēnam. Viņš tiem metās virsū, rotaļājās, tad izstiepās visā gammā un sāka tos grauzt.

Konstance pievirzījās tuvāk un iepliķēja Zēnam pa roku.

-  Frānsis, viņa teica. Nedari tā! Cik reižu tev esmu teikusi. Viņš ierīs mizu un sabojās vēderu.

-   Atvaino!

Likās, ka Zēns nemana asumu, ar kādu izteikts rājiens. Konstance atgriezās pie Danbāra un turpināja uzbrukumu, kas jau sāka atgādināt spīdzināšanu.

-   Sakiet, viņa vaicāja, ar mazo, gredzenoto roku skardama Danbāra piedurkni. Vai jūs esat labs kareivis? Un Zēns? Kas padara vīrieti par labu kareivi?

Danbārs pagrozīja monokli. Viņa sejā jautās apjukums: šķiet, ar šādu jautājumu viņam vēl nebija nācies saskarties. Danbārs palūkojās uz Gvenu. Nospriedis, ka viņa teikto nedzirdēs, viņš nolēma riskēt.

-    Nu labi. Danbārs nokremšļojās. Drosme, protams.

-     Ak, tā jau es domāju! Konstance nedaudz uzmeta lūpu. Bet jums jāpaskaidro sīkāk. Es esmu sieviete, bet sievietēm vīriešu drosme nav saprotama. Redziet, mūsējā drosme ir pavisam citāda. Kas vīrieti dara drosmīgu? Vai tā būtu uzdrīkstēšanās? Vai muļķība?

Danbārs zaudēja runas spējas. Eklends, izdzirdējis piezīmi, atskatījās un pasmaidīja. Zēns, manīdams, ka Konstance atkal uzgriezusi viņam muguru, pameta vēl vienu lielāku zaru Konstances sunim.

-    Nē, tā nav muļķība, Konstance turpināja. Viņa uzvaroši uzsmaidīja Danbāram. Tas nav īsti pareizais vārds, pati nezinu, kādēļ to teicu. Iztēles trūkums, lūk, tā es to nosauktu. Man vienmēr licies, ka lielākajiem varoņiem trūkst iztēles. Viņi droši vien nespēj iztēloties visas tās šausmas: sāpes, postu un nāvi. Tāpēc viņi ir stipri. Vai jums tā neliekas?

Fredijs pamanīja, ka, sacīdama “stipri”, Konstance atkal uzliek savu mazo plaukstu uz Danbāra piedurknes. Danbārs joprojām mulsa. Viņš pavirpināja monokļa auklu un smagi nopūtās. Iespējams, ka arguments viņu nepārliecināja patiesībā tas tik un tā bija mērķēts Eklendam, nodomāja Fredijs, toties pārliecināja Konstances acis. Danbārs aizsargājoties kaut ko nomurmināja. Viņš bija kapitulējis.

Fredijs pasmaidīja: viņš gluži labi zināja, ka Konstance Danbāru lielā mērā nicināja un sauca viņu par “alvas zaldātiņu”. Viņš redzēja, ka Zēns pasviež vēl vienu zaru Zīdspalvim, un suns metās tam pakaļ. Tad Fredijs aizvēra acis un laidās snaudā.

Līdz viņa apziņai nonāca aprauti vārdi. Tur jau tas joks, sarūgtināts sacīja Frcdija tēvs, ka viņiem tik ļoti rūp nārstošana. Tu sagatavo viņiem nārstošanai vislabākos apstākļus, bet ko dara tavi laši? Tie dodas augšup uz upi, re, ko tie dara…

-    Gvena, man gandrīz vai šķiet, ka es dodu priekšroku misteram Vortam. Pagājušajā nedēļā es pie viņiem redzēju vienkārši dievīgu ensemble* Montegjū to spētu novērtēt.

-    Tā ir lieliska grāmata.

-    Vai tad šai pasaulē vispār pastāv kaut kas lielisks?

-    Grāmatas. Kamēr tu tās lasi.

-     Sievietes ir vājākais dzimums. Nekad neesmu par to šaubījusies, sacīja Konstance, bet tie bija tīrākie meli. Sieviete uzlūko vīrieti kā savu tēvu. Viņam, galu galā, jābūt tās aizstāvim…

-    Tāpēc ka lasis ir ietiepīgs radījums. Reizēm es domāju, ka jāpievēršas pilnībā forelēm un jāaizmirst tie sasodītie laši…

-    Mazas ielocītes. Bet uz svārkiem ļoti sarežģīts izšuvums…

Fredijs labpatikā nopūtās. Apziņā uzpeldēja neskaidra vīzija: laši

balles kleitās, pāri krastiem plūstošas grāmatu upes. Viņš redzēja pats sevi gatavojamies jaunam lidojumam un cienīgi sakām, ka šajā lidojumā viņš tos panākšot pēc apjoma. Tur nu viņš stāvēja savos garajos ūdenszābakos straujā ūdenī, un makšķerauklā raustās grāmata, tā pati, kuru viņš redzēja Konstanci vakar lasām, grāmata, kuru viņa aizņēmusies no Eklenda, viltīgs lops, vismaz piecpadsmit mārciņu smagumā, viņam jau bija izdevies pievilkt to diezgan tuvu, bet tad tas sāka izmisīgi ķepuroties…

-    Zīdspalvi!

Piepešs nelaimes brēciens acumirklī Frcdiju pamodināja. Viņš mirkšķinādams uzrāvās sēdus.

Tante Moda bija pielēkusi kājās un izmisīgi vicināja rokas. Eklends cēlās augšā. Konstance kā zila šautra metās uz meldru pusi.

-   Zēn, tā ir tava vaina! Džeina piecēlās. Konstance tev teica tā nedarīt.

-    Tā bija tikai spēle… Zēns mazliet sastostījās pie skaņas “s”.

-   Tā bija muļķīga spēle… Konstance, vai viņam nekas nekaiš? Kas noticis?

Fredijs piecēlās. Konstance bija tikusi līdz meldrājam. Fredijs redzēja, ka viņa pieliecas un paņem suni saudzīgi uz rokām. Zīdspalvis locījās un raustījās. Tikai pēc kāda brīža Fredijs aptvēra, ka suns rīstās.

-    Viņš nevar paelpot, viņš nevar paelpot! Konstances seja bija nobālusi, viņas balss kļuva aizvien izmisīgāka. Frānsis, es taču tev teicul Redzi? Viņam kaut kas iesprūdis rīklē. Ak, palīdziet man kāds, palīdziet ātri…

Zīdspalvim izlauzās sausas, gārdzošas skaņas. Pāri visam ķermenim pārskrēja trīsas, no paša degungala līdz pat astei. Viņš locījās, kā žāvājoties iepleta muti, viņa mazā mēlīte izmisīgi kulstījās. Suņa ķepas skrāpējās, tad viņš norima. Konstance ievaidējās. Nodurtu galvu viņa notupās, satverdama savu sunīti ciešāk, it kā gribētu noslēpt citu skatieniem viņa mokas.

-    Turi viņu ciet!

Eklends padrāzās garām Fredijam. Viņš nometās ceļos blakus Konstancei un satvēra suņa purnu. Zīdspalvis mēģināja izrauties. Viņš cīnījās tik mežonīgi, ka gandrīz izkrita Konstancei no rokām.

-    Turi viņu ciet!

-    Es nevaru. Viņš ir pārbijies. Mierā, Zīdspalvi, mierā…

-    Pie joda, Konstance, turi viņa galvu! Tā, lūk!

Eklends stumj suņa galvu atpakaļ. Viņš atlauž vaļā sakostos zobus un iebāž pirkstu suņa rīklē. Viņa pirksti notraipās ar asinīm un siekalām. Aša kustība, un Eklends izvelk roku sunim no rīkles. Viņš aizver un atver plaukstu. Uz tās guļ zara gals, ne garāks par collu. Tajā pašā mirkli Zīdspalvis vēlreiz notrīs. Viņš nopurinās. Liekas, viņš nolemj, ka var elpot. Viņš noknakstina zobus un aplaiza purniņu. Tad varonīgi palecas un iekož Eklendam.

To paveicis, Zīdspalvis ātri atgūstas. Dzirdot atvieglojuma nopūtas un mīlestības apliecinājumus, zinot, ka vēlreiz atrodas uzmanības centrā, viņš jūt jaunus enerģijas uzplūdus. Viņš uzmetas Konstancei virsū ar priekšķepām un biksta ar degunu viņas plaukstā. Ar paceltu asti viņš riņķo ap ļaužu pulciņu. Ap to bridi, kad noskaidrojas, ka nelaime garām un Zīdspalvis izglābts, viņiem nepamanīts pa taciņu no aizmugures pievienojas sers Montegjū Stērns.

Paiet laiciņš, kamēr līksmība norimstas un viņa klātbūtne tiek pamanīta. Paiet vēl kāds laiciņš, kamēr pamana viņa sejas izteiksmi. Kad visi sapratuši, ko tā nozīmē, sākas satraukums un kņada. Visi spiežas ap Stēmu, apber viņu ar jautājumiem. Tātad sākas? Kā viņš to zinot?

Karš, karš, karš aizliegtais vārds ir visiem uz lūpām, nerēķinoties ar Gvenu. Tik ilgi aizturēts un apspiests, tas izlaužas ar jaunu spēku kā liesmu mēle.

Visu skatieni pievēršas Stēmam, vienīgi Fredijs turpina lūkoties uz Konstanci, un tā Fredijs ir vienīgais liecinieks savādajam atgadījumam, kas notiek pēc brīža.

Nelikdamies ne zinis par Slerna ierašanos, viņa atnestajām ziņām, ne Konstance, ne Eklends nav pakustējušies. Viņi palikuši uz ceļiem viens pretī otram. Viņiem blakus ošņājas un elso Zīdspalvis. Taču viņi skatās nevis uz Zīdspalvi, bet viens uz otru.

Eklends kaut ko saka, bet Fredijs to nevar sadzirdēt. Konstance atbild, un atkal Fredijs nesadzird viņas vārdus. Tad Konstance pasniedzas un satver Eklenda roku. To pašu, kurā iekodis Zīdspalvis, un, lai gan kodiens nav ne nopietns, ne dziļš, tas ir redzams sārts, zobu iezīmēts pusmēness. Āda nav pušu.

Konstance tuvina Eklenda roku savai sejai. Viņa noliecas pār to un piespiež lūpas koduma vietai. Viņas mati aizsedz seju Fredija skatienam.

Uz mirkli Eklends nekustas. Tad ari viņš paceļ roku, lēnām, it kā kuru katru mirkli varētu to atkal paraut atpakaļ. Viņš to tur dažas collas virs Konstances galvas, tad ļauj tai pieskarties viņas matiem.

Tā viņi paliek, divas statujas, acīm redzami kurlas, aklas un vienaldzīgas pret ezeru, sauli, ļaudīm, vaimanām un izsaucieniem. Divu cilvēku sastingums, kas Fredijam vienlaikus saistījās ar ātrumu un kustību, viņu parsteidza un atņēma viņam runas dāvanas. Viņš jau gribēja pārtraukt, iejaukties, tomēr neizteica ne vārda.

Brīdi vēlāk atpakaļceļā uz mājām Fredijs juta nemieru un neskaidru apjukumu. Kaut kur pašā tālākajā apziņas nostūrī bija iemājojis paģirām līdzīgs saīgums Pa priekšu gāja Eklends, aplicis roku ap pleciem raudošajai mātei. Fredijs noslēdza gājienu. Viņš dusmīgi pētīja debesis.

Viņam palēkdamās sekoja Konstance arZīdspalvi, kurš pinās viņai pa kājām, Konstance saņēma Frcdiju aiz rokas un uztvēra viņa nikno skatienu.

-Mes visi zinājām, ka tam jānotiek, Fredij, viņa mierinoši sacīja. -Jau vairākas nedēļas jutām, ka no tā nevarēs izvairīties…

-    No kā?

-   No kara, protams! Konstance pielika soli. Likās, ka jaunās ziņas uzlabo viņas omu. Vismaz ir par ko domāt. Viņa saspieda Fredija roku, Neesi īgņa, Fredij! Atceries, ka tevi gaida dāvana. Es tev to iedošu vēlāk…

-    Kad ? Fredija jautājumā izskanēja nepacietība.

-   Nu, pēc vakariņām. Konstance atlaida viņa roku. Es iedošu tev dāvanu pec vakariņām.

Viņa atglauda matus un paātrināja gaitu, tad saka skriet. Fredijs sekoja daudz lēnāk. Viņa prātu aizņēma divas lietas. Karš un dāvana. Karš un Konstance.

Gan tobrīd, gan ari vēlāk patiešām savādi šie divi jēdzieni viņam likās nešķirami.

-    Paklau, Eklcnd, Farel, ko jūs darīsiet? Gaidīsiet iesaukumu vai stāsieties brīvprātīgajos? Danbārs tajā pašā vakarā pie galda, iedūris dakšiņu gaļas šķēlē, pārlaida caur monokli klātesošajiem vīrišķīgu skatienu. Viņš pēc dienas ierobežojumiem juta acīm redzamu atvieglojumu, ka tagad drīkstēja runāt par karu.

-    Es vēl neesmu izlēmis. Ego Farels novērsās.

-Jums vajadzētu stāties brīvprātīgajos, abiem diviem. Vai ne, Zēn? Galu galā, visa šauteņu vicināšana līdz Ziemassvētkiem var beigties. Varbūt līdz iesaukumam nemaz nenonāks.

-    Es ieteiktu paciesties, iestarpināja sers Montegjū Stēms. Iespējams, ka tu esi pārāk liels optimists, Danbar. Zini, karš var arī ievilkties.

-          Tiešām, ser? Vai tāds ir Sitijas spriedums? Tikai mazliet pietrū

ka, lai Danbāra balss lonis neliecinām par atklātu rupjību. Bija skaidri noprotams, ka ar “Sitiju” viņš domā augļotājus, bet ar augļotājiem ebrejus, īsumā piezīmei vajadzēja atgādināt Montegjū Stērnam viņa vietu, kura, pēc Danbāra domām, neiederējās pie šī galda. Tiesa, daži spējīgāki ebreji, un starp viņiem arī Stērns, bija izvirzījušies Londonas sabiedrībā un reizēm piedalījās tādās mājas viesībās kā šī. Viss Danbāra izskats liecināja, ka viņa tēvijā Skotijā tas nu gan nekādi nebūtu iespējams.

-     Sitijā? Stērns, kurš bija pieradis pie šāda veida dzēlieniem, nesatricināmi atvaicāja. Nē, patiesībā Dauningstrītā. Pagājušajā nedēļā.

Stērns reti mēdza norādīt uz savu ietekmi vai saviem kontaktiem. Vēl retāk viņš atstādināja uzbrucējus. Pēc piezīmes iestājās klusums. Stīnijs, kuram Danbārs nepatika, ieķiķinājās. Konstance, kura Slērnu apbrīnoja savaldības dēļ, uzmeta viņam atzinīgu skatienu, Danbārs koši pietvīka. Tad aši iejaucās Moda. Viņa vienmēr bija ļoti jūtīga, ja kāds izrādīja nevērību pret viņas mīļāko Atšķirībā no Danbāra viņa turklāt manīja, ka viņa piezīmes biedē Gvenu.

-     Montij, mans dārgais, viņa bezrūpīgi ieteicās, tev parasti ir taisnība, bet tu esi šausmīgs pesimists. Man personīgi ir milzīga ticība mūsu diplomātiskajam korpusam, it sevišķi tagad, kad tajā strādās Eklends. Manuprāt, diplomāti visu nokārtos. Iespējams, ka līdz kaujām pat nenonāks! Es esmu pārliecināta, ka ķeizars vismaz ir prātīgs cilvēks. Tiklīdz viņš sapratīs, ar ko viņam darīšana ar britu kara tloti, iedomājieties tikai, ar britu kara floti! viņš uzreiz atkāpsies. Šie galantie beļģi visi ir vienādi, protams, nevar stāvēt malā un noskatīties, ka viņi iebrūk kāda teritorijā, bet patiesi, ja papēla tuvāk, kā dēļ tad izcēlies šis muļķīgais karš? Sīku Balkānu valstiņu dēļ, es lās visas nemaz nevaru uzskaitīt nudien, es pat nespēju nekļūdoties parādīt uz globusa, kur tās atrodas. Bez tam pagājušonedēļ pie lēdijas Kanēdas milzīgi autoritatīva persona sacīja, ka…

Tālakajā galda galā Gvena ielūkojās savu dēlu sejās. Visi, izņemot Stīniju, bija iesaukšanas vecumā. Pat Fredijs, kuru viņa joprojām uzskatīja par bērnu, Fredijs, kurš nupat bija beidzis skolu.

Gvena atbīdīja savu šķīvi neskartu. Pats ļaunākais, ka viņa nedrīkst izteikt savas pašreizējās bailes. Runāt par tām būtu gan gļēvi, gan nepatriotiski. Viņa jau, ļaujot asarām vaļu, bija sevi apkaunojusi. Tālāka patieso jūtu izrādīšana tikai sadusmotu Dentonu un darītu kaunu dēliem.

Mani Fortūnas ķīlnieki, Gvena klusībā noteica. Sarunai turpinoties, viņa sāka kalt slepenus un paniskus plānus. Dentons nepalīdzēs, tas nu bija skaidrs. Dentons stāvēja kara pusē. Viņš leposies ar to, ka viņa dēli piedalās kaujās. Jebkurā gadījumā viņam bija jau gandrīz septiņdesmit, un vecums prasa savu. Gvena pievērsa skatienu galdam un redzēja, ka Dentona rokas, ceļot ēdienu pie mutes, trīc. Nabaga Dentons, viņš savu pulveri jau izšāvis. Pat lielās dusmu lēkmes kļūst aizvien retākas, un pēdēja gada vai divu laikā Gvena bija atklājusi, ka Dentons viņai atkal ir mīļš.

Dīvainā, viņai neizprotamā veidā Šaukrosa nāve, šis šausmīgais nelaimes gadījums, iezīmēja lūzuma punktu viņas vīra dzīvē, Pirms šī notikuma viņš bija spēcīgs, kaut arī viegli aizkaitināms. Pēc tā viņš kļuva par vecu vīru.

Kara sākšanās varētu piešķirt Dentonam nedaudz no agrākā dzīvīguma, bet Gvena zināja, ka ne uz ilgu laiku. Nē, Dentons atgriezīsies pie mierīgāka dzīvesveida, pie kura jau bija pieradis. Dienas aizritēs snaužot. Dentons atsāks, kā pēdējā laikā paradis, runāt par tālu pagatni. Bērnības posms spilgti saglabājies viņa atmiņā, taču aizvien biežāk aizmirstas iepriekšējās dienas notikumi. No viņa atmiņas aizslīdēja vārdi, tāpat datumi, un šie piepešie un neparedzamie atmiņas zudumi, kas Dentonu ne uz pusi nesaniknoja tik ļoti, kā būtu saniknojuši agrāk, padarīja viņu savādi pazemīgu.

Aizvien biežāk un biežāk Dentons mierinājumu meklēja pie Gve-

nas.

-    Parunājies ar mani, Gvenij, viņš reizēm mēdza sacīt, kad viņi vakaros bija palikuši vieni. Vai arī: Padziedi man, Gvenij! Vienu no savām vecajām dziesmām. Tev ir tik skaista balss.

Gvena iedzēra malciņu vīna. Saruna ar Modās palīdzību tagad bija pievērsusies citām lietām. Gvenā mazlietiņ atgriezās drosme. Viņa sāka kalt plānus. Draugi, viņa sprieda, draugi politikā, draugi militārajos spēkos, draugi, lūk, tie viņai vajadzīgi. Draugi, kas varētu aizlikt kādu vārdu.

Zēnam vajadzīga vieta štābā, varbūt viņš varētu būt adjutants, katrā ziņā aiz visādām frontes līnijām. Eklends… nu, Eklendam ir Baliolas diploms ar izcilību. Viņš nolicis augsta līmeņa civildienesta eksāmenus. Drīz viņš uzsāks darbu Ārlietu ministrijā. Eklendam bija pareģota spoža nākotne Gvena redzēja viņu drīzumā ieņemam vēstnieka posteni. Ārlietu ministrijā. Neapšaubāmi tik atbildīgā darbā ja ari nonāktu līdz iesaukšanai Eklends būtu godpilns izņēmums. To nav tik grūti panākt, nodomā Gvena. Vēl paliek Fredijs. Fredijam, viņa nolemj, varētu būt kāds fizisks defekts. Gvena sāk prātot par vājām sirdīm, plakanajām pēdām un izpalīdzīgiem ārstiem.

Plāni uzlabo Gvenas noskaņojumu. Viņa nolemj uzsākt kampaņu nekavējoties, tūdaļ pat pēc vakariņām. Nedrīkst atlikt: viņa sāks ar Modu un Montegjū Stemu.

Skatoties pāri galdam uz Stērnu (kuram tovakar mugurā viena no viņa košākajām vestēm, spilgti zaļa ar zelta izšuvumu Konstance to uzlūkojusi ar kāru skatienu), Gvenai iedzeļ skaudība pret Modu, pat greizsirdība, bet tā ātri pāriet . Jāpiebilst, ka ar sera Montegjū ienākšanu Modās dzīvē tā ir jūtami mainījusies. Bez kāda skandāla Moda ir ļāvusi savam itāļu ķei/.ariņam pazust no viņas dzīves. Līdz ar to Modai vairs nav jācieš no parādiem, pastāvīgas pārceļošanas, mūžīgās nenoteiktības un daudz jaunākajām vīra mīļākajām, kas sekoja cita citai. Tagad Moda savā īpašumā bija ieguvusi krāšņu Londonas dzīvokli ar skatu uz Haidparku. Šo dzīvokli viņai bija nopircis Stērns. Savus tērpus Moda tagad pasūtīja pie Parīzes labākajiem drēbniekiem. Mēnesi pēc mēneša Moda nostiprināja savu ievērojamas namamātes slavu. Viņas Londonas viesībās, kurās G vēna bieži jutās kā lempīga lauķe, Moda pulcināja smalkas aprindas: karaļnamu pārstāvjus gan no Anglijas, gan Eiropas, maharadžas, bagātus amerikāņus, ar kuriem Stērns uzturēja biežus darījumu kontaktus, slavenības no mūzikas, literatūras, operas, glezniecības un dejas pasaules.

Moda rīkoja viesības krievu baleta trupai. Viņa uzaicināja uz tēju Djagiļevu. Viņa bija Koventgārdena aizbildne, un Stērns viņai skaidroja operu sižetus, Mākslinieks Augusts Džonss tikko bija pabeidzis viņas portretu. Moda triumfēja: viņai izdevās sacensties pat ar tādu namamāšu namamāti kā lēdija Kanēda.

Gvenai šis triumfs šķita žilbinošs. Viņa neapskauda Modu par tās pasaulīgajiem panākumiem. Nē, Modu viņa mīlēja par labo sirdi un aso prātu, ko apliecināja Modās runasveids. Tikai reizēm Gvena, skatoties uz Modu, kļuva mazliet domīga. Galu galā, Moda bija par viņu vecāka: Moda gan turēja lielā slepenībā savus gadus, bet, kā sacīja Dentons, māsa tuvojoties jau piecdesmitajiem. Tātad cik tad? četrdesmit septiņu, četrdesmit astoņu gadu vecumā viņai pie sāniem atradās gudrs, uzticams, uzmanīgs, apdomīgs vīrietis. Vīrietis, kurš bija jaunāks, kurš bija enerģisks, darbīgs, spēcīgs. Vārdu sakot, Modai piederēja gan mīļākais, gan draugs. Gvena savas dienas vadīja ar vecu vīru, kuru aizsargāja kā dēlu.

Reizēm Gvena iedomājās, cik patīkami būtu, ja viņai piederētu vīrietis, pret kuru viņa varētu atbalstīties, vīrietis, kurš viņu skūpstītu, vīrietis, kuru viņa varētu apskaut. Tomēr Gvenai tāda nebija. Un arī nebūs, viņa sev atgādināja, jo Šaukross viņu no tā bija izārstējis. Šādi laiki beigušies: tagad, četrdesmit divu gadu vecumā, Gvenajuta, ka ir pārkāpusi pāri kalna virsotnei. Viņa bija nonākusi mierīgajā lēzenumā, kas veda lejup. Sirdī Gvena šo faktu nedz noliedza, nedz pēla. Uz šīs nogāzes varēja atpūsties. To pārdomājot, viņa jutās apmierināta. Galu galā, Modai nebija bērnu. Gvena pati bija māte, lūk, viņas piepildījums.

Mani mīļotie dēli, nodomāja Gvena, pa pusei šai grupā iekļaudama Dentonu. Mana mīļotā ģimene.

-    Slimnieku kopšana… Gvenas domas pārtrauca Džeinas Koningemas skaidrā balss. Slimnieku kopšana, atkārtoja Džeina. Es tūdaļ pat sākšu mācīties. Ievācu ziņas jau pirms mēneša. Manuprāt, Geja slimnīca mani varētu pieņemt.

-    Vai, bet es adīšu, iejaucās Konslance, uzmetusi teatrāli kautru skatienu Montegjū Stēmam. Tas ir, pagaidām es vēl nevaru adīt nekad neesmu adījusi -, bet es katrā ziņā to darīšu. Es adīšu konstanti. Autus un vilnas vestes, mazas, noderīgas somiņas un jostas. Vai jums neliekas, ka tas varētu derēt, ser Montegjū? Tas ir, sievietei?

Viņai blakus sēdošais Stēms pasmaidīja. Viņš bija uztvēris izsmieklu Konstances balsī, tāpat kā, iespējams, to bija uztvērusi Džeina, kurai izsmiekls bija mērķēts.

-    Ļoti noderīgi, viņš atbildēja. Tikai grūti tevi, Konstance, iztēloties pie šādas nodarbes.

-    Bet mums taču kaut kas jadara! Džeina pietvīka. Es nedomāju… Vienīgi slimnieku kopšana…

Žēlsirdīgās māsas? Gvena sarauca pieri, pavērdamās Džeinā, kura viņai likās simpātiska, bet šoreiz netaktiska. Viņas dēliem žēlsirdīgās māsas nebūs vajadzīgas, par to viņa bija pārliecināta.

Pieliekusies pie Stērna, Gvena pieskārās viņa piedurknei.

-    Montij, dārgais, viņa sacīja. Vai mēs pēc vakariņām nevarētu pārmīt kādu vārdu?

-     Cik tad ilgi vēl jāgaida? viegli aizkaitināts, vaicāja Fredijs, jo aiz improvizētās skatuves priekškara Konstances dzīvojamā istabā joprojām atskanēja klaigas un ķiķināšana.

-    Vairs nav ilgi. Gaidi, Fredij! Stīnij, paliec mierā! Pārstāj dīdīties! Es nevaru sakārtot…

Fredijs paraustīja plecus un sāka soļot pa istabu šuipu turpu. Viņu kaitināja, ka Konstance noteikti bija gribējusi, lai Stīnijs viņiem pievienojas, ka viņa bija gribējusi uzvest šo šarādi. Vakariņas nu bija paēstas. Tomēr Konstance savas dāvanas pasniegšanu atkal atlika uz vēlāku laiku.

Gribējās likt manīt, ka viņš ir aizkaitināts, tomēr Fredijs zināja, ka jāuzmanās. Mazliet par daudz protesta no viņa puses, un Konstance sadusmosies. Tad nebūs nekādas dāvanas: sekos atteikums ar galvas kratīšanu un kājas pieciršanu.

Labāk nesūdzēties. Savs labums tika arī no ilgas gaidīšanas. Saasinājās priekšnojauta kā jau Konstance, protams, bija paredzējusi. Runājot ar Frediju, Konstances mīļākais vārds bija gaidi.

Tā Fredijs samierinājies klusībā prātoja, staigādams šurpu turpu pa istabu. Viņš aizsmēķēja cigareti un ziņkāri palūkojās apkārt.

Pirms dažiem gadiem Konstance no bērnistabas tika pārvesta uz šīm nedaudzajām istabām: Frediju valdzināja veids, kādā viņa tās uzreiz pārvērta par savējām. Konstances dzīvojamā istaba kļuva viņam, Konstancei un Stīnijam par tādu kā štābu. Uz šejieni viņi visi trīs atkāpās, kad vecāko mājas iemītnieku rīcība draudēja kļūt pārāk nogurdinoša. Fredijs šo istabu uztvēra kā daļu no Konstances pašas noslēpuma.

Konstancei uz šejieni pārceļoties, istaba pēc Gvenas norādījumiem tika pārkārtota. Gvenu īpaši neinteresēja telpu interjers, un, vadoties pēc neskaidras nojautas, viņa vēlējās, lai istaba izskatītos svaiga un sievišķīga.

Tādēļ telpā valdīja bālas krāsas, arīdzan dažādi nieciņi: mežģīņu aizkari, sīks ornaments, mazi, dekoratīvi spilventiņi. Tam visam pāri bija gājusi cita, spēcīgāka roka: Konstances klātbūtne bija apzīmogojusi telpu un atstājusi tajā savas pēdas. Tagad tā atgādināja čigānu apmetni vai tuksnešu klejotāju telti. Gvenas krēslus klāja spoža auduma pledi un pārklāji, kurus Konstance bija paglābusi no bojāejas bēniņos. Lampas sedza košs zīds. Istabā vienmēr dega sveces. Vecu priekškaru aiz kura joprojām sazvērnieciski slēpās un ķiķinājās Konstance un Stīnijs viņa bija aplīmējusi ar dzīvespriecīgiem attēliem, kuri bija izgriezti no periodiskajiem izdevumiem un atklātnitēm, vai arī Stīnija zīmējumiem. Pie loga stāvēja misiņa būris ar garastainu papagaili fuksijas sārtumā. Zem būra mājoja citi Stīnija un Konstances mīluļi tur atradās viņu zvērnīca: balta žurka, vārdā Ozimandiass (Stīnija ieguldījums), akvārijs ar zelta zivtiņām, Ketermola dāvināts zalktis. Konstance mīlēja šo nekaitīgo un miegaino čūsku, Viņa mēdza to glabāt savā kabatā, ļāva tai tīties sev ap roku, ķircināja ar to Modu. Šķita, ka Konstance tai ir gandrīz tikpat pieķērusies kā Zīdspalvim, bet Fredijam tas likās saprotami. Konstancei, viņaprāt, labāk patika dzīvnieki nekā cilvēki.

Fredijs nožāvājās, izpūta dūmus un iekārtojās vienā no Konstances krēsliem. Jā, viņam patika šī istaba. Konstance, protams, to vienmēr noniecināja. Ja Konstance varētu darīt pēc sava prāta, viņa apgalvoja, ka dzīvotu istabā, kas būtu melnā, sudraba un sarkanā krāsā. Frcdijs to neuztvēra nopietni. Viņš nodomāja, ka tas ir tikai vēl viens piemērs Konstances tieksmei visu dramatizēt. Te viņš nemierīgi sagrozījās. Dažas no Konstances mazajām drāmām (kuras Fredijam bija uzticētas) viņu biedēja. Konstances sabiedrībā vienmēr draudēja briesmas: vai nu viņa aiziet par tālu, vai arī varbūt tas ir pat ļaunāk neaiziet pietiekami tālu.

-    Gatavs! no priekškara puses atskanēja Konstances balss.

Neliels ķīviņš, atkal smieklu šalts, tad parādās Konstance un Stīnijs. Fredijs vispirms sastingst, tad sāk mirkšķināt un, visbeidzot, iepletis acis, vēro. Konstance pārlaiž skatienu auditorijai ar dzelžainas koncentrācijas izteiksmi sejā.

Konstance un Stīnijs ir apmainījušies drēbēm. Konstance stāv Fredija priekšā jauna vīrieša izskatā. Stīnijs, lai gan par Konstanci garāks, ir ļoti kalsns. Viņa pieguļošais krekls un melnās vakara bikses Konstancei ir pašā laikā. Fredijs nekad iepriekš nav redzējis sievieti biksēs. Viņš kā apburts skatās uz Konstances slaidajām kājām, šaurajiem gurniem un kad Konstance viņa priekšā sagriežas piruetē viņas nekaunīgo, juteklisko dibentiņu.

Stāvēdams viņai blakus, Stīnijs izdvesa tvīksmīgu nopūtu un samirkšķināja skropstas. Pēc Frcdija domām, viņš izskatījās samērā atbaidoši. Stīnijam mugurā bija Konstances tumši zaļā kleita, zem kuras krūšu apvidū bija pabāzts bezveidīgs polsterējums. Pirkstos viņam bija samaukti gredzeni, lūpas un vaigi iesārtināti, garie mati pakausī saņemti mezglā, uz deguna mazas, apaļas brillītes, kuras parasti lieto lasīšanai. Caur tām Stīnijs paglūnēja uz Frcdija pusi un saldkairi sagrozīja gurnus. Konstance uzmeta viņam nosodošu skatienu.

Stīnijs ir pārcenties. Kā vienmēr. Es taču viņam teicu, ka polsterējums nav vajadzīgs Džeinas krūtis ir kā gludināmais dēlis. Bet, kas attiecas uz krāšļiem, vai tu esi kādreiz redzējis, ka Džeina lietotu kaut kripatiņu kosmētikas? Patiesi, Stīnij, tu esi pats šausmīgākais pcderastiņš pasaulē…

-Tu nemaz neesi labāka! Stiniju kritika nepavisam nesatrauc. -Tu nemaz neizskaties pēc Zēna. Zēns ir smagnējs. Nu labi, padrukns. Visādā ziņā kaut kas uz kvadrāta pusi. Es taču tev teicu, ka tev jāsabāž spilveni būtu daudz pārliecinošāk…

-Nomierinies, Stīnij! Pagaidi! Lūk… Konstance ar pavēlniecisku žestu pievēršas Fredijam. Lūk! Šovakar šajā vienīgajā izrādē jūs kļūsiet par diža un vēsturiska momenta lieciniekiem… Mēs jums parādīsim tieši tā, kā tas notika dzīvē, saderināšanos, slaveno gadījumu, kad godājamais Zēns Kavendišs bildināja Džeinu Koningemas jaunkundzi, vecmeitu un mūsu kaimiņu draudzes mantinieci. Lūk, jūsu priekam tiks rādīta Lielās komētas nakts. Mēs atrodamies atvainojos, bet Zēnam galīgi trūkst iztēles, mēs atrodamies oranžērijā. Vinterskombā…

Konstance pagriezās pret Stīniju. Stīnijs piekļāva rokas pie krūtīm un pavīpsnāja. Konstance mirkli iejutās, un, jā, izrādījās, ka Konstance ir gudrs mīms. Pārsteigtā Fredija acu priekšā viņa bija pārvērtusies. Protams, viņa joprojām bija daudz mazāka augumā, protams, viņa bija daudz par vāju, protams, viņa joprojām izskatījās pēc meitenes, un tomēr kādas maģiskas darbības rezultātā viņa bija Zēns. Viņa bija ieguvusi Zēna stīvo stāju un gaitu ar viegli izvērstajām kājām. Viņai bija Zēna uz priekšu izvirzītais kriīšukurvis un nervozi noapaļotie pleci. Viņa bija pārņēmusi Zēna izturēšanos līdz pēdējam sīkumam Zēna neizlēmīgos žestus ieskaitot. Fredijs redzēja savā priekšā stāvam brāli, un viņam radās žēlums pret viņu žēl viņa lempīguma, viņa labo nodomu, labās sirds un viņa stulbuma.

Konstance nometās ceļos Stīnija priekšā un piespieda roku pie sirds. Tā nedzīvi gulēja uz iecielinātās krūtežas kā beigta zivs uz šķīvja.

-    Mis Koningema… Džeina… Konstance ierunājās, un, lai gan viņa nespēja sasniegt Zēna balss dobjumu, viņa lieliski atdarināja tā runasveidu. Viņa bija uztvērusi Zēna smagnējo nopietnību, nedrošību, kas aiz tās slēpās, pat Zēna kavēšanos pie dažiem līdzskaņiem, jau minētās paliekas no bērnības, kad viņš stostījās. -… Protams, es runāšu ar tavu tēvu. Tas ir, ja tu vēlētos… ja tev tā patiktos. Tomēr man ir tas gods lūgt tavu roku laulībām…

Fredijam, to klausoties, brālis likās kā slīcējs, kas cīnās ar vārdiem kā ūdeni, kurš smeļas mutē, un kam beigās pēdējiem spēkiem izdodas izpeldēt. Konstance spēlēja tā, ka bija jāsmejas. Viņa tēloja savu lomu ar mierīgu pārliecību, un spēli neizpostīja pat Stīnija pārliekā centība, groteski atdarinot savu tēlu. Konstance, neliekoties par to ne zinis, turpināja ne sliktāk par profesionāli, un beigās gan Stīnijs, gan Fredijs smiedamies gluži vai zaudēja elpu.

-   Ak mūli'. Viņš taču… nē taču! Ak vai, tāds muļķis! Konstance, vai tā ir taisnībai Stīnijs smējās locīdamies, turēdams ar rokām vēderu.

-   Tā viņš teica. Vārds vārdā! Konstance sapurināja galvu un izrāde bija beigusies norāva lenti, kas saturēja viņas matus. Viņa ļāva tiem brīvi noslīdēt pār pleciem.

-    Nabaga Zēns! Fredijs, joprojām smiedamies, pasniedzās pēc nākamās cigaretes. Nav nemaz jābrīnās par viņa muļķīgo izturēšanos. Saprotiet, Zēns viņu nemīl. Viņš nekad nespēj apslēpt savas jūtas. Es varu iedomāties, kā atplaukst viņa seja un kā viņš atvieglojumā nopūšas, dzirdot, ka Džeina pieprasa ilgstošu saderināšanās laiku.

-   Nu, viņas atvieglojums nebija mazāks. Konstance atkrita krēslā un abiem uzsmaidīja. Nekādā ziņā ne mazāks. Viņa mīl Zēnu ne vairāk kā Zēns viņu. Manuprāt, viņu saderināšanās ievilksies vismaz uz trīsdesmit gadiem. Un Džeina pa šo laiku dziedēs savu salauzto sirdi…

-    Salauzto sirdi? Džeina? Kāpēc viņai tas būtu jādara? Fredijs pārsteigts uzlūkoja Konstanci. Konstance un Slīnijs saskatījās.

-    Fredij, neizliecies taču par muļķi… Stīnijs samirkšķināja acis.

-     Nevar būt, ka tu neko neesi manījis. Džeina nav nemaz tik nejūtīga, kā izskatās. Viņa jau gadiem ilgi, patiesībā jau veselu mūžību, met acis uz… Un Stīnijs spēji aprāvās.

-Uz ko?

-   Uz Eklendu, protams! vienā balsī iesaucās Konstance un Stīnijs un atkal sāka smieties.

Viņu smiekli un sazvērnieciskais izskats Frediju atskurbināja. Viņš pārstāja smaidīt un uzlūkoja abus. Viņu iedomas Fredijam liekas vienlīdz neiespējamas un absurdas, bet tiešums nomācošs. Kā jau šādos brīžos reizēm gadījies, Fredijs jūtas atstumts. Stīnijs un Konstance to visu acīmredzot pārrunājuši jau agrāk. Tas kļuvis par vienu no viņu daudzajiem noslēpumiem. Un Fredijam nepatīk šie noslēpumi, nepatīk pats fakts, ka Stīniju un Konstanci vieno tik nesaraujami ciešas saites.

-    Blēņas, viņš nosaka pēc īsa klusuma brīža. Jūs to esat izdomājuši. Lai Džeina mestu acis uz Eklendu? Neesmu dzirdējis neko vēl stulbāku. Es neticu. Patiesībā es neticu nevienam jūsu vārdam. Tas ir pilnīgi jūsu garā. Jūs visu esat izdomājuši. Kā tad jūs to varējāt zināt?

-    Nu, Konstanco zina gan… Stīnijs noslēpumaini pasmaidīja.

-    Tad jau viņa droši vien bijusi klāt, Fredijs sarkastiski noteica.

-     Konstance netīšām sēdēja oranžērijā, tad ienāca Zēns un Džeina, un Konstance sacīja: “Neliecieties par mani ne zinis! Ejiet droši tālāk un izsakiet vien savu bildinājumu.” Muļķības! Jūs abi bijāt gultās. Bērnistabā. Kur jums arī vajadzēja atrasties.

-    Gluži tā jau nu vis nebija… Stīnijs pasmējās. Vai ne, Konstance?

-    Ne gluži… Konstances seja apdzisa.

-    Citiem vārdiem, jūs to visu izdomājāt. Tieši tā, kā es jau teicu.

-   Nē taču! Tā ir taisnība. Vārds vārdā. Un Konstance nemaz nebija gulta, vai ne, Konstance? Stīnijs šķelmīgi uzsmaidīja Konstancei.

-    Tobrīd ne. Konstance novērsās. Viņas sejā bija iegūlusi garlaikota izteiksme, taču Fredijam radās iespaids, ka viņai šī iztaujāšana nebūt nav patīkama un viņa labprāt vēlētos, lai Stīnijs apklustu.

-   Patiesība ir tāda… turpināja Stīnijs, iebāzdams roku azotē un vilkdams ārā polsterējumu. Patiesība ir tāda, ka Konstance bija tāda maza, briesmīga okšķerīte, tā bija, vai ne, Konstance? Vinterskombas vietējais spiegs. Kādreiz. Kad viņa bija maza. Tagad, dabiski, vairs ne.

-    Nu, es tā vis neteiktu. Konstance piecēlās, un viņas un Stīnija skatieni sastapās. Es, Stinij, vienkārši redzu daudzas un dažādas lietas. Pat tagad. Tur es neko nevaru padarīt. Tas vienkārši notiek. Es saskatu to, ko cilvēki labāk vēlētos, lai es neredzētu, un dzirdu to, ko viņi labāk gribētu, lai es nedzirdētu. Bet, galu galā, tam nav nekādas nozīmes, jo es nekad par viņiem nerunāju. Tā ir, Stīnij?

To sacīdama, Konstance pastiepa roku un tīšām pārvilka ar pirkstu Stīnija krāsotajām lūpām, un krāsa izsmērējas pa Stīnija vaigu. Iestājās draudīgs klusums. Stīnijs pirmais neizturēja un novērsa skatienu.

-    Nē, viņš noteica neizteiksmīgā balsī. — Nē. Tu ļoti labi proti glabāt noslēpumus, Konstance. Tāpēc mēs visi tevi mīlam. Aha-hahā! Viņš plati nožāvājās. Ir jau tik vēls! Man liekas, es tagad eju gulēt…

Viņš nozuda aiz priekškara blakusistabā. Fredijs un Konstance saskatījās. Fredijs mīņājās no vienas kājas uz otru. Viņu pārņēma sajūta, ka atmosfēra istabā neizprotamā veidā ir mainījusies. Viņš juta neizskaidrojamu naidīgumu un draudus.

Tomēr Konstance tagad nemanīja nekādu satraukumu. Kad Fredijs viņu nedroši uzlūkoja, Konstance nosūtīja viņam pavisam vieglītiņu gaisa skūpstu. Viņa pamāja durvju virzienā un izrunaja tikai divus vārdus: Tava dāvana! un Fredija sirds acumirklī iepukstējās straujāk. Sirds dobjā duna atbalsojās smadzenēs, un viņš atkal sajuta pazīstamās gaidīšanas sāpes, pazīstamo gurdenumu un trauksmi.

Konstancei vairs nesagādāja grūtības novest Frediju līdz šādam stāvoklim. Tas jau labu laiku atkārtojās. Cik ilgi, viņš sev vaicāja, iedams uz durvīm. Kāpēc?

Durvis aizvērās. Fredijs, būdams labi izskolots, gaidīja kāpņu laukumiņā. Cik ilgi? Kāpēc? Nu jau pazīstami jautājumi, tomēr Fredijs nekad īsti nespēja uz tiem atbildēt.

Cik ilgi? Viņaprāt, tas sākās pavisam drīz pēc Konstances tēva nāves, tātad turpinās jau vairāk nekā četrus gadus. Tomēr sākās viss ar tādiem sīkumiem un zagšus, ka Fredijs vairs nebija par to gluži pārliecināts.

Soli pa solim, collu pa collai, no satikšanās uz satikšanos: reizēm Fredijam likās, ka Konstance tur viņu aplenkumā.

-   Fredij, vai tu atradi tnanu dāvanu? Mazo marcipāna ābolīti? Es to noliku uz tava krekla. Tavā guļamistabā. Tā bija mana dāvana tieši tev, Fredij…

-    Fredij, vai tu atradi grāmatu savā istabā? To, kuru es tur noliku? Vai pamanīji, ko es tajā ierakstīju?Iegaumē, nerādi to nevienam…

-   Zini, Fredij, par ko es domāju pie vakariņu galda?Vai varēji pateikt, kad skatījies uz mani? Es redzēju, ka tu nosarksti…

-    Redzi, Fredij. Es nopirku tev vēl vienu dāvanu. Tā smaržo pēc manis. Vai pazīsti šo smaržu, Fredij? Vai tā tev patīk?

Melnā maģija. Fredija prātā visi šie atsevišķie gadījumi jaucās vienkopus, nevainīgie ar mazāk nevainīgajiem, un viņš vairs nespēja noteikt, kādā kārtībā tie sekoja cits citam un kad tie notika. Vai Konstance šos vārdus bija teikusi un teikto darījusi -, kad viņai bija vienpadsmit vai divpadsmit? Tik agri tas nevarēja būt! Tad varbūt vēlāk? Varbūt viss patiesībā aizsākās daudz pakāpeniskāk, nekā viņš tagad spēja atcerēties?

Fredijs nekad nebija pārliecināts. Viņš zināja vienīgi to, ka Konstance, kad gribēja, varēja viņu turēt pavadā. Konstance varēja viņu pasaukt ar pirksta mājienu, ar acu skatienu, ar galvas pagriezienu. Un Fredijs gāja, kur vien Konstance viņam lika, reizēm uz mežu, reizēm uz pagrabiem, vienreiz uz medību pārziņa būdu, kurā smaržoja pēc nesen nošautiem fazāniem un bija tumšs… Kur vēl? Ak, uz neskaitāmām vietām! Londonā reiz viņa mātes guļamistabā, ar puspavērtām durvīm lielāka riska dēļ, abi divi mātes spoguļa priekšā. Vienreiz šeit Vinterskombā Karaļa guļamistabā. Vienreiz bēniņos nē, divreiz bēniņos. Vienreiz bibliotēkā zem Dentona rakstāmgalda.

Un ko viņi darīja šajās vietās tumšajā būdā, spoguļa priekšā, uz plediem bēniņos? Kas attiecās uz Frediju, nekad pietiekami daudz, bet vienmēr pietiekami, lai viņam kārotos vairāk.

Kaitavniece. Fredijs nezināja, kā citādi lai nosauc jaunu sievieti, kas atļaujas visu ko, tikai ne to, kam pēc tā dabiski būtu jāseko. Vienu vai divas reizes, būdams dusmīgs, viņš jau to gribēja pasacīt Konstancei. Fredijs reti to darīja tik ilgi, jo zināja, ka tas nav pareizi. Pārāk neķītri, pārāk vēsi, pārāk uzskatāmi, pārāk nepietiekami. Konstance kaitējās gan, bet ne tikai ar viņa ķermeni vai viņa ķermeņa daļām. Konstance kaitējās ar viņa prātu, viņa iztēli, un tādēļ viņai pār Frediju bija tāda vara.

Konstance kaitējās, un, to darot kāda būs dāvana? — viņai piemita maģiska pievilcība. Melnās maģijas pievilcība.

-          Uz Eklenda istabu, sacīja Konstance, pievienojoties viņam kāpņu laukumiņā, ģērbusies savā zaļajā kleitā, matiem kā melnām čūskām krītot pār daļēji atkailinātajiem pleciem. Uz Eklenda istabu. Ātri!

Uz Eklenda istabu? Pirmo reizi Fredijs vilcinājās. Viņš palūkojās pulkstenī. No Eklenda Fredijam bija bail bail no viņa sarkasma, viņa dusmām, asās mēles. Bija gandrīz pusnakts. Ja nu Eklends uznāk augšā? Ja nu viņš abus atrod?

>

-    Viņš ir lejā. Spēlē biljardu. Strīdas par karu. Vai nav vienalga? Pasteidzies, Fredij! Tu taču gribi saņemt savu dāvanu?

Te nu Fredijam ļoti sagribējās savu dāvanu. Viņa prāts draudēja eksplodēt, apsverot šīs dāvanas iespējas. Patiešām, kāda viņam daļa gar Eklendu? Steigdamies pa gaiteņiem, Fredijs pielika soli. No austrumu spārna uz rietumu spārnu. Nonācis virs halles, Fredijs izdzirdēja mūzikas skaņas un balsis. Vēlreiz piezagās šaubas, bet viņš atkal paātrināja gaitu. Otrais stāvs. Konstance palaikam nozuda starp ēnām viņam priekšā. Tagad viņi atradās virs Karaļa guļamistabas, gaitenī, kur pirms daudziem gadiem Fredijs bija izdzirdējis abus noslēpumainos kliedzienus viņš jau sen tos bija aizmirsis. Viņa istaba, Zēna istaba, Eklenda istaba nonākusi pie durvīm, Konstance apstājās.

-   Varbūt vispirms es tev kaut ko parādīšu, viņa sacīja. Pilnīgi iespējams. Tikai ātri.

Un, pārsteigdama Frediju, Konstance atvēra durvis uz Zēna istabu. Viņa iededza gaismu, pāri plecam uzsmaidīja Fredijam, kurš kavējās pie durvīm. Konstance tuvojās tālākajam istabas kaktam. Tajā, blakus milzīgam rakstāmgaldam ar noapaļotu virsmu zem plauktiem, kuros joprojām glabājās Zēna bērnības trofejas putnu olas, paša krāsotie alvas zaldātiņi, grāmatas, skolas dienu fotogrāfijas -, pašā stūrī stāvēja liels koka skapis ar seklu atvilktņu rindām. Fredijs zināja, ka šajā skapi Zēns glabāja savas fotogrāfijas.

-   Tev šķita, ka pirmīt es pret Zēnu slikti izturējos, vai ne? Konstance atskatījās.

-   Nē. Ne gluži. Tu trāpīji ļoti precīzi, bet, teiksim, aizgāji mazliet par tālu. Iespējams, ka Zēns ir lempīgs un mazliet aprobežots, bet viņš ir labsirdīgs, labdabīgs, viņš negrib neko sliktu, Viņš tev neko sliktu nav nodarījis.

-Tiešām? Viņš šodien gandrīz nogalināja manu suni vai varbūt tu nepamanīji? Ja nu kāds ir aprobežots, tad tas esi tu, Fredij. Tu cilvēkus vērtē pēc izskata. Tikai tāpēc, ka Zēns ir tavs brālis, tu viņam piedēvē īpašības, kuras viņam nemaz nepiemīt.

-          Lai nu tas paliek! Jā, Zēns ir mans brālis. Skaidrs, ka viņš man daudz ko nozīmē, es viņu cienu. Nu un tad? Galu galā, ko mēs šeit darām? Kādēļ velti tērējam laiku?

-   Mēs netērējam velti laiku, Fredij. Un es negribu, lai tu domā, ka esmu netaisna. Ne pret Zēnu, ne pret kādu citu. Zēns nemaz nav tik aprobežots. Viņš ir labs aktieris. Skaties! Pagaidi…

Apjukušā Fredija acu priekšā Konstance no kabatas izvilka mazu atslēdziņu un pacēla to gaisā.

-   Kur tu to dabūji?

-   Nevaicā! Dabūju. Varbūt Zēns man to iedeva. Lūk! Skaties…

Konstance pieliecās un, atslēgusi skapi, izvilka apakšējo atvilktni.

Tā bija dziļa. Pašā priekšā glabājās akurāta aplokšņu un ādas vākos iesietu albumu kaudzīte. To Konstance nicīgi pastūma sāņus. Pabāzusi roku dziļāk un nedaudz parakņājusies, viņa beigu beigās no atvilktnes izņēma biezu saini, kas bija ietīts baltā kokvilnas audumā.

-   Kas tas ir?

-   Tas? Mani vecie apakšsvārki. Bet šeit iekšā ir daži Zēna fotouzņēmumi. Plates viņš glabā kaut kur citur.

-   Tavi apakšsvārki?

-   Mani apakšsvārki. Un manas fotogrāfijas. Protams, tās uzņēmis Zēns, bet uz visām esmu es. Tās nav vis tādas bildītes, kuras Zēns liktu albumā un atstātu viesistabā. Skaties!

Iztinusi saini no apakšsvārkiem, Konstance to nolika uz gultas, un Fredijs nedroši paspēra soli uz priekšu. Konstance pa vienai sniedza viņam fotogrāfijas aplūkošanai.

Kā jau viņa bija teikusi, visās fotogrāfijās bija redzama vienīgi Konstance, uzņēmums pēc uzņēmuma, un fotogrāfijas acīmredzot uzņemtas tad, kad viņa bijusi jaunāka. Tajās Konstance stāvēja, sēdēja, gulēja dažādos dīvainos kostīmos. Reizēm viņai mugurā bija plāna un notašķīta drēbju kārta, bet visbiežāk mugurā nebija nekā, tikai skrandas. Viņas mati bija izspūruši, bet kājas vienmēr basas. Viņas seju klaja dīvaina kosmētika: dažos attēlos šķita, ka viņas seja izsmērēta ar dubļiem, citās Konstances lūpas bija groteski noziestas ar lūpukrāsu, tā ka brīžiem viņa atgādināja ielaspuiku, brīžiem prostitūtu.

Šo iespaidu pastiprināja pozas, kādās Konstance bija nofotografēta. Viņa pamanījās izskatīties reizē gan nevarīga, gan samaitāta. Dažās fotogrāfijās drēbju skrandas piekļāvās viņas kalsnajiem locekļiem, it kā audums būtu bijis samitrināts: Reizēm roka neuzkrītoši norādīja uz ķermeņa aizliegtajām daļām. Te izspiedies krūšu gals, neliels izcilnis tikko veidoties sākušās krūtis. Te Fredijam aizrāvās elpa, jo tik daudz viņam nekad agrāk nebija ļauts redzēt, Konstance bija iepletusi kājas.

Starp tām vidēja iežmauga gaļīgā miesā, pirms neilga laika radušās apmatojuma pūkas.

Fredijs platām acīm blenza fotogrāfijās un juta, ka uz augšu kāpj nelabums. Viņam fotogrāfijas likās pretīgas un reizē biedējošas, bet tās un par to viņam bija kauns izraisīja erekciju.

-     Tas sākās, kad man bija desmit gadu, un beidzās, kad man bija jau gandrīz piecpadsmit, Konstance lietišķi stāstīja. Man pārak strauji sāka augt krūtis, un es sāku līdzināties sievietei, bet Zēnam tas nepalika. Viņam patīk mazas meitenes. Nabadzīgas, mazas meitenes. Man liekas, viņam visvairāk patiktu apmeklēt Londonas graustus un fotografēt tur meitenes. Varbūt viņš to dara es nezinu. Tolaik man vajadzēja izlikties nabadzīgai un netīrai. Zēns palīdzēja. Viņš mani parasti uzkrāšļoja, izsmērēja dubļus pa seju un tamlīdzīgi. Tas sākās jau pirms tēva nāves. Viņš mani nofotografēja Karaļa guļamistabā tovakar, kad tika rīkotas viesības par godu komētai. Un tad, pēc vairākiem mēnešiem, viņš prasīja, vai es atkal nevarētu viņam pozēt. Ar to ari sākās. Savādi, vai ne? Man liekas, ka Zēns jutās vainīgs. Man vajadzēja apsolīt, ka nekad par to nestāstīšu nevienai dzīvai dvēselei. Un es arī neesmu nevienam stāstījusi līdz pat šodienai. Bet man likās, Fredij, ka tev to vajadzēja redzēt. Tad nu tu tagad zini, ka tavs brālis nav gluži tas, par ko izliekas.

-    Ak mans Dievs! Fredijs aizgriezās. Bez šaubām, viņš apzinājās, ka šie attēli ir pornogrāfiski, bet tajās jautās arī savāds maigums un atturība. Viņš strauji apmetās riņķī. Bet kāpēc? Kāpēc tu piekriti? Kāpēc tu to darīji?

-    Un kāpēc gan ne? Konstance mierīgi viņu uzlūkoja. Es biju ļoti jauna un nesaskatīju tur nekā slikta. Vismaz sākumā ne. Man patika Zēns. Es gribēju viņu iepriecināt. Un ap to laiku, kad biju diezgan liela, lai saprastu, ka tas nav normāli, nav labi, ap to laiku mēs pārstājām to darīt. Es tik un tā biju par vecu. Viņa uzmeta Fredijam vērīgu skatienu un nepierasta maiguma uzplūdā uzlika savu plaukstu uz viņa rokas.

-    Ir jau labi, Fredij, patiešam! Man nekas slikts netika nodarīts. Zēns ne reizes man nepieskārās, ne reizes… neko neizdarīja. Es, vienalga, nebūtu viņam ļāvusi sev pieskarties. Es būtu sapratusi, ka tas nav labi. Es nevienam neļauju sev pieskarties vienīgi tev reizēm.

Fredijs šaubījās. Konstance skatījās viņam cieši sejā, un viņas skatienā atspoguļojās vistīrākais godīgums. Viņas vārdi Frediju mulsināja, satrauca, aizkustināja un tomēr viņš nebija īsti pārliecināts, ka tic viņas vārdiem. No pieredzes Fredijs bija mācījies, ka Konstance spēj melot.

-   Fredij, es tevi apbēdināju. Atvaino! Konstance piecēlās. Viņa ietina fotogrāfijas atpakaļ apakšsvārkos un ieslēdza atkal atvilktnē, tad saņēma Frediju aiz rokas un, nodzēsusi gaismu un aizvērusi aiz sevis durvis, izvilka viņu ārā kāpņu laukumiņā.

Uz kāpnēm bija tumšs, un Fredija acis lēnām aprada ar piepešo gaismas apdzišanu. Konstanci, kas stāvēja viņam cieši blakus un, sažņaugusi viņa roku un atkal to atlaidusi, atkāpās nostāk, viņš saredzēja tikai kā neskaidru apveidu.

-   Man nevajadzēja tā darīt. Laikam es gribēju, lai tu zini. Tagad Konstances balsī ieskanējās nožēla. -Tu droši vien vairs negribēsi savu dāvanu. Nekas. Es to varu pasniegt citreiz. Rīt. Vai parīt.

Fredijs apjuka. Sirds atkal saka joņot. Krūtīs iegūla pazīstamais smagums, kas traucēja elpot. Prātā neskaidri riņķoja tēli un atmiņas: Konstances bērnišķīgo krūšu nelielais izliekums zem mitrajiem apakšsvārkiem, ēnas starp stilbiem, rokas, mitras plaukstas pieskāriens, Konstances ādas un matu smarža. Viņš mēģināja pretoties atminam un tēliem, bet nespēja.

-   Nē. Nē. Gribu savu dāvanu saņemt tagad, viņš dzirdēja sevi dobjā balsī sakām, un viņam aiz muguras kaut kur tumsā Konstance nopūtās.

-   Labi, Fredij, viņa teica un atvēra Eklenda istabas durvis.

-   Skaties, Konstance bija teikusi un: Pagaidi…

Un Fredijs paklausīja. Bija iedegta vienīgi svece, svece uz Eklenda naktsgaldiņa Konstancei patika sveču gaisma. Eklenda istaba bija kaila kā mūka celle. Sveces liesma raustījās. Fredijs stāvēja pie gultas kājgaļa. Uz grīdas blakus gultai noslīdēja apakšsvarki, zaļš zīda loks. Zaļā kleita gulēja blakus kā novilkta āda.

Sveces gaismā Konstances āda likās dzeltenīgi balta un viņas kalsnais ķermenis apātiski gurdens. Pavisam lēni Konstance izstaipījās. Rokā viņa turēja savu čūskulēnu, kas pirms tam saritinājies bija gulējis kleitas kabatā. Tā parādīšanās Frediju pārsteidza. Tobrīd Konstance pacēla savu mīluli gaisā. Čūskas galva šūpojās no vienas puses uz otru, mēle šaudījās uz visām pusēm. Lēnām Konstance tuvināja čūsku savai miesai un nolaida to starp abiem krūšu izciļņiem. Viņa noglāstīja tās muguru, un čūska sastinga kā burtam “S” līdzīga kaklarota, tumši izceldamās uz Konstances ādas bāluma.

Kurp lai Fredijs vispirms vērš savu skatienu? Uz Konstances melno matu vijumu pār pleciem? Uz viegli pavērtajām lūpām, kuras atklāj baltos zobiņus un sārtu mēles galiņu? Uz krūtīm, kuras viņš nekad nav skatījis, lai gan viņam bijis jauts tām vienreiz vai divreiz pieskarties? Uz viņas gumu izliekumu, uz plakano un zēnisko vēderu, uz noslēpumaino, vilinošo, biedējošo apmatojuma trīsstūri, kas šķiet tik mīksts, bet reiz pieskaroties tikai viens pieskāriens, taustoties zem svārkiem un apakšsvārkiem, viņš juta, ka apmatojums ir sprogains un atsperīgs…

Fredijam, skatoties uz to visu, uz visām šīm Konstances melnās maģijas sastāvdaļām, aizmiglojās skatiens. Ar skatīšanos vien bija par maz. Vai skatīšanās bija dāvana viņam? Skatīšanās tikai vairo agoniju. Fredijs pastiepa roku.

-Gaidi, Konstance sacīja jau asāk. Gaidi! Skaties!

Tad viņa iepleta kājas, un viņas čūskulēns sāka kustēties. Parasti ši čūska bija laiska, bet ne tagad. Tā sāka sarežģītu ceļojumu. Satidamās un attīdamās starp Konstances krūtīm, čūska slīdoši tuvojās viņas kakla izliekumam, atpūtās bedrītē zem atslēgas kaula, izšāva meli un sāka slīdēt lejup. Šķērsojusi Konstances krūšukurvi, tā pārslīdēja pāri augšstilbiem, tad, izlīdusi cauri kaunuma matiem un nolaidusies līdz potītei, aptinās ap to kā verga kāju gredzens.

Konstances sejā tagad jautās saspringta izteiksme. Viņa sarauca pieri, aplaizīja lūpas, iekoda mēles galiņu starp asajiem, baltajiem zobiem. Tajā pašā brīdī, kad čūska bija izšķīrusies par galīgo apmešanās vietu un saritinājās uz viņas krēmkrāsas vēdera kā dimantu un ahatu virtene, Konstance sāka sev pieskarties.

Vispirms viņa saņēma plaukstās savas krūtis un sāka tās glāstīt, tad knaibīt. Viņas krūšu gali piebrieda. Fredijs, kas par to bija dzirdējis, bet nekad netika redzējis pats savām acīm, juta, ka viņa ķermenis pavēloši un dumpīgi atsaucas.

Pēc tam Konstances kustības kļuva lietišķākas. Konstancei bija mazas, stūrainas plaukstas tā nebija viņas pati skaistākā iezīme apkodīto nagu dēļ. Viena viņas plauksta ieslīdēja starp kājām, otra joprojām atdusējās uz krūts, laiski, it kā garlaikodamās plikšķinādama pa krūts galu. Labā plauksta, tā, kas atradās starp kājām, veikli kustējās, un aina Fredijam likās jo erotiskāka tāpēc, ka šī plauksta bija maza, kā nobērta ar lētiem gredzeniem un apkodītiem nagiem.

Fredijs nevarēja labi saskatīt, ko šī plauksta tur dara, un viņš paliecās uz priekšu, atspiezdamies pret gultas galu. Gulta iečīkstējās. Tas Frediju atskurbināja viņš zināja, ka pietiek ar vienu likuma pārkāpumu un Konstance pārtrauks izpriecu.

Taču šoreiz viņa izrādīja žēlsirdību. Viņas acis nebija aizvērtas, un to tumšais, tukšais skatiens bija piekalts Fredijam tā, it kā viņu nemaz neredzētu. Bet varbūt Konstancei patika tas, ka viņš tik saspringti skatās, varbūt, jo viņa smaidīja.

-    Atver durvis, Fredij, viņa sacija sapņaina balsī.

-Ko?

-Atver durvis…

Fredijs paklausīja. No lejas joprojām atplūda balsis, bet tagad tās likās tālākas, lai gan atsevišķus vārdus šai balsu murdoņā varēja izšķirt. Karš, izdzirdēja Fredijs, tad murdoņa, tad atkal karš, kā trauksmes signāls. Fredijs sāka svārstīties. Ja nu Eklends nāk augšā? Ja nu parādās viņa sulainis Arturs? Ja nu ierodas Konstances pašreizējā guvernante, īgnā Ērlihmanes jaunkundze?

Bet tas bija maz ticams, ka viņi ieradīsies, ja nu vienīgi Eklends: Arturs, kļuvis nekaunīgs un slinks, rādās tikai tad, ja viņu pasauc. Ērlihmanes jaunkundze agri dodas pie miera. Bez tam, kā Fredijs bija sapratis, bailēm no atklāšanas ir savs labums tās var saasināt iekāri. Fredijs svārstījās tikai mirkli, ne vairāk, tad jau viņš atradās pie gultas kājgaļa. Konstances acis joprojām bija atvērtas un kavējās pie viņa, bet rokas tai pašā laikā izsmalcināti un precīzi pavēra kaunuma lūpas.

Nekādas detaļas: Fredija prāts tagad nespēja uztvert nekādas detaļas. Tas, ko viņš redzēja, bija izplūdis, un vēlāk, gribēdams atsaukt atmiņā detaļas, viņš to nespēja. Bezveidīgs mīkstums, sārti violeta miesa, miklums: Fredijs iestenējās.

-   Ļauj man pieskarties. Nu, Konij, lūdzu! Ļauj man tev pieskarties! Ātri, ātri, kāds var ienākt…

Konstance atgrūda viņa roku.

-    Skaties! Gaidi, viņa sacīja, kā vienmēr bija teikusi, un Fredijs, baidīdamies nepaklausīt, atrāva roku. Iebāzis kabatā, viņš to sažņaudza dūrē un aizskāra pats sevi. Lejāk, Eklcnda gultā, Konstances sejas vaibsti sastinga, un tajos iegūla sasprindzinājums. Viņas mazā plauksta sāka kustēties ātrāk. Viens no pirkstiem berzēdams mikli spīdēja. Fredijs, kurš jau vairs īsti nespēja saprast, ko viņa dara, un kuram tas vairs nerūpēja, trinās pats pret savu delnu. Taču piepeši Konstancei kaut kas notika. Pat čūskulēns sajuta briesmas. Konstances augums pacēlās uz augšu. Čūska aizslīdēja uz viņas galvas pusi un saritinājusies nogūlās uz spilvena starp viņas matiem.

Konstance salieca ceļgalus. Viņa paslēja no gultas gurnus, kakls atliecās, it kā viņai būtu uznākušas spazmas, un acis aizvērās. Viņa nodrebēja, noraustījās un palika mierīgi guļam. Tas nedaudz līdzinājās konvulsijām, mazliet pat nāvei. Frediju uz mirkli pārņēma šausmas, lai arī kāda bija nepieciešamība sevi aizskart, viņa roka norima.

Iestājās īslaicīga pauze, tad Konstance atvēra acis.

Viņa noslaucīja mitro roku gar Eklenda gultas pārklāju un izdvesa dziļu un murrājošu skaņu, kas liecināja par apmierinājumu. Noglāstījusi čūskai muguru, Konstance ar vienu pirkstu novilka pār tās tumšo dimantu virkni. Tad, atguvusi mieru, viņa pacēla rokas, sakļāva tās zem galvas un palūkojās uz Frediju.

-   Tagad tu vari to darīt, Fredij, viņa sacīja savā vismīlīgākajā balsī. Es zinu, ka tu to dari savā istabā, kad esi aizslēdzis durvis. Nupat tu to darīji pa pusei. Turpini, pabeidz, kā nākas. Es gribu to redzēt. Es gribu skatīties, kā tu to dari. Es gribu redzēt tevi. Tu vari to darīt uz manis, ja vēlies, tad mēs tā neizjauksim Eklenda istabu. Lūdzu, Fredij, mīļais Fredij! Es gribu skatīties. Dari to, dari tagad…

Vai tā bija viņa dzimšanas dienas dāvana? Vai tā bija Konstances solītā dāvana — vispirms ļaut viņam skatīties uz Konstanci un pēc tam viņam ļaut Konstancei skatīties uz viņu? Beidzot būt gan noslēpumainiem, gan brīviem, panākt brīnišķīgu atbrīvotību tādā veidā, kādu viņš nekad nebija domājis iespējamu ar sievieti, veidā, kuru viņš vēlāk uzskatīs par netīru, samaitātu un, iespējams, aizliegtu, bet tādēļ vēl brīnišķīgāku. Tā Fredijs klusībā sprieda, tā patiesi ir bijusi viņa dzimšanas dienas dāvana.

Nākamajā dienā viņš par to nebija tik pārliecināts. Nu viņš iepriekšējā vakara notikumus atcerējās ar vēsāku prātu uz draudošā kara fona. Viņš vēroja raudošo māti, kad Zēns un Danbārs aizbrauca uz savu pulku. Viņš vēroja pārējo viesu aizbraukšanu. Viņš vēroja visu notiekošo, un šīs garās, tveicīgās, nomācošās dienas pievakarē, kad bija aizbraucis sers Montegjū un pat Eklends bija devies prom uz Londonu, viņš atklāja, ka palicis Vintcrskombā viens pats, pēdējais jaunais vīrietis no tiem, kuri piedalījušies viesībās. Naktij iestājoties, pār Frediju nolaidās ļauna un pretīga apskaidrība: Konstance savu dāvanu bija pasniegusi, pirms viņi atvēra Eklenda istabas durvis. Konstances dāvana bija Zēna fotogrāfiju sainis. Konstances dāvana bija dota ar nolūku, lai izpostītu viņa priekšstatus par brāli.

Todien Fredijam bija ļoti grūti sastapties ar Zēna skatienu. Zēnam aizbraucot, viņš bija turējies pa gabalu, pat zinādams, ka var notikt kaut kas šausmīgs un viņi ar Zēnu var nekad vairs neredzēties. Tiklīdz brālis bija aizbraucis, Frediju pārņēma vainas sajūta, īgnums un pretīgums pašam par savu rīcību. Todien pret Konstanci viņš izturējās ļoti vēsi, patiesībā vairījās no viņas. Arī nākamajā dienā viņš bija vēss un aiznākamajā tāpat. Taču drīz vien Fredijs saprata, ja Konstance viņa vēsumu arī bija pamanījusi, tad tas, šķiet, viņu ne mazākajā mērā neietekmēja. Viņa izturējās tā, it kā nekas nebūtu noticis.

Frediju tas tracināja. Viņu pārņēma dīvaina, neizskaidrojama greizsirdība. Raizes par brāli un savu ricibu pārvērtās raizēs par Konstanci. Vai Konstance viņu ienīda? Vai Konstance bija viņā vīlusies? Vai Konstance vēl kādreiz būs kopā ar viņu, skatīsies uz viņu, atkal viņam pieskarsies?

Nedēļu. Konstance nogaidīja nedēļu, bet pēc tam iespējams, tad, kad viņa bija nospriedusi, ka Fredijs savās šaubās atgriezies tajā punktā, kurā, viņasprāt, tam vajadzēja atgriezties, viņa piedāvāja vēl vienu satikšanos. Pēc tam, Fredijam atkal mokoties gaidās, neizlēmībā un ilgās, viņam tika pasviesta vēl viena neliela iespēja satikties.

Tikšanās pēc tikšanās, slēptuve pēc slēptuves, vasarai pārejot rudenī, rudenim ziemā. Tas bija dīvains laiks. Vēlāk, atskatoties atpakaļ, Fredijs spriedīs, ka tas nebija laimīgs laiks: mēnešiem ejot, viņš nejuta apmierinājumu. Viņa apkārtne, viņa dzīve mainījās, un pīlāri, kuri balstīja viņa pasauli, krita cits pēc cita. Zēns bija atsūtījis pēc sava sulaiņa. Viņu pildīja pāri plūstošs prieks par jauno norīkojumu uz Ziemeļfranciju. Eklends bija projām no mājām Londonā savā Ārlietu ministrijā un veica, kā uzsvēra Gvena, valstiskas nozīmes darbu. Cita pēc citas pagāja nedēļas, kalpotāji tika ierauti kara drudzī: Dentons mudināja tos piedalīties karā, pat draudēja atlaist tos, kuri vēl nav pieteikušies dienestā. Fredijam par pārsteigumu, karot aizgāja Arturs, viņam sekoja Džeks Henesijs un trīs viņa brāļi. Aizgāja jaunākais sulainis un kučieri, dārznieki, uzraugi un muižas strādnieki. Fredijs pats palīdzēja dabūt zem jumta tā gada pēdējo ražu: viņš nikni strādāja laukā, un viņam apkārt bija tikai veci vīri. Karš, karš, karš neko citu nedzirdēja. Karš bija vienīgā sarunu tēma, avīzes ziņoja vienīgi par karu, un joprojām spēcīga bija ticība ātrai uzvarai. Pie brokastu galda lasīja vēstules no frontes. Zēna vēstules liecināja par sajūsmu un pacilātību. Viņš ar nepacietību gaidīja norīkojumu doties uz frontes līniju, bija pavadījis pēcpusdienu Šartras tuvumā, vērojot putnus.

Kas tur ko baidīties no tāda kara Fredijam tas saistījās ar pārtikas paciņu saiņošanu, pūtēju orķestriem, kas cauri pilsētām pavadīja iesauktos virsniekus uz fronti. Viņam tas saistījās ar sajūsmu, jaunu priekšstatu par valstiskiem mērķiem un attiecībā uz viņu pašu ar vilšanos un kaunu.

Kas tad bija noticis nedēļās kopš kara pasludināšanas? Izrādās, ka Fredijs Gvenas pavadībā bija devies pie pazīstama Hārlejstrītas speciālista, kuru ieteica Montegjū Stēms. Šis speciālists izmeklēja Frediju no galvas līdz kājām. Viņam izmērīja asinsspiedienu pirms un pēc slodzes: Fredijs kā muļķis bija skrējis augšā un lejā pa nelielu, kustīgu platformu, ģērbies tikai vestē un apakšbiksēs. Viņam izmērīja pulsu. Izdarīja rentgenuzņēmumu. Veica ļoti rūpīgu un nogurdinošu fizisko izmeklēšanu. Beigās, kad lika pieaicināta Gvena, speciālists izskatījās pavisam drūms.

Pilnīgi izslēgts, viņš sacīja, ka Frederiks varētu doties karā, un iesaukuma gadījumā, ja tāds vispār notiks, Frederiks no dienesta tiks atbrīvots. Viņš paskaidroja, ka Frederikam esot neliela sirds vārstuļu patoloģija. Vai viņam neuznākot sirdsklauves, reiboņi? Protams, Fredijam gadījās piedzīvot gan sirdsklauves, gan reiboņus, turklāt pavisam nesen, bet tie bija gadījumi, par kuriem skaļi nerunā. Fredijs noliedza jebkādas slimīguma pazīmes. Ārsts bija nelokāms. Frederikam esot vāja sirds. Viņam esot jānomet liekais svars, jāizvairoties no uztraukumiem un pārslodzes un jāaizmirstot armija. Fredijs bija satriekts. Likās, ari māte ir satriekta. Viņa izgāja no ārsta pieņemamām telpām pavisam bāla un, atgriežoties mājās, raudāja.

Tovakar savas istabas vientulībā Fredijs mētāja rokas, skrēja un lēkāja uz vietas un gaidīja, ka pakritīs zemē miris. Nekas tāds nenotika. Ārsts gan runāja ļoti pārliecinoši, taču Fredijs viņam ne visai noticēja. Lai cik slavens būtu cilvēks, viņš tomēr varēja kļūdīties.

Fredijs lūdzās mātei, lai viņa maina savas domas. Viņš mēģināja paskaidrot, cik briesmīgi jūtoties, būdams vienīgais no saviem Itonas laikabiedriem, kas joprojām kavējas mājās. Gvenai uznāca tik histēriska asaru lēkme, ka Fredijs padevās. Viņš palika Vinterskombā. Fredijs labāk dzīvoja laukos, jo Londona vir.li darīja nervozu. Viņš bija gara auguma, smagnējs un izskatījās vecāks par saviem gadiem. Katru reizi, sperot kāju uz ielas, Fredijs gaidīja, ka viņu kāds uzrunās, iedos viņam balto spalvu, kas simbolizē gļēvulību. Pa to laiku aizraušanās ar Konstanci kļuva aizvien spēcīgāka. Konslance bija viņa uzticamības persona un mierinātāja. Kad Fredijs pavisam vairs nejutās kā vīrietis, Konstance spēja viņam pierādīt, cik viņš vīrišķīgs vienīgajā veidā, kā viņa sacīja, kam ir kāda nozīme. Konstances skūpsti lika aizmirst каш. Viņas apskāvienos, noreibis no viņas ķermeņa smaržām, Fredijs aizmirsa tādas lietas kā patriotisms un gļēvulība.

Nedējas aizņirbēja cita pēc citas: Fredijs iemācījās verdzības priekus, tādas verdzības, kurā nekas nav svarīgāks par nākamo tikšanos un nekas nav reibinošāks par iepriekšējo. Konstances mati, āda, acis, čuksti, viņas zīmīgie un divdomīgie pieskārieni, karstas dienas, karstas domas, saldkaisla ilgošanās un satriecoši solījumi tāda bija šī vasara!

Konstance, eksperimentējot ar metodēm, kuras viņa vēlāk liks lietā ar vēl lielākiem panākumiem, izturējās pret seksu kā māksliniece. Viņa saprata, ka mājieni, solījumi un untumi, vilcināšanās un izvairība ir daudz iedarbīgāki līdzekļi nekā piepildījums. Soli pa solim, ar skūpstu pēc skūpsta viņa ievilka Frediju virpulī. Viņa miesa tvīka pēc Konstances, viņa domas tiecās pie viņas. Naktī Fredijs fantazēja par viņu un pēcāk redzēja viņu sapņos. Reizēm viņa sniedza vairāk, tad nedēļām ilgi mazāk. Fredijam dienas pagāja kā sapnī. Šķiroties no Konstances, viņš jau iztēlojās nākamo tikšanos.

Vienīgais noteikums: viņa neļaušot sevi p…t. Šis vārds, kuru Konstance lietoja nevērīgi un bieži, neliela bumba ar laika degli, palaista vaļā starp apskāvieniem, Fredija smadzenēs atbalsojās kā šāviens. Viņš nesaprata, kāpēc Konstancei, kas nekaunējās izrādīt sevi, kas atmeta visus seksuālos tabu, kas Frediju iepazīstināja ar paņēmieniem, par kuriem viņš nebija ne dzirdējis, ne spējis iztēloties, vajadzēja izdomāt šo aizliegumu, šo nesaprotamo ierobežojumu. Tomēr šajā jautājumā viņa bija nelokāma: jebkādas variācijas, bet nekādas p.v.šanās. Viņa mēdza pasmaidīt. Vēl ne.

Konstances iemīļots paņēmiens, kā Fredijs atklāja, bija riskēt, kad tuvumā atradās kāds no viņa ģimenes locekļiem. Risks, ka viņus varētu pamanīt kāds kalpotājs, dārznieks, strādnieks, iedarbojās daudz mazākā mērā. Fredijs saka saprast, kad Konstances uzbudinājums bija vislielākais: tas notika, kad netālu atradās viņa māte, tēvs vai kāds no brāļiem.

Vistrakākais gadījums notika Londonā, Kavendišu Meiferas namā,

1915.    gada janvārī. Viņi ar Konstanci kopā ar vecākiem un Stīniju bija apciemojuši draugus dienvidu piekrastes muižā: tur Fredijs pirmo reizi bija dzirdējis slaveno un drausmīgo artilērijas šāvienu kanonādi pāri Kanālam. To dzirdēja arī Gvena, un viņai uznāca kārtējā baiļu un uztraukumu lēkme. Jāiebrauc Londonā, paziņoja Gvena. Viņi nevarot atgriezties Vinterskombā, neredzējuši Eklendu. Eklendam piezvanīja uz Ārlietu ministriju, un viņš piekrita satikties ar māli mājās pulksten piecos.

Kavendišu namā Pārkstritā bija iebūvētas garas vitņkāpnes, kas ap vertikālu asi veda no halles pirmajā stāvā augšup līdz pat bēniņiem četrus slāvus virs lās. Varēja pārliekties pāri margām un no turienes pa šauro aku no galvu reibinoša augstuma paskatīties uz halles marmora grīdu. Fredijam, kuram bērnībā bija mācīts, ka šīs kāpnes ir bīstamas, joprojām saglabājās dīvainas, gandrīz atavistiskas bailes no tām.

Tieši pirms pieciem, paklausot Konstances uzstājīgam aicinājumam, Fredijs pievienojās viņai uz krēslainā, vāji apgaismotā trešā stāva kāpņu laukumiņa. Ap pieciem Konstance stāvēja, pārliekusies pāri margām, bet Fredijs viņai aiz muguras spiedās pret viņas smailo un kustīgo dibentiņu. Viņa loceklis piepeši bija piebriedis un saslējies. Šajās dienās patiesi tikai domas par Konstanci vien izraisīja erekciju. Vienu roku viņš bija aizbāzis aiz Konstances kleitas todien tā bija spilgti sarkana ar atkailinātu muguru. Otra roka viņam jau vairākas nedēļas bija atļauts to darīt otra roka atradās zem viņas svārkiem. Konstance nevalkāja biksītes.

Kamēr Fredija kreisā roka spaidīja un glāstīja Konstances krūtis, viņa labā roka taustījās gar mitro, mīksto vietiņu starp viņas kājām. Fredijs bija tik uzbudināts, ka gandrīz nedzirdēja noklaudzam ārdurvis un hallē atskanam soļus. Eklendu Fredijs pamanīja tikai tad, kad Konstance viņam uzsauca.

»

Eklends pienāca pavisam tuvu šahtai kāpņu pakājē. Viņš palūkojās uz augšu un apsveicinājās ar Konstanci. ArFrediju viņš nesasveicinājās, jo Fredijs, kura rokas pārtrauca meklējumus un nekustīgi sastinga, no lejas nebija redzams. Bet Konstance turpināja sarunu ar Eklendu, patiesībā viņa amizējās ar Eklendu. Tajā pašā laikā viņa visai skaidri lika saprast Fredijam, kurš grasījās izvilkt rokas no kleitapakšas, ka viņa grib, lai viņš turpina.

Viņa locījās un berzējās pret viņa locekli. Viņa spiedās pret viņa labo roku tik stipri, ka pirmo reizi Fredijam izdevās atrast brīnumaino ieeju, kuru viņš tik ilgi bija meklējis. Divi viņa pirksti ieslīdēja tajā. Konstance mazliet nodrebēja. Sirsnīgi turpinādama sarunāties ar Eklendu, viņa sāka grozīt gurnus, it kā gribēdama uzskrūvēt sevi uz Fredija pirkstiem.

Nu Fredijs bija pārāk uzbudināts, lai pārtrauktu. Tas, ka viņš nebija redzams, ka viņš turpināja darīt šo nesmalko lietu, kamēr Konstance joprojām runāja, it kā nekas nebūtu noticis, tas viss kopā Frediju saniknoja, uzbudināja un biedēja. Bailes, dusmas un iekāre ak, Konstance seksā bija lietpratēja. Fredijs knaibīja un glāstīja viņas krūšu galus. Zem kleitas bija dzirdamas klusas, šļakstošas skaņas viņai tur bija kļuvis ļoti slapjš.

-    Mēs varējām sadzirdēt lielgabalu dunu, Eklend. Droši vien vējš pūta pareizā virzienā, jo mēs šaušanu varējām itin labi sadzirdēt…

Konstances balss aizlūza tikai uz mirkli, neliela atstarpe pirms vārda galotnes, un šajā īsajā mirklī Konstance sasniedza orgasmu. Fredijs juta, ka viņas ķermenis uz brīdi sastingst, tad viņas miesā iegremdētie pirksti sajuta ap sevi pulsēšanu. Konstance beidza, Fredijs bija novedis viņu līdz kulminācijas punktam. Tas notika pirmo reizi, jo parasti Konstancei patika to darīt pašai. Reizēm viņa teica, ka tas viņu uzjautrinot, Konstance lika Fredijam uzņemt laiku. Viņas rekords bija trīsdesmit sekundes.

Fredijs zināja, ka saņems atalgojumu, un, kad Eklends, neko nenojautis, beidzot izgāja no halles, viņš to saņēma. Konstance šajās lietās

bija ļoti pedantiska. Viņa pietupās un, atpogājusi Fredija bikses, satvēra viņa locekli. Koncentrētu, saspringtu izteiksmi sejā viņa sacīja:

-    Fredij, es gribu, lai tu kaut ko pasaki. Tikai divus vārdus.

-   Visu, ko tu gribi, Fredijs, nu jau zaudējis saprātu, tiekdamies pie viņas, nomurmināja.

-    Saki: “Bāz mute!” Tikai to. Neko vairāk. Labi, Fredij?

Bāz mutē. Fredijam sagriezās tumšs gar acīm. To Konstance nekad nebija darījusi, un vārdu brutālā vienkāršība atņēma viņam pēdējās savaldības paliekas. Uz priekšu saliecies, kā no liela augstuma ienirdams tumšos ūdeņos, Fredijs pateica šos vārdus, un Konstance viņu apmierināja.

Todien Eklends palika uz vakariņām. Vakariņu laikā Konstance bija neparasti klusa, tik klusa, ka Gvena apvaicājās, vai viņa nav saslimusi, un Konstance, atbildējusi, ka jūtot nogurumu, agri devās uz savu istabu.

Fredijs vēl kādu stundu pasēdēja kopā ar visiem. Kamēr tēvs snauduļoja pie kamīna, viņš mēģināja palasīt detektīvromānu, bet juta, ka nespēj sekot intrigai. Līdz viņa apziņai atlidoja mātes un Eklenda sarunas fragmenti.

-    Ego devies uz fronti, Ego Farels, ikdienišķā balsī ieteicās Eklends. Glosteršīras strēlniekos. Mēs šodien satikāmies pirms viņa aizbraukšanas.

-    Es domāju, ka viņam ir vairāk veselā saprāta, Gvena noteica balsī, kurā jautās sasprindzinājums. Nevaru iedomāties Ego ar šauteni rokā. Viņš ir tik mierīgs cilvēks. Jādomā, ka viņiem tur cilvēku ir diezgan.

Eklends mainīja sarunas tematu. Vēlāk Gvena sadabūja pēdējo Zēna vēstuli un atsevišķas vietas nolasīja priekšā Eklendam. Fredijs, kurš šīs vēstules saturu bija dzirdējis vismaz četras reizes, izmantoja izdevību, lai atvadītos: viņš spēja domāt vienīgi par tikšanos ar Konstanci. Viņš uzzagās pa kāpnēm līdz Konstances istabai. Londonas māja bija mazāka nekā Vinterskomba, šeit vajadzēja būt ļoti uzmanīgiem. Konstance viņu gaidīja.

Viņa sēdēja pie galda, nokrāvusi uz tā sev priekšā kaudzi melnu piezīmju burtnīcu. Fredijs, aizverot aiz sevis durvis, redzēja, ka Konstance sēž pavisam nekustīgi un viņas sejā iezagusies drūmā noslēgtības izteiksme kā bemībā. Ne vārda neteikusi, it kā nemanīdama Fredija klātbūtni, viņa atvēra vienu no burtnīcām un pāršķīra dažas lappuses.

-    Mana tēva dienasgrāmatas. Konstance pastiepa roku ar burtnīcu un sniedza to Fredijam.

Fredijs tajā ielūkojās. Viņš uzmeta skatienu datumam, glītā, kaligrāfiskā rokrakstā rakstītajām rindiņām. Šīs dienasgrāmatas, kuras Fredijs redzēja pirmo reizi un par kuru eksistenci nebija zinājis, viņu ne mazākajā mērā neinteresēja: Fredija prātu tobrīd nodarbinaja pavisam kas cits.

Tomēr Konstance reti pieminēja savu tēvu. Ja viņa bija izlēmusi tēvu pieminēt tieši tagad, viņš nevarēja to atstāt neievērotu, iespējams, ka, savas jūtas neizrādot, Konstance slepus joprojām pēc viņa sēroja.

-   Tev, Konstance, nevajadzētu tās aiztikt, Fredijs ierunājās. Tas tikai atgriež atpakaļ pagātnē. Labāk mēģini aizmirst. Lūk, tā! Viņš aplika roku Konstancei ap vidu, bet viņa atgrūda Frediju.

-   Tās ir par viņa sievietēm, — Konstance neizteiksmīgā balsī paziņoja. Lielākoties. Reizēm arī par citu ko, bet pārsvarā par sievietēm.

Fredijs kļuva ziņkārīgs: viņam uzreiz radās lielāka vēlēšanās ieskatīties dienasgrāmatās. Viņš vēlreiz iemeta acis atvērtajā lappusē un pamanīja tajā vārdu vairākus vārdus kas viņu pārsteidza. Augstais Dievs! Un viņš vienmēr bija domājis, ka Šaukross ir auksts kā zivs!

-    Vai tu tās esi lasījusi, Konij?

-   Protams! Es tās lasu nepārtraukti. Lasu un pārlasu. Man tā ir gluži kā grēku nožēla. īsti nezinu, kāpēc es tās lasu. Laikam gribu… saprast.

Liekas, ka secinājums Konstanci nedaudz satrauca, jo neizteiksmīgais tonis balsī izzuda.

-    Ieskatīsimies tajās vēlāk, Konij.

Fredijs nupat bija pamanījies pabāzt roku Konstancei zem svārkiem. Viņš varēja sataustīt vietu, kur beidzās zeķe, zīda prievīti, stingru miesu. Viss uzreiz nostājas savās vietās: nekādi vārdi, lai cik satriecoši, nespēj līdzināties Konstances ādas gludumam, viņas ķermeņa lokanumam un agresivitātei, tam, kā viņa reizēm ķircinādamās mēdza plati ieplest kājas un tad strauji tās saspiest kopā.

-    Vēlāk, Konij, lūdzu!

-    Vēlāk ne. Tagad.

Fredijs tūdaļ pat izvilka roku.

-   Es gribu, Fredij, lai tu to izlasi. Tas attiecas arī uz tevi. Lūk, šeit, šajā lappusē. Te tas sākas.

-   Kur, kas sākas? Fredijs dažus soļus atkāpās. Viņš joprojām neko nesaprata, bet kaut kas Konstances sejas izteiksmē viņu darīja nemierīgu. Tāda sejas izteiksme, Fredijs atcerējās, Konstancei bija toreiz Zēna istabā, kad viņa rādīja fotogrāfijas. Viņš sāka šaubīties. Kļuva neomulīgi.

Konstance nopūtās.

-    Izlasi, Fredij! viņa sacīja gurdenā balsī.

Fredijs vēl mirkli vilcinājās, tad ziņkāre ņēma virsroku. Viņš pielieca galvu un sāka lasīt lappusi no paša sākuma.

…neesot to darījusi kopš sava vīra nāves tā vismaz viņa sacīja. Es sāku rēķināt. Tas aizņems, augstākais, divdesmit minūtes, bet labāk piecpadsmit: man patika viņas mute slimīgas nokrāsas, ļenganām lūpām -, bet man vajadzēja paspēt uz vilcienu.

Es viņu dabūju stāvus pret guļamistabas sienu, pirms vēl durvis bija aizvērušās, bet viņas ierīce neatbilda manai gaumei: pārāk plata, pārāk vaļīga, es dodu priekšroku mazām. Tāpēc liku viņai nomesties ceļos un, galu galā, izšķīros par muti. Un ko es atklāju? To, ka viņas vīrs droši vien bijis liberālu uzskatu piekritējs, jo viņai šajā lietā bija krietna pieredze. Viņa metās man virsū kā cūka uz kartupeļiem ošņādamās un rukšķēdama: no tā mans daikts pastiepās vismaz par collu garāks. Viņa čamdīja un glaudīja manus bumbuļus, ņurdēja un stenēja, kamēr mans loceklis beidzot visā garumā bija viņai mutē, un viņas lūpas to masējot apņēma pie pašas pamatnes, bet mēle pa iekšu kulstījās laizot.

Labākais sūciens daudzu gadu laikā. Vecā mauka daudz norija, kad es izšļācos, laizīja lūpas un, atpogājusi savu blūzi, nāca man virsū ar savām lielajām, nokarenajām krūtīm. Tagad esot viņas kārta, viņa aizkaitināta norādīja. Tad es liku viņai kādu brīdi lūgties un pateikt vārdus visus līdz pēdējam. Ja viņas draugi tobrīd varētu viņu redzēt, visi šie draugi, kas neapstātos, lai pateiktu viņai pareizu laiku, ja vien nebūtu viņas nauda!

Tad neapmierināts samērā steidzīgi atvadījos un devos projām, nekavēdamies pat, lai nomazgātos, un paspēju uz vilcienu tikai dažas minūtes pirms atiešanas. Es jutos netīrs. Likās, es varu saost uz sevis viņas mutes un dzimumorgānu smaku, bet, sēdēdams vilcienā, nomierinājos. Variācija! Apstāklis, ka nebiju mazgājies…

Fredijs bija nonācis līdz lappuses beigām. Viņš uzlūkoja Konstanti. Konstance neizteiksmīgi noteica:

-   Pāršķir lapu!

Fredijs pāršķīra un sāka lasīt nākamo lappusi.

…pavēra interesantas iespējas. Apstākļi strādāja man par labu, galā nonākšu laikus, un mans otrais albatross mani jau gaida savā buduārā.

Pagaidīju, kamēr iziet istabene, tad pievērsos viņai. Viņa atdevās, nometusies zemē uz visām četrām, lielo dibenu izslējusi gaisā, viņa, kā vienmēr, bija nocietusies un gandrīz uzreiz sasniedza orgasmu, kā parasti, skaļi stenēdama. Es jāju uz viņas kā traks kādas piecas minūtes, acu priekšā visu laiku turēdams otrās maukas tēlu. Penis dega kā krāsns kruķis karstās oglēs, bet es baidījos, ka nespēšu tikt līdz dabiskajam noslēgumam. Tomēr man izdevās, un es sasniedzu kulminācijas punktu. Tikai dažas strūklas, tad es liku viņai sevi ostīt.

Viņa mēģināja izrādīt sajūsmu, lai gan es zināju, ka patiesībā viņa ir apjukusi, un viņas apjukums manī rosināja vēl vienu veiksmīgu domu. Es nomazgājos kā parasti ar savām brīnišķīgajām neļķu ziepēm bet viņai neļāvu mazgāties. Es gribēju, lai viņa tur, lejā, sēž savā zilajā krēslā sava lempīgā vīra tuvumā, kurš, kā vienmēr, zvilnēja uz sarkanā dīvāna. Starp pārējiem viesiem, blakus savam tējas galdam ar jaukajām Ķīnas porcelāna tasēm un savu sudraba tējkannu, ar saviem dzimumorgāniem, kas ož pēc manas spermas un viņas izdalījumiem.

To viņa arī darīja: liekas, viņa pamazām kļuvusi paklausīga. Diez vai viņas vīrs varēja saost seksu? Gandrīz vai cerēju, ka var, kas, no manas puses, bija ļoti nesaprātīgi.

Biju apburošs, gandrīz vai pļāpīgs vienmēr gatavs sagādāt viņas vīram sliktu garastāvokli. Ap sešiem devos uz vannu un pārģērbties vakariņām.

Divas reizes dažu stundu laikā bija notikuši vērā ņemami uzvedumi, lai gan, kad biju jaunāks, man nekādas grūtības nesagādāja šo skaitu palielināt. Manā istabā iekurts kamīns, rokā viskija glāze, dažas korektūras, kuras izlasīt pirms vakariņām, labs cigārs, ko izbaudīt. Ek, Šaukros, saku pats sev, rakstīdams šīs rindas, balvas par laulības pārkāpšanu ir saldas — tikpat saldas kā atriebība.

Fredijs bija nonācis līdz rindkopas beigām un arī līdz lappuses beigām. Viņš lūkojās burtnīcā, un vārdi mirgoja acu priekšā: zils krēsls, sarkans dīvāns. Viņš nemūžam vairs neskatīsies uz šo pretīgo burtnīcu lai gan patiesībā nākamo nedēļu laikā Fredijs šo piezīmju burtnīcu un vēl vairākas citas pārlasīs vēl un vēl reizi.

-   Zils krēsls?

-   Zils krēsls.

-    Mans otrais albatross? Ko tas nozīmē?

-    Tu zini, ko tas nozīmē. Tāpat kā es.

-    Es nezinu. Es nezinu. Fredijs satvēra Konstanci aiz rokas un sapurināja. Pasaki! Viņš ir tavs tēvs.

Konstance izrāva roku. Neko neteikdama, bālu un saspringtu seju, viņa pacēla piezīmju burtnīcu, pašķīra atpakaļ lapu vai divas un norādīja uz ierakstu.

Vinterskomba, Fredijs izlasīja. 1906. gada 3. oktobris.

-Togad tas sākās. Vasarā. Un turpinājās ilgi. Četrus gadus. Te tas viss aprakstīts. Viņš bieži tā sauc tavu mati “otrais albatross”. Vari apskatīties, ja gribi.

-     Četrus gadus?

-     Nu jā! Četrus gadus. Patiesībā līdz viņa nāves dienai.

Pēkšņi Konstances seja pārvērtās: likās, ka viņas vaibsti sakrunkojas. Viņa aizvēra acis, viņa drebēja, viņa cieši apņēma ar rokām krūtis, viņa sāka šūpoties uz priekšu un atpakaļ, it kā kādas šausmīgas sāpju ekstāzes pārņemta.

Fredijs, kurš jau grasījās iekaist Šaukrosa atmaskošanā, izbijās. Plati ieplestām acīm viņš lūkojās Konstancē, kuras mute pavērās bezvārdu kliedzienā. Vēl šaubīdamies, Fredijs paspēra soli uz priekšu un nevarīgi viņai pieskārās.

-    Konij, nevajag… nevajag. Lūdzu, nevajag! Tu mani sāpini. Pagaidi! Padomā! Vabūt viss rakstītais ir meli. Tā taču var gadīties. Varbūt viņš to visu sagudrojis, tāpat kā kādu no saviem romāniem. Tā nevar būt patiesība. Mana māte nevar būt. Konij, lūdzu, nomierinies! Paskaties uz mani…

-               Nē! Konstancē izkliedza. Viņa izrāvās un iesaucās viņam sejā:

-     Tā ir patiesība. Viss lidz pēdējam. Es zinu. Es izpētīju. Esmu pārbaudījusi datumus. Un, vienalga, es zinu es redzēju viņus kopā…

-    Tu viņus redzēji? Tas nevar būt.

-    Redzēju. Netīšām. Vienreiz vai divreiz. Mežā viņi mēdza salikties mežā. Es viņus tur ieraudzīju un aizbēgu. Un vienreiz uz kāpnēm viņi nāca lejā pa kāpnēm. Jā, tā tas ir. Es atceros…

Fredijs sāka raudāt. Asaras piepeši izsprāga no acīm, lai gan kur jau tie gadi, kopš viņš nebija raudājis, Fredijs redzēja savu māti dārzā saucam viņu pie sevis, redzēja viņu ienākam guļamistabā, lai novēlētu labu nakti, redzēja māti daudzās un dažādās situācijās, taču nemainīgi maigu, sirsnīgu, patiesu, tagad nedaudz tuvredzīgu, par ko Fredijs mēdza reizēm viņu paķircināt, un tad izdzēšot viņas klātbūtnes sajūtu, nomierinošos pieskārienus, gādību uzpeldēja cits tēls, neķītri grotesks.

-    Konij, lūdzu… Fredijs taustījās pēc viņas rokas. Redzi, es arī raudu. Tas ir…

-    Neskaries man klāt, Fredij! Konstancē atkāpās. Viņa atkāpās pie sienas, tad atkāpās tālāk istabas stūrī. Viņa iespiedās tajā un, kad Fredijs nāca tuvāk, noslīga uz ceļiem.

-    Gribu nomirt, viņa ierunājās klusā, neizteiksmīgā balsī. Jā. Tā tas ir. Tikai tā. Gribu nomirt.

PIEKTĀ DAĻA. NO DIENASGRĀMATAS

Pārkstrīta, 1915. gada 10. janvāris

Atmiņas par manu tēvu: viņš rakstīja uz balta papīra lapām, kuras sagrieza pats ar sudraba nazi. Viņš rakstīja ar tinti: tēvam par tintnīcu kalpoja glāze ar misiņa vāku. Viņa spalvaskāti skrapstēja. Rokraksts bija kaligrāfisks, visi āķīši un ķeksīši rūpīgi izvilkti, rindas soļoja taisni pāri papīra lapai kā kareivji ierindā.

Viņa rakstīto bija viegli saprast, bet ne tik viegli saprast manu tēvu.

Viņa bārdas pomāde smaržoja pēc citrona.

Viņa mīļākās ziepes smaržoja pēc neļķēm.

Reizēm viņa elpa smaržoja pēc krustnagliņām.

Viņa cigāri nāca no Kubas.

Viņš mainīja kreklus divreiz dienā kā džentlmenis.

Viņš pats tīrīja savus apavus, pēc tam uzspļāva purngaliem, lai tie spīdētu.

Vislabāk man patika viņa gaišzilais uzvalks zilums atspoguļojās viņa acīs, un tās kļuva zilas.

Reiz viņš ļāva man izgludināt viņa žaketi. Notika nelaime. Tvaiks applaucēja man roku.

Viņa balss bija melodiska. Vinterskombā viņš sargājās no savas izrunas, mājās ne tik ļoti. Vinterskombā viņu varēja noturēt par mākslotu. Eklends domāja, ka viņš ir mākslots. Un vulgārs. Es vienreiz dzirdēju, kā viņš tēvu atdarina.

Viņš bija īss. Viņa grāmatas bija īsas.

Ja viņš nebūtu nomiris, viņš būtu mani mīlējis.

Konstance dzird viņa spalvas skrapstoņu. Konstance dzird, kā tēvs sačukstas ar viņas aukli.

Viņa var saost neļķes, citronus un krustnagliņas. Viņa var saskatīt zilo uzvalku, zelta adatu viņa kaklasaitē un brūnās kurpes. Viņa var saredzēt tēva rokas, kas ir baltas kā lilijas. Vīrietis liliju baltumā. Viņš ir viens un pavisam vientuļš, un tā būs mūžīgi-

Konstance var redzēt savu tēvu. Viņa var. Viņa var. Viņš ir ļoti tuvu. Viņš sēž pie sava melnā rakstāmgalda savā melnajā krēslā un raksta uz sava baltā papīra.

nē, bet tagad nolēmusi uzticēt kādu slēptu patiesību, tad šī patiesība saistīta ar viņas tēva nāvi, ar slepkavības iespēju. Pie šī temata Konstance atgriezās atkal un atkal. Viņa variēja iespējamo vaininieku vārdus, viņa dažādos laikos izvirzīja dažādas teorijas attiecībā uz slepkavības metodēm un motīviem, viņa daudzkārt pārskatīja Šaukrosa nāves dienas notikumus, noskaidrodama, kur un kad katrs atradies. Viņas pēdējais aizdomās turēto saraksts bija īss un viendabīgs: visi tajā ietvertie bija manas ģimenes locekļi.

Ja Konstance būtu vienīgā aizdomu paudēja, tās būtu vieglāk atmest, it īpaši, ja ņēma vērā šajās lappusēs nojaušamo psihisko sasprindzinājumu. Bet Konstance nebija vienīgā: arī citi liecinieki ar daudz vēsāku prātu izsacīja mājienus šajā sakarā. Ja Konstance mani sargājusi no patiesības par Šaukrosa nāves apstākļiem, tad, kā liekas, to darījuši ari pārējie man tuvie cilvēki.

Atradu noslēpumainas piezīmes tantes Modās vēstulē manam vectētiņam Dentonam. Zēns, rakstot no frontes Eklendam, pieminēja pazudušās “Purdeys” šautenes man neizprotamā veidā. Visbeidzot un tas mani satrauca visvairāk starp lērumu Slīnija zīmējumu un papīru es atradu Vekstonam rakstītu, iesāktu un tā arī nenosūtītu vēstuli. Tā bija rakstīta manas kristīšanas gadā. Es saprotu, ko Tu gribēji teikt, raksta Stīnijs, bet, jo vairāk es par to domāju, dārgais Vekston, jo vairāk man liekas, ka esam kļūdījušies. Pārāk liela ņemšanās ap vārdieml Atvaino, Vekston, bet izrādījies, ka Holmsa un Vatsona lomai mēs nederam. Lai cik neinteresanti tas būtu, bet, manuprāt, izmeklēšanai bijusi taisnība: nelaimes gadījums.

Es piekritu. Vismaz man gribējās piekrist. Radās vēlēšanās uzzināt, kāda bijusi Vekstona teorija — kāpēc viņš nekad to nav pieminējis? un nolēmu to noskaidrot. Taču jebkurā gadījumā viņam nebija taisnība. Šaubas ir kā slimība, es spriedu, un Konstances šaubas būs ietekmējušas arī citus. Konstances slimībā vainojams ne tikai šoks un atmiņas par pagātni, bet ari pārāk spēcīgā iztēle. Tiklīdz Konstance atgūsies no sabrukuma, izgaisīs arī domas par slepkavību.

Kad un kā viņa ārstēta? Par to es domāju, ejot tovakar gulēt. Gan jau rīt noskaidrošu ja nebūs Konstances dienasgrāmatā, tad kaut kur citur. Aizmiegot man apziņā neskaidri uzpeldēja atmiņas par kādu atgadījumu. Lai arī Konstance pati nekad nebija runājusi par savu slimību, kāds to bija pieminējis, bet es nespēju atcerēties, kurš tas bija un kādā sakarībā par to tika runāts.

Nākamajā rītā neradās ne mazākās iespējas atgriezties pagātnē, jo sevi pieteica tagadne. Tā ielauzās Velsas prinča stila uzvalkā, Tērnbala un Asera kreklā, vieglās “Gucci" mokasīnkurpēs ar pušķiem. Tas viss ieradās no Londonas sporta mašīnā ar lejā nolaistu jumtu mistera Džarstenga-Nota, nekustamā īpašuma aģenta, izskatā.

Tas bija viņa ceturtais apmeklējums astoņu dienu laikā. DžarstengsNots, apmēram četrdesmit gadu vecs, ārkārtīgi izskatīgs vīrietis, kas joprojām saglabāja savu sang-froid[17] modrību, paretam sāka izrādīt interesi: es ceru, par māju, bet nebiju īsti droša.

Pirmajā inspekcijas vizītē viņa attieksme bija liecinājusi par slēptu pesimismu. Otrajā kas jau bija garāka viņš kļuva runīgāks un pastāstīja, ka viņa tēvs ītonā esot mācījies kopā ar manu tēvu un manu tēvoci Frcdiju, kuram sūtīja sveicienus. Trešajā vēl garākā apmeklējuma laikā viņš pavēstīja, ka mana kliente Mollija Dorseta esot viņa krustmāte un ka viņš apbrīnojot darbu, kuru es esot paveikusi viņas mājā, it īpaši sarkano viesistabu.

Steidzami tika izdarīti Vinterskombas fotouzņēmumi, istabas tika pilnībā uzmērītas, visas detaļas atzīmētas, katra saimniecības ēka uzskaitīta, dārza, teritorijas un tagad izīrēto apstrādājamo zemju plāni pabeigti. Visiem šiem priekšdarbiem ceturtajā vizītē vajadzēja novest pie sīkākām sarunām par īpašuma pārdošanu, Rēķināju, ka tas varētu aizņemt, augstākais, stundu. Pēc divām stundām un glāzes šerija Džarstengs-Nots joprojām kavējās.

Viņš sacīja, ka varētu liekot uzsvaru uz varētu atrast īpašumam iespējamo pircēju.

Miljonāru, kā šķita, taču ne ekscentrisku miljonāru šajā gadījumā. Cilvēks, kurš viņam bija padomā Džarstengam-Notam vēl nebija brīv nosaukt viņa vārdu gribēja pirkt īpašumu Viltšīrā. Lielu īpašumu, īpašumu ar vārdu, jo šis cilvēks bija jaunbagātnieks, kam sešdesmitajos gados bija laimējies likt pie bagātības ar biržas darījumiem. Jaunajā īpašumā vajadzēja būt pietiekami vietas klientu izklaidei, staļļiem un zemei, būtu labi, ja tajā atrastos vieta solārijam. Teiktais izklausījās pārāk labi, lai atbilstu patiesībai.

-   Jūs gribat sacīt, ja šim cilvēkam radīsies interese, viņš nenojauks ēkas un neizmantos to par apbūves gabalu?

-   Nekādā ziņā. Viņam ir gabals Spānijā un vēl viens Šveicē. Bet šī būs viņa pirmā Anglijas lauku māja. Viņš grib kaut ko gravitas[18].

-    Ne karalieni Annu?

-    Atklāti runājot, man neliekas, ka viņš uztvertu atšķirību.

Pa to laiku mēs bijām iznākuši ārā no mājas un tuvojāmies Džar

slenga-Nota iespaidīgajam “Aston-Martin". Viņš papliķēja pa mašīnas izliekto pārsegu.

-   Pa līdzenu ceļu laiž simt desmit stundā. Ja jūs šovakar būtu brīva, mēs varētu to apspriest pie vakariņām.

-    Estonu?

Viņš greizi pasmaidīja.

-   Nē. Māju. Acīmredzot.

-    Man šķiet, ka nebūšu vis brīva.

-   Nu labi. Varbūt kādu cilu reizi. Viņš apklusa. Labi, man jebkurā gadījumā var piezvanīt.

-    Šis potenciālais pircējs vai jūs viņam nosūtīsiet sīkāku mājas aprakstu?

-   Ak kungs, mēs nosūtīsim. Paskatīsimies, vai viņš uzķersies. Baidos, ka īpaši nav ko cerēt.

Man radās sajūta, ka viņa cerības būtu lielākas, ja es piekristu kopā ar viņu doties vakariņās. Džarstengs-Nots iesēdās mašīnā, un tā, šķaidot granti uz visām pusēm, metās prom. Es atgriezos savā mājā, par kuru, liekas, nevienam nebija nekādas daļas, tikai man, un pie Konstances dienasgrāmatām.

Skumjajām sarakstu lappusēm, pēc kurām bija atstātas vairākas tukšas lappuses, sekoja kāda, kurā bija ierakstīts tikai viens vārds: Zīdspalvis.

Un tad es atcerējos: kur biju un kopā ar ko, kad pirmo un vienīgo reizi tika pieminēta Konstances slimība.

Tas nolika pirms trīsdesmit gadiem. Nesen bija miruši mani vecāki. Gaidīju pārcelšanos uz Ameriku. Kādu dienu apmēram nedēļu pirms aizceļošanas Londonā devos dzert tēju pie tēvoča Fredija. Domājams, ka viņš bija saņēmies, ja jau todien pieminēja aizliegto tematu par krustmāti. Toreiz viņa atklāsmes man lika vilties: tagad, atskatoties pēc trīsdesmit gadiem atpakaļ, redzu, ka man nav bijusi taisnība. Tas, ko Fredijs man todien pastāstīja un ko viņš man nepastāstīja kā izrādījās, bija interesanti.

-    Man liekas, viņš bija mani uzrunājis, man liekas, tu gribēsi dzirdēt par Konstanti.

Mēs dzērām tēju tēvoča Fredija īrētajā namā, lielā namā ar apdrupušu, baltu apmetumu, ar skatu uz kanālu tajā Londonas daļā, kas savu ūdensceļu dēļ pazīstama ar nosaukumu Mazā Venēcija. Tagad tas ir elegants rajons, bet toreiz tāds nebija. Es nekad agrāk nebiju tur ciemojusies: pirmais, ko tēvocis Fredijs darīja, man ierodoties, bija atvainošanās par nekārtību dzīvojamā istabā.

Manuprāt, tai nebija nekādas vainas. Man istaba palika. Tā bija piebāzta ar trofejām no tēvoča Fredija pagātnes. Tēvocis Fredijs sevi bieži salīdzināja ar ripojošu akmeni nosaukums viņam labi piestāvēja. Tēvocis Fredijs ap to laiku bija kļuvis ļoti tukls. Ripojošais akmens, kā šķiet, bija krietni apaudzis ar sūnām. Istabā stāvēja no Indijas atvests misiņa galds, kuru balstīja pamatne izslējušās kobras izskatā. Istabā bija vēl daudzi Japānā iegūti trausli galdiņi un lakoti aizslietņi. Izbāztais ūdrs vitrīnā nāca no Vinterskombas. Tur bija maskas no Peru, lelles no Bali, lampa ar zīda abažūru un daudzi koši plakāti no Vācijas kabarejām, kurās kaulainas sievietes valkāja cilindrus un smēķēja cigaretes garā iemutī.

Pirms sarunas par Konstanci Fredijs, man par atvieglojumu, ne uz mirkli neapklusa. Tobrīd jutu, ka viņš tomēr nervozē. Viņš atlika runas par krustmāti un ilgstoši gremdējās atmiņās, kas saistījās ar priekšmetiem istabā. Viņš pastāstīja man visu par pasta lidmašīnām Dienvidamerikā. Viņš pastāstīja par Čikāgu, kur viņš pārdevis enciklopēdijas. Mēs parunājāmies par Berlīnes zooloģisko dārzu, kur tēvoča Fredija pārziņā bijuši lāči, un par nesenāku periodu, kad viņš strādājis pusslodzi nu jau slēgtā naktsklubā ar nosaukumu “Rozā flamings”.

En passant* mēs skārām ari tēvoča neskaitāmās pagātnes aizraušanās: pastmarku krāšanas periodu, krustvārdu mīklu periodu, īru kurtu periodu. Tie, tāpat kā viņu priekšteči, bija izčākstējuši uz neatgriešanos tā to varētu nosaukt. Suņi atgriezās Īrijā, tēvocim Fredijam radās jauna aizraušanās. Tā, kas viņu visu vasaru noturēja Vinterskombas bibliotēkā, kamēr mēs ar Franci Jakobu vedām staigāt suņus.

Tie, pacilāts sacīja tēvocis Fredijs, esot detektīvromāni. Fredijs, kurš vienmēr mīlējis šo literatūras žanru, nospriedis: ja viņš varot detektīvromānus lasīt, kāpēc viņš nevarētu tos rakstīt? Patiesībā šī aizraušanās noveda tēvoci Frediju pie viņa mētier**: vēlāk, pēc kara, viņš detektīvžanrā sasniedza ievērojamus panākumus. Taču tobrīd viņš vēl izkopa savas metodes un gari un plaši skaidroja man šo procesu.

-    Trīs slepkavības, Viktorija, viņš noslēpumainā balsī pavēstīja.

-    Vajadzīgas vismaz trīs tā es esmu nolēmis. Esmu mēģinājis iztikt ar vienu, ar divām, tomēr apstājos pie trim. Jā, trīs, tas ir tieši tas, kas vajadzīgs!

To sakot, viņš stāvēja pie rakstāmgalda un šķirstīja savu manuskriptu. Tad bez kādas pauzes, it kā viens temats dabiski vestu pie nākamā, viņš sāka runāt par Konstanci.

‘Garāmejot, starp citu. (Tulk. no franču vai.)

‘♦Profesija, arods. (Tulk. no franču vai.)

Tagad varu saskatīt, ka tēvocim Fredijam šī saruna bija smaga, lamatu pilna. Atskatoties atpakaļ, es domāju, ka viņš apšaubīja Stīnija plānu daudz vairāk, nekā lika noprast. Viņš bija satriekts. Manuprāt, viņš jutās vainīgs un nobažījies, iespējams, pat uztraukts. Bet pat tad viņš pamanījās atcerēties tikai to, ko bija ērti atcerēties: viņa attēlotā Konstance bija žēlojama.

-    Lieta tāda, viņš sacīja, es bieži domāju, ka tava krustmāte ir vientuļa.

-    Vientuļa, tēvoci Fredij?

-    Jā… saproti, zināmā mērā viņai bijusi skumja dzīve. Viņas laulība, tu jau zini. Man liekas, tā ne pārāk veicināja…

Es tikko uzdrīkstējos ievilkt elpu. Laulība?

Šķita, ka tēvocis Fredijs pazaudējis domu pavedienu. Pēc ilgas pauzes beidzot uzdrošinājos uzdot svarīgo jautājumu.

-    Vai mana krustmāte ir šķīrusies?

-    Nē, nē, ko tu! Dievs pasarg’, nē! Tēvocis Fredijs, zinot manas mātes domas šajā jautājumā, strauji pakratīja galvu. Bet bija daži sarežģījumi. Tā mēdz gadīties, Vikija. Tava krustmāte tagad dzīvo viena pati…

-    Vai viņas vīrs ir miris?

-    Nu, es īsti nezinu. Varbūt. Viņš bija ļoti, ļoti bagāts un lieta tāda… Lieta tāda, ka tavai krustmātei nav pašai savu bērnu. Tas ir, reiz viņai bija bērniņš. Bet viņa to zaudēja. Tādēļ viņa ļoti noskuma, protams…

-    Vai viņa lūdzās pēc vēl viena, tēvoci Fredij? Mana māmiņa tā darīja.

-    Nu, es īsti… saproti, Konstance nav ļoti reliģioza. Pagaidām. Viņš atplauka. Varbūt lūdza. Nekad nevar zināt. Un tagad viņai būsi tu, par ko rūpēties, tā ka…

Viņš apklusa. Es spriedu, ka pa to laiku, kamēr es lūdzos, varbūt ari Konstance ir lūgusies. Ja tā, tad abas mūsu lūgšanas tapa uzklausītas. Es izbijos, un tēvocis Fredijs droši vien to pamanīja, jo steidzīgi mainīja kursu.

-    Viņa mīl dzīvniekus! tēvocis sacīja ar tādu sejas izteiksmi kā burvju māksliniekam, kas izvilcis balvu no cepures. Ak kungs, atceros, ka viņai ar Stīniju bija vesela zvērnīca. Tajā mita kakadū, zelta zivtiņas, bruņurupucis. Zini, reiz viņai piederēja pat zalktis…

Tēvocis apklusa un nemierīgi sagrozījās krēslā. Viņš aizdedza lampu ar zīda abažūru. Sienas kļuva kā ar dārgakmeņiem nosētas.

-   Tēvoci Fredij, vai viņai patīk kaķi? es ievaicājos, kad Frcdijs kādu bridi bija klusējis.

-   Kaķi? Viņš piecēlās. Nē, kaķi viņai nekad nav bijuši, cik atceros. Bet viņa mīl suņus. Viņai bijusi vesela virkne suņu. Pirmais bija karaliskais spaniels viņa to dievināja. Viņu sauca Zidspalvis…

Viņš atkal apklusa. Es gaidīju. Kad turpinājums nesekoja, es vēlreiz iejaucos. Pavaicāju, kas notika ar Zīdspalvi.

-    Nu, Zidspalvis ņēma diezgan skumju galu. Un tava krustmāte bija ļoti nobēdājusies. Saproti, viņa to mīlēja un pēc tam, zini.., viņa tik ļoti bēdājās, ka saslima. Nopietni saslima…

-   Kā ar masalām? Kā ar skarlatīnu? Tēvocim Stīnijam reiz bija skarlatīna, viņš man stāstīja.

-    Nē, ne gluži tā. Citi domāja, ka tas nav tikai Zīdspalvja dēļ. Saproti, ārsti… Un tava tante Moda. Bet, kad atskatos atpakaļ, es saprotu… Jā, tas notika Zīdspalvja dēļ. Viņš bija krustmātes labākais draugs, saproti. Tas sākās vienu dienu parkā…

Tad tēvocis Fredijs man pastāstīja, kas notika ar Zīdspalvi. Tas patiešām bija skumjš stāsts. Krustmāte sakarā ar šo nolikumu šķita ļoti simpātiska.

-    Kā viņa beigās atveseļojās? es vaicāju. Vai kāds viņai nopirka jaunu suni?

-    Nē, nē! Viņai palīdzēja Eklends. Viņam… ar krustmāti bija gara saruna. Viss nokārtojās. Viņa pēc tam bija spirgta kā lietutiņš. Patiesībā tieši tad viņa nonāca pati savā…

Tēvocis Fredijs apklusa. Likās, viņš nožēlo tikko izteiktos vārdus. Tobrīd, uzklājusi tējas galdu, durvīs parādījās viņa “palīdze” misis O’Braiena. Misis O’Braiena nemaz nelīdzinājās Vinterskombas kalpiem, jo valkāja filca mājaskurpcs un puķainu priekšautu. Viņa iešļūca istabā. Tēvocis Fredijs piecēlās. Viņš likās priecīgs par traucējumu.

-     Jēzus, Marija un Jāzeps, paskat, abi divi sēž tumsā! misis O’Braiena izsaucās. Šķiet, lampa ar zīda abažūru netika ņemta nopietni, jo viņa iededza lielo gaismu.

Tūdaļ pat brīnumainās krāsas izgaisa un mana krustmāte Konstance līdz ar tām. Tēvocis Fredijs viņu vairs nepieminēja.

Tomēr pēc trīsdesmit gadiem to izdarīja citi. Tiklīdz papētīju tuvāk, atradās diezgan daudz liecību par Konstances slimību, un ne visi piekrita, ka tā saistīta ar Zīdspalvi. Tā, piemēram, Džeina Koningema, kura gan kā slimnieku kopēja, gan kā draugs 1915. gada pavasari uzaicinata piedalīties ģimenes apspriedē sakarā ar Konstances slimību, bija piesardzīga.

Konstances simptomi, viņa raksta, ir šādi: atteikšanās no ēdiena, krasa veselības stāvokļa pasliktināšanās, stipri traucēts miegs, menstruāciju izbeigšanās. Vai to visu varētu izraisīt suņa zaudējums? Manuprāt, Konstances slimības cēloņi meklējami dziļāk. Bet pēdējais simptoms jauktā sabiedrībā nav apspriežams, jo ir pārāk delikāts. Un virsroku ņēma Moda, kuras diagnoze ir viennozīmīga: kara šausmas, kuras saasinājis atgadījums parkā…

-     Atgadījums parkā! uzsauca Moda klātesošajiem, kas bija pulcējušies Gvenas Pārkstrītas viesistabā uz ģimenes ārkārtas kopsapulci.

-     Piedod, Džeina! Es noliecu galvu tavu medicīnas zināšanu priekšā, bet, manuprāt, tu visu sarežģī. Padomāsim loģiski. Tas izriet…

-     Nē, neizriet. Džeinai taisnība. Stīnijs pielēca kājās no savas vietas pie loga. Vainojams nav tikai Zīdspalvis. Tur slēpjas kas vairāk. Jebkurā gadījumā ir vienalga, kas izraisījis slimību. Galvenais ir tas, ka viņai kļūst sliktāk. Viņa vairs pat nerunā ar mani. Tikai aizgriež galvu pret sienu. Un viņa tik šausmīgi izskatās. Es to nevaru izturēt. Viņai izspiežas visi kauli. Un briesmīgie jēlumi viņai uz ādas…

-    Pietiek, Stīnij! Tu satrauc savu māti. Mēs visi to zinām. Ar to, ko viņa apēd, pat zvirbuli nevarētu uzturēt pie dzīvības. Buljons, mazliet sausiņu… Gvena, mums jāizdomā, kā veicināt viņas apetīti.

-     Mēs esam mēģinājuši, Moda. Stīnijs ir ļoti pūlējies. Vakar viņš pie Konstances pavadīja trīs stundas. Viņa neizrunāja ne vārda. Norija malku rīsu novārījuma. Es vairs nezinu padoma…

-    Vainīgi ārsti. Pēdējais bija īstākais idiots runāja par spēku izsīkumu! To jau mana vecmāmiņa zināja. Pēc manām domām, vainojams karš! Notikums parkā arī, bet galvenokārt karš. Mēs raizējamies mēs visi raizējamies par mūsu draugiem, sevišķi par Zēnu. Un Konstance arī raizējas ja atceraties, viņa visvairāk bija pieķērusies Zēnam. Ziniet, viņa mēdza rakstīt Zēnam garas jo garas vēstules. Vienu es pati reiz nosūtīju pirms viņas slimības, protams. Tagad…

-    Konstance raksta Zēnam? Eklends, pirmo reizi ierunājies, pacēla skatienu.

-    Protams. Kāpēc gan ne?

-    Es nezināju, ka viņa kādreiz būtu uzrakstījusi vairāk par atklātnīti.

-    Tas tikai apstiprina manus vārdus! Viņa rakstīja Zēnam tāpēc, ka raizējās par viņu. Patiesībā man šķiet, ka esmu trāpījusi naglai uz galvas. Raizes par Zēnu jā, tas visu izskaidro. Vai man nav taisnība? Eklend? Frcdij?

Eklends aizkaitināts atmeta ar roku, bet neteica ne vārda. Fredijs raudzījās sienā. Zēna pieminēšana atsauca atmiņā Zēna fotogrāfijas. Viņam kļuva nelabi. Moda, kuras jautājumi bieži vien bija retoriski, turpināja:

-     Gvenija, dārgā, neesi tik bēdīga! Klausies, ko es teikšu. Mums jāmeklē cits padoms. Man tas jaunais cilvēks nepatika viņam bija tik drūma seja! Mums vajadzīgs homeopāts. Moda Kanēda iesaka lielisku speciālistu -.man liekas, viņš bija polis, bet varbūt ungārs? Visādā ziņā viņš izārstējis viņas išiasu, ātri, prasmīgi, tieši tā, kā vajag. Man liekas, jums viņš jāataicina. Džeina, Montegjū, vai jūs man nepiekrītat?

Montegjū Stērns sēdēja vienā istabas stūrī un lasīja avīzi. Viņš pacietīgi palūkojās augšup.

-    Iespējams, mīļā. Man liekas, no tā nekāds ļaunums necelsies. Viņš pārlocīja avīzi uz pusēm. Vai nepalīdzēs tas pie slima prāta? Stērns klusu nomurmināja.

-    Slima prāta? Moda satraucās.

-    Tas ir tikai citāts. Stērns atsāka lasīt avīzi.

-    Nu, diez vai tas šeit piemērots, Moda aši attrauca. Ar Konstances prātu viss ir kārtībā. Un varu teikt… Viņa piecēlās un aplaida stingru skatienu istabai. Varu teikt, ka es daudz neticu šīm jaunmodīgajām atziņām. Vīnes ārsti? Cik zinu, viņi liek jums pierakstīt savus sapņus. Kādas muļķības! Pēc manām domām, viņi ir visīstākie pūšļotāji, visi līdz pēdējam. Esmu dzirdējusi, ka Ģertrūdes Ārlingtonas draudzene ļoti ticot šiem cilvēkiem. Viņa tos apmeklējot trīsreiz nedēļā iegaumējiet, divpadsmit ginejas par reizi -, jāguļot uz dīvāna un jārunā! Es jau Ģertrūdei teicu, ka neko muļķīgāku neesmu savā mūžā dzirdējusi. Ja ir vēlēšanās, protams, var to darīt. Vienkārši ielūdziet draudzeni uz tēju un…

Eklends piecēlās.

-    Vai mēs nevarētu atgriezties pie temata?

-    Es jau runāju par šo pašu tematu, Eklend. Es nekad nenovirzos no temata…

-    Es gribētu zināt, ko sacīja jaunais ārsts. Eklends uzrunāja Gvenu: Mammu?

-                Jaunais ārsts? Gvena, nolaidusi skatienu, pētīja savas rokas.

-     Tas bija diezgan briesmīgi. Viņš bija tik stingrs! Viņš teica… labi, viņš teica, ja šīs nedēļas beigās nebūšot nekāda uzlabojuma, mums vajadzēšot izmantot piespiedu līdzekļus. Viņš teica, ja nevarēšot pierunāt Konstanci ēst ēst, kā nākas, ar rīsu novārījumu un buljonu nepietiekot-, tad viņiem būšot jāliek, lai viņa ēd. Viņš norīkošot jaunu māsu, un viņi barošot Konstanci ar varu.

Iestājās klusums. Stīnijs spēra ar kāju pret zemi.

-    Baros ar varu? Tas ir riebīgi. Viņi nedrīkst to darīt.

-    Protams, viņi to nedarīs. Moda piecēlās kājās. Gvena nekad neļaus barot Konstanci ar varu. Ko šis cilvēks iedomājas? Vai viņš iedomājas, ka te ir cietums, ka Konstance ir kaut kāda sufražiste?

-   Moda, ārsts sacīja, ka tas var būt nepieciešams. Viņš teica, ja viņa atsakās ēst, tā ir vienīgā iespēja. Citādi viņa nomirs, tā viņš sacīja…

-    Tu nedrīksti! Tu nedrīksti. Mamm, lūdzu! Stīnijs pacēla balsi. Viņš bija tuvu asarām. Tu nedrīksti ļaut viņiem to nodarīt Konstancei. Tas ir šausmīgi. Es zinu, ko viņi dara. Esmu par to lasījis. Viņi piesien slimnieku pie gultas. Iebāž cauruli tam rīklē. Tad viņi ņem piltuvi un…

-    Stīnij, lūdzu! Tas ir par daudz! Moda uzmeta viņam zibsnījošu skatienu. Neviens tev neprasa izklāstīt sīkumus. Gvena, necelsim paniku! Tu esi satraukusies. Tu nespēj skaidri domāt. Montij, vai tu nepadotu manu ožamo sāli? Paldies! Tagad aplūkosim šo lietu saprātīgi. Es piezvanīšu savam homeopātam. Jā, tas darāms pirmām kārtām. Un pēc tam ja mēs šovakar sagatavotu īpašu maltīti, viņas mīļāko ēdienu, Stīnijs varētu viņai to uznest. Tad varbūt varētu ieiet Fredijs un Eklends Eklend, tev tas jādara, tu gandrīz nemaz pie viņas nepasēdi. Viņi varētu runāt par patīkamām, ikdienišķām lietām. Tad es esmu pārliecināta… Paklau, Fredij, uz kurieni tu dodies?

Fredijs, kurš vairs ilgāk nespēja to izturēt, bija piecēlies kājās.

-     Man liekas, es iešu ārā, viņš sacīja. Mazliet pastaigāties. Tad es varēšu atkal padomāt. Man jāievelk plaušās mazliet svaiga gaisa…

Piecēlās Eklends.

-   Es iešu tev līdzi, viņš sacīja.

-    Iesim vai brauksim? ievaicājās Eklends, kad abi bija iznākuši uz kāpnēm.

-Nu, brauksim.

-    Ar tavu mašīnu vai manējo?

-    Ar tavu. Fredijs paraustīja plecus. Tava ir ātrāka.

-    Pa Londonu vai ārā no Londonas?

-    Ak kungs! Ārā no Londonas.

-    Es tev piekrītu, sacīja Eklends. Ārā no šīs mājas un ārā no šīs pilsētas. Ejam, Fredij! Ātri!

Staļļos aiz Pārkstrītas, kur Dentons agrāk bija turējis zirgus izbraukumiem, tagad bija ierīkotas garāžas. Pirmajā stāvēja Dentona rolsroiss, otrajā mazlitrāžas automobilis Fredija astoņpadsmitās dzimšanas dienas dāvana, bet trešajā jaunais Eklenda ieguvums milzīgs, grezns, sarkans “Hispano-Suiza Alfonso”, zvērs, ne mašīna.

Fredijs ar mīlestību un cieņu noglāstīja tās garo pārsegu.

-    Kāda tad ir?

-     Lido pilnā ātrumā. Pa taisno sešdesmit, varbūt pat septiņdesmit jūdzes stundā. Izmēģināsim?

-    Izmēģināsim.

Eklends iedarbināja motoru: apdullinoša rēkoņa. Abi iekāpa mašīnā. Fredijs uzmeta īsu mirkli brālim. Viņa sejā bija parādījusies saspringta un koncentrēta izteiksme. Eklends likās nelaimīgs. Viņš strauji izvadīja mašīnu no garāžas un piebremzēja uz robežas ar Pārkstrītu.

-    Uz kurieni brauksim, Eklend?

-    Pa īsāko ceļu ārā no Londonas, Eklends strupi attrauca. Vienalga kur. Kaut kur. Tam taču nav nekādas nozīmes, vai ne?

Viņš iegrieza Pārkleinā un vadīja mašīnu uz dienvidiem. Kaut kur upes otrā krastā Fredijam nebija ne mazākās jausmas, kur, jo viņa zināšanas par Londonu galvenokārt saistījās ar Mciferu un ielām ap Haidparku, Eklends samazināja ātrumu.

-     Ego ir miris, viņš sacīja. Viņa māte pagājušonedēļ saņēma telegrammu.

-    Es saprotu. Fredijs sastomījās. Man žēl, Eklend.

-    Tā gadās.

-    Tad lūk, kas noticis. Es zināju, ka kaut kas atgadījies. To varēja pateikt pēc tavas sejas…

-    Jā. Tas. Eklends piedeva gāzi: tobrīd viņi tuvojās priekšpilsētām. Fredijs varēja saskatīt klajus laukus. Tas. Un vēl citas lietas. Konstance droši vien arī. Un kaiš. Viss. Es vienkārši nepanesu māju, tas arī viss. Tāda sajūta, ka pār to klājas kaut kāda migla. Viņš pārslēdza ātrumu, motora rēkoņa pastiprinājās, un Fredijam gar ausīm sāka svilpot vējš.

-    Lai tas paliek. Labāk nerunāsim. Vienkārši brauksim ātri.

Viņi brauca Kentas virzienā, domāja Fredijs, redzēdams, ka mājas nomaina lauki un laukus augļu dārzi. Viņi brauca, un viņi domāja.

Fredijs kādu brīdi domāja par Ego Farelu, kurš viņam bija licies simpātisks, bet kuru viņš bija sastapis tikai paretam, Farels bija šķitis tik mierīgs cilvēks un tik neiedomājams draugs Eklendam. Viņam gribējās uzzināt, kā Farels miris, vai ticis nošauts vai nodurts ar durkli, vai varbūt viņu sašķaidījusi mīna vai šāviņš.

\

Viņš mēģināja iedomāties, kāds izskatās karš un kā būtu bijis, ja ārsts nebūtu melojis Fredijs bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka ārsts meloja, un viņam būtu jādodas uz fronti, uz ierakumiem, dubļos. Fredijs bija dzirdējis nostāstus par kara apstākļiem Francijā, lai gan Zēns, atbraukdams atvaļinājumā uz mājām, bija stāstījis ļoti maz, un lielākā daļa virsnieku, kurus viņam bija gadījies sastapt Londonā, bija tikpat nerunīgi. Fredijs lasīja avīzes, viņš lasīja statistikas datus, bet avīzes likās pievērsušās tikai uzvarām pat atkāpšanās vienmēr izklausījās kā taktikas maina.

Viņi tagad lietoja gāzi vācieši lietoja gāzi, un Fredijs bija dzirdējis par šausmīgajiem ievainojumiem, kurus atstāja iprīts, bet, vienalga, viņš juta, ka viņa priekšstats par karu ir nemateriāls, nekonkrēts un neprecīzs, miglains un plūstošs, patiešām gāzveida viela. Fredijs sev teica, ka tam ir viens iemesls: tāds, ka viņš ir gļēvulis.

Dubultgļēvulis viņš bija par gļēvu, lai pretotos mātei un ietu karot, un viņš bija gļēvulis attiecībā pret Konstanci. Viņš bija vienīgais cilvēks, kurš zināja, kas ar Konstanci notiek. Fredijs zināja, ka viņas slimības cēlonis nav vienkārši atgadījums parkā, kā apgalvoja pārējie ģimenes locekļi. Konstances slimībā, viņas acīm redzamajā izdzišanā bija vainojams viņas tēvs. Viņas tēvs un it īpaši tēva dienasgrāmatas. Fredijs bija pārliecināts, ka Konstance mirst pagātnes dēļ, bet viņš bija pārāk liels gļēvulis, lai to pateiktu.

Šādas domas viņam tagad nebija svešas. Patiesi, tās dienu no dienas nodarbināja viņa prātu, ļauns domu mudžeklis, no kura viņam sāpēja galva un šķebināja dūšu.

Dienasgrāmatas un Konstance, un tas, ko viņi bija darījuši un kas neatšķīrās no Šaukrosa aprakstītā, tagad Fredijs to skaidri saredzēja. Un viņa māte. Arī tas vēl, jo Fredijs atklāja, ka nespēj vairs pieskarties mātei, nespēj ar māti pat runāt, izvairās no katra viņas pavisam ikdienišķa apskāviena.

Tas viss Frediju nomāca. Tas viss nomāca Konstanci. Ne tikai karš, ne tikai atgadījums parkā, lai gan ari tie, iespējams, atstāja savu iespaidu. Nē, vainīga pagātne, viņš vēlreiz klusībā noteica, kad mašīna sasniedza pakalna muguru un slīdēja lejup. Pagātne bija viņus saindējusi un novedusi Konstanci viņš par to bija pārliecināts līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Tā kā viņa nespēja izslēgt pagātni no apziņas, tā kā pret to nebija pretindes, Konstance bija izlēmusi nomirt.

Neatlaidīgi tiecoties pēc nāves, viņa dažu nedēļu laikā izdzisīs: galu galā, viņš nekad nebija šaubījies par Konstances gribasspēku.

-    Vai tiešām vainojams Zīdspalvis? Vai tiešām cēlonis ir notikums parkā?

Eklends bija apstādinājis mašīnu kāda ceļa malā. Viņi ar Frediju

gāja kājām. Garām ceļam, kas veda uz lauku mājām, gar nelielas ieplakas malu. Fredijs vēroja skaisto Anglijas vēlā pavasara ainavu: zaļi lauki, tālumā aitas ar nesen dzimušiem jēriem, lauku mājas, kuras iekārtojušās pakalnu ielokā un no kurām kāpj pavarda dūmi, bāla upes lente aiz tām. Viņš svārstījās.

-    Liekas, toreiz tas sākās, Fredijs piesardzīgi atbildēja.

-     Iespējams, bet es teiktu, ka tas sākās agrāk. Vairākus mēnešus pirms tam. Pēc šī notikuma vienkārši palika sliktāk, tas arī viss.

-     Viņa raudāja, Eklend. Tur Modai taisnība. Nekad neesmu redzējis, ka viņa agrāk raudātu.

-    Jā. Viņa raudāja, sacīja Eklends un apstājās. Atspiedies pret žogu, viņš pievērsa skatienu upei un laukiem ielejā. Fredijs, vispirms pieminis dažas nātres, arī atspiedās pret žogu, bet viņa acis skatīja nevis laukus, bet Haidparka plašumus pirms pāris mēnešiem.

Tēja. Viņi toreiz bija ieradušies pie Modās uz tēju glītajā namā, kuru viņai bija nopircis Stēms, ar skatu uz Haidparku un Serpentīnu. Tur bija viņa māte, Džeina Koningema, Stīnijs, Eklends un Konstance.

Konstance bija paņēmusi līdzi Zīdspalvi. Diena bija jauka, viena no pirmajām saulainajām dienām togad, un visos, liekas, mājoja labs noskaņojums. Gvena skaļā balsī lasīja priekšā nesen no Zēna saņemto vēstuli. Moda majestātiski dalījās ar visiem ziņās par pēdējiem skandāliem. Zīdspalvis tik jauki un apburoši diedelēja kumosiņus, ka neviens nespēja viņam atteikt.

Fredijs, barodams sunīti ar tortes drupačām, pirmo reizi dažu nedēļu laikā bija sācis izjust neparastu labpatiku, jaunu, negaidītu optimisma vilni: uz Modās piedāvājumu pastaigāties parkā viņš atbildēja, saņemdams mātes roku.

Pirmo reizi vairāku nedēļu laikā Fredijs bija saņēmis māti pie rokas: māte, neko neteikdama, viņu uzlūkoja un pasmaidīja. Fredijs, zinādams, ka viņa ir laimīga, ka ir tik vienkārši darīt viņu laimīgu, arī jutās laimīgs. Viņš mīlēja savu māti, vienalga, kas nolicis pagātnē, viņš to mīlēja. Viņš bija atradis izeju no labirinta.

Viņi bija apmetuši loku parkā un apstājās apbrīnot jātnieku grupu uz zirgiem, kuri vieglā riksī jāja pa smilšaino taku netālu no Serpenlīna. Viņi vēroja airu laivas un bērnu rotaļas.

-    Cik tāls šādā dienā liekas karš! ieteicās Moda, un Konstance, kura tobrīd ar Stīniju spēlēja kaut kādu muļķīgu spēli, atlaida Zīdspalvi no pavadas.

Pēc tam viņi apstājās netālu no ūdens un vēroja, kā Zīdspalvis skraida šurp un turp, rok alu smiltīs un vārtās pa zāli. Stīnijs uzrāpās kokā un saplēsa svārkus. Tad viņi nolēma griezties atpakaļ, un tieši tobrīd, kad viņi jau gandrīz bija sasnieguši parka vārtus, notika nelaimes gadījums.

Pirmītējie zirgi un jātnieki veica otru apli pa parku, joprojām tikai rikšos, bet ar to pietika.

Zīdspalvis, ošņādams kokus, bija palicis iepakaļ. Zirgiem nonākot līdz viņam, sunītis pacēla galvu un, ieraudzījis, ka Konstance atrodas viņpus smilšu trases, skaļi riedams un asti luncinādams, metās pie viņas.

Fredijs šaubījās par to, vai jātnieki viņu maz pamanīja. Mirkli Zīdspalvis vēl skrēja pretī Konstancei, nākamajā viņš jau atradās zirgiem zem pakaviem. Zirga kāja pasvieda viņu gaisā kā mazu spalvu kamoliņu. Melns, balts, dzeltenbrūns šķita, ka viņš pats pēc savas gribas sajūsmināts taisa sarežģītu salto. Jauns Zīdspalvja triks Zīdspalvis taču prata daudzus trikus. Ar lauztu sprandu viņš bija miris, kā Eklends vēlāk sacīja, pirms paspēja nokrist zemē.

-    Konstance viņu nesa uz rokām visu ceļu līdz mājām, tagad sacīja Fredijs, atspiedies pret sētu. Viņa negribēja to atdot. Vai atceries? Un viņa raudāja. Es domāju, ka viņa nosmaks. Viņa turēja Zīdspalvi klēpī un glaudīja.

Fredijs novērsās. Viņš pavisam skaidri atcerējās šo ainu: Konstance koši sarkanā kleitā, cieši piekļāvusi sev Zīdspalvi, un pārējo apjukums, jo neviens nespēja pierunāt, lai viņa to atdod.

-    Konstance, nāc man līdzi! pašās beigās, vakaram tuvojoties un tumsai iestājoties, bija sacījis Eklends. Iesim ārā un apglabāsim Zīdspalvi dārzā.

Likās, ka Konstance piekrīt. Fredijs un Stīnijs izgāja viņiem līdzi, un pašā dārza galā zem plaukstoša ceriņu krūma Eklends un Fredijs izraka Zīdspalvim kapu.

-    Es negribu, ka viņš guļ uz kailas zemes, kad viņi bija beiguši rakt, sacīja Konstance. Es negribu, ka viņam acīs saiet smiltis.

Konstance runāja kā pa miegam un atgādināja mēnessērdzīgo. Ļoti maigi viņa nolaida Zīdspalvi zemē un glāstīja viņa kažociņu. Tad viņa sāka plūkt zāles kumšķus. Fredijs, kurš vairs nespēja izturēt, gribēja viņu atturēt, bet Eklends saņēma brāli aiz rokas.

-    Liec viņu mierā! Eklends sacīja.

Konstance izklāja kapiņu ar zāli. Viņa pacēla Zīdspalvi un noguldīja zālē. Tad, Fredijam par šausmām, viņa nokrita pie zemes. Viņa pacēla Zīdspalvja galvu, glāstīja viņa purniņu, viņai no rīkles izlauzās briesmīgas, spalgas skaņas.

-   Lūdzu, Zīdspalvlt! Nemirsti! Nemirsti! Lūdzu, elpo! Es zinu, ka tu vari elpot. Nolaizi manu roku. Zīdspalvīt, lūdzu, nolaizi manu roku! Es tevi tik ļoti mīlu. Lūdzu, Zīdspalvlt…

-    Konstance, nāc man līdzi! Iesim iekšā. Eklends notupās viņai blakus. Viņš apņēma ar roku Konstances vidukli un mēģināja viņu piecelt, bet Konstance pretojās.

-   Nē. Nē. Neaiztiec mani! Es neiešu. Man viņš jātur…

Eklends paņēma viņu uz rokām. Brīdi Konstance pretojās. Viņa cīnījās. Viņa spēra un mēģināja ieķerties Eklendam matos. Viņa locījās kā zutis, plīvojot matiem un asarām plūstot pa netīro, dubļiem nošķiesto seju. Eklends satvēra viņu ciešāk. Frediju pārsteidza, cik saudzīgi brālis to darīja. Tad, pavisam pēkšņi, Konstance norima. Viņa sastinga Eklenda rokās, un viņš ienesa Konstanti mājā.

Mājās Gvena noguldīja Konstanci gultā. Viņa nepiecēlās ne nākamajā, ne aiznākamajā dienā. Kopš tā laika viņa bija palikusi gultā, neņemdama mutē gandrīz neko citu, tikai nedaudz ūdens. Vispirms viņa lika sev badoties, bet pēc tam it kā lai sodītu sevi vēl vairāk pārstāja arī runāt.

Pēdējo reizi Fredijs bija dzirdējis viņas balsi pirms nedēļas. Satvēris Konstances vājo delnu, Fredijs ļoti satraucās. Tā bija pirmā reize, kad viņš bija apjautis, ka Konstance var arī neatlabt.

-    Konstance, es gribu sadedzināt tās dienasgrāmatas, viņš izgrūda. Es tās sadedzināšu. Tās ir dienasgrāmatas. Vainīgs bija ne tikai Zīdspalvis, vai ne? Vainīgas tās. Es tās ienīstu. Es tevi lūdzu, Konij, pārstāj! Tā bija mana vaina? Tas, ko mēs darījām? Konij, lūdzu, es gribu, lai tu atveseļojies.

-    Man arī to gribētos, bija atteikusi Konstance. Viņa gandrīz vai pasmaidīja smaida ēna, joka ēna. Tad viņa aizgrieza seju, un nākamo reizi, kad Fredijs pie viņas ienāca, Konstance neizrunāja vairs ne vārda.

Tad Fredijs bija atklājis, ka viņas rakstāmgalds ir aizslēgts, bet viņš nespēja saņemt drosmi uzlauzt atslēgu un aiztikt Konstances piezīmju burtnīcas.

-    Vai ar tevi viņa runā? atkal pagriezies pret Eklendu, Fredijs tagad ievaicājās. Runā? Man viņa nesaka ne vārda. Varbūt viņa runā ar kādu citu. Liekas pat, ka viņa neredz. Eklend, viņa mirst.

-    Es zinu.

Eklends uzlūkoja Frediju. Fredijs raudzījās uz brāļa zeltainajiem, cepurei līdzīgajiem matiem. Viņš ielūkojās brāļa acīs, no kurām labā bija zaļāka nekā kreisā. Nebija viegli melot Eklendam.

Vēlēšanās runāt bija liela, bet, vienalga, Fredijs vilcinājās. Eklends pastiepa roku un pieskārās viņa plecam.

-    Stāsti! viņš sacīja.

-    Nezinu, ar ko lai sāku.

-    Sāc no paša sākuma, sacīja Eklends un vēlreiz aizgriezās. Kā labs biktstēvs viņš vērās prom zaļajos laukos.

-   Nu, ierunājās Fredijs, tas sākās patiesībā tas sākās ļoti sen. Es uzkāpu savā istabā…

-    Vinterskombā?

-    Jā. Vinterskombā. Un Arturs bija izklājis manu vakara uzvalku uz gultas. Uz tā gulēja konfekte. Nē, nevis konfekte, bet viens no tiem petits fours, kurus mamma parasti pasūta. Tas bija mazs marcipāna ābolītis un…

-    Kad tas bija?

-    Vakarā, kad mēs gaidījām komētu. Tovakar, kad nomira Šaukross.

-    Ak tad! Vakarā, kad notika nelaimes gadījums.

Veids, kā Eklends to pateica, lika Fredijam saausīties.

-    Kāpēc tu to saki tādā balsī? Tu gribi teikt, ka tas nebija nelaimes gadījums?

-    Tāpat vien. Vai nav vienalga? Ņem aizsmēķē!

Viņš aizdedza vienu cigareti abiem, ar plaukstu sargādams uguni. Tad, redzēdams, ka Fredijs, iesācis stāstīt, grib turpināt, vēlreiz aizgriezās.

-    Marcipāna ābolītis, viņš teica. Stāsti tālāk!

-    Un tā tālāk, un tā tālāk, un tā tālāk.

-   Kamēr viņa saslima?

-    Nē. Tas beidzās ātrāk. Pēc tam kad viņa man pirmoreiz parādīja dienasgrāmatas. Tad tas beidzās. Slimību izraisīja dienasgrāmatas. Par to es esmu pārliecināts. Tās iesūcās viņas apziņā kā mikrobi. Pēc tam tie pārgāja manī. Vai tu saproti?

-   Jā. Saprotu.

Fredijs bija runājis jau ilgu laiku. Debesis kļuva vispirms violetas, tad pelēkas. Lauki ielejā vērtās neskaidri, aitas tik tikko saredzamas. Krēsla slēpa Eklenda sejas izteiksmi. Viņš likās kluss un mierīgs, lai gan Fredijs varēja nojaust, ka brāļa augums saspringst aizvien vairāk. Viņš vēroja, kā kvēlo Eklenda cigaretes gals, tad ar nepacietīgu žestu Eklends to nometa zemē. Izsmēķis sarkani iekvēlojās mitrajā zālē. Eklends to piemina ar kāju.

-   Iesim atpakaļ! Viņš saņēma Frediju aiz rokas.

-          Tagad? Es negribu atpakaļ. Es tur nespēju izturēt. Eklend, vai mēs nevarētu palikt te vēl kādu laiku? Mēs varētu atrast kādu vietiņu un kaut ko iedzert. Vienalga ko.

-    Nē. Mēs dosimies atpakaļ. Nāc! Ātri!

Eklends aši soļoja lejup pa taku. Fredijs klupdams krizdams centās turēties viņam līdzi. Viņa kurpju ādas zoles slīdēja mitrajā zālē, zem kājām žļurkstēja dubļi.

-    Turies tālāk no viņas!

Viņi bija nonākuši līdz mašīnai. Uzlicis roku uz durvju aizvērtņa, Eklends apstājās. Viņš pagriezās pret brāli.

-    Fredij, turies tālāk no viņas! Es tev nesaku, lai tu to visu aizmirstu, acīmredzot kaut ko tādu tu nevarēsi aizmirst. Bet pamēģini no tā atsvešināties. Centies darīt visu, lai tas tevi neskartu.

-    Vainīga nav tikai Konstance. Vainīgs nav tikai viņas šausmīgais tēvs un viņa aprakstītās neķītrības. Vainīgs caurcaurēm it viss. Fredijs atslējās pret mašīnu. Karš. Mamma. Ārsts, pie kura viņa lika man iet. Manuprāt, viņš meloja, Eklend…

-    Kāpēc lai viņš to darītu?

-    Man liekas, mamma viņu pierunāja. Viņa baidās, ka es iešu karot.

-    Esmu pārliecināts, ka tu kļūdies.

-    Varbūt. Varbūt. Bet es jūtos tik nederīgs. Tik neizsakāmi nederīgs. Zēns karo. Tu dari svarīgu darbu…

-    Svarīgu darbu? Tur nu tu maldies.

-    Tas ir svarīgs. Ir. Kāpēc tik dzēlīgi runāt? Pat Stēms sacīja, ka tas ir ļoti nozīmīgs. Es dzirdēju. Bet ko daru es? Neko. Sēžu mājās. Saejos ar Stīnija draugiem bet viņi visi ir jaunāki par mani. Pat viņi kaut ko dara. Viņi glezno. Viņi raksta. Viņi fotografē. Tas ir daudz labāk nekā nekas. Tas ir daudz labāk, nekā būt tādam kā es. Nederīgam. Nekam nederīgam nevienam.

Fredija balss aizlūza. Viņš skaļi izšņauca degunu un ilgi knibinājās gar kabatlakatiņu. Eklends aplika roku brālim ap pleciem un pieliecās viņam tuvāk. Fredijs redzēja viņa bālo seju, viņa zaļās acis: tās nelikās bargas, kaut Fredijam bija licies, ka Eklends ir dusmīgs.

-    Sameklē kādu nodarbošanos. Jābūt taču kaut kam, ko tu varētu darīt, kaut kam, lai tu justos noderīgs. Fredij, tev nav jākaro. Ne jau visiem jāiet karā. Viņš apklusa un atvēra durvis. Es parunāšu ar Džeinu Koningemu. Aizej pie viņas uz hospitāli. Viņa varēs tev palīdzēt. Viņiem hospitālī vajadzīgi cilvēki: nesēji, palīgstrādnieki, šoferi…

-    Šoferi?

-    Ātrās palīdzības šoferi. Kāp iekšā!

Fredijs iesēdās mašīnā. Eklends iedarbināja motoru un apsēdās viņam blakus. Viņš ieslēdza sajūgu. Mašīna nodrebējās, tad ierūcās. Eklends strauji apgrieza. Tiklīdz skats atkal vērsās Londonas virzienā, Eklends padeva gāzi. Mašīna paātrināja gaitu, tad sāka braukt vēl ātrāk.

Šurpceļā Fredijam bija licies, ka viņi brauc ātri, taču tagad viņi brauca vēl ātrāk, Pretim nesās pagrieziens, tad vēl viens. Lejup pa nogāzi, mašīna rija jūdzi pēc jūdzes. Fredijs stingi vērās satumstošajā naktī, dzīvžogi nāca tuvāk. Viņš ieteica Eklendam samazināt ātrumu, taču gaisa strāva satvēra vārdus un aiznesa viņam pāri plecam.

Fredijs pieķērās pie sēdekļa un atspērās ar kājām pret grīdu. Riepas kauca. Priekšā izlēca ceļa līkums, Fredijs aizvēra acis. Viņš skaidri juta: gals klāt. Ja ne šajā pagriezienā, tad nākamajā vai aiznākamajā. Spējš trieciens.

Fredijs tā arī neatvēra acis, līdz viņi nonāca priekšpilsētā un Eklends samazināja ātrumu. Uz priekšu pa Pārkleinu: iegriežoties staļļos, riepas griezīgi iesmilkstējās. Eklends jau bija izlēcis no mašīnas un tuvojās mājai, kad arī Fredijs bija izlēmis, ka drīkst kāpt laukā.

-   Tu esi dusmīgs, viņš sacīja, panācis Eklendu, un satvēra viņu aiz piedurknes.

-    Jā. Es esmu dusmīgs. Eklends apstajās un, pavēries debesīs, dziļi ievilka elpu.

-    Uz mani?

-   Nē. Ne uz tevi. Uz viņu. Par to, ko viņa tev nodarījusi un ko mēģina nodarīt sev. Es tūdaļ eju augšā. Tā, lai viņa var redzēt… cik dusmīgs es esmu.

-    Tagad? Eklend, tu nedrīksti to darīt. Nedari tā!

-   Nē. Darīšu. Neviena nav. Visi aizgājuši ar Stēmu uz operu. Augšā neviena nebūs, tikai Dženna un māsa.

-    Eklend, lūdzu, nevajag! Viņa ir slima.

-   Tu domā, ka es to nezinu? Eklends pastūma Frediju malā. Tu nupat man izstāstīji… cik viņa ir slima.

***

Varbūt Konstance bija iemigusi, varbūt tajā neapziņā, kura viņu bieži pārņēma, kad laiks gāja uz priekšu, bet viņa to nemanīja. Katrā ziņā Konstance nedzirdēja Eklendu ienākam un apsēžamies krēslā blakus gultai. Atvērusi acis, viņa Eklendu pamanīja tikai pēc kāda brīža.

Konstance skatījās pa logu. Viņai patika vērot debesis aiz tā, vērot, kā mainās gaisma, kā peld mākoņi. Viņai patika ieklausīties ielas trokšņos, bet dažu pēdējo dienu laikā viņa bija pamanījusi kaut ko savādu. Trokšņi bija kļuvuši it kā tālāki, apslāpēti, un gaisma arī tā bija mainījusies. Pat pusdienlaikā tā vairs nebija spoža. Šķita, ka logs attālinājies, pat aizkari, kas to ieskāva, vairs nebija tik labi saskatāmi. Patiesībā viņai stipri nācās sasprindzināt redzi, lai vispār saredzētu loga aprises vai mēbeles istabā. Viņai bija ienācis prātā vakar, aizvakar? ka viņa zaudē redzi, un viņa pūlējās koncentrēt uzmanību pie šis domas. Tas taču bija ievērojams sasniegums kļūt aklai!

Bet doma slīdēja projām un nepalika pie Konstances tik ilgi, lai viņa spētu to novērtēt. Tā sāka virpuļot, tad šūpoties un tad aizslīdēja projām. Varbūt es mirstu, viņa nodomāja pēc stundas vai pēc dienas, un uz mirkli šī doma kavējās viņas apziņā liela un mirdzoša, it kā viņa lūkotos saulē. Tad ari tā pazuda, un atgriezās tumsa. Konstancei tumsa patika labāk: tajā valdīja miers.

Tajā vakarā, lajā nozīmīgajā vakarā viņa, atvērusi acis, pavērsa tās pret vietu, kur vajadzētu būt logam, un ieraudzīja… vijolītes. Nē, ne ziedu apveidu, bet to krāsu un smaržu. Krāsas mijās tur bija dažādi toņi, no visbālākā, opāla zaļā, līdz lavandas tonim un melno vīnogu purpuram. ŠI mitruma un zemes smarža un krāsas izraisīja tādu baudu, ka Konstance iekliedzās, un skaņa atbalsojās viņā kā šāviens.

-    Pieskaries tām!

Konstance acumirklī zināja, ka tas ir Eklends, kas runā, viņa balss Konstancei likās ļoti skaļa, tik skaļa, ka Konstance bija pārliecināta viņa sapņo. Taču viņš šos vārdus atkārtoja vēlreiz, tā ka varbūt tas nemaz nebija sapnis. Tad cik laika tas prasīja, tāda sajūta, kā vērojot zemes griešanos, viņa pagrieza galvu un varēja viņu saskatīt, viņa saspringto, šauro seju te attālināmies, te tuvojamies. Viņš sarauca pieri. Viņš kaut ko turēja rokā, kaut ko sniedza viņai. Palicis roku Konstancei zem pleciem, Eklends viņu pacēla. Tās bija vijolītes. Mazs vijolīšu pušķītis. Eklends tās nupat bija izvilcis no vāzes, kas stāvēja uz naktsskaplša, bet Konstance to nevarēja zināt. Viņa bija pārsteigta, ka var šo pušķīti saskatīt, ka viņa nav akla. Viņa gribēja pieskarties ziediem, bet roka bija par smagu, lai to paceltu.

-    Paosti! Redzi?

Eklends piegrūda ziedus tik tuvu Konstances sejai, ka ziedlapiņas skāra ādu. Viņa redzēja, ka ikvienam ziediņam ir pa acij, un tās visas lūkojas viņā. Katrā lapā stīgoja dzīsliņas. Zemes smarža pārspēja visas pārējās. Varētu noslīkt vijolītēs Eklends satvēra viņu aiz delma.

-    Tev laiks iedzert veronālu. Bet es tev to netaisos dot. Dzer šo! Tas ir tīrs ūdens. Lēnām.

Viņš pacēla glāzi Konstancei pie lūpām, un, tā kā viņas mute bija kļuvusi nepraša un rīkle spītīga, nedaudz ūdens aiztecēja garām. Eklends to nenosusināja, kā parasti darīja māsa vai Dženna. Viņu vērodams, Eklends nolika glāzi.

Varbūt vainīgs bija ūdens, varbūt aukstais pieskāriens ādai: Konstance atklāja, ka var Eklendu saskatīt. Viņa varēja saskatīt, kā Eklenda mati atliecas pret pieri, darīdami viņu skulptūrai līdzīgu. Viņa varēja saskatīt Eklenda augsto, šauro deguna izliekumu, sejas bālumu un saspringtos vaibstus. Viņa redzēja Eklenda pētošo skatienu. Un tas bija bargs.

-   Vai tu mani redzi?

Konstance pamāja.

-    Kādā krāsā ir mani svārki?

-    Melni.

Pagāja krietns laiciņš, kamēr šis vārds pārvēlās pār viņas lūpām, un, kad tas bija izteikts, Konstance vairs nebija pārliecināta, ka tas ir īstais. Tomēr laikam bija, jo Eklends pamāja. Viņš piecēlās, pazuda krāsu virpulī, tad atkal parādījās, un rokā viņam bija spogulis.

-   Apsēdies!

Viņš Konstanci atkal paslēja augšā un atbalstīja pret spilveniem. Tad viņš izdarīja ko satriecošu. Viņš pacēla spoguli iepretī viņas sejai, lai gan spoguļi jau nedēļām ilgi bija aizliegti. Dženna lielo spoguli uz tualetes galdiņa bija pārklājusi ar šalli.

-    Skaties! Vai tu redzi? Paskaties uz sevi, Konstance!

Konstance paskatījās. Sākumā spoguļa virsma likās neskaidri pelēka un pērļaina kā gliemežnīcas iekšiene, bet Konstancei gribējās paklausīt Eklendam, tādēļ viņa sasprindzināja redzi un skatījās atkal. Viņa izskatīja vai visas acis. Pēc brīža Konstance atklāja, ka spēj saskatīt savu seju.

Redzētais viņu satrieca. Šī seja viņai nebija pazīstama. Tā bija pelnu pelēka, asi izspīlētiem kauliem, ap muti bija jēlumi, acis nespodras, ēnu ieskautas. Viņa nedroši raudzījās šajā sejā, un plaukstas saka kustēties tā, kā pēdējā laikā bija pasākušas darīt pašas no sevis šurpu turpu, viegli plūkājot vēsos palagus.

Eklends nolika spoguli. Viņš satvēra vienu no šīm plaukstām. Viņš tuvināja to Konstances sejai, aptvēris plaukstas locītavu ar pirkstiem.

-   Vai redzi, cik tu esi vāja? Tavas delnas ir kā sērkociņi. Es tās varu apņemt ar pirkstiem palūk, tā.

Šķita, ka Eklendu tas sadusmo, un, to atklājusi, Konstance saprata, ka saredz ne tikai savas delnas, bet arī savas un Eklenda plaukstas un stērķelētos baltos palagus, un sarkano virspalagu, un krēslu, uz kura sēdēja Eklends un kurš bija darināts no melna koka un rotāts ar grebumiem.

-    Es gribu tevi dabūt ārā no šīs gultas.

Eklends atgrūda segas.

-    Ir jau labi. Es zinu, ka tu nevari staigāt. Tev nevajadzēs staigāt. Es tevi nesīšu uz rokām.

Viņš izcēla Konstanci no gultas. No pēkšņās kustības apreiba galva. Istaba viļņojās un šūpojās, un Konstance juta, ka viņas plaukstas skrāpējas pa savam muļķīgajam, bezjēdzīgajam ieradumam gar viņa svārku atlokiem.

Eklends aiznesa viņu pie loga. Pie loga nonākot, Konstance klusi iekliedzās, jo logs bija atvērts. Eklends iznesa viņu ārā uz maza, režģota balkoniņa. Kāds gaiss! Konstance juta, cik tas viegls, kā tas piepilda plaušas un apskaidro prātu. Viņa pavērās apkārt: namu un mākoņu aprises, ielas trokšņi, debesis nāca tuvāk. Viņa atkal iekliedzās.

-Līst!

-   Jā. Līst. Līst diezgan stipri, un drīz būs negaiss. Tas jau tuvojas. Vai tu jūti, ka līst? Vai tu jūti lāses uz sejas?

-    Jā, Konstance atbildēja.

Viņa ļāva galvai atslīgt pret Eklenda plecu. Viņa ļāva lietum skaloties pret savu ādu. Tas kaut ko čukstēja viņai. Konstance aizvēra acis un juta lietus lāses durstām plakstus, vaigus, lūpas. Sākumā bija patīkami. Konstanci pārņēma svētlaime. Bet tad vēsais slapjums sāka spiesties cauri naktskreklam, pielipinot to pie miesas.

-    Nes mani atpakaļ, viņa dzirdēja sevi sakām. Pašas balss Konstanci pārsteidza, jo tā līdzinājās viņas vecajai balsij, tikai izklausījās vairāk piesmakusi nekā agrāk. Eklends nepakustējās, un viņa atkārtoja šos vārdus vēlreiz.

-    Nes mani atpakaļ, Eklend!

-    Nē, teica Eklends. Tikai tobrīd Konstance apjauta, ka viņš ir dusmīgs dusmīgāks nekā jebkad agrāk. Konstance, vai tu dzirdi, ko es tev saku? Tu saproti?

-   Jā, Konstance ierunājās, bet, pirms paguva vēl ko piebilst, Eklends viņu mežonīgi sapurināja tā, ka visi kauliņi nodrebēja.

-   Tad klausies, ko es tev saku, un atceries. Tu sevi nogalini. Liekas, tu gaidi, ka tevi liks mierā un ļaus to darīt. Bet es neļaušu vai dzirdi? Tev nāksies izvēlēties un izvēlēties tūdaļ pat. Vai nu tu iesi iekšā un sāksi dzīvot, vai es vienkārši nometīšu tevi zemē. Es nostāšos uz pašas malas, pacelšu tevi pāri margām un palaidīšu vaļā. Tas būs daudz ātrāk un nesāpīgāk nekā ilgstoša badošanās līdz nāvei, kuņa tu esi iecerējusi. Tādējādi viss būs cauri vienā mirklī. Četrdesmit pēdu kritiena. Tu neko nejutīsi. Izšķiries! Vai nu viens, vai otrs.

Runājot Eklends pagājās uz priekšu. Konstance sajuta dzelzs margas pieskaramies pēdām. Viņa palūkojās lejup. Lejā bija saskatāma iela vispirms kā miglā, tad pavisam skaidri. Vismaz četrdesmit pēdas.

-Tu to nedarīsi.

-    Varbūt arī ne. Varbūt es vēl neesmu tik cietsirdīgs bet gribētos gan. Ļoti labi. Es ļaušu tev pašai izvēlēties. Es nolikšu tevi zemē. Skaties, margas ir pavisam zemas. Tev būs tikai mazlietiņ jāpārliecas pāri. Skaties!

Eklends nolaida viņu lejā. Aukstais segums pieskārās Konstances pēdām. Viņas ceļgali saļodzījās.

-    Pieturies pie režģiem. Tā. To tu vari. Tev nāksies turēties pašai. Laid mani vaļā.

Eklends attāva viņas rokas no saviem svārkiem.

Konstance sagrīļojās pretī balkona režģiem, gribēja tos satvert, netrāpīja, tad satvēra. Eklends stāvēja viņai aiz muguras. Vai viņš joprojām bija tuvumā vai arī bija pakāpies nostāk? Konstancei šķita, ka jūt viņu tuvumā, taču, kad viņš atkal ierunājās, balss bija attālinājusies. Konstance pavērās pāri margām. Iela šūpojās.

-    Izšķiries!

Nav šaubu, balss ir attālinājusies. Konstance to tik tikko varēja sadzirdēt. Vārdus aprija lietus, vējš un debesis. Viņa varētu nolēkt, domāja Konstance, un, iespējams, Eklendam bija taisnība: tieši to viņa vēlējās. Kā viņš bija sacījis, viņai pat nevajadzētu lēkt, pieliktu, ja viņa noliektos uz priekšu, pavisam nedaudz. Tad būtu miers ar visu: ar melnajām piezīmju burtnīcām, ar melnajiem sapņiem un melnajiem tārpiem, kas šajos sapņos skrubināja viņas sirdi. Pavisam vienkārši!

Konstance nolieca galvu. Viņa ļoti uzmanīgi nopētīja ielu lejā zem balkona. Tā joprojām šūpojās, bet ne tik strauji kā pirmīt. Konstance pārdomāja, kāda varētu būt sajūta, kad izšķīst uz ietves, saplīstot kā olas čaumala, un kā tas varētu izskatīties. Viss cauri un darīts: nebūtu grūti ieslīdēt nāvē, pavisam kas cits mesties tai pretī.

Konstance paslēja seju pretī lietum un ievilka nāsīs miklo pilsētas gaisu. Viņa ieelpoja nākotni galu galā, nākotne vēl bija iespējama. Ja viņa bija piespiedusi sevi mirt, viņa varēja piespiest sevi arī dzīvot: atvēlēt sev nākotnē vēl daudzus gadus. Viņa pamāja ar galvu šai nākotnei un redzēja, ka arī tā var sākt šūpoties, jo nākotne tinās noslēpumainībā, tā bija nezināma un tādēļ pievilcīga, jo glabāja sevī daudzas un dažādas iespējas. Aiziet vai turpināt.

Riskē un turpini: viņa izdzirdēja šos vārdus, kas tika izteikti skaidrā, smalkā balstiņā. Tieši tajā mirklī, kad Konstance izlēma, ka balstiņa devusi labu padomu, kuru viņa gribēja pieņemt, balkona režģis izslīdēja viņai no rokām, iela sāka skriet pretī galvu reibinošā ātrumā. Laikam Konstance bija iekliegusies viņu apņēma Eklenda rokas. Izrādījās, ka viņš ir daudz tuvāk, nekā Konstance bija iedomājusies.

Viņi stāvēja nekustīgi. Lija lietus. Tālumā uzplaiksnīja zibens. Atskanēja pērkona dārdoņa.

Vasaras negaiss. Eklends, pagriezdams Konstanci pret sevi, ielūkojās viņai sejā. Viņš izskatās apjucis, nodomāja Konstance, it kā ar viņu kaut kas noliktu, ko viņš nedz vēlējās, nedz spēja saprast. Acīs apdullis skatiens, it kā viņu būtu ķēris neredzams sitiens.

Eklenda sejā atplaiksnīja nepatika, lūpas īgni savilkās. Klusā un gurdenā balsī viņš teica:

-    Nāc iekšā, Konstance!

-    Es nevaru mainīties, Konstance viņam sacīja daudz vēlāk tajā pašā vakarā. Viņa bija nedaudz ieēdusi. Viņa jutās jauna. Viņa jutās spēcīgāka. Es nevaru pavisam mainīties. Tu taču to zini, Eklend?

Eklends turēja viņas roku, ne nu tieši turēja, bet bija nolicis to blakus savai rokai uz segas tā, ka abu pirksti saskārās.

-    Es nekad neesmu prasījis, lai tu mainītos. Tu esi tāda, kāda tu esi. Viņš apklusa un pēc brīža vaicāja. Vai vainīgs Zīdspalvis? Vai vainīgs negadījums?

-Negluži. Nē.

-    Tad Fredijs? Tēva dienasgrāmatas?

-   Tu esi runājis ar Frediju?

-   Jā. Šovakar.

-    Viņš tev izstāstīja, ko es darīju? Ko mēs darījām?

-    Šo to. Jādomā, ka ne visu.

-    Es nelūgšu piedošanu. Es nelūgšos, lai man piedod. Konstance sāka runāt ļoti ātri. Viņas rokas strauji kustējās uz priekšu un atpakaļ.

—Tagad tu zini, kāda es esmu. Esi iepazinis mani no sliktākās puses. Droši vien tev tas nebija pārsteigums. Droši vien tas tikai apstiprināja tavas domas par mani. Es tev nekad neesmu patikusi, Eklend.

-    Kādreiz tu man ļoti nepatiki.

-    Ļoti labi, tātad tev bijusi taisnība. Es nestrīdēšos pretī. Es bieži vien pati sev nepatīku. Es bieži vien ienīstu pati sevi.

-    Vai tāpēc tu sevi sodīji?

-   Sodīju sevi? Konstanci aizvainoja viņa tonis. Iespējams, ka Eklends bija gribējis viņai iedzelt. Viņa aizgriezās.

-   Tu gribēji nomirt. Tevi bija pārņēmusi šī vienīgā doma. Tas izklausās pēc sava veida soda.

-    Varbūt tev taisnība. Varbūt… Konstance atkal ierunājās, jau lēnāk. Es pati sev nepatiku. Man likās, ka es izpostu cilvēkus. Es to nespēju izskaidrot, Eklend, bet vienmēr es tāda neesmu. Reizēm man gandrīz vai šķiet, ka es varētu būt laba vai vismaz labāka. Bet tad kaut kas notiek. Es mainos un jūtu vajadzību darīt ļaunu. Mans tēvs mēdza sacīt…

-    Ko sacīja tavs tēvs?

-    Neko. Tas nav svarīgi.

-    Tev vajadzētu aizmirst savu tēvu. Tev vajadzētu… izdzēst viņu no sava prāta.

-    Es esmu sava tēva meita, Konstance atbildēja, un viņas rokas virs palagiem atkal sāka kustēties uz priekšu un atpakaļ.

Šķiet, ka viņai ir drudzis, nodomāja Eklends un uzlika roku viņai uz pieres, kas patiešām likās karsta. Kad viņa plauksta pieskārās Konstancei pie pieres, viņa aizvēra acis, nemierīgi sakustējās un tad palika mierīgi guļam. Viņai jāatpūšas, Eklends sev teica. Viņai nepieciešams miegs. Viņš atgāja no gultas, apsēdās, tad piecēlās un sāka soļot pa istabu. Pēc kāda brīža Konstances elpa kļuva vienmērīga. Negribēdams viņu atstāt, Eklends piegāja pie loga un palūkojās ārā.

Fredija stāsts Eklcndu bija satriecis, lai gan viņš centās to brālim neizrādīt. Viņu satrieca gan tas, ko Fredijs izstāstīja, gan tas, ko Fredijs, viņaprāt, bija izlaidis. Fredijs nestāstīja visu. Viņa stāstījumā bija pārrāvumi, un Eklends atklāja, ka viņa domas kavējas tieši pie šiem pārrāvumiem. Viņš mēģināja koncentrēt uzmanību uz Fredija pavēstītajiem faktiem: uz to, ka Šaukross rakstījis dienasgrāmatas, uz to, ka gan Konstance, gan Fredijs tās ir lasījuši, uz to, ka Fredijs tagad zināja par mātes sakaru, uz to, ka Konstance kaut kādā veidā bija fiziski brāli pavedinājusi.

-    Viņai patika vietas, kur mūs varēja pieķert, Fredijs bija stāstījis. -Nezinu, kāpēc. Tēva kabinets vai melnās kāpnes. Vienreiz mēs bijām tavā istabā.

-    Manā istabā?

-    Mēs bijām visu istabās, tikai ne viņas un manēja. Tad viņa aiztika mani. Vai es aiztiku viņu. Tu jau zini, Eklend…

Eklends, stāvēdams pie loga, vēroja, kā pamazam norimst negaiss. Manā istabā, viņš nodomāja, pagriezies pret gultu.

Konstance joprojām gulēja. Viņas vaigos bija ielijis sārtums, mati izjukuši, izrisuši pār spilveniem. Viņa tomēr vēl ir bērns, Eklends klusībā noteica. Un uzreiz saprata, ka ta nav patiesība. Konstance nekad nav bijusi bērns, pat toreiz ne, kad viņš pirmo reizi to satika. Jau toreiz viņas skatiens izaicinošs, vērīgs, aizstāvēties gatavs neatbilda viņas patiesajam vecumam.

Kāds bija viņu izrāvis no bērnības. Eklends paspēra soli uz gultas pusi. Konstance iekliedzās. Viņa sapņoja. Viņas plakstiņi trīsēja. Viņa sāka cīnīties, pīdamās palagos, un plēst lentes, ar kurām bija aizsiets naktskrekls. Viņa vēlreiz iekliedzās. Tad, joprojām cieši aizvērtām acīm, ātri elpodama, Konstance palika mierīgi guļam.

Eklends piegāja pie gultas. Segas viņa bija aizspērusi uz vienu pusi. Tās izjauktas gulēja pie kājām. Naktskrekls bija saņurcījies. Konstance tagad gulēja tā, it kā viņu būtu mīlējis kāds vīrietis rokas atmestas, mati izjukuši pār kaklu un seju. Viena kāja joprojām bija apsegta, otra kaila. Eklends redzēja Konstances augšstilbu, zem plānā naktskrekla tumsnīja viņas sievišķā apmatojuma laukumiņš. Labā krūts bija aizsegta, kreisā atklājusies skatienam. Eklendu pārsteidza atklājums, ka šim bērnam ir krūtis, kuras, būdamas nelielas, tomēr ir pilnīgas, lieliem un tumšiem krūšu galiem. Viņš pasniedzās, lai pārsegtu tās ar naktskreklu. Pirksti pieskārās lencēm. Konstance notrīsēja. Viņa satvēra Eklenda plaukstu.

-   Pieskaries man, viņa sacīja joprojām aizvērtām acīm. Jā. Lūdzu, pieskaries man tā.

Viņš sajuta krūts izliekumu pret plaukstu, krūtsgala izcilnīti. Konstance nodrebēja. Viņas plaksti notrīsēja.

Eklends atvilka roku. Konstance atvēra acis un atstūma no sejas matu cirtu. Viņa skatījās plaši ieplestām tumšām un tukšām acīm. Tad tajās atplaiksnīja sapratne.

-   Vai, Eklend! Tas esi tu. Es redzēju sliktu sapni. Šausmīgu sapni. Paņem manu roku. Lūdzu, paturi to! Tā. Tagad man ir labāk. Nē, neaizej, Eklend! Paliec pie manis! Parunājies ar mani mazliet.

-    Par ko lai es runāju?

Eklends bija kļuvis piesardzīgs. Viņš vilcinājās, tad apsēdās blakus gultai.

-   Vienalga ko. Tas nav svarīgi. Es vienkārši gribu dzirdēt tavu balsi. Pastāsti man kur ir visi pārējie?

-   Pie Stēma operā. Viņi drīz būs atpakaļ. Šeit ir māsa un Dženna, ja tev viņas vajadzīgas.

-    Nē. Man viņas nav vajadzīgas. Māsa ir tik dusmīga! Dženna arī pārāk daudz rosās. Es tik ilgi esmu nogulējusi. Vai viņa jau apprecējusies arHenesiju?

-          Vēl ne. Nomierinies, Konstance. Henesijs ir Francijā viņš aizgāja karot, vai tad tu neatceries? Ticamāk, ka viņi apprecēsies pēc kara.

-    Labāk nerunāsim par viņiem. Es negribu neko par viņiem dzirdēt. yiņa sagrozījās. Es ienīstu Henesiju. Es viņu vienmēr esmu ienīdusi. Viņš slepkavoja bites. Izrāva tām kājas un iebāza kastē. Vienreiz viņš man rādīja, kad biju maza…

-    Konstance! Nomierinies! Aizmirsti Henesiju…

-    Viņš esot mazliet vientiesīgs. Tā saka Ketermols. Bet es tam neticu. Nekad neesmu ticējusi. Manuprāt, viņš ir gudrs. Gudrs un nežēlīgs. Tik milzīgs! Kā tu domā, vai Džennai viņš liekas skaists? Man liekas, jā. Kā liels ozols. Bet viņš slepkavoja bites. Un kodes.Un zirnekļus. Es reizēm domāju, ka viņš noslepkavoja manu tēvu…

-    Konstance. Pārstāj! Tu nedrīksti runāt. Tev ir drudzis. Guli mierīgi!

-   Tiešām? Man ir drudzis? Vai man ir karsta piere?

Viņa ar grūtībām atspiedās pret spilveniem. Eklends satraukts domāja, vai nesaukt ināsu, un uzlika viņai plaukstu uz pieres. Tā joprojām bija sausa, mazliet karsta.

-   Tu redzi? Nekāda drudža. Man nav drudža.

Viņa atslīga atpakaļ spilvenos un pievērsa skatienu Eklenda sejai.

-    Tagad es tā vairs nedomāju. Toreiz es biju jaunāka. Tagad es domāju: kurš paņēma “Purdeys” ieročus?

-Ko?

-    Frānsisa ieročus. Kāds tos paņēma. Tie bija pazuduši. Frānsiss man pastāstīja. Protams, varbūt viņš meloja. Tikpat labi viņš pats varēja tos paņemt…

-   Konstance! Es saucu māsu.

-    Eklend, tad jau tu nemaz nezini par ieročiem? Es domāju, ka tu varētu zināt. Vai tavs tēvs varētu zināt. Nesauc māsu! Pagaidi! Es tev pastāstīšu vienu šausmīgu lietu…

-    Konstance…

-     Mans tēvs bija tavas mātes mīļākais. Bija. Visu laiku. Gadiem ilgi. Pat Frānsiss to beigās atklāja. Viņš abus redzēja tajā liktenīgajā dienā. Kā tava māte ieiet mana tēva istabā. Viņš kaut ko bija pazaudējis, tas ir, Frānsiss. Kas tas bija? Kaut kas viņam vajadzīgs viņa kamerai, tā tas bija! Frānsiss kaut ko bija tur atstājis un gāja tam pakaļ, un redzēja, ka māte aizver Karaļa guļamistabas durvis. Frānsiss raudāja.

-    Guli mierīgi!

-   Un Fredijs. Viņi abi. Kas par asarām! Vai tu, Eklend, raudāji? Ak nē tu zināji. Tu jau zināji. Nu protams, es to biju piemirsusi. Eklend, man tik ļoti sāp galva! Paturi manu roku. Nē, ciešāk. Tā. Vai redzi? Es tagad esmu mierīgāka…

-   Konstance, tev tas viss jāaizmirst. Tas notika ļoti sen, pirms veseliem pieciem gadiem…

-    Eklend, vai tu pastāstīsi man vienu lietu? Tikai vienu? Tonakt tajā naktī, kad viņš nomira, kur tu, Eklend, biji?

-   Acīmredzot viesībās…

-    Jā, bet vēlāk. Eklend, Frānsiss teica, ka viņš tevi pēc viesībām meklējis. Viņš nav varējis gulēt, gribējis parunāties. Bet neesot tevi atradis. Tu neesot bijis savā istabā. Un lejā ari ne…

-    Zēns tā saka?

-    Vienreiz teica.

-   Labi, viņš nevarēja mani atrast. Es nebiju mājā. Es biju kopā ar… ar kādu citu.

-   Ar Džennu?

-    Jā. Nu, vai tagad varam beigt par to runāt?

-    Visu nakti?

-   Jā. Visu nakti. Kad gāju prom, ausa gaisma. Es nemaz negāju gulēt…

-    Visu nakti. Ar Džennu.

Konstance izdvesa dziļu nopūtu. No viņas sejas nozuda saspringtā, baiļpilnā izteiksme. Viņa atlaidās spilvenos.

-Tā. Redzi. Tu nomierināji manu prātu. Es zināju, ka tu varēsi mani nomierināt. Saproti, es tik ļoti baidījos…

-    Konstance…

-    Nē, patiesi! Man bija tāda sajūta, it kā plecos būtu uzvelts šausmīgs smagums, kas spiež mani pie zemes. Tagad tas ir prom. Tu mani esi izdziedējis, Eklend. Izdziedējis mani divreiz. Vienreiz uz balkona un otrreiz tagad. Es to nekad neaizmirsīšu, kamēr vien dzīvošu.

Viņa apklusa un vēlreiz saņēma Eklenda roku.

-   Paliec vēl mazliet! Parunājies ar mani. Nestāsti man neko satraucošu. Runā par ikdienišķām lietām. Tad es aizmigšu. Pastāsti par savu darbu. Ko tu dari? Kas ir tavi draugi? Lūdzu, Eklend, neaizej!

Eklends vilcinājās. Uz mirkli intuīcija lika tomēr aicināt māsu un iet projām, bet Konstance viņu pievilka. Viņš gribēja aiziet. Bet viņš kavējās aiziet.

Eklends pārlaida skatienu istabai un atklāja, ka tā viņu ieaijā. Slimnieka istabas miers un klusums, kamīna liesmu siltums, segas sarkanums. Konstances acis mierīgi lūkojās viņa sejā. Dīvains vakars, viņš domāja, vakars ārpus laika, šķirts no pārējās dzīves.

-   Nu labi, viņš ierunājās. Mans darbs. Mans darbs ir ļoti garlaicīgs. Papīru kaudzes: es lasu ziņojumus un rakstu ziņojumus. Es sastādu memorandus. Es piedalos sapulcēs. Manā pārziņā ir serbu teritorija, un, jo vairāk es uzzinu par turienes notikumiem, jo mazāk tos saprotu. Man uz galda, Konstance, atrodas divas koka paplātes, viena pa labi, otra pa kreisi, un dienas beigās visiem papīriem no paplātes kreisajā pusē jābūt pārliktiem uz paplāti labajā pusē. Ar to es arī nodarbojos. Katru dienu.

-    Tu pieņem lēmumus?

-   Lēmumus? Nē, un vismaz tuvākajos desmit gados nepieņemšu. Es dodu ieteikumus un pēc tam noskatos, kā tie netiek ņemti vērā.

-    Tātad tevi tas neapmierina?

-   Nē. Mani tas neapmierina.

-    Ko tu labāk gribētu darīt?

-    Būtu labi, ja es to zinātu. Es neesmu mācījies kaut ko darīt. Es esmu mācījies lasīt grieķus, latīņus un filozofiju. Es esmu mācīts tagad ieņemt zināmu vietu sabiedrībā, ietekmīgu vietu, jādomā. Tieši to, ko no manis gaida. Bet mani tas īpaši neinteresē.

-    Kāpēc?

-   Laikam tāpēc, ka viss jau ir iepriekš zināms. Paskaties uz mums. Zēns atgriezīsies no kara. Kādu dienu viņš mantos Vinterskombu. Fredijam tiks atrasta kāda piemērota nodarbošanās, tāpat kā ir sameklēta man. Varbūt Stīnijam izdosies izvairīties, bet mēs pārējie? Eklends apklusa.

Viņu pārsteidza, ka viņš runā par šim lietām, jo nekad ne ar vienu par tām nav runājis, pat ar savu draugu Ego Farelu ne. Eklends pievērsa skatienu savām plaukstām: tās bija šauras un bālas, maigu ādu, kā aristokrātam.

-   Man trūkst gribas, viņš sacīja, atkal pārsteidzot sevi, jo viņa paradumos neietilpa atzīties savās vājībās. Viņš novērsās. Mums pārāk daudz tika dots, varbūt tā ir mūsu nelaime. Pārāk daudz, pārāk drīz, pārāk viegli. Tāpēc mēs neesam iemācījušies cīnīties.

-   Tu varētu cīnīties, Konstance ar pūlēm pieslējās un pasniegusies satvēra viņa rokas. Tu varētu. Tu varētu, Eklend. Tu varētu darīt visu, ko vien gribētu, un būt viss, kas vien gribētu. Paskaties uz mani! Jā! Es to varu lasīt tavā skatienā. Es to pazīstu. Jau no paša sākuma…

-    Konstance, tu esi nogurusi.

-   Nemāci mani! Tas ir tevī, tāpat kā manī. Mēs esam līdzīgi. Tu neesi lēnīgs un vājš, tāpat kā es vairs tāda neesmu. Tev nepiemīt kristieša daba, Eklend. Viņa pasmaidīja. Tu, tapat kā es, esi pagāns.

-   Blēņas! Eklends atsmaidīja pretī. Viņš pacēla roku un sāka skaitīt uz pirkstiem. Kristīts, Anglikāņu baznīca. Iesvētīts, Anglikāņu baznīca. ītona un Baliola. Augstdzimuša toriju skvaira dēls. Augstdzimuša toriju skvaira mazdēls. Iztēles spējas manā ģimenē izmirušas jau sensenis. Tās izmira, tiklīdz viņi tika pie naudas. Dažu gadu laikā, varbūt ne gluži dažu, bet tāds laiks pienāks, tu, Konstance, ieskatīsies man acīs, un zini, ko tu tajās redzēsi? Pašapmierinātību. Angļa sang-froid. Man tā piemitīs visā pilnībā, jo jāpaiet vismaz trim paaudzēm, lai to sasniegtu, iespējams, desmit, ja vēlaties absolūtu pilnību…

-   Tu melo! Konstance joprojām vērīgi raudzījās viņam sejā. Tu melo, Eklend, turklāt tu kaut ko nepasaki līdz galam. Kas tas ir? Ir taču vēl kaut kas, ko tu man neesi izstāstījis, vai ne?

-    Esmu pieteicies karot. Viņš atbrīvoja rokas no Konstances tvēriena. Iestājās klusums.

-    Skaidrs, Konstance beidzot noteica. Kad?

-    Pirms trim dienām.

-    Kurā pulkā?

-   Glosteršīras strēlniekos.

-    Ego Farela pulkā?

-   Jā. Ego ir kritis.

-    Ai! Konstance dziļi ieelpoja. Tad tu gribi viņu aizstāt?

-    Savā ziņā jā. Man ir tāda sajūta, ka esmu viņam kaut ko parādā ka esmu viņam to parādā. Vēl neviens nezina. Šovakar es viņiem to pateikšu. Varbūt rīt. Katrā ziņā vispirms man jāvingrinās. Man jāiemācās nogalināt. Mani nosūtīs uz virsnieku apmācības nometni.

-    Atvelc aizkarus, Eklend!

-Tagad tev jāatpūšas…

-Tūlīt. Bet vēl ne. Paliec vēl piecas minūtes. Man liekas, atkal līst. Var dzirdēt, ka līst. Atvelc aizkarus! Tikai uz mirkli. Es gribu redzēt.

Eklends vilcinājās, tad, lai Konstanti nomierinātu, viņš izdarīja, kā viņa bija lūgusi, un atgriezās pie gultas.

-   Izslēdz uz brīdi lampu. Skaties! Konstances vājā seja tiecās pretī logam. Redzi? Mēness.

Eklends pagriezās. Cauri tumsai, kas valdīja istabā, viņš pavērās gandrīz pilnajā mēnesī un plūstošajos mākoņos. Uz mirkli tie aizsedza gaismu, nākamajā atkal jo spoži spīdēja mēness. Eklends vēroja un vērodams atklāja, ka tas, ko viņš redz, nav tikai mēness un mākoņi, tās ir domas, iespējas un fantāzija. Tās, neiegūdamas noteiktus apveidus, traucās cauri viņa prātam, ļaujot ceļu gaismai un tad to atkal aizsedzot: mēness izgaismoja slimo meiteni, kura bija nolēmusi mirt.

Viņš joprojām nekustīgi sēdēja, pavērsis seju pret logu, tomēr viņā ieplūda Konstances tuvums. Eklcnds varēja sajust viņas plaukstu tikai dažas collas attālu no savējās tikpat noteikti, it kā būtu tai pieskāries. Viņas plaukstai, viņas ādai, matiem, acīm. Viņi reizē pagriezās un paskatījās viens otrā.

-   Eklend, tu paņemsi mani uz rokām? Tikai uz bridi. Paņemsi?

Konstance pastiepa rokas. Eklends noliecās.

Dīvains apskāviens, lai gan viņš neapzinājās, ka būtu pakustējies, nedz arī bija domājis kustēties. Vienā mirklī viņš stāvēja pie gultas, nākamajā jau juta Konstances izdilušo augumu tiecamies sev pretī.

Eklends varēja sajust katru viņas krūšukurvja kaulu, katra mugurkaula skriemeļa cieto izliekumu. Viņa pieglauda Eklenda plecam savu karsto seju. Konstances mati, kas, viņai slimojot, bija izstīdzējuši, likās mitri, mazliet sataukojušies. Viņš saņēma šo matu šķipsnu starp pirkstiem, kā reiz jau bija darījis. Šoreiz viņš to noskūpstīja. Konstance pirmā atrāvās atpakaļ. Viņas rokas joprojām nelaida viņu vaļā, un viņam bija jāskatās Konstancei sejā. Viņa sāka dedzīgi runāt.

-   Nevajag paskaidrojumus, viņa teica. Nevajag atmiņas vai solījumus. Tikai šo mirkli. Šo vienu reizi un šo vienu atgadījumu. Es vienmēr zināju, ka tas pastāv. Tu arī to zināji, todien pie ezera tu to zināji tu taču zināji, vai ne? Nē. Nevajag atbildēt. Ar karstu, vāju plaukstu viņa aizspieda Eklenda lūpas. Neatbildi. Man nav vajadzīgas ne atbildes, ne ari jautājumi. Tikai viens. Man tas vajadzīgs lai spētu izturēt.

Konstance apklusa. Pacēlusi roku, viņa pieskārās Eklenda matiem, tad sejai, tad acīm. Viņa aizklāja tās ar plaukstu. Kad viņa to noņēma, viņš redzēja, ka Konstance smaida.

-   Vēlāk tu sev teiksi, ka tā bija slimība, kas runāja manā vielā. Lai tā būtu vēlāk. Bet tagad nevajag tā domāt. Pašreiz es tev neļaušu tā domāt. Man nav drudža. Nekad agrāk neesmu bijusi tik mierīga. Pēc brīža tu varēsi iet bet vēl ne. Pirms aizej, tev kaut kas man jāapsola.

-   Kas man jāapsola?

-   Apsoli man, ka tu neiesi bojā.

-   Tas ir diezgan grūti… apsolīt kaut ko tādu.

-  Nesmaidi! Es runāju nopietni. Es gribu, lai tu apzvēri. Pacel plaukstu! Piespied to manējai. Lūk, tā. Apsoli!

-   Kāpēc?

-  Es gribu zināt, ka tu dzīvosi. Ka tu esi. Pat tad, ja mēs nekad nesatiksimies. Lai cik ilgs laiks paietu un lai kā mēs pārvērstos, es gribu zināt, ka tu esi. Kaut kur. Tas ir svarīgi. Apsoli!

-   Labi. Es apsolu.

Eklends devās uz durvīm. Dīvains solījums. Dīvainas saites. Jau. atkal, tāpat kā agrāk, Eklends juta pārkāpjam kādu neredzamu robežšķirtni: laiks ārpus laika, solis cauri spogulim.

Viņš atvēra durvis. Konstances acis tagad bija aizvērtas, elpa vienmērīga. Viņš novēlēja Konstancei labu nakti, bet viņa neatbildēja. Šaubīdamies viņš pakavējās pie durvīm. Tikšķēja pulkstenis.

Gaitenī Eklends pagāja garām istabai, kurā pie vaļā atstātām durvīm krēslā snauda māsa. Viņš gāja tālāk, nonāca līdz kāpnēm un palūkojās lejā. Tur, šo kāpņu pakājē, gaidīja ikdienišķā pasaule, ģimene, kas atgriezusies no operas, atzīšanās, ka viņš dodas karā. Eklendam jākāpj lejā un tā jāsagaida, tomēr viņš kavējas kāpņu telpas puskrēslā. Viņš vēl nebija tam nobriedis. Nebija vēl… dekompresēts, jā, tas bija īstais vārds… kā ūdenslīdējs, kurš pabijis okeāna dzīlēs un kuram jāuzgaida, lai drīkstētu ieelpot parasto gaisu, Nolaišanās piecu asu dziļumā. Viņš atbalstījās pret margām. Viņa prātā un ķermenī vēl kavējās kaut kas nemateriāls un neatrisināts, kāda rudimentāra vajadzība. Mirkli vēlāk Eklends nojauta, ka šī vajadzība bija pēc sievietes.

Viņš pagriezās un klusi devās atpakaļ pa gaiteni. Ari Džennas durvis bija vaļā. Viņš ielūkojās pa tām. Dženna sēdēja ar muguru pret viņu pie galda un rakstīja. Eklends atspiedās pret sienu un aizvēra acis. Gaitenis bija čukstu pilns.

-    Tu gulēji ar viņu, Fredij?

-    Nē, viņa negribēja. Visu ko, tika: ne to.

-    Visu?

-    Viņai patika pieskarties. Un skatīties. Dažreiz…

-    Dažreiz kas?

-    Viņai patīk tumsa. Viņai patīk spoguļi. Viiia lieto vārdus…

-    Kādus vārdus?

-   Tos vārdus. Kādus sievietes parasti nelieto. Viņa tos samācījusies no dienasgrāmatām…

-    Es nesaprotu. Un tu atdari ar to pašu?

-    Nē. Viņa visu dara. Un viņa mani biedē.

Eklends atver acis. Viņš ielūkojas gaišajā istabā. Skrapst spalva. Gaiss pilns ar Konstanci. Viņa atnākusi Eklendam līdzi no guļamistabas gaitenī un vada viņu, mādama ar roku. Krēsls, galds, gulta, sieviete: Konstance ienākusi istabā un gaida. Eklends jūt viņas starojumu. Viņš saož tās matu un ādas smaržu. Viņa roka ieslīd tai starp kājām. Viņš glāsta tās krūtis. Viņas mati skar plakstiņus. Viņa pasniedzas ar savu izgreznoto roku, kuras pirkstos samaukti lēti gredzeni, savu bērnišķo plaukstu un pieskaras viņam, kā pieskaras sieviete. Viņas plauksta slīd

augšup pa viņa kāju. Viņa loceklis kļūst ciets. Tā Konstance darījusi ar kādu citu.

Viņš atgrūž durvis un ieiet. Dženna satrūkstas. Viņa pagriežas, klusi iekliedzas, atbīda krēslu.

-    Kas noticis? Atkal drudzis? Es tūlīt nākšu…

Eklends aizver durvis.

-    Konstance ir iemigusi. Es atnācu pie tevis.

Dženna apstājas. Viņas seja kļūst skarba.

-    Es rakstīju rakstīju Džekam. Nupat sāku. Esmu parādā viņam vēstuli. Eklend, kas noticis?

-    Noticis? Nekas nav noticis.

-   Tu esi bāls. Tu izskaties tik bāls.

-    Es biju pie Konstances. Esmu arī pieteicies karot. Gribēju tev pateikt. Man tā liekas, ka gribēju tev to pateikt…

-    Klusāk! Dženna panāca soli uz priekšu. Runā klusāk! Māsa var mūs izdzirdēt.

Viņa nāca tuvāk. Viņas lūpas kustējās. Viņa atkal ierunājās, un Eklends saprata dažus vārdus, taču, jo tuvāk viņa nāca, jo tālāka šķita. Viņa likās tik maza, tik tāla, žestikulējoša figūriņa uz platformas, bet viņš traucas projām ar vilcienu, ar kara vilcienu. Viņš dodas karā. Istaba arī bija maza: tagad viņš to pamanīja. Visiem priekšmetiem tajā bija asas kontūras, viss bija tik daudznozīmīgs un tajā pašā laikā bez nozīmes: it kā viņš to vērotu no nepareizās teleskopa puses. Krēsls, galds, gulta un sieviete. Sieviete bija sākusi viņu kairināt. Viņa to prata labi, un viņam bija vajadzīgs sekss: sekss kā ceļš cauri dekompresācijas kamerai. Konstance, sekss, karš: lūk, patiesā virzība.

-    Paskaties uz mani. Eklend, paskaties uz mani! Viņa bija saņēmusi Eklendu aiz rokas. Es zinu, kāpēc tu esi atnācis. Mēs varam. Ja tu gribi, mēs to varam.

Viņa tagad runāja čukstus un vadīja Eklendu uz gultas pusi. Tomēr kaut kas nebija īsti tā, kā vajadzīgs. Kaut kā pietrūka. Viņai patika vietas, kur mūs varēja pieķert. Tava istaba, Eklend…

Eklends pagriezās un atvēra durvis. Viņš atstāja tajās trīs collas platu spraugu. Dženna iepleta acis. Kad viņa sāka čukstus protestēt, Eklends aizlika viņas mutei priekšā pirkstus. Istaba nopūzdamās izdvesa piekrišanu. Tā norima.

Tuvodamies gultai un sievietei, kura varētu būt raudājusi, Eklends nodomāja: tava kārta skatīties, Konstance. Es tev parādīšu kopoties!

Nākamajā dienā, bet varbūt nākamajā nedēļā ieraksts nebija datēts Konstance ierakstīja savā dienasgrāmatā:

Trīs fakti:

1.   Tovakar, kad Eklends ienāca manā istabā, viņš man sameloja. Nopietni sameloja. Interesanti.

2.  No manis viņš aizgāja pie Džennas. Tas ir labi. Man patīk Dženna. Viņa varētu būt mana dubliere.

3.    Viņš dodas karot. Kad Gvena to izdzirdēja, viņa paģība.

Gvena turklāt vēl raudāja, pielabinājās, uzstāja, lūdzās. Kad Eklends izrādīja ietiepību un viņa lēmums palika nelokāms, Gvena padevās: viņai nekad nepielika izturības ilgstošai pretestībai.

Tiklīdz Eklends bija aizbraucis uz mācību nometni, Gvena sāka gudrot, kā nodrošināt viņa izdzīvošanu. Dažus paņēmienus viņai bija mācījusi Zēna prombūtne šajā karā. Nu viņa tos divkāršoja. Gvena ticēja, ka dēlu liktenis atkarīgs no viņas: tagad viņa tos spēj pasargāt no ievainojumiem, tāpat kā bērnībā bija pasargājusi no slimībām. Tas prasīja koncentrēšanos. Ja viņa būs pietiekami darbīga, pietiekami drosmīga, ja pastāvīgi domās par saviem dēliem un ik bridi atcerēsies viņu drošību, tad viņas mīlestībai tiks amuleta spēks. Nekādas lodes, mīnas, nedz šāviņi nespēs sadragāt šo neredzamo vairogu.

Gvena kļuva tik māņticīga kā nekad agrāk. Viņa aizliedza savā mājā zaļo krāsu un zaļu apģērbu. Viņa juta paniskas bailes no skaitļa trīspadsmit, pat ja tas bija redzams uz garāmbraucoša omnibusa. Savā istabā un savā tuvumā viņa turēja daudzas sīkas savu zēnu lietiņas un relikvijas: dēliem bērnībā nogrieztas matu šķipsnas, viņai dāvātie bērnu zīmējumi, Sv. Kristofera medaļa, pāris zilu atlasa zābaciņu, no frontes sūtītas dēlu vēstules. Katru dienu viņa piesauca to spēku un pielūdza tās. Gvena ticēja, ka šis nedzīvās lietas glabā savu spēku. Viņa to sajuta, šīm lietām pieskaroties.

Savas lūgšanas viņa turēja noslēpumā Dentonu tās būtu tikai sadusmojušas. Turklāt viņa bija sentimentāla. Un vientuļa.

Bailes, ja par tām nedrīkst runāt skaļi, pastiprinās. To Gvena zināja, bet sākumā nebija neviena, pie kura viņa varētu griezties ar savām bailēm. Moda, kuras interese par karu bija nenoturīga, bija ierauta viesību virpuli. Dentons savas dienas nosnauduļoja pie kamīna. Gan Frediju, kuram Džeina Koningema bija sameklējusi ātrās palīdzības šofera darbu Hempstidā, gan Stlniju nodarbināja viņu personīgā dzīve. Stīnijs sāka vest uz mājām draugus: topošo fotogrāfu Konrādu Vikeru, kādu Bezilu Hclemu, ar labiem sakariem, bet aktieri, dīvainu, lācīgu amerikāni ar šļūcošu gaitu, kuru vienmēr dēvēja par Vekstonu. Gvena nezināja, ko domāt par šiem draugiem. Tie šķita aizdomīgi bohēmiski. Viņi visi, izņemot, iespējams, Vekstonu, likās neapzināmies, ka notiek karš. Tā Gvena jutās vientuļa, bet vientulība neturpinājās ilgi. Viņa atrada jaunu sabiedroto, jaunu uzticības personu un šī persona bija Konstance.

Sākumā tuvošanās noritēja pakāpeniski. Konstance pamazām atkopās no savas noslēpumainās slimības, kura beidzās tikpat spēji, kā bija sākusies. Gvena priecājās par viņas atveseļošanos. Tukšās nedēļas aizpildīja nelielas uzvaras: Konstance pirmoreiz nokāpj pa kāpnēm, pirmoreiz iziet pastaigāties parkā, pirmoreiz ēd vakariņas kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem.

Šie sasniegumi starp viņām nostiprināja draudzīgas saites. Nedēļām ritot, Gvena atklāja vēl kaut ko: Konstance bija lieliska sarunu biedrene.

Slimība, liekas, nebija atstājusi nekādas rētas, ne mazākā gurdenuma vai depresijas. Tieši pretēji, Konstancē, liekas, bija modusies jauna un nesātīga interese par dzīvi. Viņa runāja un kā viņa runāja! Gvena atklāja, ka Konstancei piemīt dziednieces spējas: kad Gvena juta skumjas vai bailes, Konstance prata sniegt mierinājumu.

Protams, Konstance bija amizanta tas viņai piemita no dabas. Viņa bija dzīvespriecīga un enerģiska. Viņa mīlēja patenkot. Viņa uzmanīgi klausījās stāstus par notikumiem Londonas sabiedrībā, kurus Gvenai pavēstīja Moda. Viņai patika papļāpāt par sievišķīgām lietām: cepurēm, cimdiem, kleitām, neskaitāmām tīkamām modes niansēm. Viņai patika kopā ar Gvenu doties klejojumos pa veikaliem: sākumā īsos, pēc tam arvien garākos un piedzīvojumiem bagātākos. Atgriežoties no šiem klejojumiem ar maziem sainīšiem rokās, viņas mēdza ieiet glītā tējnīcā un ar baudu apspriest savas trofejas.

Gvena nebija piedzīvojusi meitu, un šie nekaitīgie prieki viņai bija atklājums. Pirmo reizi mūžā viņa Konstanci pieņēma. Agrākā piesardzība pamazām izgaisa. Konstance, Gvena mēdza teikt, ko es bez tevis būtu darījusi?

Turklāt Konstance prata pielāgoties. Viņa ne vienmēr bija jautrības avots. Konstancei piemita smalka intuīcija: viņa zināja, kad Gvena grib pabūt viena. Viņa zināja, kad Gvena mierināma.

To nojauzdama, Konstance gāja palīgā. Viņa mudināja Gvenu staigāt samtainās nostalģijas takas. Mierīgajās pēcpusdienās, kad rudens pamazām vērtās ziemā, sēžot pie kamīna, Gvena atklaja Konstancei savu sirdi. Viņa aprakstīja savu bērnību Vašingtonā, Kolumbijas apgaba

lā, savus vecākus, savas māsas un brāļus. Runājot Gvenai atausa atmiņā visādi sīkumi sīkumi, kurus viņa pirms tam likās aizmirsusi. Tēva nelielā kariete, braucieni pāri upei pie Mērilendas brālēniem, kleitas, kādas bija valkājusi viņas māte, svētdienas rīti, kuros tēvs mēdza lasīt priekšā Bībeli.

Neviens no Gvenas ģimenes locekļiem nekad nebija izrādījis interesi par šiem stāstiem, bet Konstancei tie likās interesanti. Viņa klusi sēdēja un acīm redzami aizgrābta uzmanīgi klausījās. Ak, Amerika! viņa reiz sacīja. Amerika. Man patiktu tur dzīvot. Pavisam jauna pasaule. Cik tu esi laimīga, Gvena, ka varēji ceļot! Tā pamudināta, Gvena turpināja. Viņa pastāstīja, kā satikusi Dentonu, par viņu saderināšanos. Par Vinterskombu, bērnu piedzimšanu. Šaukrosa gadus Gvcna izlaida un par šo laika posmu Konstance netaujāja.

No savas ģimenes Gvena pārgāja pie Dentona ģimenes: viņa iestarpināja detaļas no Modās pagātnes. Viņa aprakstīja itāļu ķeizariņu, Modās dzīvi Montekarlo. Viņa tuvojās sera Montegjū Stēma ienākšanas laikam Modās dzīvē, laikam pateica par daudz un apklusa. Tā nu nebija tēma, aptvēra Gvena, kuru apspriest ar meiteni. Konstance smaidīja.

-Tev nemaz nevajag būt tik piesardzīgai. Es vairs neesmu bērns. Es zinu, ka Stēms ir tantes Modās mīļākais. Un kāpēc gan ne? Protams, viņš ir jaunāks par Modu, bet tik gudrs un augstsirdīgs…

Sākumā Gvena bija satriekta. Vārds “mīļākais” nāca tik negaidīti. Viņa būtu devusi priekšroku kādam piedienīgākam vārdam, piemēram, aizgādnis. Bet Gvena nebija aizspriedumaina, viņai piemita humora izjūta, un Konstance lūkojās viņā tik daudznozīmīgi, uzjautrināti, mazliet sazvērnieciski… Laiki mainījās. Gvenai gribējās turpināt.

-   Nu, protams, viņš ir ebrejs. Man liekas, es neesmu pārāk aizspriedumaina šajā ziņā. Bet daži cilvēki tādi ir. Lielākā daļa. Es bieži domāju, ka Modai tādēļ ir grūti. Zini, pat Dentons…

-    Dentons? Bet viņš tik bieži ielūdz seru Montegjū!

-   Es zinu. Reizēm man tas liekas savādi. Bet tā nu tas ir par Dentonu nekad neko nevar īsti zināt. Un Stēmam, protams, ir tik iespaidīgi sakari…

Pretestības brīdis bija pāri. Gvena vairs nespēja apstāties. Viņai ar Konstanci notika ļoti interesanta saruna par Modu, Stēmu, tenkām par Stēmu, noteiktas informācijas trūkumu, viņa piesardzību, augstsirdību un viņa bagātību. Šīs sarunas beigās, kura abām sagādāja lielu baudu, Konstance nopūtās. Viņa pasniedzās un paspieda Gvenas roku.

-          Zini, viņa teica, tev vajadzētu biežāk iziet sabiedrībā. Es jūtos vainīga. Man negribas, ka tu manis dēļ paliec mājās. Es tagad atkal esmu pietiekami stipra. Mēs varētu biežāk iet sabiedrībā, saproti, mēs varētu iet kopā…

Gvenu Konstances vārdi aizkustināja.

-    Liekas, tagad mēs tiešām varētu… viņa mazliet domīgi ierunājās.

-   Nu protams, mēs varētu! Tas mums abām nāks par labu! Konstance nometās viņai pie kājām. Iesim! Mēs varētu sākt rit pat!

Tā sākās Konstances iešana sabiedrībā. Tā sākās ar tēju pie Modās nākamajā dienā.

***

Sekoja drudžains un priecīga satraukuma pilns laiks, kas turpinājās kādus deviņus mēnešus. Tas sākās 1915. gada rudenī, kamēr Eklcnds joprojām atradās mācību nometnē, un turpinājās pat tad vēl, kad Eklends devās uz Franciju.

Arī agrāk Gvena bija īslaicīgi ielauzusies tajā spožajā pasaulē, pie kuras piederēja Moda, bet viņa vienmēr pret to bija izturējusies piesardzīgi, uzskatīdama, ka nav pietiekami izcila, lai šī pasaule viņu pieņemtu. Tagad, Konstances iedrošināta, Gvena riskēja un atklāja, ka uzņemšana bija daudz vienkāršāka, nekā viņai bija šķitis.

Daudzas sabiedrības smailē uzkāpušas sievietes ari bija amerikānietes, starp tām Modās sirdsdraudzene un reizēm sāncense lēdija Kanēda. Šim sievietēm Gvena un Konstance iepatikās, un viņas konkurēja savā starpā, kura no viņām būs Gvenas vai Modās pavadones. Gvena un Konstance ātri tika ierautas nebeidzamā rosības virpulī. Tika rīkoti lenči, tējas dzeršanas, rauti, vakariņas, balles, organizētas neskaitāmas komitejas naudas vākšanai no karavīru sievām, naudas vākšanai privāto sanitāro vienību formēšanai, šīs vienības sūtīja titulētas sievietes, sievietes no labām ģimenēm, strādāt Francijā. Gvena atklāja, ka dažādas komitejas meklē viņu klātbūtni, tāpat ari čekus, kurus viņa izprasīja labdarības pasākumiem no negribīgā Dentona.

Agrāk viņas dienas pagāja visai tukšas, turpretī tagad tās bija aizpildītas līdz pēdējai iespējai: nevienas brīvas stundas un, ja tādas būtu bijušas, tad tiktu patīkami pavadītas, jo visu šo pasākumu apmeklējumi prasīja radikālu garderobes pārskatīšanu.

-   Nē, Gvena, šo kleitu tu nedrīksti vilkt vēlreiz mugurā! izsaucas Moda, priecīga, ka atradusi jaunu sabiedroto un līdzgaitnieci. Vēl ļaunāk, Konstancei nav absolūti nekā, kas varētu noderēt. Mums jāiet iepirkties. Nekavējoties.

Tā, mēnešiem ritot, iepirkšanās pasākumi kļuva biežāki. Modās pieredzējušā vadībā Gvena no jauna atklāja greznības vilinājumu.

-    Gvena, zīds tik labi pieguļ ādai! Kas gan var pārspēt zīdu! izsaucas Moda, un Gvena, kas pirms vairākiem gadiem, paklausot Dentona prasībai pēc taupības, bija pievērsusies kokvilnai, tūdaļ pat mainīja savus uzskatus.

Zīds bija modē un tas bija dārgs. Reizēm, skatoties, kā smaržīgā salonā modeļi demonstrē neatvairāmus tērpus, Gvenu pārņēma sirdsapziņas pārmetumi. Moda atvairīja visas bažas.

-    Blēņas, Gvena! viņa izsaucās. Dentons ir vecs skopulis. Viņš nemaz nesaprot naudas vērtību. Viņš saprot tikai krāšanu. Bez tam neraizējies viņi ir satriecoši labiņi. Viņi rēķinus nesūta mēnešiem ilgi — „

Kredīts! To dabūt nebija nekādu grutību. Šīs vietas, kas šķīra Gvenu no viņas vīra naudas, bija diskrētas. Tādu vulgāru lietu kā kleitas, cepures, franču apavu vai ar rokām izšūtu čičunčas apakšsvārku patiesā vērtība netika minēta, un Gvenai bija neērti prasīt. Galu galā, vai viņai vienmēr nebija neskaidri licies, ka Kavendišu īpašums ir neizsmeļams? Diez vai to varēja nopietni ietekmēt šāda veida izdevumi. Kleitas… pāris rotaslietu. Tas taču, kā teica Moda, nebija nekas īpašs!

Šai rosībai, pastāvīgajām viesībām un veikalu apmeklējumiem bija vēl cits aspekts pārmaiņas, ko tas izraisīja Konstancē.

Konstancei, sacīja Moda savā dzēlīgi emocionālajā tonī, piemita intuīcija uz greznību. Viņa ar baudu iedziļinājās visos tās smalkumos. Konstancē bija apķērīga un gudra skolniece.

-    Nē, Konstancē, dārgumiņ! Es zinu, ka tev patīk krāsainas lietas un tās tev piestāv, bet šis zaļums ir pārāk košs. Lūk, šis… Un Moda pacēla divreiz dārgāku zīda auduma gabalu. Lūk, tas ir patiesi īstais. Patausti, Konstancē! Redzi?

Konstancē redzēja. Viņa sāka saprast īsto smalkumu, lai gan viņas gaume tā arī palika dramatiski ievirzīta. Viņa sāka izjust līniju, akcentu nozīmi.

Jā, Konstancē visu apguva ātri. Moda tāpat kā pirms tam Gvena atklāja, ka viņu mācīt sagādā baudu. Bija patīkami redzēt skolnieces straujos panākumus. Kādu dienu 1916. gada janvāra sākumā Moda paveda Gvenu sāņus. Tas notika vienā no tējas viesībām, un Konstancei Modās viesistabas tālākajā galā bija liela piekrišana. Abas vecākās sievietes viņā nolūkojās ar lepnumu.

-    Zini, Gvena, Moda domīgi ierunājās. Konstancē ir spējīga. Zinu, ka pastāv problēmas ģimenes trūkums, naudas trūkums, bet tam vairs nav tik lielas nozīmes kā agrāk. Tās nekādā ziņā nav nepārvaramas! Skat, cik viņa ir amizanta! Vienmēr tik strauja un dzīvespriecīga. Viņai ir šarms, Gvena. Iespējams, ka viņa nav gluži skaista, bet pamanāma gan, vai tev tā neliekas? Moda iesāņus pavērās Gvenā. Cilvēkiem viņa patīk, Gvena. Pat smaga rakstura cilvēkiem. Lēdija Kanēda sākumā pret viņu izturējās stīvi tu jau zini, kāda viņa spēj būt, bet tagad viņa ir gluži vai apburta. Viņa saskata Konstancē vērtību un viņa tiešām ir vērtība, Gvena! Viņai ir tik daudz enerģijas! Viņa atdzīvina viesības! Sievietēm viņa patīk. Bet vēl Svarīgāk viņa patīk vīriešiem. Viņa tos intriģē. Manuprāt, Gvena, ja mēs saliktu prātus kopā, Konstancē varētu patiešām izdevīgi apprecēties.

-   Apprecēties? Gvena iztrūkās. Moda uzmeta viņai vēsu skatienu.

-    Gvena, tu nu gan vari būt neapķērīga! Konstancei nākamgad paliks septiņpadsmit. Tu apprecējies, kad tev bija astoņpadsmit, un es tāpat. Mums jādomā uz priekšu, Gvena, un jāsāk plānot. Patiesībā es par to vakar ieminējos Montijam. Kandidātu ir vesela jūra. Es pat nesākšu uzskaitīt titulus, ja vien mēs pareizi izspēlēsim kārtis. Galu galā, viņa patiesībā ir tava adoptētā meita. Viņai tagad ir tavs vārds. Ja viņa neapprecēs titulu, tad naudu katrā ziņā.

-    Naudu?

-    Gvena, padomā pati! Kāpēc viņa nevarētu apprecēt naudu? Cik tās nemētājas apkārt? Montijam ir vesels lērums draugu Sitijā, kuri taisījuši labu karjeru un tagad lūkojas pēc īstās sievas. Protams, viņi ir krietni vecāki nekā Konstancē, bet kad gan gadu starpībai bijusi nozīme mīlas lietās? Galu galā, paskaties uz sevi un Dentonu! Tātad mums ir Sitijas kontingents: vairāki kandidāti. Un kā tu skaties uz amerikāņiem? Montijam ir neskaitāmi darījumu kontakti ar amerikāņiem, piemēram, Gass Aleksanders, viņš, Gvena, saproti pati, ir nekronēts būvniecības karalis! Aleksanders joprojām ir nedaudz paraupjš, tā ka Konstance būtu tieši tas, kas viņam vajadzīgs. No otras puses, ko tu saki par krieviem? Man patīk krievi tik romantiskas manieres! Dedzīgi. Konstancei tas būtu pa prātam. Modās Kanēdas rīcībā pašreiz ir viens loti pievilcīgs eksemplārs, viņa to izrāda katrā izdevīgā brīdī. Kaut kas neizsakāms. Tumšmatis, ugunīgām acīm un diezgan sliktu elpu, bet, manuprāt, ar to varētu tikt galā. Nu, ko tu par to saki, vai arī…

-    Rimsties, Moda! Es nevaru tev piekrist. Gvena sāka smieties.

-               Tev nāksies man piekrist, Moda piepeši izrādīja stingrību.

-    Vienmēr svarīgi plānot. Gvena, es brīdinu, ka neļaušu tev kavēties ar šo lielu. Dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta! Sievietes pievilcība nav mūžīga, un Konstancē tieši tagad ir pašā plaukumā. Gvena, tev tas jāpārvērš kapitālā! Tev jāizdod Konstance pie vira. Pasaki to Dentonam. Balle, lūk, kas nepieciešams. Šovasar Vinterskombā…

-    Es nezinu. Dentons var iebilst. Balle prasa tādus izdevumus…

-     Muļķības! Mans brālis taču nav galīgs muļķis. Un turklāt viņš taču negribēs Konstanci uzturēt visu mūžu. Liec viņam saprast, ka tas ir ieguldījums, Gvena, ieguldījums, kas var ienest lielas dividendes! Un, ja tu viņu nepārliecināsi, pārliecināšu es. Es likšu, lai Montijs ar viņu parunā. Montijs vienmēr prot Dentonam parādīt lietas būtību…

Tā nu tas tika izlemts: Konstance jāizdod pie vīra, vasarā gaidāma balle.

Montegjū Stēms ieturēja kopīgu lenču ar Dentonu viņa klubā “Korintietis”, klubā, kas drīz vien atzīs viņu par savu locekli. Neilgi pēc šī lenča Dentons pats ierosināja sarīkot balli: pirms Gvena paspēja nojaust, kas notiek, priekšdarbi jau bija sākušies.

Tiks atvērta deju zāle. Cik gadu pagājis, kopš tā pēdējoreiz lietota? Zālienā būs izpriecu telts. Bija jāizšķiras par tūkstoš lietām, un tas nebija viegls darbs, kā Gvena sākumā naivi iedomājās.

Redzot Gvenas vilcināšanos, Moda uzvēla nastu savos plecos, un, tiklīdz viņa bija uzvēlusi nastu savos plecos, viss kļuva daudz vairāk izsmalcināts. Orķestris, kuru Gvena bija paredzējusi noīrēt, saprotams, ka tas nederēja! Tas esot pagājušā gada orķestris, nevis šīgada. Gvena atklāja, ka tas pats attiecās uz ēdieniem, vīniem un ziediem. Pats ļaunākais nāca, kad vajadzēja sastādīt viesu sarakstu. Kas tajā ierakstāmi? Kas ne? Gvena jutās kā ielenkumā. Stīnijs nepārdzīvotu, ja no viņa grupas kāds tiktu izlaists. Fredijam atradās savi padomi, Modās prāts grozījās gandrīz vai ik dienas atkarībā no tā, ko viņa bija sastapusi iepriekšējā vakarā.

Vienīgi Konstance bija mierīga un ierosinājumos pieticīga, lēmumu pieņemšanu atstādama Gvenas un Modās ziņā. Mēnešos, kas bija atlikuši līdz ballei, Gvena domāja, ka ap Konstanci valda mierīga apvaldītu gaidu atmosfēra. Likās, ka Konstance kaut ko gaida, kaut ko plāno rāmā pārliecībā, ka tas ari iekritis viņai klēpi.

Tas ir pavisam dabiski, Gvena sev iestāstīja, lai gan Konstances jaunā koncentrēšanās sevī viņai likās savā ziņā dīvaina. Konstance gaida balli, Gvena sev iestāstīja. Viņu nervozē pasākuma grandiozitāte: jā, tur tā nelaime. Gvenu aizkustināja Konstances nedrošības apliecinājums, un viņa iemīlēja meiteni vēl vairāk.

Ballei bija jānotiek jūnijā. Ielūgumi tika izsūtīti martā. Gvenas priekpilnā aizņemtība ar jaunajiem pienākumiem tika traucēta tikai vienu reizi 1916. gada aprīlī kad no Francijas četru dienu atvaļinājumā ieradās Eklends.

Gvena, laimes pārņemta, ka viņš uz šīm četrām dienām ir atkal mājās Londonā, neparedzēja nekādas grūtības. Galu galā, Zēns astoņpadsmit mēnešu laikā bija iegriezies mājās tikai divreiz, un, lai gan viņš atteicās runāt par karu, tomēr Gvenu viņa izturēšanās bija iedrošinājusi. Viņš bija šķitis tik jautrs tik jautru viņa Zēnu neatcerējās agrāk redzējusi. Viņa vecā nomāktība bija izgaisusi, nemanīja ne mazākās uztraukuma pazīmes, viņš ne reizi nesastostījās. Zēna alkas iesaistīties katrā sabiedriskā pasākumā šķita gandrīz vai nogurdinošas, kad Gvena beidzot vēlējās mierīgi pasēdēt un ar viņu parunāties.

Zēns negribēja runāt. Viņš gribēja iet cilvēkos. Tagad viņš runāja skaļā, spalgā, pašapzinīgā balsī, sirsnīgi jokodams. Reizi vai divas Gvenai šis sirsnīgums likās saspringts, turklāt Zēnam bija izveidojies paradums purināt galvu, it kā viņam ausīs būtu sagājis ūdens, un tas darīja Gvenu nemierīgu. Taču Zēns bija kliedējis viņas bailes, paskaidrodams, ka Londona viņam salīdzinājumā ar fronti un nepārtraukto šāvienu troksni vienkārši liekoties pārāk klusa.

Tā bija vienīgā reize, kad Zēns pieminēja karu, turklāt tūdaļ pat mainīdams sarunas tematu. Kad viņam pienāca laiks atgriezties Francijā, Gvena bija nomierinājusies: Zēns bija vesels, stiprs un labā noskaņojumā. Viņas lūgšanas tikušas uzklausītas.

Tādēļ, Eklendam pirmoreiz ierodoties no Francijas, Gvena gaidīja, ka viņa apciemojums būs līdzīgs. Eklends gribēs iziet sabiedrībā, kā bija teicis Zēns “atgūt zaudēto laiku”.

Taču notika pavisam citādi. Eklends, atgriezies no Francijas, bija kļuvis pavisam cits cilvēks. Viņš bija novājējis, un Gvena atcerējās, ka viņš jau tā bija tievs. Viņš bija kļuvis ari klusāks un izklaidīgāks. Eklends diezgan strupi pavēstīja Gvenai, ka viņam neesot ne mazākā nodoma kaut kur iet vai ar kādu satikties. Viņam piederot tikai četras dienas. Viņš gribot padzīvot mājās.

Mājās viņš padzīvoja un Gvena līdz ar viņu. Taču viņa atklāja, ka ar Eklendu kļuvis grūti sarunāties. Iespējams, ka viņš nožēloja sākotnējo asumu, jo, kā likās, pielika lielas pūles, lai uzdotu visus pareizos jautājumus, kas šādās reizēs uzdodami. Vārdu pa vārdam Eklends noskaitīja ģimenes litāniju: kā klājas tēvam, kā klājas Slīnijam, Fredijam? Un pēc īsas pauzes: kā klājas Konstancei?

Vienīgā nelaime, ka viss tik ļoti līdzinājās litānijai. Eklenda parastā

jūsma bija nozudusi. Viņš pieklājīgi noklausījās atbildes, tad uzdeva nākamo jautājumu, it kā prātā pārlasītu iepriekš sastādītu sarakstu. Gvenai šķita, ka atbildes viņu nemaz neinteresē.

Redzēdama šīs pārmaiņas dēlā, Gvena kļuva ļoti nervoza. Viņa juta, ka Eklendam viņas sabiedrībā ir nevis vienkārši garlaicīgi, bet viņas sabiedrība dēlu kaut kādā veidā traucē. Karš viņai būtu jāapvaicājas par karu, bet nekādi neizdevās jautājumu pienācīgi formulēt, un Eklenda izvairīgās atbildes, kad tēvs sāka uzdot jautājumus par šo tematu, Gvenu nebūt neiedrošināja.

Gvena, kad vien abiem gadījās būt vieniem pašiem, sāka vismuļķīgākajā un banālākajā veidā čalot par gatavošanos Konstances ballei. Reiz sākusi čalot, viņa juta, ka kļūst aizvien ļaunāk un ļaunāk un ka nav iespējams vairs apstāties.

-    Man liekas, esmu gandrīz vai izšķīrusies, Eklend, par šo brokātu tu piekriti?

Bija pēdējais vakars pirms Eklenda aizbraukšanas. Dentons snauduļoja pie kamīna. Stīnijs, Fredijs un Konstance bija operā ar Modu un Montegjū Stērnu. Brokāta gabalu, kuru Gvena turēja rokās, viņa bija paredzējusi savai balles kleitai. Tagad, vēlreiz to aplūkojot, audums viņai likās pārāk vienmuļš.

-    Un stils, Eklend, viņa turpināja. Nē, tas ir pārāk sarežģīti. Es negribu izskatīties passй*… Moda izgrieza šo attēlu no kāda sava žurnāla. Tas darot slaidāku. Es nebiju īsti pārliecināta…

Gvena apklusa. Eklends vispirms uzlūkoja auduma gabalu, tad pieklājīgi mātes sniegto zīmējumu. Taču Gvenai likās, ka viņš to neredz. Pacēlusi skatienu, viņa Eklenda sejā, pirms viņš paspēja noslēpt, ieraudzīja izteiksmi, kas iedzēla līdz sirds dziļumiem.

Viņa to nespētu aprakstīt: varbūt pamestības sajūta sajaukumā ar dusmām. Eklends lūkojās modes lapā kā bedrē, kurā slēpjas neiedomājamas šausmas.

-    Eklend! Es tā negribēju. Piedod man! Gvena izlaida no rokām brokāta gabalu.

-     Nevajag atvainoties. Lūdzu, nevajag! Es visu saprotu. Pirmo reizi kopš ierašanās Eklends uzlūkoja māti redzošām acīm. Viņš saņēma tās roku un kādu laiku paturēja. Gvena nokāra galvu un pārvarēja piepeši acis saskrējušās asaras.

-    Pastāsti man par savu kleitu, viņš sacīja. Piecēlies viņš piegāja pie loga un nostājās pie tā ar muguru pret Gvenu. Es tiešām gribu dzir

jautājumi. Viņi ar Džennu parakstījās zem sagudrotajiem vārdiem, viņiem tika izsniegtas atslēgas, un abi devās uz istabu. Viss notika tā, kā viņš bija paredzējis.

Tik vienkārši un ātri: pāris vārdu, kurus viņš pārmija ar Džennu uz melnajām kāpnēm, pieskāriens, skatiens, satikšanās staļļos dažas ielas tālāk, taksometrs, blankas aizpildīšana, atslēgas saņemšana. Tik ātri, tik viegli.

Darot visas šīs lietas, kas aizņēma tik maz laika, Eklends pārliecinājās par vienu: māte nespēja aizdzīt no viņa prāta vīrieša un žokļa tēlu, bet to spēja cita sieviete, Eklends juta, ka Konstance to izdarītu vienā mirklī, ja vien viņam būtu izdevies pabūt ar viņu vienatnē, bet pabūt ar Konstanti vienatnē Eklendam gadījās tikai vienu reizi visā atvaļinājuma laikā. Iespējams, ka Konstance no viņa vairījās.

-    Vai tu turi savu solījumu? viņa tam bargi noprasīja, satvērusi aiz rokas, kad viņi abi bija aizkavējušies pie brokastu galda un tādējādi palikuši pēdējie.

-   Cik vien labi spēju, viņš atbildēja. Es domāju, ka tu to esi aizmirsusi.

-    Neesi muļķis! Viņa izskatījās dusmīga un ielaida nagus Eklendam plaukstā. Es to nekad neaizmirsīšu. Vienalga, lai ko es darītu vai ko tu darītu. Nekad.

Un tad viņa bija prom. Šovakar viņa atradās operā Stēma ložā, bet Stēms viņam šo četru dienu laikā bija izdarījis vienu diskrētu pakalpojumu. Pēc Eklenda lūguma Stērns bija iepazīstinājis viņu ar advokātu, vārdā Solomons, kas darbojās netīrās telpās Sitijas nomalē.

Tas ir labākais, par spīti ārienei, Stērns bija teicis, un Eklends pārliecinājās, ka Stēms ir labs cilvēku pazinējs. Diez vai Eklends spētu griezties pie tēva advokātiem tādā lietā kā šī.

Eklends bija sastādījis testamentu. Testaments tika parakstīts un apstiprināts. Ne pārāk iespaidīgs testaments, viņš bija nodomājis, to pārlasot, bet labākais, ko viņš spēja novēlēt, ņemot vērā, ka ar ģimenes naudu viņš varēs rīkoties tikai no divdesmit piecu gadu vecuma ja vien nodzīvos tik ilgi. Automašīna tiks Fredijam, drēbes un citas personiskās mantas pāries brāļu īpašumā, grāmatas Konstancei, jo viņa tās reizēm aizņēmās, lai gan Eklends šaubījās, ka viņa tās lasa. Visa viņa rīcības nauda kādas divtūkstoš mārciņas tiks Džennai, kurai šī nauda kādu dienu varbūt būs vajadzīga.

Tā nesīs procentus, bija teicis Solomons, apmēram simt piecdesmit mārciņas gadā: ne pārāk daudz, bet pietiekami. Eklenda svārku kabatā tagad glabājās kartīte ar Solomona adresi. Pirms viņi šo istabu pametīs un viņi ilgi nekavēsies viņam šī kartīte jāatdod Džennai un viss jāpaskaidro.

Nepieciešamība to darīt viņu kaitināja. Viņu kaitināja istaba. Tagad, atrodoties šeit, Eklends nevarēja saprast, kā viņam varējis ienākt prātā, ka no tā būs kāds labums. Viņš izmantoja Džennu, kā bija viņu izmantojis trīs vai četras reizes pirms tam, iebraucot Londonā no mācību nometnes. Viņš zināja, ka tā ir nodevība, viņš nodod gan Džennu, gan sevi pašu. Dženna pati piekrita tam, ka viņš pie tās nāca vienā un tikai vienā nolūkā, bet šis apstāklis neko nemainīja.

Man jāiet no šejienes projām. Man jāiet tūlīt, Eklends sev gurdeni sacīja. Bet viņa spējas just riebumu pat riebumu pašam pret sevi bija izsmeltas. Neteicis Džennai ne vārda, viņš sāka izģērbties.

Viņš gulēja uz muguras izgulētajā gultā, uz lētajiem palagiem, palicis rokas zem pakauša. Dženna izģērbās lēnāk, varbūt domādama, ka Eklends skatās, bet, lai gan viņa seja bija pavērsta uz Džennas pusi, viņš Džennu neredzēja. Viņš ir karagūsteknis, Eklends domāja. Ja kara pieredzi varētu kādam nodot, piemēram, Džennai, tad, iespējams, varētu izkļūt brīvībā. To nevar nodot. Viņš atsacījās no šīs domas. Tas būtu tas pats kā zinot un ar iepriekšēju nodomu aplipināt kādu ar slimību.

-    Mani taisās sūtīt uz Amjēnas apvidu, viņš sacīja. Vismaz klīst tādas baumas.

-    Amjēnas? Dženna nometa apakšsvārkus. Kur tas ir?

-    Tālāk uz ziemeļiem, nekā es biju agrāk. Neliels ciemats. Netālu no Sommas upes.

Dženna neatbildēja. Viņa atbrīvojās no apakšveļas, tad kaila apsēdās viņam blakus uz gultas malas un sāka viņu kairināt. Tā viņa tagad darīja: viņas mīlēšanās paņēmieni bija kļuvuši drosmīgāki, un, lai gan rezultāts tika sasniegts ātrāk, Eklendam tas ne visai patika.

Eklends novērsās. Viņš domāja par Francijas bordeļiem, par vīriešu rindām virsnieki vienā rindā, ierindnieki otrā. Iekšpusē plāni nodalījumi, parasti tikai aizkari, kareivju nopūtas un ņurdoņa. Sievietes bija īgnas, bet alkatīgas, viņas nekavēja laiku ar priekšspēlēm. Tā varēja vairāk nopelnīt.

-    Nekādas bučošanās, viņam bija teikusi viena no meičām. Viņai bija nepaklausīgi, melni, izlaisti mati: apgaismojums viņu vērta līdzīgu Konstancei. Nekādas drāšanās, viņa sacīja. Liekas, tie bija vienīgie teikumi, kurus viņa prata pateikt angliski.

Viņa satvēra tā locekli dūrē un tumsā kustināja. Viņa bija pietiekami prasmīga. Viss ļoti ātri beidzās. Paņēmiens iedarbojās, tāpat kā tas iedarbojās tagad.

Dženna uzgūlās viņam virsū un aizvērtām acīm, ekstātisku izteiksmi sejā sāka kustēties te augšup te lejup. Savā ziņā patīkami: Eklends juta tuvojamies augstāko gaismas punktu. Kad viss bija cauri, Dženna atbrīvojās un piecēlās. Istabā atradās mazgājamais galds. Viņa devās pie tā nomazgāties. Tecēja ūdens. Dženna ieziepēja kājstarpi, tad noslaucījās.

Iztālēm viņu vērodams, Eklends vaicāja: Nepatikšanas nesanāks?

-    Protams, ne. Es esmu uzmanīga. Es skaitu savas dienas.

-               Es būtu gribējis, lai viss notiek citādi. Eklends piecēlās sēdus.

-    Atvaino, Dženna!

-   Nevajag. Mēs vairs neesam bērni. Mēs ņemam, ko varam, un dodam, ko spējam.

Tad Dženna apklusa, un izteiksme viņas sejā mainījās. Uz mirkli Eklends baidījās, ka Dženna viņu apskaus, bet iespējams, ka Dženna pamanīja viņa instinktīvo saraušanos, jo atkāpās.

-    Saproti, es tevi joprojām mīlu, viņa piesardzīgi sacīja. Es cerēju, ka tas pāries, bet nepāriet. Es zinu, ka tu mani nemīli. Es zinu, ka tu nekad neatgriezīsies. Tāpēc esmu ar mieru uz šo. Labāk tā nekā nekā.

Viņa pasniedzās pēc apakšsvārkiem, tad novērsās.

-    Vienalga, tas ilgi vairs neturpināsies, vai ne?

-    Iespējams. Iespējams, tā būtu labāk.

-   Tātad šī bija pēdējā reize?

Viņa uzdeva jautājumu kā bērns, tā stāvot joprojām kaila un žņaudzījot rokās apakšsvārkus.

-   Tā man liekas. Jā.

-    Tad jau neko, labi. Ļauj palīdzēšu uzvilkt kreklu.

Nekādu lūgumu, nekādu pārmetumu. Eklends jutās pazemots, bet reizē atvieglots.

Kad abi bija apģērbušies, Dženna pagriezās un palūkojās atpakaļ uz neglīto istabu. Aiz loga iesvilpās vilciens. Eklends iebāza roku kabatā un, izvilcis Solomona vizītkarti, pasniedza to Džennai. Viņš paskaidroja: ja ar viņu kas notiekot, viņai nekavējoties jāiet pie Solomona. Advokāts par visu parūpēšoties.

-    Es nekad neesmu gaidījusi no tevis naudu. Džennas skatiens bija pievērsts kartona gabaliņam.

-   Es to zinu, Dženna. Vienalga. Viņš neveikli papleta rokas. Man nav nekā cita, ko dot.

-   Es tam neticu. Pirmo reizi viņas balsī ieskanējās kaislība. Ne man. Bet ir vēl citi ļaudis. Es tevi atceros, Eklend. To, kāds tu biji agrāk. Kad mēs bijām laimīgi…

-   Toreiz bija vienkāršāk. Liekas, esmu zaudējis šo spēju.

Un viņš pasmaidīja. Dženna, kura jau bija pieradusi pie Eklenda vienaldzības, atklāja, ka nespēj izturēt šo smaidu.

-    Esi uzmanīgs! Viņa atvēra durvis. Es nu iešu. Būs labāk, ja aiziesim no šejienes šķirti.

Patiešām šķirti. Eklends vēl kādu bridi uzkavējās noplukušajā istabelē, klausīdamies, kā šurpu turpu brauc vilcieni. Viņš nebija izārstēts, patiesībā viņš to arī necerēja, atvieglojums, ko sniedza sekss, vienmēr bija īslaicīgs. Eklends izsmēķēja cigareti un tad devās prom.

Pa klusajām ielām Eklends devās atpakaļ uz mājām, izvairīdamies no galvenajiem ceļiem, un Pārkstritu sasniedza jau pēc pulksten vienpadsmitiem šajā laikā operas apmeklētājiem jau vajadzēja būt atpakaļ.

Viņi nebija atgriezušies. Māte teica, viņi esot zvanījuši, ka aizkavēšoties, jo esot palikuši pie Modās uz vakariņām.

N Ierāpies pirmajā Stēma izsauktajā taksometrā, Stīnijs, kurš pirms tam nebija “Rigoleto” redzējis, bet zināja pašas populārākās ārijas, klusi dungoja. Im donna e mobile[19] neuzticības melodiskais slavinājums. Stīnijam patika šis refrēns: apsēdies priekšējā sēdeklī, viņš sāka to svilpot.

Pakaļējā sēdeklī, kaut kam nokrakšķot zem Fredija pamatīgā auguma, apsēdās Džeina un Konstance. Blakus Stīnijam priekšējā sēdeklī piemetās viņa jaunais draugs Vekstons. Vekstons, būdams liels, lempīgs, bet ļoti labsirdīgs puisis, sēdēja sakņupis: viņa elkoņi visiem dūrās sānos, viņš atvainojās par savām kājām, kuras centās sastumt kā teleskopu zem sēdekļa. Ari tās visus traucēja.

Vekstonam mugurā bija aizlienēts operas apmetnis un aizlienēts saliekamais cilindrs. Likās, ka Vekstonu valdzina cilindra mehānisms. Viņš to salocīja un atlocīja. Viņš to virpināja rokās. Stīnijs laimīgs viņu vēroja. Viņš bija iemīlējies Vekstonā un sāka nojaust, ka ari Vekstons varētu viņu mīlēt. Iepretī viņam Fredijs un Džeina apsprieda operas izrādi. Džeina riskēja izteikt savas domas par tenoru, kurš bija dziedājis hercoga partiju, un baritonu, kurš bija dziedājis kuprīša, āksta Rigoleto partiju. Pat Fredijs, kurš parasti izvairījās no operas apmeklējumiem, sacīja, ka viņam tā patikusi it īpaši pēdējais asiņainais cēliens.

-   Tas gabals, kad Rigoleto domā, ka maisā ir nogalinātais hercogs, un atklāj, ka tā ir viņa paša meita. Tas tik bija labs! Jā, un lāsts…

-    La maledizionel[20]

-   Jā, tas pats. Itāliski tas skan labāk. Tas bija satriecoši. Man mati pakausī cēlās stāvus.

-    Ak jā, un tūlīt pēc tam, kad slepkava ienāk pie Rigoleto piedāvāt viņam savus pakalpojumus. Manuprāt, partitūra rakstīta čella solo un diviem basiem. Tur saklausāms tas stīgu picikato. Tas ir… Džeina apklusa. Fredijs viņā raudzījās tukšu skatienu. Viņa pasmaidīja, tad kā aizsargājoties apslēpa smaidu ar dīvainu rokas mājienu.

-    Kas tas ir? Vekstons paliecās uz priekšu.

-    Nu… tas ir… iespaidīgi. Tas arī viss. Ļoti iespaidīgi.

Vekstons atliecās atpakaļ. Viņš neko nepiebilda. Viņš salocīja un

atlocīja savu cilindru. Stīnijs joprojām svilpoja. Konstance, kas visu šo laiku skatījās pa logu un kopš iziešanas no operas ložas nebija bildusi ne vārda, saslējās.

-    Stīnij, beidz svilpot! Tava svilpošana man sāk krist uz nerviem. Bez tam esam klāt. Modās taksometrs mums seko. Kāpjam ārā!

Modās pēcoperu vakariņas vienmēr bija neoficiāli pasākumi. Moda ar Stēmu devās uz viņas ēdamistabu, jaunākie viesi sekoja. Iztika bez apkalpotājiem. Moda ar plašu žestu pamāja uz bufetes pusi, uz kuras bija izvietoti ēdieni. Vekstons, kurš vienmēr bija izsalcis, tos vai apēda ar acīm. Stīnijam par uzjautrinājumu un sajūsmu, viņš atteicās no kaviāra, par kuru teica, ka nekad to neēdot, un notiesāja trīs porcijas olu kulteņa.

Moda, kas zināja, ka šajās saiešanās parasti malā palika Džeina, pievērsa uzmanību viņai. Moda apjautājās Džeinai par darbu slimnīcā ne jau tāpēc, ka viņu tas ļoti interesētu Modai slimnīcas likās nomācošas -, bet tāpēc, ka zināja tas ir labākais paņēmiens, kā palīdzēt Džeinai tikt galā ar savu kautrību. Būdama prasmīga mājasmāte, Moda pamanījās dzīvi un ieinteresēti klausīties Džeinas vārdos un tajā pašā laikā neizlaist no acīm pārējos viesus.

Tādēļ viņa pamanīja skatienu, ar kādu Stīnijs raudzījās savā jaunajā amerikāņu draugā Vekstonā, un nolēma, ka labāk Gvenai par to neieminēties. Viņa vēroja, ka Fredijs, it kā būtu ko pazaudējis, klīst no grupas pie grupas. Moda redzēja, ka viņas mīļākais Stēms pieklājīgi mēģina uzsākt sarunu ar neatsaucīgo Konstanci.

Stēms, tērpies vakara uzvalkā, stāvēja kamīna priekšā, atspiedies pret kamīna apmali. Moda, ar patiku viņā noraudzīdamās, nodomāja, cik viņš ir izskatīgs, cik neparasts. Viņa miers, viņa dziļdomība lūk, īpašības, kas viņai patika. Tagad pat, zinādama, ka saruna ar Konstanci viņam nevarētu būt diez cik interesanta, Moda redzēja, cik acīm redzami uzmanīgi viņš klausās, paliecis savu gludo galvu uz sīkā stāva pusi. Konstance knibinājās ap omleti. Stēms uzdeva virkni pieklājīgu jautājumu, uz kuriem Konstance padrūmi un negribīgi atbildēja. Bet tad Stēma teiktais, liekas, viņu ieinteresēja. Viņa nolika šķīvi un sāka runāt dzīvāk. Moda ieintriģēta pameta Džeinu un tuvojās. Konstances teiktajam sākumu viņa nedzirdēja, tikai pašas beigas.

-     … es biju nobijusies, viņa saklausīja. Trakoja vētra. Un tad, pašās beigās, kad viņš atrod savu meitu tajā melnajā maisā, man sagribējās uzzināt, ko viņš darīs tālāk. Es gandrīz vai apraudājos, kad nolaidās priekškars. Viņš meitu tik ļoti mīlēja! Man liekas, viņš izdarīja pašnāvību. Manuprāt, viņš ielēca upē kopā ar visu maisu. Jā, tā viņš būs darījis pēc tam, kad nolaidās priekškars.

Konstance apstiprinoši pamāja ar galvu un bērnišķīgi pavērās Stēr-

nā.

-    Es tik ļoti priecājos, ka atnācu. Sakiet vai tā bija pati labākā Verdi opera? Naivais jautājums Stēmu, šķiet, uzjautrināja. Viņš uzsmaidīja Modai un paaicināja viņu tuvāk.

-    Nu, kā to lai saka. Vai tā ir viņa labākā opera? Ko tu teiksi, Moda?

-     Man tā patīk. Bet vēl labāk man patīk “Trovatore"[21] . Moda smaidīja. Montijam, protams, labāk patīk Vāgners, nevis Verdi. Mums tevi, Konstance, jāaizved uz Vāgnera operu. Tev ir pacietība. Varbūt uz “Tanheizeru”. Tev tas varētu patikt. Vai uz “Gredzenu” [22] …

Drīz vien pēc šķ sarunas, Modai par atvieglojumu, jo viņa sāka justies nogurusi, viesi aizgāja. Stēms palika domīgs stāvam pie kamīna, bet Moda kurai patika vakaru noslēgumi, kad viņa ar Stērnu palika divatā, apsēdās un kādu brīdi lūkojās oglēs. Klusums vienoja. Moda ielēja abiem pa vīna glāzei. Stēms aizsmēķēja cigāru.

-    Vai Konstance nav dīvaina? Moda ierunājās, jo viņai patika paanalizēt, turklāt gribējās novirzīt sarunu uz Stīniju. Tik savāda! Un tas jautājums par Verdi. Viņa reizēm var būt tik bērnišķīga bet citreiz… Moda nopūtās. Jā, nu jau viņa ir pieaugusi. Drīz būs viņas balle. Manuprāt, viņa gūs panākumus. Mums jāatrod Konstancei vīrs, Montij.

-    Uzreiz?. Viens divi un gatavs? Stēms pasmaidīja.

-    Nu, cik ātri vien iespējams. Tu solījies padomāt. Ko tu domā par to krievu?

-    Lēdijas Kanēdas? Nē. Manuprāt, ne. Viņam ir parādi dīkdienis, cik es dzirdēju.

-    Tiešām? Moda pacēla skatienu. Nu, bet amerikānis Gass

Attiecībā uz šo parādu Moda vienmēr bija neskaidri nojautusi, ka tas tiks samaksāts ar laiku. Ja parādniekam būtu radušās nopietnas grūtības tas šķita maz ticams -, viņa iejauktos pati. Viņa lūgtos par parādnieku, līdz Montegjū parādu norakstītu, protams, viņš norakstītu cits notikumu pavērsiens nebūtu iedomājams!

Pārliecināta, ka atklājusi Stērna dīvainā satraukuma cēloni, Moda dega nepacietībā viņu iztaujāt. Ja raizējas Stēms, tad lietai tiešām jābūt nopietnai. Labāk to pārrunāt un tūdaļ pat.

Moda vienmēr bija strauja. Viņa piezvanīja Stēmam uz Olbcnijas dzīvokli. Neviens neatbildēja. Viņa pagaidīja piecpadsmit minūtes, tad zvanīja vēlreiz. Joprojām neviens neatbildēja. Neaptverami!

Moda bija iemīlējusies, viņas iztēle bija spēcīga. Gara acīm viņa skatīja satiksmes negadījumu. Viņa redzēja mīļāko bandītu ielenktu. Viņa zvanīja vēl un vēl reizi. Divos Stēms pacēla klausuli.

Viņš runāja strupi. Likās, telefona zvans viņu nepatīkami pārsteidzis, nepatika vēl pieauga, kad Moda steigšus sāka klāstīt savus pārdzīvojumus. Aizdevums viņas brālim neesot steidzams, viņš teica. Viņa prātu nodarbinot citas lietas.

-    Bet kur tu biji palicis, Montij? Moda ievaicājās.

-    Staigāju pa ielām.

-    Tik vēlā nakts stundā? Kāpēc, Montij?

-    Gribēju padomāt. Man vajadzēja atrisināt vienu problēmu.

-    Kādu problēmu? Montij, tu esi noraizējies?

-   Ne mazākajā mērā. Problēma ir atrisināta.

-   Tu esi pieņēmis lēmumu?

-   Jā. Es esmu pieņēmis lēmumu.

-    Montij…

-    Ir jau vēls. Ar labu nakti, Moda!

Tajā pašā rītā Eklends devās atpakaļ uz Franciju. Ģimeni viņš redzēja tikai uz īsu brīdi.

Gan Fredijs, gan Stīnijs aizgulējās. Māte bija cēlusies agri, lai no viņa atvadītos. Tā teica tēvs. Šīs atvadas aizņēma kādu laiku. Pārējās bija paviršākas.

Vainīgu izskatu, berzēdams acis, parādījās Fredijs, kad līdz aizbraukšanai bija palikusi pusstunda. Stīnijs ieradās kādas piecas minūtes vēlāk, izteikti švītīgā izskatā. Brokastoja viņš, stāvēdams kājās un dungodams “La donna eē mobile”. Konstance ieradās tikai tad, kad visi bija sapulcējušies hallē.

Vaļējiem, nesukātiem matiem viņa skrēja lejā pa kāpnēm, žēlodamās, ka Dženna kļuvusi aizmāršīga. Viņa esot aizmirsusi piešūt iztrūkušo pogu. Eklendam bija laiks doties ceļā. Viņš neizlēmīgi stāvēja durvīs, ģērbies uniformā, blakus koferiem, padusē pasitis cepuri. Laukā gaidīja tēva rolsroiss.

Skarbs tēva rokasspiediens, ne tik skarbs Fredija rokasspiediens, Stīnija apkampiens, ilgs un asarains mātes apskāviens. Konstance turējās pārējiem aiz muguras. Tikai pašā pēdējā brīdī viņa Eklendu uz atvadām noskūpstīja: divi aši un izklaidīgi skūpsti, pa vienam uz katra vaiga.

Konstance viņam vairs neatgādināja solījumu. Pirmajā mirklī tas Eklendu sāpināja, pēc tam aizvainoja.

Konstance viņam sekoja uz lieveņa.

-    Cik žēl, ka tu nebūsi uz manu balli! viņa uzsauca, Eklendam kāpjot mašīnas pakaļējā sēdeklī.

Viņa pamāja ar roku: ašs, bezrūpīgs žests.

-    Ak, kā es ienīstu atvadas! viņa piepeši dedzīgi iesaucās un ieskrēja mājā.

Rolsroiss atrāvās no ietves malas. Tā milzīgais motors klusi dūca. Mašīnas sudrabotais un spokainais priekšgals bija vērsts stacijas, kuģa, tranšeju virzienā.

Eklends atgāzās sēdeklī un raudzījās, kā garām slīd ielas.

Tā, dusmodamies uz Konstanci un nojauzdams, ka viņa bija gribējusi to sadusmot, Eklends atgriezās Francijā.

SESTĀ DAĻA . no dienasgrĀmatas

Vinterskomba, 1916. gada 12. jūnijs Mani notika karš ne tik liels kā karš Eiropā, bet pavisam neliels, un tagad tas ir beidzies. Man ir labāk. Karš sākās mana zaķēna, mana suņa, mana Eklenda un manis pašas dēļ.

Tā kā man ir labāk, es uzrakstīšu par noslēpumu. Es to uzrakstīšu tāpēc, ka eju lejā uz savu balli. Es gribu to uzticēt papīram. Es to negribu vairs paturēt savā prātā. Papīr, klausies! Tu atcerēsies. Es varu aizmirst.

Reiz senos laikos, kad man bija pieci gadi, es ļoti sadusmoju savu tēvu. Bija vēls vakars, un viņš ienāca manā istabā. Aukle bija aizgājusi. Nav ar ko maksāt algu, viņš sacīja, bet, manuprāt, viņam aukles pietrūka.

Rokā viņam bija vīna glāze, un, dzerdams vīnu, viņš man izstāstīja savas jaunās grāmatas sižetu. Nekad agrāk viņš to nebija darījis! Es klausījos ļoti uzmanīgi. Jutos tik lepna un pieaugusi. Man ļoti patika varonis, nebija šaubu tas bija tētis. Domāju, viņš priecāsies, ka esmu to pamanījusi, bet, kad pastāstīju, viņš ļoti sadusmojās. Viņš pacēla savu vīna glāzi un meta to pret sienu. Visapkārt bija vīns un stikli. Visa istaba no vīna bija sarkana.

Viņš pārmeta mani pār celi. Viņš sarāva uz augšu manu naktskreklu. Un tad viņš man sita.

Es neatceros, cik reižu. Varēja būt kādas piecas. Varēja būt divdesmit. Bet, kamēr viņš mani pēra, kaut kas notika. Viņš pārstāja un noglāstīja manu pliko dibenu.

Tad viņš izdarīja ko sliktu. Es zināju, ka tas ir slikti. Aukle man teica. Tur, apakšā, nedrīkst aiztikt un skatīties. Bet tētis aiztika. Viņš teica: “Skaties, es tevi varu atvērt vaļā kā mazu maciņu. Redzi, cik tu esi maza. Tur ir maza vietiņa, tāda maza vietiņa. ” Viņš pacēla vienu no saviem baltajiem pirkstiem un sacīja: “Skaties, tas ies tur iekšā. ” Sāpēja. Es sāku raudāt. Tētis piekļāva mani sev cieši klāt. Viņš teica, ka mēs esot tuvi un ka viņš mani tik ļoti mīlot, un tāpēc, ka viņš mani mīlot, viņš parādīšot man noslēpumu.

Viņš atpogāja bikses. Viņš teica: “Skaties! ” Tur, saritinājies vitiam starp kājām, atradās dīvains priekšmets, kas atgādināja nosvīdušu, baltu čūsku. Es baidījos tai pieskarties, bet tētis sāka smieties. Viņš teica, ka parādīšot man brīnumu. Viņš uzlika manu plaukstu uz tās, un tā pulsēja. Tā bija dzīva. "Noglāsti to, ” tētis sacīja. “Noglāsti to, Konstance, un tu redzēsi, ka tā sāks augt. ”

“Iedomājies, ka tas ir kaķēns, ” viņš sacīja. "Tu ļoti maigi noglāsti tam spalvu. ” Tā es arī izdarīju, un tas izauga lielāks, kā jau viņš bija teicis. Tas atritinājās un pacēlās man pretī. Es teicu: “Skaties, tēt, tev izaudzis jauns kauls. ” Un, kad es to pateicu, viņš atkal sāka smieties, un tad viņš mani noskūpstīja.

Parasti tētim skūpsti nepatika mikrobu dēļ, bet tonakt bija citādi. Viņš mani skūpstīja un tad teica, ka esot kaut kas tāds, ko viņš ļoti gribot. Es to varot viņam iedot. Viņš paņēma savu jauno kaulu rokā. Viņš tam uzspļāva. Viņš sacīja, ka varot…

To iebāzt manī. Tādu lielu priekšmetu. Es zināju, ka tas nekad neies iekšā, un negāja arī. Man sāka tecēt asinis, bet tētis nedusmojās. Viņš mani nomazgāja. Nomazgāja tīru. Tad viņš paņēma mani sev klēpī. Viņš man ielēja glāzē nedaudz vīna. Glāze atgādināja uzpirksteni. Vīns bija kā manas asinis.

"Neraudi, ” sacīja tētis. "Neuztraucies. Tas ir mūsu noslēpums. Mēs varam pamēģināt vēlreiz. ”

Pirmā reize, kad viņam izdevās, bija svētdienā. Es zināju, ka ir svētdiena, jo varēju dzirdēt baznīcas zvanus zvanām. Mūsu ielas galā atradās baznīca, Svētā Miķeļa un visu eņģeļu baznīca. Ja izliecas pa logu cik vien iespējams tālu, baznīcu var gandrīz vai saskatīt. Un visus tos eņģeļus.

Šoreiz viņš izmantoja ziedi. Man vajadzēja to ierīvēt, kamēr priekšmets kļuva slidens. Tad tas iegāja līdz pašam galam, un tētis skaļi iekliedzās. Man sāpēja, un laikam viņam arī, jo viņš trīcēja, un es redzēju, ka viņa acis mani ienīst. Viņš aizvēra acis, un, kad tas bija cauri, viņš uz mani vairs neskatījās.

Pēc tam tas vienmēr notika svētdienās. Reizēm viņš teica: “Pieskaries manai čūskai!” Reizēm viņš sacīja: “Noglāsti kaķēnu!" Reizēm viņš runāja sliktus vārdus. Vienreiz viņš mani iesēdināja sev klēpī un tā iegāja manī. Reiz viņš sacīja, ka es esot viņa paša mazā meitene. Vienreiz viņš izdarīja ko citu. To citu es negribu rakstīt. Man no tā palika nelaba dūša. Kad man bija nelabi, viņa acis mani ienīda. Viņš vienmēr sacīja, ka mani mīlot, bet viņa acis mani vienmēr ienīda.

Pēc tam kad viņš nākamajā gadā satika Gvenu, tas beidzās. Es biju laimīga un skumja. Pēc tam viņš vairs nekad neteica, ka mani mīlot. Pēc tam viņš sāka mani saukt par albatrosu agrāk viņš mani tā netiku saucis un tad viņš smējās par mani. Es teicu: "Lūdzu, tēt, nesauc mani tā, vismaz kad citi var dzirdēt. ” Un viņš apsolīja, ka nesauks, bet solījumu neturēja. Viņš sauca mani atkal šajā vārdā, tūlīt pat nākamajā dienā.

Mazais albatross. Šis vārds man lika justies ļoti vientuļai.

Tā. Tā tas notika. Te nu ir pats lielākais noslēpums. Esmu to uzticējusi papīram, un papīrs var izšķirt, vai viņš mīlēja mani vai meloja.

Tagad es aizvēršu šo burtnīcu un sākšu jaunu.

Es aizvēršu šo Konstanci.

Es aizvēršu šo dzīvi.

Es iešu un dejošu. Es esmu gatava dejot. Man mugurā ir jaunā, baltā kleita. Es eju izvēlēties sev vīru. No šī brīža es būšu ļoti uzmanīga. Es negribu būt vairs albatross nevienam.

VI SADERINĀŠANĀS

Tā Konstance devās lejā pa Vinterskombas kāpnēm dejot. Te nu viņa stāv pašā kāpņu augšgalā. Sāk spēlēt mūzika, tā ceļas augšup. Viņai mugurā ir balles kleita, balta, rotāta ar spīdumiem.

Viņas sīkajos pirkstos samaukti mazi gredzentiņi. Pirmo reizi viņas mati ir saņemti uz augšu. Viņas acis kaktiņos ir ieslīpas. Ap Konstances kaklu rotājas pērļu virtene, pērļu virtene, kuru viņai iedevusi Moda. Tavs tēvs guļ piecas pēdas zem zemes, domā Konstance. Šīs pērles bija viņa acis.

Viņa stāv nekustēdamās. Vārdi glāsta viņas prātu. Mūzika šūpojas. Mutes kaktiņi noslīgst uz leju viņas klaidones sejā, viņas mazajā klauna sejā, kura ir skumja. Viņa saņemas. Viens pirksts notraipījies ar tinti. Konstance gaida, kad jutīsies izdziedēta. Viņa gaida, kad jutīsies brīva.

Piecas pēdas zem zemes ir ilgs ceļš lejup, jā, bet vai Konstancei tas būs pietiekams dziļums?

Patiesībā dziļums nemaz nav tik dziļš: tās ir sešas pēdas. Un ejamais ceļš, kas liekas tik ilgi ejams, ir tikai trīsdesmit pēdas. Man liekas, Konstance būtu varējusi apglabāt savu tēvu daudz dziļāk, iespējams, jūras dzīlēs trīsdesmit četrdesmit pēdu dziļumā, starpības nebūtu nekādas: Šaukross nav noslīcināms, vismaz ne viņa meitas zemapziņā. Agrāk vai vēlāk, visticamāk, ka agrāk, viņš uzpeldēs.

Konstance, kura nekad agrāk nav dzirdējusi par zemapziņu, domāja, ka spēs ietilpināt tēvu piezīmju burtnīcā, domāja, ka spēs viņu savažot ar vārdiem, nogremdēt rindkopās, aiznaglot izejas, aizvērt burtnīcu un aizvērt iepriekšējo dzīvi. Protams, tas nebija viņai pa spēkam: atmiņai ir savi likumi. Neviens no mums nevalda pār atmiņu, atmiņa valda pār mums.

Mēs nespējam aizmirst: mēs esam piebāzti ar atmiņām, ar visiem šiem tēliem, visām šīm detaļām, savirknējumiem, epizodēm, kuras visi nēsājam līdzi savās galvās un kuras saucam par pagātni par to, kas mēs esam. Varam mēģināt to analizēt kā darīja Konstance un kā daru

arī es te izvēloties tēlu, tur notikumu, pārvēršot mūsu pagātni par sakārtotu, lineāru, saprotamu stāstījumu, manuprāt, mēs visi esam romānisti, kad sākam domāt paši par savu dzīvi, bet pagātne nepakļaujas šādiem kniebieniem. Par to esmu pārliecināta. Tai ir pašai sava dzīve, reizēm labdabīga, reizēm ļaundabīga: tā ir tikpat neatlaidīga kā mikrobs, tikpat spējīga pielāgoties kā vīruss, un tieši tobrīd, kad mums liekas, ka esam to sakomponējuši modelī, kas pašiem tīri labi patīk, tā pārveidojas, tā pārvēršas, tā pieņem pavisam citu apveidu. Un, ja, pievēruši acis, to neņemam vērā vai ja jums tā labpatīk, apspiežam to, ko tā dara? Tā sūta nelielu, postošu atgādinājumu: uzpeld tēls, notikums, kuru, mums šķiet, esam jau pilnībā aizmirsuši. Hei, saka atmiņa, atteikdamās padoties, ko tu saki par šo? Vai esi jau aizmirsis?

Man arī tā gadījās. Es aizvadīju astoņus gadus, mēģinādama aizmirst laiku, kad biju laimīga. Bija diezgan grūti, un, atgriezusies Vinterskombā, es sapratu, ka man tas nav izdevies. Konstancei droši vien bija vēl grūtāk, jo viņa mēģināja aizmirst ļaunprātīgu un zemisku izturēšanos.

Izlasījusi šo ierakstu Konstances dienasgrāmatā, es vairs negribēju turpināt lasīšanu. Tāpat kā viņa, es aizvēru burtnīcu. Apstaigāju Vinterskombu, klīzdama no istabas istabā. Iegāju deju zālē, kur Konstancei sākās nākamais dzīves posms. Piegāju pie kāpnēm un palūkojos augšup.

Tā bija tikai deju zāle. Tās bija tikai kāpnes. Ne mazākā pagātnes strāvojuma. Kaut kas nebija kārtībā. Es jutu, ka pagātnes notikumu enerģijai un vitalitātei vajadzēja atstāt kādas paliekošas pēdas: šejienes atmosfērai vajadzēja būt īpašai tā, lai pat kāds, kuram nekas nav zināms par mājas vēsturi, stāvēdams šeit, sajustu ko sajustu? Stindzinošu vēsumu gaisā, molekulu sabiezējumu visas tās sajūtas, kuras pārņem cilvēkus mājā, kur spokojas? Pat es, par spīti tam, ko zināju, neko nespēju sajust. Deju zāle palika tikai deju zāle, kāpnes tikai kāpnes. Tās ietiepīgi klusēja.

Atgriezos pie dienasgrāmatām, kas neklusēja. Atgriezos pie tovakar uzņemtajām Konstances fotogrāfijām. Domāju par viņu, stāvošu šo kāpņu augšgalā. Es viņu žēloju, un es ari baidījos par viņu, jo daļēji zināju, kas notiks tālāk.

Zināju, ka Konstance šajā savas balles vakarā izvēlēsies vīru. Zināju, kas būs šis vīrs, un nedaudz zināju par nākamajiem notikumiem. Patiesībā daudz kas no tā, ko domāju zinām, neatbilda īstenībai. Konstances laulību, tāpat kā viņas bērnību, klāja noslēpumainības plīvurs. Tātad lūkojos uz Konstanci kāpņu augšgalā un domāju: viņa gatavojas izdarīt lielāko no savām kļūdām. Manuprāt, Konstance bija centusies, patētiski smagi pūlējusies atbrīvoties no tēva un biju pārliecināta, ka viņa cietusi neveiksmi. Šaukross bija izbēdzis no piezīmju burtnīcas, izkāpis no tās lappusēm, pirms Konstance paspēja iziet no istabas. Šaukross pat nebija miris: Konstances atmiņā viņš turpināja dzīvot. Šaukross stāvēja blakus Konstancei kāpņu galā, kopā ar viņu devās lejup uz deju zāli un tālāk viņas nākamajā dzīvē. Konstance droši vien bija pārliecināta, ka izvēlējusies vīru pati pēc savas patikas, pēc savas brīvas gribas, bet es tam nepiekritu. Es tam nepiekritu ne vismazākajā mērā. Konstances izvēli noteica vardarbība pret viņu: šai izvēlei klāt bija tēva pirksts.

Bija vien jāizvēlas vīrs. Galu galā, nepastāvēja citas izvēles iespējas. Konstance viņa to redzēja bija sava laika un savas sabiedrības gūstekne. Sievietes no aprindām, kas bija viņu adoptējušas, nestrādāja. Sievietes no viņas aprindām strādāja, un tas bija nomācošs darbs. Konstancei nebija nekādas vēlēšanās aizvadīt savas dienas kā guvernantei vai laika kavētājai. Kļūt par sekretāri, par padevīgu kalponi kādam klerkam? Nekad. Par žēlsirdīgo māsu? No tā Konstance atteicās uzreiz. Tikai karš šo profesiju padarīja sabiedriski pieņemamu, bet karš drīz beigsies.

Nē, tām jābūt laulībām, laulībām, kas viņu atbrīvotu no visām saitēm ar Kavendišu ģimeni un no viņu žēlsirdības. Laulībām, kas Konstancei, kura joprojām vēl bija ļoti jauna, saistījās ar brīvību. Laulībām. Bet ar ko?

Ejot lejā pa kāpnēm, Konstance skaidri apzinājās, kāds cilvēks viņai vajadzīgs. Viņai prātā bija izveidojies kārtējais saraksts. Šim cilvēkam jābūt neapšaubāmi bagātam, vislabāk ar plašiem sakariem, iespējams, titulētam, neprecētam vienkāršības labad.

īstajam cilvēkam, tā viņa bija izlēmusi, jābūt jau guvušam panākumus sabiedrībā. Konstances alkas dzīvot bija pārāk lielas, lai saistītos ar cilvēku, kurš vēl tikai devās augšup pa karjeras kāpnēm. Viņam nav jābūt izskatīgam Konstance bija ievērojusi, ka glīti vīrieši bieži ir iedomīgi. Tas viņai likās garlaicīgi. Konstancei labāk patiktu, ja viņš būtu gudrs. Vai vīrs pēc dabas ir sirsnīgs, nelikās tik svarīgi. Protams, ja viņa varētu izvēlēties vīrieti, kurā apvienotos izskats un prāts, veiksme un sabiedriskais stāvoklis, laulība liktos pieņemamāka. Konstance gan bija izšķīrusies par laulībām, bet viņu nebūt nevilināja izredzes garlaikoties.

Sastādījusi šo sarakstu, Konstance iedomājās par Eklendu. Galu galā, viņš atbilda visām prasībām tik labi, kā pirkstainis pieguļ rokai.

Tomēr viņa gandrīz tūdaļ pat šo domu atmeta. Konstance Eklendu bija ieslēgusi atsevišķā apziņas nodalījumā. Viņa to pārāk cienīja, lai pieskaitītu pie vīra kandidātiem. Vīrs bija līdzeklis, lai sasniegtu mērķi: Eklends bija… viņš pats. Viņai labāk patika domāt par Eklendu kā par kārdinājumu, kurš mūžam paliek neaizsniedzams. Tādējādi viņa unikalitāte bija pasargāta.

Tā Konstance Eklendu ar viņa mirdzošajiem matiem noglabāja mazā, lakotā dvēseles šķirstiņā. Šķirstiņu viņa aizslēdza un atslēgu aizmeta līdz dažus gadus vēlāk nolēma to atgūt. Tajā šķirstiņā līdz ar viņu glabājās neiespējamība, galējības, mūzika un šāvienu troksnis viss dzīves haoss. Šķirstiņā Eklends atradās drošībā. Viņš nevarēja kļūt parasts.

Tādējādi Eklends tika izslēgts. Konstancei nācās izvēlēties citu kandidātu.

Sasniegusi kāpņu apakšējo pakāpienu, Konstance sev sacīja, ka viņas prāts ir brīvs, ka viņa nekādā ziņā nedod priekšroku kādam vienam vīrietim vairāk nekā citam.

Man gan liekas, sirds dziļumos viņa zināja, ka tas īsti neatbilst patiesībai. Ievirze pastāvēja, taču Konstance nevēlējās to atzīt. Tas var būt jebkurš, viņa sev sacīja. Iespējas reibināja.

Protams, viņā runāja augstprātība. Man liekas, Konstancei ne mirkli neienāca prātā, ka izvēlētais vīrietis var būt nepiemērots. Bet, jāsaka, skaistums piešķir pašpārliecību, un Konstance tovakar bija ļoti skaista.

Lai nu kā, te viņa slāv, kāpņu pakājē, mūzikai šūpojoties. Saņēmusi baltās kleitas malu balti cirffilotajā rokā, viņa dodas uz deju zāli, kurā pēc kādiem divdesmit gadiem es dejošu ar Franci Jakobu, kam kājās būs brūnie apavi, un nesapratīšu, ka viņš pārtrauc dejot, jo baidās par māsu, kura atrodas Vācijā, jo mājas tālajā galā zvana telefons.

Konstance tuvojas deju zālei. Sārtie aizkari nav noplukuši, orķestris spēlē savā padziļinājumā, lustras ir iedegtas, un atmosfēra ir spoža.

Konstancei kājās ir jaunas balles kurpes. Papēži ir nedaudz par tieviem, un viņai ir grūti noturēt līdzsvaru. Viņa izskatās pēc sievietes, bet gaita ir kā bērnam.

Viņu apsveic un noskūpsta Gvena. Sers Montegjū Stēms, kurš savā svešādajā manierē pamāj viņai ar roku. Moda, kura saka, ka viņa jauki izskatoties, un, lepnumā starodama par savu aizbilstamo, ved viņu uz priekšu. Kā prasa etiķete, pirmo deju Konstance nodejo ar stīvo un ģikts mocīto Dentonu. Nākamo deju viņa izklaidīgi dejo ar Frediju.

Dejai beidzoties, Konstances garastāvoklis ir pacilāts. Fredijs pavada viņu no dejas grīdas, viņa apstājas, pagriežas pret viņu, satver viņa rokas.

-   Ak, Fredij! viņa saka. Nākotne. Es tik ļoti kāroju nākotnes. Un es varu to sadzirdēt. Jā, varu. Tā ir klāt. Klausies… Viņa spēji apklust un pieliec galvu. Fredijs apstulbināts atklāj, cik piemīlīga ir viņas seja. Viņš izstoma dažus vārdus, bet Konstance viņu pārtrauc.

-    Fredij, vai tu man piedosi visu, ko es darīju, visu, kāda es biju? Es zinu, ka sāpināju tevi, bet es tev zvēru, ka nekad vairs nevienam nedarīšu pāri. Es šovakar esmu tik laimīga! Nespēju noskatīties, ka tu esi skumīgs. Tu, Frānsiss, Eklends un Stīnijs jūs esat labākie brāļi pasaulē. Es jūs visus tik ļoti mīlu! Es mīlu jūs līdz nāvei. Es tevi piespiedīšu būt laimīgam. Skaties, es tev ielikšu rokā laimi, tā, ātri, tavā plaukstā. Aizver plaukstu un turi to cieši. Tā! Visa pagātne ir aizgājusi, un mums par to vairs nav jādomā. Saproti, ko esmu tev iedevusi? Rītdienu. Es to ieliku tavā plaukstā. Tagad ej un dejo, Fredij! Viņa pasmaidīja. Ar kādu citu.

Fredijs darīja, kā viņam bija likts. Viņš dejoja polku, tad fokstrotu, pēc tam valsi. Zināmā mērā viņam šīs dejas patika. Viņš sev teica, ka ārstējot sevi no Konstances, tomēr zināja, ka nav vēl īsti vesels.

Savā ziņā, viņš domāja, atgriezdamies vienā no zeltītajiem krēsliem zāles malā un apsēzdamies blakus Džeinai Koningemai, savā ziņā viņš ar prieku atsakās no Konstances. Viņas gaita bija pārāk ātra. Viņa visu sajauca. Viņa visu sajauca, bet Fredijam labāk patika, ka šis viss lai kas tas būtu, jādomā, pali dzīve ir lēnāks, apdomīgāks un, vairāk par visu, vienkāršāks.

Fredijs apsēdās, būdams gluži bez elpas no valša riņķiem. Viņš noslaucīja pieri un, apsveicinājies ar Džeinu, cerīgi aplaida skatienu deju zālei, garām slīdošajiem dejotājiem, it īpaši sievietēm. Fredijam nekārojās iemīlēties tam vajadzīgs pārāk liels pacēlums -, bet viņš labprāt bulu sameklējis kādu parastu meiteni, ar kuru laiku pa laikam satikties. Kādu, ar kuru varētu aiziet uz teātri, tad viņš nebūtu visu laiku kā piekabe Stīnijam.

Viņa skatiens neaizķērās ne pie vienas no sievietēm, bet viņu arvien vairāk kaitināja, ka tas atkal un atkal meklēja mazo un dzīvespriecīgo Konstances slāvu. Viņa neizlaida nevienu deju. Fredijs, zinot, ka uzvedas muļķīgi, ņēma to ļaunā. Viņš apvainojās uz Konstances deju partneriem.

Novērsies viņš atvieglots pavērās Džeinā. Beigu beigās viņam Džeina bija iepatikusies. Viņa bija labsirdīga. Viņa bija prātīga. Ar viņu

bija viegli sarunāties. Džeina bija ne tikai gudra, bet ari spēja pielāgoties sarunu biedram. Strādājot ātrajā palīdzībā, kur gadījās redzēt tādas dzīves puses, no kurām Fredijs agrak bija pasargāts, viņš sāka mazliet izprast Džeinas darba skarbumu. Sakarā ar to viņš Džeinu cienīja. Tādēļ Fredijs nejutās iepriecināts, kad Džeina viņa uzmanību atkal pievērsa dejas grīdai un vēl ļaunāk Konstancei.

-    Fredij, kas ir šis cilvēks, kas pašreiz dejo ar Konstanti? viņa apvaicājās.

Fredijs strauji novērsa skatienu.

-    Ak kungs, es nezinu, viņš aizkaitināts sacīja. Viens no viņas padevīgajiem pielūdzējiem.

-    Vai tas nav tas amerikānis, kuru pieminēja Moda, kā viņu sauca? Gass, vai? Jā, Gass Aleksanders.

-    Es nevaru saredzēt, nemaz nepaskatījies, atteica Fredijs. Ja viņam ir dimanta aproču pogas baloža olas lielumā, tad iespējams, ka tas ir viņš.

-Viņa aproču pogas ir diezgan lielas. Un tās mirdz, sausi noteica Džeina.

-   Tad tas ir viņš. Vai viņš prot dejot?

-    Ne pārāk labi. Izskatās, ka viņam kājās būtu zābaki.

-   Tad tas noteikti ir viņš. Es viņu nevaru ciest. Viņš visu laiku runā par naudu. Cik viņš esot sakāsis līdz pat pēdējam centam. Turklāt viņš ir iedomājies, ka mīl Konstanci. Zini, cik rožu viņš tai nesen atsūtīja? Divsimt. Sarkanas. Šausmīgā zelta grozā. Kaut ko līdzīgu varēja izvēlēties tikai Slērns.

-    Un vai viņa bija priecīga?

-    Saprotams, ka bija. Konstancei patīk ekstravaganti žesti. Viņa .saka, cilvēkiem vajadzētu būt vulgārākiem.

-   Tiešām viņa tā saka? Zini, Fredij, man reizēm liekas, ka šajā ziņā Konstancei varētu būt taisnība.

-    Taisnība? Kā viņai var būt taisnība?

-   Nu to es nezinu. Džeina sarauca pieri. Mēs turamies pie visiem šiem likumiem un noteikumiem, bet lielākā daļa no tiem ir kategoriski un muļķīgi, Mēs izdomājam, ka nazis jātur noteiktā veidā. Vai nospriežam, ka par atsevišķām lietām nedrīkst runāt, piemēram, par naudu. Bet kāpēc gan ne? Kādēļ nelīdzināties misteram Aleksanderain uri nerunāt to, ko domā?

-    Un neēst zirņus ar nazi pa to laiku?

-   Ir arī lielāki noziegumi, Fredij. Džeina uz mirkli apklusa. Kad esmu slimnīcā…

Džeina tā ari nepabeidza teikumu. Viņa apklusa, un Fredijs nemudināja viņu turpināt. Viņa lūkojās pāri deju zālei uz siltumnīcu puķu rindām, lustrām, kas gaisu vērta mirdzošu kā stiklu. Viņa redzēja deju zāli. Viņa redzēja arī slimnīcu.

Pāreja no vienas pasaules otrā bija spēja un Džeinai grūti veicama. Viņai šķita, ka vajadzētu spēt abas pasaules nošķirt un skatīt kā atsevišķas daļas, bet, jo tālāk, jo neiespējamāk tas šķita. Džeinu biedēja šī nespēja nodalīt savu dzīvi vienā un otrā. Viņa domāja, ka tās ir pārpūles sekas. Reizēm viņai likās, ka pamazām jūk prātā.

Torīt slimnīcā Džeina bija apstrādājusi maza zēna brūci. Zēnu sauca Toms. Toms gulēja uz kušetes sieviešu palātā, jo slimnīcā pastāvīgi trūka vietas. Tomam plus pie visa cita bija rahīts: kā lielākā daļa bērnu un daudzas sievietes, viņš nāca no īstendas un cieta no nepietiekama uztura. Turklāt viņam bija slima niere. Iepriekšējā dienā to izoperēja, atstājot akurātu, apaļu, it kā lodes radītu brūci.

Džeinai gribējās, lai šis puisēns Toms izdzīvo. Viņai vienmēr gribējās, lai slimie bērni slimnīcā paliek dzīvi. Bērnu nāve kā tas reizēm gadījās viņai sagādāja smagas ciešanas.

Džeina bija pārliecināta, ka Toms izdzīvos. Sēdēdama uz apzeltītā, absurdā krēsliņa, viņa vēlējās, kaut būtu pie viņa, kaut būtu palikusi slimnīcā. No otras puses, viņa bija laimīga, ka tikusi projām no slimnīcas, jo slimnīcā viņa meloja.

Viņa bija iemācīta melot. Tā vajadzēja. Virs sieviešu gultām palātās bija piestiprināti numuri sievietes tika sauktas pēc numuriem, nevis pēc vārdiem. Blakus numuram atradās galīgā diagnoze: karcinoma. Reizēm tā bija kuņģa, plaušu, ādas vai smadzeņu karcinoma, bet vienmēr karcinoma galu galā, tā bija vēža palāta.

Sievietēm to neviens neteica. Lielākā daļa no viņām bija analfabētes: viņas neprata izlasīt savu karti, bet tās, kuras prata, tāpat nesaprastu latīņu nosaukumu.

-    Tas taču nav vēzis, vai ne, mīļā? agrāk vai vēlāk viņas vienmēr apjautājās.

-    Protams, ne, Džeina tad atbildēja savā jaunajā, mundrajā, labi noskaņotajā balsī. Sakārtosim spilvenus, lai jums butu ērti, labi?

Palātas māsa sacīja, ka tas esot vienīgais, ko te varot līdzēt. Kādreiz Džeina bija ticējusi palātas māsai, tagad viņa par to vairs nebija pārliecināta. Viņai būtu gribējies uzzināt, ko par to domā Fredijs. Viņai būtu gribējies pastāstīt Fredijam, ka slimnīca neiziet viņai no prāta, pastāvīgi viņu visur vajā.

Taču runāt par to nav pieņemts. To uzskatītu par neaudzinātības

pazīmi. Atkal etiķete, Un arī netaisnīgi pret Frediju, kurš bija jauns un, pēc Džeinas domām, nelaimīgs. Tā bija viņas nasta, un viņai tā jānes.

Tā Džeina sāka runāt par slimnīcu, bet atstāja teikumu nepabeigtu. Viņa pieliecās un atbalstīja zodu plaukstā. Kaut jūs būtu viņu redzējuši šādā pozā! Tāpat kā Konstance, viņa mainījās.

Viņa bija kalsna, sēdēja nervozi uz zeltītā kiēsla malas. Viņas rokas bija kļuvušas sarkanas un raupjas no darba slimnīcā, jo viņas pienākumos ietilpa bieža mazgāšana ar karbolskābi, jo kā brīvprātīgajai māsai viņai uzticēja galvenokārt melno darbu.

Džeinai raksturīgi bija turēt rokas priekšā sejai, it kā viņa gribētu aiz tām aizslēpties, it īpaši runājot. Viņai joprojām pietrūka pašpārliecības, un tā viņas runa bieži bija nesaprotama; Džeina sākumā mēdza runāt diezgan raiti, bet teikuma vidū drosme viņu atstāja, un pārējie vārdi tika izsacīti steigā. Glābiņu viņa meklēja drošās, nodrāztās frāzēs, īsos un dedzīgos garlaicīgu un nepārprotamu acīmredzamību plūdos, bet tad tā kā viņa bija inteliģenta un nicināja šādu biklu un izvairīgu valodu viņa piepeši apklusa. Džeinas teikumi tiecās vai nu izplūst, vai trāpīt kādā neredzamā mērķī. Vīriešiem tas likās nogurdinoši.

Viņai bija šaura, glīti veidota seja, augsta, bērnišķa piere un acis, kas nemēdza šaudīties, bet lūkojās taisni un atklāti. Viņa vairs nedomāja par šīm acīm gaiši brūnām, ar tumšākiem raibumiņiem -, savu skaistāko rotu. Viņa vairs vispār nedomāja par savu seju.

Vēl kaut kas viņa bija nogriezusi matus. 1916. gadā tā bija liela uzdrīkstēšanās. Džeinai bija vienalga. Viņa tos apgrieza pali, lai darbā būtu ērtāk, un īsie mati viņai patika. Džeinai tie piestāvēja: viņas seja bieži vien bija izbijusies un saspringta, bet matiem piemita pašiem sava daba, Tie ieskāva viņas seju un izcēla smalki veidoto kaklu, tie bija paklausīgi ķemmei un taisni un gludi piegulēja galvai, atgādinādami bruņucepuri tikko nospodrināta vara krāsā. Šie mati bija pašpārliecināti. Džeina pati tikai tagad sāka izrādīt pārliecību par sevi, un, to darot, viņai radās dīvaina sajūta: tie bija mati, kas viņai rādīja ceļu. Nogriezti tie ieguva jaunu spēku.

Džeina juta, ka ari viņa kādu dienu varētu rast autoritatīvu spēku, bet pagaidām bija nedroša, pat runājot ar Frediju. Tā, uzsākusi runāt par slimnīcu, viņa paslēpa muti plaukstās un atstāja teikumu nepabeigtu.

Taču pēc kāda brīža Džeina atkal pievērsa Fredija uzmanību, viņasprāt, vieglākam tematam Konstancei un skaistajai Konslances kleitai.

Fredijs ieskatījās: Konslance pašreiz izvēlējās nākamo dejas partneri no dedzīgu, jaunu vīriešu bariņa. Viņas straujās, mazās rokas žestikulēja, viņas mati sasprausti uz augšu un sastiprināti ar mirdzošām ķemmēm izskatījās jauki un tomēr nepaklausīgi, gatavi kuru katru mirkli atrist pāri pleciem, Viņa pievērsās te vienam, te otram vīrietim: balts cimds uz melna pleca Konstance flirta virpulī.

Fredijs piecēlās. Šo izrādi viņš ilgāk vairs nevēlējās skatīties. Pametis Džeinu pienākušā Hektora Ārlingtona gādībā uniformā tērptais Ārlingtons bija ieradies atvaļinājumā viņš devās meklēt šampanieti.

Tā kā karš joprojām turpinājās, bija jūtams kalpotāju vīriešu trūkums: šampanieti beigu beigās viņam atnesa Dženna.

Viņa izskatījās bāla, slima un pagurusi tik ļoti, ka Fredijs viņu sākumā nepazina. Tad viņš nonāca vēl lielākā depresijā. Kādreiz Dženna bija likusies tik glīta, bet tagad bija novecojusi: gadi, laiki, pārmaiņas. Fredijs pavisam sadrūma. Jo vairāk tāpēc, ka Konstance bija laimīga.

Viņš nostājās aiz orķestra padziļinājuma un ātri izdzēra šampanieti.

-     Kas tā tāda? īdzīgi noprasīja Dentons, Plati iepletis acis, viņš raudzījās dejas grīdas virzienā.

-    Kur, dārgais?

-Tur, Gvenij, tur! Dejo ar Hektoru Ārlingtonu. Kas tā tāda ir?

-    Tā ir Džeina, dārgais. Zēna līgava. Džeina Koningema, Gvena atbildēja ar pieaugošu uzsvaru, jo Dentona sejā parādījās trula izteiksme, it kā viņš nekad nebūtu dzirdējis par Džeinu, kur nu vēl viņu saticis.

-    Kaut kas traks! Dentons dusmīgi pašķielēja. Pie joda, ko viņa izdarījusi ar saviem matiem? Izskatās, ka būtu noskalpēta.

-Viņa tos nogriezusi, dārgais. Domājams, ka tā ir jauna mode. Manuprāt, viņai tā tīri labi piestāv. Nav tik nopietna. Viņa izskatās daudz jaunāka. Gandrīz vai glīta.

-     Riebīgs paltraks. Dentons neklausījās. Pavisam briesmīgs. Vai tik nav dzeltens? Izskatās kā slima. Tev vajadzētu ar viņu parunāt, Gvenij.

-     Džeinu apģērbs pārāk neinteresē, dārgais. Ja atceries, viņu tas nekad nav interesējis. Bez tam man šī kleita patīk. Džeinai šī krāsa piestāv. Protams, viņa ir tik ļoti tieva, bet viņai ir laba sirds, Denton, laba sirds.

-    Laba sirds un veiksme, Dentons piezīmēja un iesmējās.

Gvena uzmeta viņam aizdomīgu skatienu. Tagad likās, ka Dentons

Džeinu atceras ļoti labi, un Gvenai uz mirkli radās aizdomas, ka viņš nekad to nav arī aizmirsis.

Gvenai vīra atmiņa vai tās trūkums pēdējā laikā šķita aizvien lielāka mīkla. Sīkumos Dentona atmiņa likās neapšaubāmi vāja kā datumi, cilvēku vārdi, noteikti apzīmējumi, it sevišķi īpašības vārdi. Aprakstot kādu vai kaut ko, Dentonu sāka uztraukt nespēja atrast piemērotu vārdu, Viņš ir… Dentons mēdza iesākt, bet tad viņa acis sāka bezpalīdzīgi šaudīties un rokas konvulsīvi žestikulēt.

-     Garš? Gvena lādos gadījumos nāca palīgā. Liels? Labi noaudzis? Plecīgs? Drukns? viņa pacietīgi iztaujāja.

Patiesi, Gvena iedomājās, viņai nepieciešama vārdnīca.

-    Platiem pleciem? Karavīra stāju? Ļoti liels? Gigantisks?

Dentona seja pa to laiku bija ieguvusi tumšsarkanu nokrāsu, bet labā roka gaisā zīmēja milzīga auguma aprises.

-     Garš, Gvena nosprieda. Esmu pārliecināta, mīļais, ka tu gribēji teikt garš. Vairāk nekā sešas pēdas kā tu, Zēns un Eklends. Ļoti garš, vai ne, Denton?

-    Matains, ar mežonīgu un ļaunu spīdumu acīs izgrūda Dentons. Matains vai plikpaurains, muļķīgs vai izmanīgs: lai ari kādu vārdu Dentons beigās izteiks, tam nebūs ne mazākā sakara ar tikko nospēlēto šarādi.

Šādos brīžos Gvenai likās, ka viņa tiek āzēta, un viņa bija viegli aizkaitināma. Vai vīra atmiņas zudumi liecināja par samaitātību? Likās dīvaini, ka vienu brīdi viņš nepazina Džeinu Koningemu, bet nākamajā atgādināja viņas veiksmi. Gvena nopūtās. Viņa mēģināja sevi pārliecināt. Protams, atmiņas zudums bija īsts. Vienkārši Dentona smadzenes zaudējušas elastīgumu, tas arī viss.

-    Vai esi noguris, Denton? viņa vaicāja, mātišķi pieliekdamās tuvāk. Ir jau vēls, Neviens neņems ļaunā, ja tu agrak dosies pie miera.

-Nē, nē! Nemaz neesmu noguris. Es priecājos, Dentons ietiepīgā balsī atteica. Viņš vēroja savu tukšo brendija glāzi, kuru Gvenai nebija ne vismazākā nodoma atkal piepildīt. Tomēr neesmu pārliecināts par dažiem ļaudīm, kas šeit sanākuši. Viņš pārlaida skatienu telpai, Tā sieviete tur pāri tā ar to izkrāsoto seju. Izskatās pēc…

-    Denton!

-    Draiskules. Izskatās pēc draiskules. Ko tad tu iedomājies, pēc kā viņa izskatās? Un tas puisis viņai līdzās, Sasodīts puertorikānis. Kas viņu uzaicināja? Un tas tur? Kas dižojas stūrī. Pederasts pēc skata. Gari mati. Nokrāšļojis sarkanu seju. Viņam vajadzētu atrasties frontē. Tur viņam iedzītu kaut nedaudz prāta…

Gvena pacēla savu jauno lorneti un palūkojās uz jauno cilvēku, par kuru Dentons tikko bija runājis. Puisis atradās ar muguru pret viņu un dzīvi sarunājās ar Frediju un grupiņu citu jaunu cilvēku. Starp viņiem bija topošais fotogrāfs Konrāds Vikers, garais, lācīgais puisis, saukts par Vekstonu, un pašā grupas ārmalā aktieris Bezils Helems.

Neskaidri Gvena joprojām izjuta nepatiku pret šiem Stīnija draugiem: sevišķi Vikers viņai likās pārlieku jūsmīgs. Jaunais cilvēks, kuru Dentons bija apvainojis dižmanībā, joprojām stāvēja pret viņu ar muguru, bet Fredijs, kā viņa pamanīja, bija iegrimis sarunā ar Vekstonu. Viņš tā vismaz sacīja Džeina gatavojās pievienoties sanitāru vienībai Francijā. Tieši tobrīd, kad Gvena domāja par to, cik piesardzīgai viņai jābūt vismazāk viņa vēlējās, lai Fredijs pārcenstos, jo būt sanitārās mašīnas šoferim Hempstidā bija laba lieta, taču būt sanitārās mašīnas šoferim frontē bija pavisam kas cits, tieši tobrīd dižīgais jauneklis pagriezās. Gvena redzēja, ka tas ir Stīnijs.

-    Saproti, ko es domāju? Dentons pamāja ar aknu slimības izraibināto roku viņa virzienā. Krāsa. Viscaur ģīmim. Taisni vemt gribas.

-      Denton, mīļais! Lūdzu, nerunā muļķības! Gvena Dentonu nosodoši uzlūkoja. Ja tev būtu brilles uz acīm, tu redzētu, ka tas ir Stīnijs. Un viņš vienkārši ir mazliet piesarcis, tas arī viss. Šeit ir karsts, un viņš acīmredzot dejojis.

-               Turklāt… Dentona skatiens slīdēja tālāk un apstājās pie māsas.

-    Turklāt paskaties uz Modu! Ģērbusies kažokādā kā aita un karājas elkonī tam zēnam kā viņu sauca? Izradītam.

-    Denton, es tevi lūdzu\ Moda var izdzirdēt…

-   Tas būtu vienreizēji labi, ja viņa dzirdētu. Varbūt nāktu pie prāta. Kungs, apžēlojies, vai viņa vispār domā, ko dara, ko? Viņa ir angliete, pie velna, viņa ir mana māsa. Vispirms viņa apprecas ar itāli un tagad šis te. Šis… naudas aizdevējs. Es tev prasu, kā tamlīdzīgs cilvēks varēja tikt pie titula?

-    Droši vien tāpat, kā pie tā tika tavs tēvs, vismaz man tā liekas, — ne bez dzēlības noteica Gvena. Jādomā, ka viņš to nopirka.

-    Nejēdzība! Ja man būtu teikšana…

-   Klusu, Denton! Tagad nomierinies! Tu jau zini, ko teica ārsts. Un bez tam Montijs tev tīri labi patīk, tu taču pats labi zini, ka patīk.

Gvena pieaicinaja vienu no pavecākajiem kalpotājiem un vēroja, kamēr Dentona brendija glāze tiek piepildīta. Mēriņš bija mazs, jo tāds bija kalpotājiem dotais rīkojums, bet ar to pietika. Dentons aprimās.

-Asinssūcējs, Dentons nomurmināja. Bet dusmas bija izgaisušas. Mirkli vēlāk likās, ka viņš aizmirsis gan Modu, gan seru Montegju. Gvena atvieglota uzelpoja.

Pēdējā laikā šādas dusmu lēkmes attiecībā pret Stērnu gadījās arvien biežāk un kopā ar Modās izvairīgajiem mājieniem — viesa Gvenā neskaidras bažas. Reizi vai divas viņai bija ienācis prātā, ka Dentons, iespējams, aizņēmies no Stērna naudu, ka to darījuši Gvenai tas nebija noslēpums daudzi viņu draugi. Slērns bija pazīstams ar līdzjūtību pret ļaudīm ar dārgiem paradumiem, vienalga, vai tie bija tik muļķīgi kā azartspēles vai spekulācija biržā vai kaut kas veselīgāks kā izdevumi par muižu uzturēšanu.

Tā, piemēram, Ārlingtoni. Moda visdziļākajā slepenībā bija viņai uzticējusi, ka Hektors Ārlingtons, paklausīdams savas mātes, valdonīgās Ģertrūdes, padomam, esot griezies pie Stēma un saņēmis viņa palīdzību: protams, īslaicīgas grūtības, kaut kas apbedīšanas pienākumu sakarā. Pat sers Pils, Dentona sensenais draugs un ļoti konservatīvs cilvēks, kā baumoja, esot uzticējis savas finansu lietas Stēmam un bijis apmierināts ar rezultātu. Pils piederēja pie vecās gvardes un par to nekaunējās. — Nespēju redzēt to cilvēku savā mājā, viņš reiz bija ieminējies Gvenai. Zinu, ka viņš iegriežas piejums, zinu, ka viņš viesojas arī citur, bet es to nespēju. Veci ieradumi, saprotiet, kā tas ir. Bet galvenais, ka viņš to saprot. Nekad neuzmācas. Taktisks puisis, ņemot vērā, ka ebrejs.

Vai Stērns līdzīgā veidā ir bijis noderīgs arī Dentonam? Pēdējās nedēļās Gvena bija sākusi apsvērt šādu iespēju. Šādu iespēju viņa apsvēra arī pašreiz, vērdamās pāri deju zālei, kur stāvēja Stērns ar Modu zem rokas un mierīgi sarunājās. Vēl nesen Gvenai pat prātā nebija ienācis, ka Dentonam varētu ievajadzēties padoma finansiālās lietās vai finansiālas palīdzības. Galu galā, viņi dzīvoja ļoti vienkārši: tikai trīs mājas Vinterskomba, Londonā un mednieku namiņš Hailendā, kuru Dentons mīlēja apmeklēt augustā un septembri, lai pamedītu briežus un nodotos makšķerēšanai. Izklaidei viņi daudz naudas netērēja, kalpotaju skaits kara laika apstākļos bija krietni sarucis. Nē, neiedomājami, ka Dentonam varētu rasties vajadzība aizņemties naudu. Ja ari viņam bijušas darišanas ar Stēmu, tad tikai sakarā ar ieguldījumiem, tas arī viss.

Tomēr acīs krita dažas divainibas: Dentons tik cieši turējās pie naudas un vienmēr bija turējies, ka viņa baidījās tam rādīt pēdējos rēķinus par savām kleitām. Citās reizēs viņš neizskaidrojamā kārtā bija devīgs, metot visu piesardzību pie malas. Viņa dāvanas dēliem vienmēr bijušas vairāk nekā dāsnas. Viņš pat bija uzņēmies šīs balles organizēšanu. No otras puses, ko lai saka par viņa neatlaidīgo prasību, uz kuru viņš pastāvēja jau gadiem ilgi, ka Zēnam jāprec bagāta mantiniece. Šī prasība ar savu merkantilo piegaršu Gvenu aizvainoja. Kādēļ gan Zēnam būtu vajadzīga bagāta sieva?

-    Gultu, piepeši ieteicās Dentons. Viņš piecēlās. Tagad uz gultu, tā man šķiet. Esmu kļuvis pārāk vecs tādām lietām, Gvenij.

-          Blēņas, Denton, dārgumiņ… Moda bija viņiem pievienojusies, joprojām ar Monlcgjū Stēmu pie sāniem. Viņa pastiepās, lai brāli noskūpstītu. Pašreiz tu nedrīksti iet projām tu esi dejojis tikai vienu reizi, Izlaidīsim vienu riņķīti ar mani, pavisam maziņu.,.

-    Daudz par vecu, daudz par stīvu! Dentons novaidējās. Viņš pasniedzās pēc spieķa, kurš, pēc Gvenas ieskatiem, viņam nebija vajadzīgs, bet kuru viņš ar baudu nēsāja: Dentonam patika tēlot slimīgu cilvēku. Viņš atlieca muguru. Tobrīd Dentonam blakus, sudrabotajai kleitai zibsnījot, uzradās Konstance.

-    Blēņas, tēti, viņa, uzvaroši smaidot, teica un saņēma Dentonu zem rokas. Lūdzu! Šis ir tik jauks vakars. Vai pirms gulētiešanas tu neuzdāvinātu man vienu deju?

Dentons, kurš, šķiet, nekad nebija licies zinis, kad Konstance viņu nosauca par tēti, viņai uzsmaidīja, pēc Gvenas domam, savu muļķīgāko smaidu. Viņš mazliet sagorījās, pavicinaja spieķi un pargrieza acis kā Gvena būtu vēlējusies, kaut viņš nevalbitu acis!

-    Nekas nesanāks, viņš sacīja. Baidos, ka nekas nesanāks. Pat tevis dēļ, dārgumiņ. Labprāt būtu dejojis ar balles skaistuli kādreizējos laikos bet ne tagad. Esmu par vecu Kājas klibas. Paklau, varbūt Slēms derēs manā vietā.

To teikdams, viņš stingri satvēra seru Montegjū virs elkoņa un ar pārsteidzošu spēku izbīdīja viņu priekšā.

Šķiet, Konstanci tas uzjautrināja. Stēms likās apmulsis, Iespējams, viņam nepatika šāda strupa apiešanās. Iespējams, viņam nebija vēlēšanās dejot ar Konstanci, bet, lai nu kā, viņš ātri atguvās.

-    Konstance, viņš pieklājīgi sacīja, esmu pārliecināts, ka neesmu līdzvērtīgs aizvietotājs, bet priecājos, ja varēšu noderēt.

-    Bez šaubām, noderēsiet, Konstance bezrūpīgi atteica un ļāva vest sevi uz dejas grīdu. Viņi aizslīdēja. Konstance Stērna rokās likās ļoti maza un trausla. Moda viņus vēroja, laipni un labvēlīgi smaidīdama. Abi bija prasmīgi dejotāji.

Atskaņoja Vīnes valsi.

-    Kā tev labāk patiktu dejot, Konstance? Stēms ieminējās, kad viņi graciozā solī, bet palēni bija veikuši pirmo apli. Mēs dejojam tīri pieklājīgi, bet, manuprāt, par nieka tiesu atpaliekam no ritma.

-    Ai, man patīk dejot ātri! atbildēja Konstance. Es gribētu dejot, dejot… līdz pilnīgam spēku izsīkumam.

Stēms pasmaidīja. Viņa kreisā roka ciešāk satvēra Konstances roku, labā roka ciešāk piekļāvās viņas mugurai. Viņu solis kļuva straujāks: šajā brīdī nolika kaut kas pavisam savāds. Pirmajā ātrajā aplī Konstance koncentrēja uzmanību uz dejas soļiem, Slēma rokas vadību, turpretī ar otro apli viņa sāka koncentrēt uzmanību uz Stēmu pašu.

Viņa bija solījusi sev izvēlēties vīru, taču balle bija jau gandrīz galā, bet izvēle joprojām nebija notikusi. Uzsākot trešo apli, Konstancei ienāca prātā, ka, iespējams, tā tomēr ir notikusi kaut kur apziņas dzīlēs jau pirms šī vakara sākuma.

Konstancei patika prātot: viņa tiešām vienu vai divas reizes bija prātojusi par Stērnu. Toreiz, kad sen, sen, pārlaidusi skatienu Vinterskombas vakariņu galdam, bija sapratusi, ka Dcntona vietu ieņēmis cits un šis cits ir Stēms, kurš kļuvis par šīs ģimenes neoficiālo patriarhu, ka tas ir Stēms, pie kura Gvena griežas pēc padoma un palīdzības, ka tas ir Stēms, tāds pats izstumtais kā viņa pati, kurš pārvalda šo ģimeni.

Toreiz Konstance nezināja, ka arī Dentons ir griezies pie Stēma pēc padoma, lai gan vēlāk viņa atklāja arī to. Viņa nezināja, ka arī Eklendam bijušas darīšanas ar Stēmu. Šie fakti bija nemateriāli: Konstances asā intuīcija uztvēra varas smaržu.

Viņi sasniedza deju zāles stūri, savirpuļoja vienreiz, divreiz, trīsreiz. Konstance uzmeta Stērnam domīgu skatienu.

Viņa atcerējās, ko par šo cilvēku bija spriedušas abas ar Gvenu. Viņa atcerējās epizodi pirms vairākiem mēnešiem, kad veikalu apmeklējuma beigās Moda viņu bija aizvedusi salikties ar Stērnu, kurš viņas gaidīja Vestendas galerijā.

Viņš gatavojās pirkt gleznu. Konstancei trūka gan mākslās izjūtas, gan muzikālās dzirdes, gan intereses par literatūru. Tomēr, kā sacīja Moda, Konstance ātri mācījās. Viņa paskatījās uz gleznām pie galerijas sienām: tās visas viņai likās vienādas pat garlaicīgas. Konstancei patika, ja gleznas bija lielas un tajās bija attēloti cilvēki.

Stēma gaume acīm redzami atšķīrās. Visas šīs gleznas bija pieticīga lieluma, turklāt ainavas. Tomēr cieņu un godbijību Konstance spēja saost tikpat asi kā varu. Vīrs, kas Stērnu vadāja no vienas gleznas pie citas, bija godbijības pilns to viņa sajuta uzreiz. Tomēr viņš nebija verdziski padevīgs: viņš cienīja Stēma spriedumu, nevis kontu bankā.

Stēms lēnām virzījās gar gleznu rindu. Smilškrāsas, brūnie, pelēkbrūnie, sarkanbrūnie toņi: Konstance nekad nebija bijusi Francijā, viņa nekad nebija dzirdējusi par Sczanu. Viņa skatījās uz šiem tēliem un mēģināja tos saprast. Viņai uzmācās žāvas.

Beidzot Stēms apstājās pie kādas gleznas.

-    Nu tātad, viņš teica, lūk, šo…

-   Ak jā! Galerijas pārzinis ari apstājās. Viņš ari nopūtās tāpat kā Stēms.

Cieņa! Konstanee jautājoši uzlūkoja gleznu. Viņa lūkojās ļoti cieši. Tas varētu būt kalns, un tur tie apveidi varētu būt koki, bet visumā gleznojums likās abstrakts un neizteiksmīgs. Viņai tas nespētu iepatikties. Viņai radās aizdomas, ka Modai arī ne.

Stērns gleznu nopirka. Pārdevējs viņu apsveica. Konstanee, uzmetusi ašu skatienu cenrādim, ko viņiem izsniedza pie ieejas, redzēja, ka neviena no šīm gleznām nav dārga, bet tai, kuru izvēlējās Stērns, bija visaugstākā cena. Moda Konstancei bija iemācījusi, ka labas lietas vienmēr dārgi maksā: viņa uzreiz mainīja savas domas par gleznu. Viņa mainīja arī savas domas par Stēmu. Viņš pat nebija ieskatījies cenrādī, viņš bija izvēlējies labāko labāko no visām -, vadoties pēc intuīcijas. Viņš bija gleznā kaut ko saredzējis, bet viņa, Konstanee, izrādījās akla.

Noslēpums, taču noslēpumi Konstanti pievilka vienmēr. Te bija jauna izsmalcinātības siera, kuru Stērns saprata, bet viņa ne. Šo izsmalcinātību Konstancei gadījās manīt atkārtoti, reizi vai divas, cilos apstākļos, kad viņš izvēlējās vīnus, kad viņš ar Eklendu vai Džeinu sprieda par grāmatām, kad Stērns viņu kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem veda uz operu.

Reizēm Konstanee, sēžot Stērna ložā, bija zagšus uzmetusi skatienu šim apvaldītajam un ietekmīgajam cilvēkam. Viņš sēdēja, sakņupis uz priekšu, atspiedis elkoņus uz ložas malas un atbalstījis zodu plaukstās. Viņš saklausīja skaņu virknēs kaut ko tādu, ko Konstanee nesaklausīja. Tas bija neizturami. Viņai gribējās piekļūt templim un tā noslēpumiem un tūlīt. Un Konstanee bija sagaidījusi starpbrīdi un piebikstījusi Stērnam pie rokas, lai uzdotu kādu jautājumu nevietā, spriežot pēc viņa sejas izteiksmes.

Pacietīgi opera bija “Burvju flauta” Stērns bija paskaidrojis viņai sižetu. Konstancei tas likās gluži vai smieklīgs, fantastisks. Viņai bija pielicis prāta paturēt savas domas pie sevis, bet arī tad viņa redzēja, ka Stērns ir aizkaitināts.

Pēc tam viņa bija pūlējusies vēl vairāk, Sevišķi viņa bija pūlējusies toreiz, kad viņu kompānija devās uz “Rigoleto”. Viņa bija iztaujājusi Stēmu par Verdi: viņa bija gribējusi likt Stēmam saprast, ka varētu būt viņa skolniece, ka viņš varētu izjust prieku, būdams Konstances skolotājs.

Viņas skolotājs? Valsis tuvojās beigām. Izplēnējot pēdējām skaņām, Konstanee bija izšķīrusies. Ne tikai skolotājs. Stērns varētu būt daudz kas vairāk: viņš varētu būt Konstances vīrs.

Izvēles skaidrība — vai tad viņš neatbilda visām viņas prasībām — nedaudz reibināja. Konstanee nespēja saprast, kā tik ilgi varējusi vilcināties. Viņš nebija precējies Modu varēja neņemt vērā. Viņam bija autoritāte, nauda, stāvoklis, pat prāts. Viņa personu nevarēja nepamanīt, viņa diskrētums viņa leģendārā spēja glabāt noslēpumus intriģēja. Protams, viņš bija pietiekami vecs, lai būtu Konstancei tēva vietā, bet vecumam nebija nozīmes un pats labākais viņa Stēmu nepazina. Viņš bija Konstances ģimenes daļa veselus sešus gadus, tomēr palicis viņai neizdibināms. Konstancei nebija ne mazākā priekšstata par to, kāpēc viņš bija tas, kas viņš bija: viņš bija mierīgs, visu šo laiku apdomīgs, uzvedībā smalks, pieklājīgs un izvairīgs svešinieks.

Konstance vairs nevilcinājās, bet viņa jau vienmēr bija strauja.

-    Nē! Vēl vienu deju. Jūs tik labi dejojat, viņa sacīja, kad valsis beidzās un Stēms gribēja viņu aizvest no dejas grīdas.

Stēmu tas, šķiet, pārsteidza.

-    Lūdzu! Jūs nedrīkstat man atteikt. Šovakar neviens man nedrīkst atteikt. Stēma izskats, likās, to apšaubīja. Tas it kā liecināja, ka viņš gan varētu Konstancei itin viegli atteikt, ja vien viņam rastos kaut mazākā vēlēšanās to darīt, turklāt jebkurā laikā.

Tad Stēma labās manieres ņēma virsroku. Viņš piešķieba galvu.

Paņēmis Konstanti pie rokas, viņš to veda atpakaļ uz deju laukuma vidu.

Stēma rokās Konstance koncentrējās. Viņa cieši ticēja domu nodošanas iespējai. Vispirms viņa iedomāsies, un pēc brīža ari Stēms iedomāsies to pašu.

Viņa nogaidīja īsu mirkli un tad pavisam dabiski sajauca soli. Viņa paklupa un piespiedās viņam mazliet ciešāk, ļaudama cimdotajai rokai noslīdēt gar Stēma kaklu.

Viņa paļāvās uz klusēšanu, tad, nospriedusi, ka pienācis īstais bridis, izteica nenozīmīgu piezīmi un runājot pievērsa Stērnam cik vien iespējams ciešu skatienu. Lēns galvas pagrieziens, kuram vajadzētu dot Stērnam laiku ielūkoties viņas vaibstos, pamanīt lūpu izaicinājumu, pirms viņš uztver mazāk uzkrītošu izaicinājumu skatienā.

Tas izklausās pēc iedomām un, iespējams, ari ir iedomas -, taču Konstances attieksme pret savu ārieni bija lietišķa. Viņa to uztvēra kā ieročus, kuri nejauši nokļuvuši viņas arsenālā. Viņas āda joprojām bija gluda, porcelāna baltumā. Viņas mati bija kupli, dzīvības pilni. Viņas deguns bija glīti simetrisks, viņas lūpas dabiski sārtas. Dievs ja tāds eksistēja, par to gan Konstance šaubījās, bija viņai piešķīris izteiksmīgas, nenoteiktas krāsas acis. Šīs dāvanas nebija Konstances pašas veidotas: ja tās nebūtu viņai dotas, viņa iztiktu bez tām. Bet tās bija dotas un atstāja nenoliedzamu iespaidu uz vīriešiem, un šoreiz viņa bija iecerējusi tās pilnībā likt lietā.

Vienu īpašību viņa bija uzlabojusi pati: acu valodu. Viņa ielika skatienā pārliecību un pavērsa to pret Stēmu, sasprindzināja gribu un gaidīja, kad viņas domas pāries viņa apziņā.

Viņa domāja par pieskārieniem un čukstiem, viņa domāja par seksu. Viņa iedomājās, kā Stēms, vīrietis, kuram pieder vara, varētu uzvesties, būdams Slēms, mīļākais. Viņa piekala Stēmu ar šīm iztēles ainām, viņa redzēja tās kā bultas caururbjam viņa ādu. Tikpat bultu, cik svētajam Sebastjanam! Jā, Stēms ielūkojas viņai acīs! Bet tad diemžēl novēršas.

Konstance jutās nopietni satriekta. Skatiens, kuru viņa pārsteigta ievēroja Stēma acīs, pirms viņš paspēja to noslēpt aiz ierastā šarma, bija nepārprotami garlaikots skatiens. To nesajauktu neviena sieviete,

Viņš izpildīja savu pienākumu, dejodams ar ģimenes draugu, dejodams ar bērnu, tāpēc ka tā prasīja takts, tā prasīja pieklājība, un tas ir viss. Viņas iedomām nebija nekādas nozīmes. Konstance apdzisa.

Neteikdama ne vārda, viņa pabeidza deju ar pacietīgas koncentrēšanās izteiksmi sejā. Šī izteiksme vienmēr liecināja, ka Konstance ir noraizējusies.

Deja beidzās. Stērns aizvadīja Konstanci līdz nākamajam partnerim un atgriezās pie Modās sāniem. Viņu saruna liecināja par acīm redzamu mīlestību. Drīz pēc tam abi aizgāja no balles.

Konstance to klusi un pacietīgi vēroja, kā kaķis vēro peli vai putniņu. Stērns, protams, nav viegli nomedījams laupījums, to Konstance zināja, un šī zināšana dzina viņu uz priekšu.

Konstance bija sava tēva meita. Tāpat kā Šaukrosam, viegli iegūstamais viņu nevilināja. Protams, tēvs viņai bija atstājis vēl arī citu mantojumu, kas paliks pie viņas un ietekmēs viņu visu turpmāko dzīvi. Lai nu ko, bet vīrieša vienaldzību pret sevi pat slēptu Konstance nespēja sagremot.

-   Vai tu kādreiz domā par mīlestību?

Stīnijs uzdeva šo jautājumu Vekstonam dažas dienas pēc Konstanccs balles. Viņi bija apmeklējuši mazu galeriju Celsijā, kurā Stīnijs cerēja sarīkot savu gleznu izstādi. Tobrīd abi dzēra tēju kafejnīcā, kas atgādināja tējnīcu kūpošā, rosīgā, nevīžīgā, ar mundrām oficiantēm glītās, melni baltās uniformās, tieši tādās, kādas Vekstonam vislabāk patika. Stīnijs sanervozējies atteicās no ēdiena. Vekstons pēc lielajām runām bija pasūtījis krēmkūku.

Vekstons uz Stīnija jautājumu neatbildēja. Uzmetis Stīnijam piesardzīgu skatienu, viņš pabikstīja krēmkūku ar līdzdoto mazo dakšiņu.

-    Vai man jālieto šī te? Viņš pacēla dakšiņu uz augšu.

-    Tas nav obligāti. Stinija balss aizlūza. Viņš nokremšļojās. Tad skaļāk atkārtoja jautājumu: Vai tu kādreiz domā par mīlestību?

Teiktais izklausījās smieklīgi. Stīnijs nosarka, Izskatījās, ka Vekstons pārdomā.

-    Reizēm, viņš kā šauboties teica, Ir tik daudzi un dažādi mīlestības veidi.

-    Tu tā domā? Stīnijs, kuram likās, ka ir tikai viens veids, izsaucās spiedzīgā balsī.

-    Kā tad. Bērni mīl savus vecākus. Vecāki mīl bērnus. Vēl var mīlēt savu draugu. Vīrietis var mīlēt sievieti vai vairākas sievietes. Viņš tās var mīlēt citu pēc citas vai, teiksim, divas reizē, Viņš var būt iemīlējies, un viņš var mīlēt, Pastāv daudzas iespējas.

Stīniju šīs iespējas neinteresēja, un, iedomājoties vīrieša un sievietes mīlestību, viņam kļuva mazliet nelabi. Viņam ienāca prātā šausmīga doma. Ja nu viņš attiecībā uz Vekstonu ir kļūdījies?

Viņš iedzēra lielu malku tējas. Tā apdedzināja muti. Stīnijs nolika tasi atpakaļ uz apakštases. Viņš pievērsa skatienu Vekstona sejai. Tā bija neparasta seja, mājīga seja, parasti tajā atspoguļojās saldsērīgas un mazliet mulsas melanholijas izteiksme. Vekstonam, kurš izskatījās daudz vecāks, bija tikai nedaudz pāri divdesmit. Pēc Stīnija domam, viņš bija ne tikai gudrākais, bet arī labsirdīgākais no visiem vīriešiem, kurus Stīnijs savā mūžā saticis.

Stīnijs juta, ja pateiks to, ko gribēja teikt, bet nevarēja neteikt, jo viņi bija nonākuši līdz Rubikonai, viņš nespēs runāt un vienlaikus skatīties uz Vekstonu. Viņu māca pārāk lielas bailes. Tāpēc Stīnijs pievērsa skatienu sievietei, kas sēdēja pie galdiņa Vekstonam aiz muguras. Viņš nenolaida skatienu no sievietes nejēdzīgās cepures ar fazāna astes spalvu.

-    Bez tam, viņa balss atkal aizlūza, pāriedama falsetā Viņš vēlreiz nokremšļojās. Bez tam, man liekas, ka vīrietis var… mīlēt otru vīrieti.

-    Jā, jā. Vekstons nokoda gabaliņu krēmkūkas un acīm redzamā apmierinājumā to košļāja. Ļoti garšīga, viņš piebilda.

Stīnijs juta, ka tūdaļ pat varētu nomirt. Kuru katru mirkli. Viņam -vajadzēja izdzīvot vismaz vēl vienu minūti. Sirds bija apstājusies krūtīs pukstēt. Galva šķita ka betona bluķis. Plaušas nestrādāja Ausis bija pārstājušas dzirdēt. Noteikti kaut kas bija noticis ar viņa acīm. Nevarēja saskatīt pat fazāna spalvu. Trīsdesmit sekundes. Divdesmit. Desmit.

-    Piemēram, Vekstons prātīgi turpināja, es mīlu tevi.

-    Ak mans Dievs!

-    Nebiju domājis to sacīt. Bet tad es pārdomāju.

-   Man ir sirdslēkme. Jā. Es par to nešaubos. Skaties, Vekston, man trīc rokas!

-   Vai tas ir sirdslēkmes simptoms?

-    Nezinu.

-   Es arī ne, Man liekas, ka nav.

-   Varbūt tā ir laime. Stīnija balss sāka atgūt parasto noskaņu. Viņš riskēja ielūkoties Vekstona acīs. Man liekas, jā. Ārkārtēja, pēkšņa… laime. Viņš uz mirkli apklusa. Savā ziņā arī sirdslēkme. Jo nav šaubu, ka es tevi mīlu. Es tevi mīlu kā traks, Vekston. Totāli. Nepārvarami.

Stīnijs pārliecās pāri galdam un saņēma Vekstona plaukstas savējās. Viņš ielūkojās Vekstona laipnajās un melanholiskajās acīs.

-    Es zinu, ko tu domā. Viņš sāka runāt ļoti ātri. Tu domā, ka esmu ļoti samākslots. Un tukšs. Vieglprātīgs. Idiotisks. Virspusējs. Droši vien tā tu domā, vai ne?

-Nē.

-   Es patiešām tāds neesmu. Es zinu, ka no malas tā liekas, bet tā ir maska. Nu labi, ne gluži. Es pārspīlēju es to zinu. Bet vārdi, vienalga, ir tik aptuveni, ka es tāds varētu arī būt, vai tev tā neliekas? Ko tu nupat sacīji?

-    Es sacīju “nē”.

-    Ak Dievs! Vai tu nepateiktu to vēlreiz?

-   Nē, paklausīgi atkārtoja Vekstons. Viņš bija ticis galā ar krēmkūku un dzēra tēju, tad ielēja vēl. Tasīti Stīnijam un tasīti sev. Stīnijs sajūsmināts vēroja, kā viņš to dara.

-   Vekston! Šī lēja ir šausmīgi stipra. Esmu pārliecināts, ka Virdžīnijā tādu nedzer. Tajā jau karote negrimst, Tā ir pavisam negaršīga.

-    Man tā garšo.

-   Zini, es tevi vienmēr mīlēšu. Stīnijs, jau pievērsdams pie tuvākajiem galdiņiem sēdošo skatienus, satvēra ciešāk Vekstona plaukstas.

-    Vekston, es tevi mīlēšu mūžīgi mūžos līdz pasaules galam. Neko cilu es nespēju domāt. Bet tu man netici. Es redzu.

-    Pagaidīsim un paskatīsimies.

-    Nē. Nekādā ziņā. Tev jānotic man tagad.

-   Tūlīt un uz vietas? Vekslons viņu skumji un tomēr labsirdīgi uzlūkoja.

-    Tūlīt un uz vietas.

-    Labi. Es tev ticu. Vai prasīsim čeku?

-    Čeku?

-    Rēķinu.

-    Vai es varu pie tevis aiziet?

-   Droši.

-    Vai tu palasīsi man savu dzeju?

-    Ahā.

-    Vai pateiksi man vēlreiz, ka mīli mani?

-Nē.

-    Kāpēc ne?

-    Es vienreiz pateicu. Ar vienu reizi pietiek.

-    Varbūt man vajag pārliecināties par to vēl un vēl reizi.

-    Ļoti slikti.

Iznākot uz ielas, Stīnijs palēcās. Spīdēja saule. Uz ielām drūzmējās ļaudis. Stīnijs neliktos ne zinis, ja gāztu kā ar spaiņiem, tomēr viņš priecājās par labo laiku. Stihija bija viņa pusē. Tā zināja, ka viņš ir iemīlējies.

-    Kā tev liekas, pārtraucis lēkāšanu, viņš ierunājās, saņemdams Vekstonu aiz rokas un piemērodamies viņa solim, kad abi nogriezās Kingsroudā. Kā tev liekas, vai citi cilvēki arī ir iemīlējušies tāpat kā mēs ar tevi, Vekston? Esmu pārliecināts, ka ne. Man liekas, neviens cits nevar būt tik laimīgs, vai tev tā neliekas?

-    Es tā vis neteiktu, Vekstons piesardzīgi ieminējās. Mēs nezinām, kas notiek pārējā pasaulē. Droši vien kāds atrastos.

-    Blēņas. Kurš?

-    Nu… Vekstons apdomājās. Daudzi cilvēki, piemēram, tava māte un tēvs. Viņi savā ziņā mīl viens otru. Tava tante Moda un tas Stēms viņa ir traka pēc viņa…

-    Tante Moda? Viņa ir sakaltusi kā veci zābaki. Viņa nevar būt traka ne pēc viena.,.

-Tad vēl Džeina…

-    Džeina? Tu esi jucis.

-    Viņa ir saderinājusies, vai tad ne?

-    Ak mūžs, ir! Bet viņa Zēnu nemīl, ,1a tu redzētu viņus kopā, tu saprastu. Zēns viņai patīk, tas tiesa. Bet kādreiz viņa tvīka pēc Eklenda…

-    Pēc Eklenda? Vekstons izrādīja interesi.

-    Jā, bet tas bija ļoti sen. Iespējams, ka tas ir cauri. Pašlaik viņa domā tikai par slimnīcām. Stīnijs izdarīja vēl dažus lēcienus un triumfējoši pavērās Vekstonā. Redzi? Tev nav nekādu cerību. Nevienas pašas kandidatūras. Neviens nespēj mums līdzināties. Vai tev ir vēl kāds padomā? Fredijs? Nabaga vecais Fredijs viņš vienmēr izskatās tik nelaimīgs.

-   Nē. Fredijs ne.

-    Kurš tad? Atzīsties, ka esi zaudējis.

-   Jebkurš no šiem cilvēkiem. Vekstons nenoteikti pamāja ar roku uz garāmgājējiem. Jebkurš no viņiem. Jebkurā laikā. Tādas tās lietas.

-               Tie? Stīnijs aizslaucīja garāmgājējus ar vienu valdonīgu žestu.

-    Tic neskaitās. Mēs viņus nepazīstam.

-    Labi. Es padodos.

-    Tikai mēs?

-    Ja tev tā patīk.

-    Es jau to zināju. Stīnijs laimīgs nopūtās.

Mazu gabaliņu abi gāja klusēdami. Viņi iegriezās Vekstona ielā. Uz stūra Stīnijs iesāņus uzlūkoja Vekstonu.

-   Protams, ir kāds, kuru mēs nepieskaitījām. Neviens no mums nepieminēja Konstanti.

-    Taisnība.

-    Galu galā, visi gaida, kad Konstance iemīlēsies. Vai apprecēsies. Tādēļ jau tika rīkota balle. Tā ka, iespējams, par Konstanci mums vajadzēja padomāt. Cik dīvaini, ka mums tas neienāca prātā.

-   Tur nav nekā savāda. Tas tāpēc, ka neviens no mums nespēj iedomāties…

-    Ka Konstance kādu varētu mīlēt?

-    Jā. Viņa varētu iedomāties, ka mīl. Viņa var sev iestāstīt, ka mīl.

-    Manuprāt, viņa varētu ienīst. Slīnijs uz mirkli apklusa. Jā, to es varu iedomāties. Diezgan biedējoša doma.

-    Viņa pati ir biedējoša.

-    Vai tev tā liekas? Stīnijs apstājās. Jā. Zināmā mērā tev taisnība. Viņas pāri plūstošā enerģija. Bet man viņa patīk, Vekston. Man viņa vienmēr patikusi. Tu jau zini, ka viņai bijusi nožēlojama bērnība. Viņas tēvs bija reti pretīgs. Zemisks pret viņu. Nē, patiesībā zemisks pret visiem. Un tad viņš nomira ļoli asiņaini Vai es tev kādreiz par to esmu stāstījis?

-Ne.

-    Labi, es varu pastāstīt. Šodien jūtos stiprs. Tas notika Vinterskombā. Visi teica, ka tas bija nelaimes gadījums, bet…

-    Tu tā nedomāji?

-   Es nezinu. Es biju ļoti jauns. Bet… tas bija tik savādi. Es jutu, ka kaut kas nav kārtībā. Fakti cits ar citu nesaskaneja. Vienalga! Viņš nopurinājās. Es negribu par to domāt. Vismaz ne tadā dienā kā šodien. Kāpēc mēs vispār sākām par to runāt? >

-    Konstances dēļ.

-   Ak jā, Konstance! Un mīlestība. Man liekas, viņai gribētos mīlēt, Vekston, man liekas, viņa to vēlētos, pat ļoli. Man, piemēram, liekas, ka viņa mīlēja savu tēvu tā vismaz šķita. Zini, kā viņš Konstanci sauca? “Mans mazais albatross.” Viņš tiešām bija ļoti nekrietns cilvēks. Viņš bija rakstnieks.

-   Paldies!

Vekstons bija nonācis līdz savas mājas durvīm un taustījās pa kabatām pēc atslēgas. Stīnijs, pārliecinājies, ka uz ielas neviena nav, viņu apskāva.

-   Ak Dievs, es domāju pavisam ko cilu. Turklāt viņš nemaz nebija īsts rakstnieks. Un viņš nerakstīja dzeju. Tikai šausmīgi samākslotus stāstiņus. Tev tie riebtos. Pat Konslancei tie riebās. Man liekas, viņa zināja, ka tie nav izdevušies, un nespēja to pārdzīvot. Zini, pie kā es viņu vienreiz pieķēru?

-   Nē. Pie kā?

-   Pie graizīšanas. Viņa sagrieza vienu viņa grāmatu. Šķiet, pēdējo. Viņa sēdēja savā istabā uz grīdas un to graizīja lapu pēc lapas ar manikīra šķērītēm. Viņa sagraizīja visu grāmatu. Vāki vien palika. Tas aizņēma šausmīgi daudz laika. Pabeigusi griešanu, viņa visus gabaliņus salika somā un somu iebāza rakstāmgaldā. Tas bija diezgan briesmīgi. Pēc tam viņa raudāja. Saproti, viņš nesen bija nomiris. Konstance ļoli pārdzīvoja viņa tolaik bija ļoti īpatnēja. Pec gada vai diviem viņa lika tam pāri.

-   Re nu! Beidzot atradu. Vekstons izvilka atslēgu. Viņš to pārmetoši uzlūkoja, it kā atslēga no viņa būtu slēpusies, un iebāza atslēgas caurumā.

Stīniju pārņēma satraukums un reizē bažas, jo Vekstona dzīvoklī viņš bija pirmoreiz. Viņš cerēja, ka dzīvoklis neliks viņam vilties, un piesardzīgi lika soļus, Vekstons izvadīja Stīniju cauri nelielam gaitenim un ieveda patīkamā istabā. Tā bija piekrauta ar grāmatām.

-Te gan ir diezgan liela nekārtība…

Vekstons ar paliku, tomēr atvainodamies pavērās visriņķī. Grāmatas gulēja plauktos, uz galdiem, uz grīdas.

Stīnijs iegāja istabā. Vekstons tuvojās gāzes plītij un pacilāja tējkannu.

-    Mēs varētu iedzert kafiju. Vai tēju. Es varētu sameklet kaut ko dzeramu.

-    Tas būtu jauki.

-   Tas viss?

-    Jebkas no tā.

-    Labi. Šķita, ka Vekstons joprojām vilcinās. Viņš uzrunāja Stīniju, joprojām turēdams rokā tējkannu.

-    Viens gan. Es negribētu vairs runāt par viņu. Patiesībā es priecātos, ja varētu viņu aizmirst.

-    Jā? Stīnijs, grasīdamies aizsmēķēt, bija iespraudis cigareti iemutī. Viņš apstājās un uzlūkoja Vekstonu. Stīnijs nopūtās. Ak, Vekston! Es neesmu akls, vismaz ne aklāks par tevi. Zinu, ka tu pamanīji. Un precīzi zinu, ko tu gribi sacīt.

-   Konstance un Stēms. Vekstons sarauca pieri. Kad abi dejoja. Gandrīz pašās beigās. Vai tev nelikās…?

-    Vekston! Man pavisam noteikti likās. Man acis izsprāga uz kātiņiem. Neviens cits nemanīja, tikai tu un es. Bet tas bija tik uzkrītoši.

Iestājās klusums.

-    Kā tev liekas, viņa? beidzot ierunājās Stīnijs. Vai viņš?

-    Skaidrs, ka viņa. Par viņu es neesmu tik pārliecināts. Iespējams, ka ne. Viņš izskatījās samērā nepacietīgs.

-   Tieši tas ir interesanti. Stīnijs izņēma cigareti. Viņš piecēlās. Es gribu sacīt, ka Stēms nekad nav nepacietīgs. Absolūti nekas nespēj viņu izsist no sliedēm. Viņam varētu piedraudēt ar nāvi, arī tad viņš ne pirkstu nepakustinātu. Bet tovakar viņš bija satraukts. Es teiktu, viņš samērā strauji kāpās atpakaļ. Redzēju viņu promejam. Uzskrēju viņam virsū ģērbtuvē. Man liekas, viņš mani pat nepamanīja. Viņš izskatījās kā pērkons nē, kā ledus! Satriecoši. Bet nākamajā brīdī viņš bija atpakaļ pie Modās un šarmants kā vienmēr. Un pavisam aukstasinīgs. Tāpēc es domāju, varbūt esmu visu iztēlojies.

-    Varbūt. Vekstons sakratīja tējkannu. Vienalga, interesanti.

-    Interesanti līdz zināmai robežai, — Stīnijs negaidīti stingrā balsī noteica. Brīdi svārstījies, viņš panāca soli uz priekšu. Un nosarka.

-    Līdz zināmai robežai? Vekstons nolika tējkannu.

-    Vekston… kā tu domā, vai tu spētu mani apskaut?

Stīnijs piesarka vēl vairāk. Viņa balss te cēlās, te krita. Viņš paspēra vēl vienu soli. Vekstons nepakustējās.

-    Tikai ar vienu roku, Vekston. Sākumam. Pietiks ar vienu roku.

-    Un kā ar kafiju?

-    Pie velna kafiju!

-Tu esi ļoti jauns, Stīnij, es…

-    Ak, Dieva dēļ, Vekston! Ar kaut ko man jāsāk. Es gribu sākt tagad. Ar tevi. Es tevi mīlu, Vekston. Ja tu mani neapskausi tūdaļ pat, es izdarišu kaut ko briesmīgu. Varbūt sākšu raudāt. Man var uznākt vēl viena sirdslēkme.

-    Labi, jādomā, ka to mēs nevēlamies,sacīja Vekstons, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Viņš Stīnijam uzsmaidīja savu laipno smaidu un paplūkāja sev matus.

Tad ar skumju skatienu, kas vienmēr liecināja, ka viņš ir laimīgs, viņš pastiepa rokas.

Stīnijs iekrita viņa apskāvienos.

-     Un tā, Gvena, viņiem nāksies visu izūtrupēt. Visu.. Māju. Muižu. Visu. Vai tas nav skumji? Traģiski, ja tā padomā-Āriingtoni šeit dzīvo jau trīssimt gadus.

Jūnija beigas kādas divas nedēļas pēc Konstances balles: Moda ieņem goda vietu starp tējas tasēm un tējkannu savā Londonas viesistabā. Viena no Modās smalkākajām tējas dzeršanām: tiek gaidīti arī citi viesi, taču viņas ar Gvenu, kā paradušas, vispirms bauda viena otras sabiedrību divatā. Ari tenkas, kuras Modai vienmēr ir lielā krājumā.

Lielās telpas tālākajā galā kavējas pulciņš jaunāku viesu: Konstance, Stīnijs, Fredijs un jaunais fotogrāfs Konrāds Vikers. Trūka Vekstona, kurš bija aizgājis uz sanitāro mašīnu šoferu apmācības kursiem.

Blakus uzkrītoši ģērbtajam Vikeram, kurš bija ataudzējis matus pat vairākas collas garākus nekā Stīnijam, sēdēja klusa atvaļinājumā ieradušos virsnieku rinda. Vairāki no šiem vīriešiem likās nodevušies tikai Vikeram, kas ari bija paredzams. Vairāki citi satriecošā aizgrābtībā vēroja Konstanci. Šī grupa, cik Moda varēja noprast, spēs parūpēties pati par sevi. Viņai un Gvenai bija daudz svarīgākas lietas apspriežamas.

-    Nespēju tam noticēt, gluži satriekta, sacīja Gvena. Ārlingtoni? Tu droši vien kļūdies. Tas ir neiedomājami. Kas tev to teica, Moda?

-     Ak debess, vai es varu atcerēties? Vai tik tā nebija Džeina? Kā tev zināms, viņu zemes īpašumi saskaras. Bet nē, protams, tā nebija Džeina. Viņa vienmēr ir pēdējā, kas kaut ko uzzina. Kas tad tas varēja būt? Kāds no Modās Kancdas vakardienas viesiem, bet, Dievs vien zina, tur bija tāds juceklis, ka es nevaru atcerēties, kurš… Lai nu kā, tam nav nozīmes, ,jo tā ir tīrākā patiesība. Tā man no rīta sacīja Montijs. Saproti, Gvena, lieta tāda… Moda sazvērnieciski pieliecās tuvāk. Ģertrūde Ārlinglona bija spiesta aizņemties, protams, pavisam nelielu summu. Cik saprotu, Montijs palīdzēja viņai šīs lietas nokārtot. Taču Montijs jau sen viņu brīdināja, un tagad zemes cenas ir tik šausmīgi kritušās, ka viņa neuzdrošinās vairāk aizņemties, turklāt viņai nav garantijas nodrošinājumā. Un tad… Moda spēji aprāvās. Gvena iepleta acis: Moda parasti nemēdza apklust stāsta vidū.

-    Un kas tad? Turpini, Moda, turpini…

-  Labi, lieta tāda… Moda vilcinājās, bet nespēja turēties pretī kārdinājumam. Lieta tāda, ja atceries, nabaga Ģertrūde tikai pirms diviem gadiem zaudēja vīru. Bija lieli bēru nodokļi, bet viņa ar Hcktoru kaut kā tika galā. Tad Hektors aizgāja karot es vienmēr esmu teikusi, ka no viņa nekad neiznāks karavīrs, bet acīmredzot Hektoru nekas nespēja atturēt. Viņš bija nelokāms, gluži kā Eklends, un tagad…

-   Viņš gājis bojā? Hektors Ārlingtons ir kritis? Gvena viņu skarbi pārtrauca. Tas nav iespējams. Viņš bija atvaļinājumā. Viņš ieradās ballē. Es viņu redzēju tikai pirms nedēļas. Viņš dejoja ar Džeinu. Es atceros, jo Dentons izteica piezīmes par viņas matiem un kleitu.

-   Pēc divām dienām viņš atgriezās, Gvenij. Es domāju, ka lu esi dzirdējusi. Moda sastomījās. Viņa pieliecās tuvāk un saspieda Gvenas plaukstu. Viņai nevajadzēja ieminēties par šo nelaimi. Tagad pēc iespējas jāatturas no detaļām: labāk nepieminēt, ka Hektors karojis tajā pašā pulkā, kurā Zēns, un tāpat kā Zēns un Eklends bijis nosūtīts uz Sommu. Tieši tur viņu panāca snaipera lode. Saka,'viss beidzies ļoti ātri, Gvenij. Nekādu sāpju. Bet Ģertrūdei jā, viņai tas būs drausmīgs trieciens. Zaudēt savu vienīgo tu jau zini, Hektors viņai bija viss. Un atkal bēru nodokļi. Divu gadu laikā. Es vainoju valdību tā arī pateicu Montijam. Bēru nodokļi un tik smagi, tik sociālistiski tas nav taisnīgi, Gvenij. Tik necilvēcīgi, tik cietsirdīgi: trīssimt gadu, visu mūžu. Ja tas tā turpināsies, ar mums visiem būs cauri. Pat Montijs man piekrīt…

-   Hektors… Gvena tukšu skatienu nolika tējas tasi. Es nespēju noticēt.

-   Paklau, Gvena… Moda noteica brīdinošā balsī. Paklau, Gvena, lu man apsolīji. Citādi es tev nebūtu stāstījusi. Nebūtu tev teikusi, bet es domāju, ka tu jau zini.

-   Viņš stostījās.

-   Kurš? Hektors? Nē, nemaz.

-  Jā, viņš stostījās. Pavisam nedaudz, kad bija bērns. Tāpat kā Zēns. Viņš bija tik nopietns bērns. Citi mēdza viņu izjokot.

-   Gvena…

-   Piedod, Moda! Gvenas acis pildījās asarām. Viņa noliecās un mēģināja pacelt pie lūpām tējas tasi, bet roka trīcēja, un viņa likās mierā.

Moda atkal pieliecās tuvāk un, vēlreiz saņēmusi Gvenas roku, to paspieda. Mīļā Gvenij, es zinu, tas ir skumji, un es arī skumstu. Bet tagad paklausies, tas nebija vienīgais, ko gribēju tev pavēstīt. Man ir arī labas ziņas, un tās es paglabāju uz beigām, jo zināju, ka tās tevi iepriecinās. Neraudi! Tu taču negribēsi, lai Fredijs un Stīnijs redz, ka tu raudi.

Ievelc dziļi elpu, tā. Paklau, Montijs saka un saproti, viņam ir nopietns pamats to apgalvot -, ka nu tas ir gandrīz galā. Karš! Visa šī nejēdzība! Patiesi, Gvenij, vēl, augstākais, daži mēneši tā saka Montijs. Ģenerāļi par to ir pārliecināti, pat tie iesīkstējušie pesimisti no Kara ministrijas. Ap Ziemassvētkiem iedomājies, Gvenij, tas varētu būt beidzies.

Moda runāja steidzīgi, gandrīz nemanīdama, ka pati izgudrojusi šo savārstījumu, acumirkļa pamudināta, jo Stērns viņai šādu pārliecību nebija devis, tieši otrādi, kad viņi pēdējo reizi bija šo jautājumu apsprieduši, viņa pareģojumi bija visai drūmi. Moda tobrīd ne par ko nebēdāja: vārdi paši lauzās pār lūpām. Un kā balvu viņa pamanīja, ka Modās acīs iezibas cerība.

-    Ai, Moda, tiešām? Montijs par to ir pārliecināts?

-    Mīļā, es tev apsolu. Viņš pašlaik ir Kara ministrijā, bet teica, ka atpakaļceļā iegriezīšoties. Paprasīsi viņam pali. Kopš viņš nodarbojas ar ieročiem, viņš zina visu un turklāt viņš un tas šausmīgais Loids Džordžs ir ka… Moda salika divus pirkstus krustām. Gvena, iedomājies! Zēns un Eklends uz Ziemassvētkiem varētu būt mājās. Mēs visi varētu doties uz Vinterskombu. Mēs varētu sarīkot ģimenes svinības, kā vienmēr esam darījuši. Mēs varētu sagaidīt Jauno gadu kopā, mēs būtu atkal vienoti un varēlu iedzert uz deviņi simti septiņpadsmito un tik ilgi gaidīlo mieru…

-    Nāvi ķeizaram! Gvena iestarpināja un vārgi pasmaidīja, jo šobrīd tas bija Modās mīļākais tosts.

-   Nāvi ķeizaram! Pilnīgi un galīgi, enerģiski atbildēja Moda. Es viņu vienmēr esmu uzskatījusi par vulgāru, mazu cilvēciņu.

***

Nāvi ķeizaram izdzirdēja Konstance no Modās lieliskās viesistabas tālākā gala cauri Konrādā Vikera gurdenajai balsij, kurš, sēžot pielūdzēja pozā viņai blakus, bija uzsācis apātisku monologu.

Viņa pavērās balss virzienā un ieraudzīja Modu paceļam tējas tasi ar tik negantu sejas izteiksmi, ka nebūtu jābrīnās, ja viņa to tūdaļ pēc krievu paraduma triektu pret grīdu. Muļķe, Konstance nodomāja, greizsirdīgu skatienu pavadīdama Modu, kas piecēlās, lai apsveicinātos ar jaunpienākušajiem viesiem. Patiesībā Moda bija nevis muļķe, bet viltīgi gudra, kaut viņas runasveids varēja maldināt. Konstance to zināja, bet todien viņa nebija labvēlīgi noskaņota ne pret Modu, ne arī pret kādu citu: viņa jutās kā uzvilkta stīga.

Daļēji tas bija izskaidrojams ar to, ka Konstanci, sadalot viņas enerģiju, nomāca divas lietas. Konstancei tāda dalīšanās nekad nebija patikusi: vislaimīgākā viņa jutās, kad domas absolūtā skaidrībā vērsās vienā virzienā, kad visu gribasspēku varēja veltīt vienam mērķim. Šodien viņa bija ieradusies tieši ar šādu mērķi: viņa satiks Montegjū Stērnu un rīkosies tā, ka vienaldzība viņa skatienā, Konstanci uzlūkojot, pazudīs uz visiem laikiem.

Tāds bija viņas nolūks, ienākot šajā viesistabā, bet bija pagājusi jau vairāk nekā pusstunda, kuras laikā viņa bija spiesta klausīties Konrādā Vikera muļķībās. Konstance jau sāka domāt, ka viņas nodoms atkal tiks izjaukts un ka sers Montegjū, iespējams, nemaz neparādīsies.

Taču viņas prātu ar kaitinošu spēku novirzīja kas pavisam cits: tas saistījās ar viņas istabmeitu Džennu.

Dženna bija nevesela: Konstance to manīja jau vairākas nedēļas, bet balles izraisītais satraukums un pēdējie notikumi, ar Montegjū Stērnu saistītie plāni, bija novirzījuši viņas uzmanību, Taču šodien, Džennai ierodoties, lai palīdzētu Konstancei saģērbties šim tējas vakaram, viņa bija izskatījusies tik slima, ka Konstance vairs ilgāk nevarēja nelikties par to ne zinis. Džennas izskats bija mainījies: viņas acis bija uztūkušas it kā no negulēšanas vai raudāšanas, izturēšanās klusa un izklaidīga.

Konstance, šo pārmaiņu satraukta, viņu vēroja. Viņa jau zināja daudz vairāk par savas istabmeitas mīlas lietām, nekā Dženna to varēja iedomāties. Konstancei īstas mocības sagādāja doma, ka varētu būt vēl citi noslēpumi, kuri viņai nav pieejami. Dženna, piemēram, joprojām rakstīja Eklendam un droši vien bija saņēmusi arī pa atbildei: to Konstance zināja, Vismaz tā viņa sprieda, jo trīs reizes, sekodama no pietiekama attāluma, bija redzējusi, ka Dženna dodas svētceļojumā: prom no Pārkstrīlas un tālāk uz pastu pie Čeringkrosas stacijas. Tur viņa nosūtīs vēstuli un paņems vienu no daudzām numurētajām pastkastītēm. Konstance secināja, ka šādas vēstules varēja pienākt tikai no viena cilvēka, jebkurš cits, kas Džennai rakstītu atklāti, vēstuli būtu sūtījis uz māju.

To atklājusi, Konstance nepacietīgi vēlējās uzzināt ko vairāk. Kādēļ Dženna rakstīja, un kādēļ Eklends atbildēja? Vai viņu romāns bija beidzies, kā Konstance tika domājusi un Eklends pats apgalvojis? Ja tas bija beidzies, tad kādēļ gan turpināt sarakstīšanos? Rcizētn, par to domājot, Konstanci pārņēma mokoša ziņkāre.

Reizi vai divas kārdinājums bija tik spēcīgs, ka viņa gandrīz vai tam padevās: Dženna šīs vēstules droši vien kaut kur glabā, un pastāvēja vismaz iespēja, ka Konstance tās varētu atrast. Tomēr kaut kas viņu atturēja: viņa iedomājās Eklenda nicinājumu līst kalpones istabā. Nē,

lai kāds būtu vilinājums, Konstance pirmo reizi to nespēja izdarit. Cik gan amorāla esmu kļuvusi, viņa nodomāja un pavērās uz durvīm, lai pārliecinātos, vai Stērns vēl nav ieradies.

\

Nē, nebija. Konrāds Vikers joprojām spriedelēja par savām apnicīgajām fotogrāfijām un savu uzdrīkstēSanos.

-   Tā nu es liku Konstancei pozēt uz katafalka, viņš sacīja un apveltīja Konstanci ar dievināšanas pilnu skatienu, kas patiesībā neko nenozīmēja: Vikers bija imūns pret sieviešu valdzinājumu. Tad es kontrastam ieliku viņas rokās baltu rozi. Nūjā, es gribēju liliju, bet Konstance necieš lilijas. Nekas, ari roze izskatījās ļoti labi. Viņa atgādināja Džuljetu uz sava kapa. Nē, bīstamāka gan nekā Džuljeta. Tev ir dievīgs vanaga profils, mīļā Konij! Tas bija tik satraucoši!

-    Nesaprotu, kāpēc tu gribi, lai Konstance izskatās pēc līķa, vēsi piezīmēja viens no jaunajiem virsniekiem.

Vikers pavērsa skatienu pret griestiem.

-   Nē taču! viņš noelsās. Konija izskatījās burvīgi dzīva tāpat kā vienmēr. Saproti, es negrasos izdarīt ģimenes uzņēmumus, kurus likt uz klavierēm. Galvenais ir parādīt attieksmi Konijas būtību, to es gribēju panākt. Nevis līdzību. To var katrs muļķis.

-    Jā, bet kāpēc viņai jāizskatās kā mirušai? neatlaidās jaunais virsnieks, kurš, iespējams, miršanas lielās bija vairāk pieredzējis par Vikeni.

-    Nevis mirušai, bet nāvējošai. Femme fatale,* triumfējoši atteicaVikers, jo nekas viņam nepatika vairāk kā skaidrot acīm redzamas lietas mietpilsoņiem. “La Belle Dame sans Mērci” tādu es redzu Konstanci. Varbūt… Viņš ieturēja lielisku pauzi. Varbūt jūs neesat lasījis poēmu?

-   Poēmu es esmu lasījis. To jau katrs ir lasījis. Varbūt jums to vajadzētu iespiest blakus fotogrāfijai, ja gadījumā kāds nesaprot, kas ar to domāts.

-   Ak kungs! Vikers dziļi nopūtās. To es nespēju. Un nedarīšu. Man vienkārši riebjas acīm redzamais. Vai tad jums ne?

Konstance novērsās no šīs vārdu pārmaiņas. Viņa ieskatījās savā pie žaketes piespraustajā, dārgakmeņiem rotātajā pulkstenītī gandrīz četri, vai Montegjū Stērns nemūžam nenāks? un piespieda sevi pārlaist skatienu viesistabai.

Viņa juta, ka šī viesistaba varētu viņai palīdzēt: iespējams, ka Moda tai uzspiedusi savu zīmogu, taču Konstance par to šaubījās. Skaidrs, ka visas lietas, kas šeit atradās, apmaksājis Stērns, varbūt pat izvēlējies tās.

Iespējams, ka meklētā atslēga šim vīrietim slēpjas šajā istabā un šajās lielās.

Viesistaba savā ziņā jau bija kļuvusi slavena. Tās modernais, eklektiskais stils gari un plaši tika slavināts neskaitāmos periodiskajos izdevumos, kurus Konstance bija visus izlasījusi. Iespējams, tā neatbilda pašas Konstances gaumei, jo telpa pirmajā mirklī neizteica visu, tā saistīja uzmanību ar līniju vienkāršību.

Šo istabu daži Gvenas draugi uzskatītu par vulgāru atbilstoši savam angļiem raksturīgajam snobismam -, viņuprāt, telpai jāizskatās mazliet nobružātai, jo viss, kas pārāk smalks vai uzkrītoši dārgs, piestāv nouveau riche*.

Iespējams, ka šī istaba bija mazliet par rūpīgu iekārtota, mazliet par krāšņu, taču Konstance tam nepievērsa uzmanību. Viņa ielūkojās telpā, ieklausījās tajā plūstošajās strāvās un saprata: cilvēks, kurš radījis šo istabu, ir paradokss, askēts, kas nespēj pretoties skaistām lietām.

Jo skaistās un retās lietas, kas bija izvietotas rūpīgi kā muzejā, atradās viņai visapkārt: sang-de-boeuf porcelāns rindojās uz franču stila kumodes, paklājs viņai zem kājām bija tik sarežģīts un brīnumains kā puķu dārzs. Un gleznas. Šīs gleznas, kuras Konstancei agrāk nebija patikušas, tagad viņu uzrunāja.

Lūkodamās gleznās un to smalkajās krāsās, Konstance vairs nešaubījās, ka Moda nav tā, kas izvēlējusies lietas šajā telpā. Moda varēja lielīties ar šīm gleznām un to arī darīja bet viņa nekad tās nesapratīs.

Nē, šī bija Stērna istaba: viņš par to maksājis, viņš to izvēlējies, viņš to iekārtojis. Stēms, retu lietu kolekcionārs.

Un es izvēlos viņu, Konstance sev teica. Tajā pašā mirklī, kad viņa sajuta, ka spētu viņu saprast, spētu pievērst sev viņa domas, ka spētu viņu piesaistīt sev, tieši tobrīd Stēms ienāca istabā.

Tas bija viens no viņa īslaicīgajiem apciemojumiem, lai gan Stēms to neļāva noprast. Viņš, kā vienmēr, atstāja iespaidu, it kā viņam piederētu viss pasaules laiks. Viņš sasveicinājās ar Modu. Viņš sasveicinājās ar apmēram divdesmit sanākušajiem viesiem. Viņš lika saprast, ka priecājas tos redzēt, Bet, tiklīdz viņam likās, ka viesi atsākuši sarunas, viņš nozuda telpas tālākajā galā, kā bieži bija paradis darīt.

Konstance gaidīja izdevīgu bridi. Šo tikšanos, kurā katru sīkumu viņa bija jau iepriekš rūpīgi izplānojusi, nedrīkstēja sasteigt.

Tādēļ viņa nogaidīja. Pa to laiku Moda uzrunāja visus klātesošos. Viņa redzēja, ka Stēms saviebjas, dzirdot Modu skaidrojam viesiem, ka viņš šodien bijis Kara ministrijā un nevar palikt uz ilgu laiku, jo vakarā grasās doties uz Dauningstrītu. Konstance nodomāja, ka Stēmam, kurš gandrīz vienmēr pret saviem sakariem ar varas gaiteņiem izturējās ar nevērību un kautru pieticību, šāda skaļa lielīšanās droši vien ir nepatīkama.

Viņa vēroja, ar kādu prasmi Stērns izkļuva no situācijas, un pamanīja vieglo atvieglojuma nopūtu, kad viņam tas bija izdevies. Viņa vēroja, kā Stēms izvēlas vietu ar muguru pret sabiedrību un paņem rokā laikrakstu.

Liekas, nevienam no pārējiem viesiem šāda izvairība nešķita dīvaina. Moda viņus bija labi izaudzinājusi. Stēms bija svarīgs cilvēks. Viņi atzina, ka tādam cilvēkam varētu būt prātā arī svarīgākas lietas. Bez tam līdz ar Stēma nozušanu viņiem radās iespēja brīvi patenkot. Kad runa bija par skandālu, mājieniem un atklājumiem, Stērna lieliskās manieres reizēm traucēja. Dabiski, ka informācijas avots bija viņš, taču šī informācija tika filtrēta caur Modu. Tas Stēmam palīdzēja saglabāt pierasto noslēpumu glabātāja reputāciju. Šo reputāciju Moda nikni aizstāvēja. Viņa gan bija liela tenkotāja, bet tenkoja uzmanīgi. Nekādu blēņu, un, tā kā Moda atklāja tik daudz, arī cili sliecās atklāties. Šīs atklāsmes, Konstancei par to nebija nekūdu šaubu, vēlāk, kad abi bija palikuši divatā, tika atstāstītas Stērnam.

Konstance viņu vērtējoši uzlūkoja. Viņa centās izprast, vai Stēms tiešām mīlēja Modu vai arī Moda viņam bija vienkārši noderīga. Konstance nebija par to pārliecināta un tieši tāpēc apņēmās būt vēl uzmanīgāka.

Garlaicību skatienā Konstance spēja pamanīt no divdesmit pēdu attāluma bet kas Stēmu visvairāk garlaiko? Šķiet, sieviešu glaimi, to viņa bija pamanījusi.

Konstance bija nospriedusi, ka Stēmam vairākums sieviešu bija tikai dunduri, viņu interesēja vara, bet lielākajai daļai sieviešu varas nebija. Tāpēc šarmanti, pieklājīgi viņš tās pastūma malā. Viņa bija saņēmusi mācību balles vakarā: pret Stēmu nav vērts izmantot flirta taktiku, kas raksturīga jaunām meitenēm.

Nepieciešama cita stratēģija. Par to izšķīrusies pārāk tālu aiziets, lai atkāptos, Konstance atguva mieru. Pienācis laiks pirmajam triecienam. Viņa nogaidīja vēl dažas sekundes. Tad, pamezdama jauno vīriešu juilciņu, Konstance piecēlās.

Mugurā viņai pali skaistākā kleita, kas izvēlēta tieši šim gadījumam: zīds Parmas vijolīšu krāsā, vienkārša, melna lente cieši apvij kaklu. Uz pirksta tikai viens gredzens, Modās dāvātais melnais opāls, no kura valkāšanas māņticīgā Gvena bija mēģinājusi viņu atrunāt.

Konstance palūkojās uz šo gredzenu: piķa melnumā ieslodzīts zibens. Konslancei patika opālu neaprēķināmība: viņa nebija māņticīga un nekad tāda nebūs.

Laiku pa laikam Konstance pa pusei ticēja veiksmei: vairāk viņa ticēja gribasspēkam. Svarīga bija apņēmība: ar pietiekamu apņēmību, Konslancei likās, viņa spētu paveikt jebko. Raudzīdamās Stērna mugurā, viņa šķērsoja istabu. Un tieši tobrīd viņai prātā atausa pašas neiespējamākās atmiņas. Diena, kad tēvu uz nestuvēm atgādāja Vinterskombā. Melna, melna diena: visapkārt viss bija melns. Atmiņa neielaidās nekādos sīkumos. Tad kāds paņēma viņu aiz rokas, kāds veda viņu augšā pa lieveņa pakāpieniem te ceļu aizšķērsoja šis cilvēks, viņa apģērbs. Konstance atcerējās tikai šī apģērba krāsu. Sarkans. Arī viņas tēva asinis bija sarkanas. Sarkanmelna diena, kas sāpīgi atbalsojās atmiņā.

Nogājusi pusceļu, Konstance apstājās. Moda, palūkojusies augšup, izmeta kādu nenozīmīgu piezīmi. Konstance izklaidīgi atbildēja. Tad, nicinādama sevi par vilcināšanos, viņa ieņēma savu vietu, savu ieplānoto vietu tieši aiz Stērna krēsla.

-    Cik jums gadu? Konstance vaicāja.

Viņa vaicāja bez kāda ievada, tieši tā, kā bija plānojusi. Pretējā gadījumā Stēms būtu pagriezies, piecēlies, sasveicinājies ar viņu: “Ak, Konstance, prieks tevi redzēt!” un pasniedzis viņai krēslu. Tad viņš atkal apsēstos ar muguru pret viesiem, negribīgi noliktu avīzi un smaidītu. Viņš nepievērslu uzmanību. Bet tagad viņš pievērsa uzmanību.

-    Cik gadu? Ka pārdomādams viņš kavējās ar atbildi, tad atmeta ar roku. Konstance, es esmu neticami vecs. Man ir trīsdesmit deviņi gadi.

Konstanci, kura no Gvenas bija uzzinājusi, ka viņam ir četrdesmit Irīs, tas iedrošināja. Viņa nolaida skatienu, tad atklāti ielūkojās Stērnam sejā.

-    Ak, jūs esat pārak jauns, viņa šarmanti sacīja. Tā jau es baidījos.

-    Pārāk jauns? Konstance, tu man glaimo! Iis, mīļā, par sevi domāju kā par sirmgalvi, it sevišķi, kad esmu tādu jauku, jaunu sieviešu sabiedrībā kā tu. Pārāk jauns kam?

-    Nevajag mani ķircināt, teica Konstance. Es neuzprasos pēc komplimentiem. Man ir nopietns iemesls tā vaicāt. Saprotiet, es gribēju zināt, vai jūs nepazināt manu māti. Pirms laulībām viņu sauca Džesika Mendla. Viņa bija ebrejiete.

Šis bija viens no Konstances trumpjiem, un tajā pašā mirklī, kad viņa to izspēlēja, bija skaidrs, ka uzmanības pievēršanas triks bija izdevies. Pirmkārt, kā viņai bija zināms, šī vēsts bija negaidīta. Otrkārt, tā skāra parasti apietu tematu. Stērns varēja neturēties pie savas reliģijas, no otras puses, viņš nekad nebija mēģinājis noliegt, ka viņš ir ebrejs. Tomēr, Stēmam dzirdot, par viņa tautību neviens nerunāja. Konstancei par prieku, Stērns sarauca uzacis.

-    Atvaino, Konstance! Es nesaprotu.

-Tas ir pavisam vienkārši. Mana māte bija austriete. Jādomā, viņas ģimene dzīvoja Vīnē. Viņa ieradās Londonā, lai Sleidā studētu mākslu, un salika manu tēvu. Viņi apprecejās. Protams, viņas ģimene bija satriekta. Viņa dzīvoja Londonā pie brālēniem. Tie viņu nelaida vairs pār savu slieksni. Savus vecākus viņa vairs nesatika. Konstance apklusa.

-     Es piedzimu gadu pēc viņu laulības. Neilgi pēc tam māte nomira, kā jums tas droši vien zināms. Varbūt muļķīgi, bet man bieži gribētos uzzināt par viņu ko vairāk.

Skumjā fakta delikāts atgādinājums, ka Konstance ir bārene: Konstancei nācās būt uzmanīgai, lai nepārcenstos, zinot, ka Stēms nav sentimentāls cilvēks.

-   Vai tu par to esi pārliecināta, Konstance? Tagad Stērns viņu uzlūkoja ar neticību skatienā. Es vienmēr biju domājis… Katrā ziņā neesmu dzirdējis…

-    Neviens taču nezina, Konstance aši attrauca. Pat Gvcna ne. Māte nomira ilgi pirms tam, kad tēvs pirmoreiz ieradās Vinterskombā, un šaubos, vai viņš būs Vinterskombā par viņu runājis. Iespējams, ka viņš kaunējās visādā ziņā tēvs bija noslēgts cilvēks. Pārliecināta, ka Stērns viņā uzmanīgi klausās, Konstance nolaida skatienu. Man pastāstīja sieviete, kas mani auklēja, kad biju bērns. Viņa kopa māti, pirms tā aizbrauca uz sanatoriju. Viņa ienīda mani, un es ienīdu viņu. Droši vien viņa to teica, lai mani sāpinātu. Varbūt tādēļ, lai man būtu kauns. Bet man nebija kauns. Es priecājos. Es biju lepna.

-    Lepna? Stēms viņu asi uzlukoja, it kā turēdams aizdomās par liekulību.

-    Jā. Lepna. Konstance pavērsa skatienu augšup. Es negribētu būt vienkārši angliete. Angļi ir tik aprobežoti, tik pašapmierināti! Manuprāt, aprobežotība ir viņu galvenā reliģija. Es vienmēr esmu jutusies kā izstumtā un priecājos par to. Vai jūs kādreiz esat tā juties? Bet nē, protams, neesat. Piedodiet, tas bija gan stulbi, gan rupji par to runāt.

Uz mirkli iestājās klusums. Stērns pētīja savas plaukstas. Viņa skatiens, pēc brīža paraugoties uz Konstanci, lika viņai justies neomulīgi. Uz mirkli Konstance nodomāja, ka Stērnam zināms, ko viņa grib panākt, un ka viņas mazās viltībiņas Stērnu sadusmo. Likās, viņš svārstās: Konstance gaidīja, ka tūlīt atskanēs kāda asa piezīme. Tomēr tā nesekoja. Stērns atsāka runāt pavisam mierīgā balsī.

-     Mīļā Konstance, tu esi gudra meitene. Neizliecies par dumju, jo tāda tu nemaz neesi. Paskaties uz šiem ļaudīm! Viņš pameta ar roku sev aiz muguras. Paskaties uz mani! Es iemiesoju visu, ko šie cilvēki nicina un kam neuzticas, vai tu par to šaubies? Mani pacieš, reizēm pat meklē tāpēc, ka varu bpt noderīgs un neesmu nabags. Manas spējas ii šo cilvēku rīcībā tāpēc, ka es gribu, lai tā būtu. Ja viņiem gribas ticēt, ka es rīkojos tikai savtīgos nolūkos, kāpēc lai es uztrauktos? Man ir vienalga, ko viņi domā. Es esmu noderīgs, mīļā Konstance, ne vairāk kā tu droši vien zini. Bet nē, Konstance, es nepazīstu nevienu no Vīnes Mendliem. Iespējams, esmu pārāk jauns, kā tu saki. Visticamāk, ka viņi un viņu Londonas brālēni apgrozījušies augstākās aprindās. Ļaudis, pie kuriem es uzaugu, nesūtīja savas meitas studēt mākslu Sleidā. Es esmu Vaitčepelas ebrejs, Konstance. Mans tēvs bija galdnieks. Es nespēju tev palīdzēt.

Konstance klusēja. Stērna vārdi lika viņai justies sīkai. Iespējams, tāds bija sacītā nolūks. Viņa izlēma, ka labāk vairs nepieskarsies sarunām par māti. Jebkurā gadījumā viņai ar māti nav īpaša sakara. Vai viņa pati vienmēr nebija sevi uzskatījusi par sava tēva bērnu? Konstance ātri izšķīrās mainīt uzbrukuma līniju.

-     Šie ļaudis? Viņa pagriezās un pārlaida skatienu viesistabai. Viņa lika jautājumam izskanēt asāk. Šie ļaudis? Taču ne visi? Jūs taču nepieskaitīsiet viņiem Modu?

Runājot viņa piecēlās kājās. Viņa labi zināja, ka atsaukšanās uz Modu jaunas meitenes mutē nozīmēja lielu uzdrīkstēšanos. Tā bija rupjība un kā tāda pelnīja pārmetumu. Un visklajākajā veidā tā izcēla dienas gaismā vēl vienu Stēma dzīves niansi, kuru, viņam klātesot, nekad nemēdza apspriest: viņa seksuālās attiecības ar sievieti, kuru Konstance uzrunāja par “tanti Modu”.

Konstance tagad bija nolēmusi runāt ar Stērnu ne tikai kā ģimenes draugu vai ebreju, bet kā ar vīrieti. Lai viņam par to nebūtu ne mazāko šaubu, viņa cieši ielūkojās Stērnam acīs. Aplaizījusi lūpas, viņa iekoda tajās tā, ka lūpas kļuva sārtas.

Vecs paņēmiens. Iespējams, Stērns bija gatavojies aizstāvēties. Taču pamazām viņa sejas izteiksme mainījās, uu viņš vērīgi uzlūkoja

Konstanti. Stēms likās uzjautrināts, tomēr viņa skatiens atspoguļoja zināmas pārdomas.

Juzdamās stiprāka, Konstance nenolaida acis zem viņa skatiena. Viņa nopētīja tā seju: skaisti veidoto, gludi noskūto zodu, olīvkrāsas ādu, rūsganos matus, tuvu izvietotās, dziļi iegrimušās acis, viņasprāt, juteklisko muti un spēcīgo degunu.

Konstance nosprieda, ka viņai patīk šis deguns un šī seja. Viņai patika Stērna greznais un spilgtais apģērbs tik ļoti pārāks par angļu tradicionāli vienmuļajiem uzvalkiem. Konstancei patika pats fakts, ka viņš dzimis Istendā kā galdnieka dēls un pats izcīnījis savu vietu pasaulē. Vai gan viņa pati to negrasījās darīt?

Konstance atklāja, ka pie sera Montcgjū Stērna viņai patīk it viss: viņa asais prāts, eksotiskums, cigāra diimu gaistošā smarža, ar ko picvilkusies viņa veste, no augšējās kabatas izlīdušā smalkā kabatlakatiņa baltums, zelta mirdzums pie aproces.

Konstancei patika viņa niansēm bagātā balss un dusmas, kuras viņa pirmīt bija pamanījusi Stērna skatienā. Viņai patika pats fakts, ka viņš šai aprobežotajai un aizspriedumainajai pasaulei, kurā abi bija spiesti uzturēties, nepiederēja vairāk kā viņa pati.

Vairāk par visu Konstancei patika tas, ka Stēms vairs nemēģina slēpt savu interesi par Konstanci un šīs intereses patieso iedabu. Šis cilvēks tiešām nebija muļķis. Viņa*skatienā atklāti atspoguļojās seksuāls novērtējums un šis novērtējums, šķiet, Stērnu uzjautrināja, jo viņš pasmaidīja.

Tas bija labi: patīkamāko flirtu, patīkamākos sakarus vienmēr ietonē humora izjūta, vai ne tā? Konstance atbildēja uz viņa skatienu, un viņai iešāvās prātā: šis pasākums, kuru viņa uzsākusi, vairs nav tikai izaicinājums, līdzeklis mērķa sasniegšanai tas kļuvis amizants.

-    Tu man patīc, viņa piepeši paziņoja, un tā bija taisnība. Tu man patīc, man liekas, ka tu esi… lielisks. Šī istaba arī ir lieliska. Un gleznas sevišķi gleznas. Tu tās izvēlējies, vai ne? Es nekad agrāk neesmu redzējusi tādas gleznas. Viņa ievilka elpu. Vai tu man tās neparādīsi? Vai tu, būdams zinātājs, man par tām nepastāstīsi?

-   Par postimpresionistiem? Laisks smaids. Par tiem, kas atrodas šeit, vai par ciliem? Daži atrodas kāpnēs, bet pārējie galvenajā hallē. Labākie atrodas augšā bibliotēkā.

-    Nu, labākos acīmredzot, atbildēja Konstance.

-    Tā? Tu dod priekšroku labākajam?

-    Es mācos to darīt, atteica Konstance un saņēma viņu aiz rokas.

-   Dārgā, sacīja Stēms, iedams garām Modai, kas pacēla skatienu, kad viņi tuvojās durvīm. Konstance grib izglītoties mākslas lietās. Vai varu parādīt viņai Sezanu?

-   Protams, Montij, atbildēja Moda un atgriezās pie patīkamās tērzēšanas ar Gvenu. Visas klātesošās sievietes ap to laiku bija dziļi iegrimušas lēdijas Kanēdas bizantiešu mīlas dēkās.

Aizvēris bibliotēkas durvis, sers Montegjū ciešāk pavērās Konstancē.

-   Vai tu gribi redzēt Sezanu?

-Nē.

-   Tā jau es domāju. Viņš uz mirkli apklusa. Es sāku saprast, Konstance, ka esmu tevi par zemu novērtējis.

-   Nē. Nevis par zemu novērtējis, bet tu vienkārši neesi uz mani paskatījies. Tagad tu skaties.

-   Vai tāpēc tu man stāstīji par savu māti? Lai es uz tevi paskatītos?

-Jā.

-   Un kāpēc tu gribi, lai es… uz tevi skatos?

-   Tāpēc, ka gribu ar tevi precēties. Galvenokārt.

Stēms sāka smaidīt.

-   Tu tiešām to gribi? Vai tu, Konstance, neesi dzirdējusi, cik pārliecināts vecpuisis es esmu?

-   Jā, esmu dzirdējusi. Bet es tam neticu. Tas bija pirms manis.

-   Tā, tā, tā. Stērns panācās soli uz priekšu un ielūkojās Konstances augšup pavērstajā sejā.

-   Tev piemīt sievietei neparasts tiešums. Un precizitāte. Tu sacīji: “Galvenokārt.” Vai tad ir vēl kāds iemesls, lai es uz tevi skatītos?

-   Nu protams! Es gribu, lai tu mani samīlētu.

-   Tagad?

-   Mēs varētu sākt tagad.

-   Un mans stāvoklis šajā mājā tavs stāvoklis cilvēki lejā?

-   Es par viņiem nebēdāju vairāk nekā tu.

-    Bet tava reputācija, Konstance? Par to tev vajadzētu padomāt.

-   Ar tevi mana reputācija ir drošībā. Tu esi džentlmenis.

-   Džentlmenis tev noteikti atsacītu. Labākajā gadījumā džentlmenis tev izteiktu vismaz smalkjūtīgu rājienu, sliktākajā iepērtu.

-  Tu esi neparasta tipa džentlmenis. Ja es būtu domājusi, ka tu izturēsies pret mani kā pret bērnu, es nebūtu šurp augšā nākusi.

Iestājās klusums, kura laikā viņi viens otru piesardzīgi novēroja.

Bija dzirdama attāla klaudzināšana, kalpotāju kņada, klusinātas sarunas. Ne Stērns, ne Konstance to nemanīja: viņi dīvaini tukšu skatienu aizvien vēl raudzījās viens otrā.

Pēc brīža Stērns paspēra vēl vienu soli uz priekšu. Viņš saņēma plaukstā Konstances zodu un pagrieza seju vispirms uz vienu, tad uz otru pusi, it kā viņš būtu gleznotājs, bet viņa modele. Pieskāriena iespaidā Konstance pirmo reizi izrādīja uzbudinājumu un satvēra viņa roku.

-    Pasaki man, piepešā aizrautībā viņa teica. Pasaki man, ko tu redzi!

-     Es redzu… nesteidzīgi atbildēja Stērns, sievieti. Ne skaistuli tradicionālā nozīmē. Tev ir interesanta seja, Konstance, tāda seja varētu piederēt cilvēkam, kam patīk no jauna rakstīt likumus. Es redzu… ļoti jaunu sievieti, un tas mani zināmā mērā atgrūž, jo es neuzticos jaunām sievietēm, un es neesmu mazu meitenīšu pavedējs. Taču, iespējams, es redzu gudru sievieti un varbūt plēsonīgu turklāt…

-    Vai es esmu neglīta?

-    Nē, Konstance, tu neesi neglīta.

-    Tēvs vienmēr teica, ka es esmu neglīta.

-Tēvs maldījās. Tu esi… satriecoša. Iespējams, bez principiem un neapšaubāmi vilinoša. Arī provocējoša, kā tev, bez šaubām, tas pašai zināms, un, manuprāt ņemot to visu vērā es saku “jā”.

To teikdams, Stērns noliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām. Iespējams, skūpsts bija iecerēts tikai kā pieskāriens. Ja tā, tad iecerēm nebija lemts piepildīties. Tas ievilkās. Tas pārvērtās par apskāvienu. Tas pārvērtās par intīmu apskāvienu un šī apskāviena raksturs izbiedēja abus.

Viņi atrāvās viens no otra, palūkojās viens otrā, atkal tiecās viens pēc otra. Konstances rokas saslēdzās Stēmam ap kaklu. Viņa rokas cieši apņēma Konstances vidukli. Konstance šķita ļoti uzbudināta. Viņa pavēra lūpas. Viņa klusi ievaidējās tas varēja vienlīdz liecināt gan par patiku, gan ciešanām. Viņa pasniedzās pēc Stēma rokas un piespieda to pie savām krūtīm. Tad, niknas ekstāzes pārņemta, Konstance viņam piekļāvās un, sajutusi, ka viņam sākas erekcija, triumfējoši iekliedzās.

Kad beidzot abi atrāvās viens no otra, ne Stērns, ne Konstance nebija nomierinājušies. Kā divi cīnītāji viņi ar piesardzīgu cieņu uzlūkoja viens otru. Konstances acis spīdēja. Viņas vaigi bija piesartuši. Viņa pasmaidīja, tad sāka smiēties. Paspērusi soli uz priekšu, viņa saņēma Stēma roku.

-     Saki, ka tu to negaidīji.

-    Es to negaidīju. Viņa skatiens kļuva vēl jautrāks. Nu? Bet tu, Konstance?

-    Nē. Kā tad es to varēju? Man bija tādas aizdomas, bet es varēju kļūdīties. Tas varēja būt… to varēja aizmirst.

-    Bet nebija tā?

-    Ne mazākajā mērā. Tas bija… neatvairāmi.

-    Es teiktu, pat bīstami. Droši vien biju zaudējis prātu. Taču…

Viņš pastiepa rokas, bet, pirms paspēja ieslēgt Konstanci savos

apskāvienos, uz kāpnēm atskanēja soļu troksnis un diskrēts kāss, tad durvis atvērās un ienāca Modās vecīgais virssulainis.

Tas sak līdzināties farsam, nodomāja Konstance. Viņa atkāpās un — lai slavēts veselais saprāts sāka runāt. Viņa nupat bija beigusi cildināt Sezanu un prasīja, lai tagad viņai izrāda pārējās gleznas hallē, un tad pamanīja kalpotāja sejas izteiksmi. Tā neatspoguļoja ne aizdomas, ne pārsteigumu. Sākumā Konstance to uztvēra kā labas audzināšanas rezultātu, bet tad viņa pamanīja vēl ko: vīrieša seja bija pelnu pelēka, trīcošajās rokās viņš turēja sudraba paplāti. Uz paplātes atradās telegramma.

-    Tā ir lēdijai Kavendišai, ser. Vīrietis uzlūkoja Stēmu un novērsās. Zēns to aiznesa uz Pārkstrītu, un no turienes viņu taisnā ceļā nosūtīja uz šejieni. Es nebiju pārliecināts, ser, vai man to tūdaļ pat nest lēdijai Kavendišai. Nolēmu vispirms pavaicāt jums. Zināmos apstākļos jums varētu likties pareizāk vispirms pašam runāt ar lēdiju Kavendišu.

Vīrieša balss apklusa. Stēms un Konstance ieplestām acīm vērās uz paplāti un nepārprotami militārās izcelsmes aploksni uz tās. Viņi pazina šīs aploksnes un zināja, ko tās nozīmē, kā to zināja jebkurš cits. Iestājās klusums, tad Stēms aizlauztā balsī sacīja:

-    Tu darīji pareizi. Konstance, mums jāatgriežas pie pārējiem. Es runāšu ar Gvenu. Kādam jabūt viņai blakus. Modai. Un Fredijam. Jā, labāk Fredijam…

Konstance darīja, kā viņai bija likts. Viss notika vienā elpas vilcienā. Viņa redzēja Stērnu ienākam viesistabā un pieejam pie Gvenas. Viņa redzēja, ka Gvena paceļ skatienu un viņas smaids izdziest. Viņa dzirdēja, ka sarunas tajā stūrī apklust, un redzēja Modās piepešo saraušanos, paskatoties uz Stērnu un pamanot viņa acīs brīdinājumu. Sasprindzinājums telpā nonāca arī līdz Fredijam un Stīnijam. Viņi piecēlās un līdz ar māti, Stērnu un Modu izgāja no istabas.

Durvis aiz viņiem aizvērās. Daži viesi nervozi sačukstējās, tad iestājās klusums.

Tas var būt tikai viens no diviem cilvēkiem, Konstance iekšēji sacīja kāda skaidra balss. Tas ir vai nu Zēns, vai Eklends.

Viņa pagriezās un, nošķirdamās no pārējiem, piegāja pie lielā loga ar skatu uz parku. Diena bija jauka, un parks bija ļaužu pārpildīts. Kon

štance redzēja kādu sievieti ar sainīšiem rokās, vēl cita sieviete, tērpusies sezonai neatbilstošās kažokādās, veda spilgtā siksnā ņipru kucēnu. Pie vārtiem apstājās zirgu vilkta pasta kariete. Konstance apkārtni un šos svešiniekus redzēja neparastā skaidrībā, kas vienmēr pavada lielus satricinājumus.

Viņa atspiedās ar plaukstu pret stiklu . Tas bija vēss Konstancei aiz muguras pārējie viesi atsāka runāt: viņa varēja dzirdēt balsu čaloņu, bet, zinot, ka pat paši līdzjūtīgākie no nelaimes gūst zināmu baudu, viņai gribējās apmesties riņķī un kliegt uz viņiem, uzvesties mežonīgi, kā viņa reiz jau bija darījusi pirms sešiem gadiem, kad viņas tēvs tika atnests uz Vinterskombu un viņa vēl bija bērns.

Nespēdama palikt mierā ne sekundi ilgāk, viņa pagriezās uz durvīm… Izskrējusi uz kāpņu laukumiņa, Konstance izbailēs raudzījās aizvērtajās durvīs gaiteņa galā. Viņi bija iegājuši lejā brokastu istabā. Viņa saklausīja balsu murdoņu, tad to pāršķēla un pārspēja viens vienīgs garš kliedziens.

Konstance pieskrēja pie kāpnēm un nosteidzās pa tām lejā. Viņai gribējās iebrāzties istabā un uzzināt nekavējoties -, kas noticis, bet, sasniegusi durvis un izdzirdējusi raudas, Konstance atrāvās atpakaļ.

Viņa tika apieta pat tagad, pat tādā brīdī kā šis: viņa joprojām bija izstumtā. Vai tiešām neviens nedomā nākt laukā? Vai tiešām neviens neiedomājas, ka arī viņai būtu jāzina. Piepešā sāpju un izbaiļu lēkmē Konstance aizgriezās. Viņa atslīga pret sienu un aizspieda ausis, lai nedzirdētu Gvenas vaimanas.

Pēc krietna brīža brokastu istabas durvis atvērās un pa tām iznāca Montegjū Stēms. Viņš apstājās un palūkojās uz Konstances saspringto stāvu un nokārto galvu, tad klusi aizvēra aiz sevis durvis. Viņš pienāca pie Konstances, bet, kad viņa nesakustējās, pieskārās viņas plecam. Konstance acumirklī apmetās riņķī un satvēra viņa roku.

-    Kurš? Kurš? viņa sauca. Kurš no viņiem? Saki man! Man jāzina!

-Tas ir Eklends, Stēms atbildēja mierīgā balsī, nenolaizdams acu no viņas sejas. Baidos, ka tas ir Eklends. Viņš pazudis. Domā, ka nogalināts.

Stēms bija gaidījis asaras, bet tik mežonīgai Konstances reakcijai viņš nebija gatavs. Konstance te sarka, te bālēja, tad, kāpdamās prom no viņa, spalgi iekliedzās:

-Lai viņš nolādēts, nolādēts, nolādēts! Viņš man apsolīja. Kā viņš drīkstēja nomirt…

Stēmu pārsteidza degsme, ar kādu šie vārdi tika izteikti. Viņš neatbildēja un nekustīgi viņu vēroja. Viņš redzēja, ka Konstances acis pieplūst ar asarām. Viņa tās nikni notrausa. Viņš redzēja Konstances plaukstas savelkamies dūrēs, bet muti saviebjamies sāpīgā grimasē. Pat tādā brīdī kā šis Stērns jutās ieinteresēts. Viņš vienmēr iegaumēja cilvēku reakcijas un tad noglabāja tās atmiņas dziļumos.

Bet Konstance savukārt pat dusmās un sāpēs acīmredzot pamanīja viņa aukstasinīgo vērtējumu, jo viņas seja saspringa, un, mezdamās Stērnam virsū, Konstance sāka viņu dauzīt ar dūrēm.

-    Neskaties tā uz mani! Ej projām! Es nevaru ciest, ka uz mani skatās…

Stērns nepakustējās, viņš palika uz vietas, bet Konstances mazās dūrītes viņu turpināja dauzīt: sitienu krusa pa krūtīm, rokām, pleciem. Kad sitieni pamazām kļuva vājāki, Stērns piepeši satvēra Konstances delnas. Viņš tās turēja ciešā tvērienā, bet Konstance bezspēcīgās dusmās locījās un pretojās.

Likās, ka Konstanci tas sanikno vēl vairāk, jo viņa vēl sparīgāk centās izrauties, bet tad bez kāda redzama iemesla viņa nomierinājās un pārstāja pretoties. Viņa ieskatījās Stērnam sejā, it kā būtu nolēmusi padoties, lai gan viņas skatienā nebija ne mazākās padevības. Viņi skatījās viens otrā. Tad Stērns atlaida tvērienu.

Pametis skatienu pār plecu uz aizslēgtajām durvīm, aiz kurām bija dzirdamas Gvenas raudas, viņš nedaudz panācās uz priekšu.

-     Paraudi, viņš sacīja Konstancei un ar ievingrinātu roku viņu apskāva.

***

Skumja procesijā viņi beidzot atstāja Modās māju: pa priekšu gāja Stīnijs un Fredijs, balstīdami Gvenu, kura tik tikko spēja paiet, viņai blakus turējās Moda, gājienu noslēdza Konstance. Uz kāpnēm, izejot žilbinošajā dienas gaismā un ejot garām Stērnam, viņai rokā tika iespiesta zīmīte.

Vēlāk, zīmīti atlokot, Konstance atklāja, ka tajā minēta Stēma 01benijas adrese, tas atsevišķais dzīvoklis, kuru viņš bija paturējis, domādams par Modās reputāciju. Konstance tur nekad iepriekš nebija bijusi.

Zem adreses viņš bija pierakstījis: Jebkurā dienā pulksten trijos. Konstance kādu bridi noraudzījās šaja vēstījumā, tad saņurcīja to un iesvieda kaktā.

Es neiešu, viņa nodomāja. Es neiešu. Bet vakarā tomēr sameklēja papīra strēmelīti un vēlreiz to pārlasīja. Zīmītē nebija minēta un tas viņu nemaz nepārsteidza uzruna, nebija arī paraksta.

SEPTĪTĀ DAĻA NO DIENASGRĀMATAS

Pārkstrīta, 1916. gada 3.jūlijs

Pagājušo nakti es sapnī redzēju Eklendu. Viņš bija piecēlies no mirušo rindām. Viņš ienāca manā istabā. Viņš palika ar mani visu nakti. Viņš bija atnācis atvadīties vairs viņš nekad neatnāks.

Man nebija bailes. Es viņam izstāstīju visu patiesību. Es atzinos, ka iegāju Džennas istabā un izlasīju vēstules pat to. Eklends saprata: viņš zināja, ka es nekad to nebūtu darījusi, ja viņš nebūtu miris. Viņš teica, ka tā visa tagad ir pagātne. Viņš man atklāja, kāpēc un kā bija lauzis savu solījumu. Eklends bija miris no durkļa dūriena. Viņš parādīja man brūci zem sirds un atļāva lai pieskarties.

Viņš sacīja, ka todien bojā gājuši vairāk nekā tūkstotis vīru. Ko gan nozīmē viena nāve starp tik daudzām? Skaties, Eklends sacīja un parādīja man vietu, kur bija miris. Tā nebija vieta, tas bija klajš lauks, cik vien tālu acs spēj saskatīt. Tajā neauga zāle, neauga krūmi, koki, cerības. Sī vieta mani biedēja. Es to pazinu. Man likās, ka esmu tur bijusi.

Eklends to neapšaubīja. Viņš sacīja, ka tā esot vieta, ko mēs visi pazīstot, ka tā atrodoties katrā no mums, gaidot savu laiku.

Pēc tam viņš vairs nerunāja par nāvi. Viņš palika pie manis un atraisīja visus mezglus citu pēc cita.

Gaismai austot, es sāku raudāt. Es zināju, ka viņš mani pametīs. Eklends paņēma savu matu cirtu, kas bija tik brīnišķīgi ruda kā Velsas zelts. Viņš aptina to man ap zeltnesi. Viņš padarīja mani par savu līgavu. Mēs zinājām to, ko bijām zinājuši vienmēr: ka esam viens vesels. Mēs bijām cirsti no vienas klints, griezti no viena koka, kalti no viena metāla. Mēs bijām tuvāki nekā sazvērnieki, nekā dvīņi, nekā tēvs un meita. Tā bija patiesība. Tai nebija ne sākuma, ne beigu. Tā bija majestātiska!

Skaties, vēlreiz teica Eklends. Es pagriezu galvu. Es redzēju pasauli visā tās skaidrībā un noteiktībā. Nebija nekādu šaubu, papīr, es tev to apsolu. Manā sapnī nebija nekādu šaubu. Pasaule, kuru Eklends man dāvāja, bija debesīs kā sīkākā radība, tā spožākā zvaigzne. Es skatīju tās simetriju.

Taču, kad paraudzījos atpakaļ, Eklends bija aizgājis. Bija svētdienas rīts, un zvanīja zvani.

Rīts. Sēras. Pamošanās.

Jebkurā dienā pulksten trijos. Ir mazā dzīve, kas dzīvojama, un Eklends to zina. Viņš saprot.

Skat, Nāve, pagājušo nakti bija manas kāzas. Gredzens joprojām ir man uz pirksta. Te tas ir, spožu matu riņķis ap kaulu.

Vai es iešu vai es neiešu katru dienu pulksten trijos, jebkuru dienu trijos?

Eklends saprot, bet par to viņš klusē. Viņš nedos man padomu.

Eklend, lūdzu, palīdzi man! Esmu vēl jauna, un reizēm mans prāts nav tik skaidrs, kā gribētos. Es zinu, tu atnāci, lai aizietu, bet, kad pienāks īstais laiks ja vien pienāks īstais laiks vai tu man pateiksi?

VII LAULĪBAS

Dženna zināja, kur viņas sāpe gulēja: tās bija īpašas sāpes apvidū starp viņas vēderu un sirdi, tikpat viegli nosakāmas kā gremošanas traucējumi. Viņa varētu tām uzlikt roku un sacīt: “Lūk, te tās ir. Te ir manas ciešanas.”

Tajā pēcpusdienā, kad Gvena un Konstance ciemojās pie Modās un tika atnesta telegramma, Dženna sēdēja viena pali savā jumtistabiņā un rakstīja vēstuli. Viņa rakstīja Eklendam, un šī bija pali smagākā vēstule, kādu viņai jelkad nācies rakstīt, jo viņai vajadzēja pateikt Eklendam, ka gaida viņa bērniņu.

Viņai likās, ka jābūt, vajadzētu būt kādam pavisam skaidram un vienkāršam veidam, kā viņam to paskaidrot, bet, ja arī tāds pastāvēja, viņa to nespēja atrast. Jau agrāk Dženna šo vēstuli bija sākusi rakstīt vairākas reizes, bet vienmēr saplēsusi, jo vārdi nelikās pareizā kārtībā. Nu jau viņas stāvoklis ilga trīs mēnešus, vairs atlikt nevarēja.

Tomēr viņa nespēja uzrakstīt vēstuli. Teikumi mezglojās. Dženna no piepūles svīda, un domas jaucās, spalva skrāpēja papīru, vārdi pinās. Vēstuli izraibināja daudzi tintes traipi.

Dženna gribēja, lai Eklends saprot, ka, paredzot tādu iespēju, jo, kā jau teikusi, viņa skaitīja sava cikla dienas, Dženna tomēr bija gājusi viņam līdzi uz viesnīcu Čeringkrosā. Dženna zināja, ka ir viņu zaudējusi. Dženna bija gribējusi, lai viņai no Eklenda paliek kāda daļiņa, kura neviens viņai nevar atņemt. Viņa gribēja arī pateikt, ka viņai nav nedz nodoma viņu vajāt, nedz arī viņa gaida, lai Eklends viņu apprecētu. Ir divas lielas, Dženna sev sacīja, saņurcīdama vienu lappusi un sākdama nākamo, — ja varētu uzrakstīt tikai šīs divas lietas, ar to pietiktu.

Taču viņas domas tūdaļ pat sāka mest līkločus. Viņa sāka skaitļot, viņa sāka domāt par saviem iekrājumiem, kurus bija atlikusi kādus divpadsmit gadus, tie veidoja apmēram septiņdesmit mārciņas. Viņa sāka rēķināt, cik ilgi ar to varētu pielikt sievietei un bērnam sievietei, kura, tiklīdz viņas stāvoklis kļūs acīm redzams, zaudēs gan jumtu virs galvas, gan darbu.

Turklāt Sis nelabums no rītiem viņai nepārvarami gribējās par to uzrakstīt, par to, kā viņa mazgājamās telpās slēpās no pārējām kalpotājām un atgrieza ūdens krānu, lai neviens nedzirdētu, ka viņai ir slikti. Viņai gribējās uzrakstīt par saviem svārkiem, par to, ka pagājušajā nedēļā viņai pirmoreiz nācies tos palaist platākus. Viņai gribējās uzrakstīt par viesnīcas istabu, par tās bēdīgi brūnajām sienām, par apātiju Eklenda skatienā, kad viņš gulēja gultā un skatījās uz viņu.

Tas nebija galvenais, to vajadzētu izlaist, bet viņas domas atkal un atkal atgriezās pie šīm lietām. Tintnīcā tinte gāja uz beigām, tā bija pārāk bieza un sažuvusi. Lētais papīrs ķērās spalvā. Istabā, kas atradās tieši zem jumta, bija pārāk karsts.

Dženna tomēr pabeidza vēstuli, aizlīmēja aploksni un rūpīgi uzrakstīja noslēpumaino skaitļu rindu, kas apzīmēja Eklenda karaspēka daļu. Skaitļus nebija iespējams atšifrēt, un Džennu tie biedēja. Viņai labāk patiktu uzrakstīt ciemata, kādas prātam aptveramas vietas nosaukumu. No skaitļiem viņai bija bail: tik viegli viena cipara vietā netīšām uzrakstīt citu.

Dženna piesprauda aploksni priekšauta kabatā. Tā viņa darīja vienmēr, jo ļoti baidījās, lai kāda no šīm vēstulēm kādreiz neizkrīt un nenonāk svešās rokās. Tad viņa nozagās pa kalpotāju kāpnēm. Ja ekonome viņu pamanīs, tā tūdaļ pat uz vietas izgudros jaunu uzdevumu. Ja ne, viņa varēs izzagties no mājas un tūdaļ nosūtīt vēstuli.

Konstancei vajadzētu atgriezties pēc pusstundas, bet mājā nevaldīja šādās dienās parastais miers un klusums. Klaudzēja durvis, skanēja soļi, murdēja balsis. Dženna nogāja lejā virtuvē, un tikai tur viņa sāka saprast: šī vēstule nekad netiks nosūtīta, jo Eklends ir miris.

Pagāja zināms laiks, līdz tas noskaidrojās. Virtuvē valdīja kņada. Pie gara virtuves galda sēdēja jaunā virtuvene viņa Pārkstrītā nebija nostrādājusi pat mēnesi un Stenlijs, viens no vecākajiem sulaiņiem, kuru Dženna pazina kopš bērnības. Blakus galdam plati ieplestām acīm drūzmējās istabmeitas. Centrā, nelielā auguma dēļ pakāpies uz virtuves ķeblīša, stāvēja Modās pieņemtais izsūtāmais zēns. Viņam bija trīspadsmit gadu un nesen iestājies balss lūzums. Džennai ienākot, viņš likās tikko pabeidzis kādu svarīgu runu. Jaunā virtuvene bija aizklājusi ar priekšautu seju un pelēkos matus, kurus viņa katru vakaru mēdza tīt uz rullīšiem. Zēnam apklustot, virtuvene nolaida lejā priekšautu. Viņa piecēlās. Saņēma sevi rokās. Tad viņa teica runu.

-   Apsēdiniet zēnu, virtuvene sacīja. Pasniedziet viņam ķeblīti, lūk, te, starp mani un Stenliju. Tā. Tagad, Pollij, ielej puikam glāzi piena. Viņam tas arī bija pārdzīvojums, tāpat kā mums visiem. Varbūt glāzi cepumiem domātā brendija, Lizij? Vai tu iedzersi vienu glāzīti kopā ar mani, Stenlij, medicīniskos nolūkos? Man jāgatavo vakariņas. Nemaz nezinu, vai es pēc visa šitā būšu spējīga to darīt. Mans zēns Alberts arī karo, tā ka pavisam dabiski, ka es stipri pārdzīvoju. Pavisam mazu glāzīti, Lizij, nu, varbūt lāsi vai divas. Es visa drebu, la nu ir, skat, man trīc rokas. Es jums prasu, kā es ar tādām rokām varēšu viņiem cept smalkmaizītes. Es vienmēr esmu teikusi, ka maizītēm vajadzīga viegla roka. Stingra roka. Tā, bērns, izdzer šo, un tad tu jutīsies labāk. Tagad stāsti vēlreiz, skaidri un saprotami, pirmoreiz Lizija nebija klāt un Dženna arī. Ne no šā, ne no tā pēkšņi pienāk telegramma un taisni tējas vakara vidū. Vai nav brīnums? Kā jūs domājat, vai viņu uzspridzināja? Tā notiekot, Alberts saka. Protams, pēc tam uzraksta, lai viss skanētu glīti un nevainojami, bet mans Alberts saka, reizēm sasprāgstot tik sīkos gabaliņos, ka neviens nevarot pateikt, kur viens cilvēks beidzas un otrs sākas. Mans zēns stāsta, ka cilvēka galvu varot iebāzt sērkociņu kastītē, un tā ir tīrākā patiesība. Kad varot, viņus savācot, bet pāri neesot palicis nekas vairāk kā jēlas gaļas gabali. Gluži kā jēra ciska, tā mans zēns saka. Atrodi zemē sprandas galu un nevari pateikt, vai tas piederējis tavam niknākajam ienaidniekam vai tavam labākajam draugam. ‘Tas nav kristīgi,” es viņam saku, un viņš atbild: “Māt! Tad palīdzi man, bet tā nu tas ir.”

Dženna dzirdēja vārdus, bet nespēja tos saprast. Aiz muguras no meitu puses skanēja kā jūras šņākoņa, vismaz Dženna iedomājās, ka tā varētu šņākt jūra, lai gan viņa to nekad mūžā nebija redzējusi. Murmināšana izcēla vienu vārdu, taču Dženna neklausījās.

Izsūtāmais zēns, atspirdzinājies ar glāzi piena, laikam juta, ka slavas brīdis būs īss, un iepīkstējās no jauna. Viņa balss te cēlās, te krita, te rūca un te atkal spiedza. Nu viņš bija nolēmis stāstījumu papušķot un, redzēdams, ka istabmeitas klausās, elpu aizturējušas, sāka stāstījumu ar ainu, kuru patiesībā nemaz nebija redzējis.

-    Tad nu, izdzirdēja Dženna, lēdija Kavendiša tik šausmīgi iekliedzās un salīka, it kā viņu kāds būtu sadūris, izsaukdamās: “Nē, ne Eklends, ne mans mīļais Eklends!” Tad žīdu džentlmenis saņem viņas roku un saka, lai viņa saņemoties, jo dēls esot atdevis dzīvību par savu zemi, un, to dzirdot, viņa izslējās un noslauka acis, un…

Dženna negrib vairs neko dzirdēt. Viņa iziet no virtuves un atgriežas savā istabā. Viņa atver logu un domā, ka vajadzētu sadedzināt vēstuli, bet beigās nolemj to saglabāt. Viņa ieliek to šķirstiņā pie Eklenda vēstulēm. Viņa tās pārskaita. Eklends nav rakstījis bieži. Šķirstiņā ir divpadsmit vēstules.

Dženna nogaida trīs nedēļas. Šajās nedēļās viņa darbojas ļoti mierīgi un metodiski, un šis paradums saglabājās arī vēlākajos gados, kad es viņu jau pazinu. Ja Dženna gludināja Konstances blūzi, viņa pārvilka audumam ar gludekli divdesmit piecas reizes, ne vairāk un ne mazāk. Pār Konstances matiem Dženna ļāva ķemmei slīdēt tieši piecdesmit reizes. Apģērbs bija salokāms noteiktā veidā. Drebes skapjos viņa kārtoja atbilstoši to pielietojumam un krāsai.

Manuprāt, Dženna bija kā bērns, kas skaita bruģakmeņus, izvairoties uzkāpt plaisām. Man liekas, viņa ticēja, ka, ieviešot kārtību mazās lietās, sakārtosies arī lielās. Laikam viņa domāja, ka, noliekot savās vietās dzīves sīkumus, ļaunums, kas saistījās ar Eklenda nāvi, iznīks. Droši vien Dženna ticēja, ka, pieliekot pūles, lai vakarkleitas skapjos vienmēr atrastos pa labi no ikdienas kleitām, Eklends atgriezīsies. Savā ziņā Dženna šo neiespējamo atgriešanos gaidīja visu mūžu.

Svārkus viņa metodiski ik reizes palaida platākus par vienu collu. Nelabums viņai uznāca katru rītu vienā un tajā pašā laikā. Kad pēc trim nedēļām nelabums pārgāja un Dženna zināja, ka pārmaiņas viņas augumā drīz kļūs saskatāmas, viņa aizrakstīja misteram Solomonam kā bija solījusi Eklendam un pieteica tikšanos uz nākamo nedēļu.

No juristiem Dženna baidījās. Viņa nespēja atšķirt advokātu no tiesneša. Viņa domāja, ka misters Solomons būs ģērbies paruka un melnā mantijā. Dženna ievietoja viņu tajā niecīgajā savas apziņas stūrītī, kas bija atstāts visām varu pārstāvošām personām skolotājiem, policistiem un miertiesnešiem. Dodamās uz tikšanos, viņa uzvilka savu labāko kleitu un salāpīja savus pirkstaiņus. Viņa gaidīja sodu vai visai nenoteikti rājienu. Viņa zināja, ko nodomās misters Solomons: viņš iedomāsies, ka Dženna ir mantkārīga.

Patiesībā izrādījās, ka misters Solomons nav tik briesmīgs, kā viņa bija iedomājusies. Viņi pavadīja kopā stundu. Misters Solomons nenēsāja parūku. Viņam bija spurainas uzacis un āķīgs skatiens. Viņa vārdi Džennai maz ko izteica. Viņš skaidroja, ka esot viena problēma, kavēklis. Jā, pastāvot testaments un ļoti labs testaments, jo viņš pats to esot sastādījis un bez liekulības varot teikt, ka testamentu, pat viltīgu testamentu, sastādīšanas ziņā viņš esot meistars.

Taču testaments esot jāapstiprina, un, lai to apstiprinātu, jāuzrādot miršanas apliecība. Ar atsūtīto telegrammu diemžēl nepietiekot. Tā, viņš paskaidroja, pamezdams skatienu no spuraino uzacu apakšas, šajos laikos esot pastāvīga un traģiska problēma, bet ar to jārēķinās. Vajadzēšot sazināties ar kara iestādēm, un, lai gan viņš neredzot iemesla, kāpēc lielu nevarētu atrisināt visām pusēm apmierinošā veidā, tas prasīšot laiku.

-   Cik ilgu? Dženna pavaicāja, kad bija teikto atmudžinājusi. Viņai negribējās vaicāt tas atkal izklausījās pēc alkatības -, bet nācās vien sevi pārvarēt, jo prāts bija no jauna pievērsies rēķiniem. Cik ilgi var izdzīvot ar septiņdesmit mārciņām? Kur dzīvot? Par mazuli viņa misteram Solomonam varēja ari nestāstīt, jo, lai gan viņš parūku nenēsāja, tomēr bija jurists un vīrietis, taču Džennai no izbailēm sāka līt sviedri un sajuka domas. Ap Ziemassvētkiem, viņš domājot. Ziemassvētki. Ap to laiku, agrāk vai vēlāk, viņas bērniņam vajadzēja nākt pasaulē.

-    Ap Ziemassvētkiem? viņai nevilšus izspruka.

-   Mīļais Dievs, nē! Misters Solomons viņu dīvaini uzlūkoja. Likums ir ļoti piesardzīgs dzīvnieks ļoti kūtrs dzīvnieks, ja saproti, ko es ar to gribu teikt. Ja ņem normālu sagatavošanas laiku, pat tad jārēķinās ar kādiem divpadsmit mēnešiem. Tādā gadījumā kā šis ar vairāk. Apmēram pusotra gada. Iespējams, divus. Ja es ķeršos pie lietas, varbūt izdosies šo laiku nedaudz samazināt. Bet jāsaka, tas aizņems vairāk nekā gadu. Tā nu tas ir.

Dženna devās mājup. Viņa ietaupīja maksu par braucienu omnibusā un trīs jūdzes nogāja kājām, likdama soli pa solim un skatīdamās taisni uz priekšu. Spīdēja saule. Eklends bija miris. Septiņdesmit mārciņas neko nedod kalponei, kas palikusi bez darba ar ārlaulības bērnu.

AtjļHezusies jumtistabiņā, viņa novilka savu labāko kleitu, noņēma savu labāko cepuri, salāpītos pirkstaiņus un apsēdās rakstīt vēstuli Džekam Henesijam. Viena lapa. Bez tintes traipiem. Rakstīt bija viegli, daudz vieglāk nekā vēstuli Eklendam. To pārlasot, viņa saprata, kāpēc: tāpēc, ka vēstule sastāvēja no vistīrākajiem meliem.

Džeka Henesija pulks tika izformēts parasta parādība tajās dienās, kad zaudējumi pie Sommas vien bija tik smagi. Pārformēšanās notika Jorkšīrā, un no Jorkšīras Džeks atsūtīja atbildi pastā pēc pieprasījuma. Vēstulē bija daudz svītrojumu un pareizrakstības kļūdu, bet viņš atbildēja tā, kā Dženna bija cerējusi. Viņš Džennu nepametīšot. Viņi precēšoties.

Vēstule saturēja arī daudz praktisku norādījumu, kas pārsteidza Džennu, jo viņa bija domājusi sagaidīt neizpratni un pārmetumus. Pārmetumu nebija neviena vārda. Henesijs rakstīja, ka esot sameklējis viņai apmešanās vietu pie Artura Tabsa mātes. Vai Dženna atceroties viņa labo draugu Arturu Tabsu, Fredija sulaini, kas tagad esot kaprālis un ļoti labi pildot sagādnieka pienākumus? Misis Tabsa būšot priecīga par papildu īres maksu. Būdama karavīra sieva, Dženna katru nedēļu saņemšot pabalstu septiņpadsmit šiliņu apmērā: misis Tabsa esot piekritusi izdot vietu par sešiem. Dženna dzīvošot vienā istabā ar Tabsu vecāko meitu, kuru saucot par Floriju.

Viņam esot laulības gredzens. Viņš varot dabūt atvaļinājumu, lai salaulātos, bet tas jādarot ātri, pirms viņa atgriešanās Francijā. Tabss esot teicis, ka vajadzīga īpaša atļauja, jo laiks neesot piemērots uzsaukšanai baznīcā. Un tā vēstulei bija pievienota piecu mārciņu banknote, īpašā atļauja maksāja trīs ginejas.

Tintes traipiem bagātais vēstījums beidzās kā visas Henesija vēstules: Tu esi mana vienīgā, mana dārgā Dženna, un es Tev sūtu savu mīlestību.

Dženna atlocīja lielo piecmārciņu banknoti. Viņa to ilgi aplūkoja. Viņa pārlasīja vēstuli vienreiz, otrreiz un vēl trešo reizi.

Džennu mulsināja atsauce uz Tabsu. Iespējams, ka viņš ar Henesiju atradās vienā pulkā, bet viņai pat prātā nebija ienācis, ka viņi esot labi draugi. Jā, Dženna sev iestāstīja, tieši tās atsauces dēļ viņai vēstule likās tik dīvaina.

Viņa to izlasīja ceturto reizi: mājvieta un uzsaukšana baznīcā, un īpaša atļauja. Domas sāka jukt. Viņa nezināja, uz kuru baznīcu iet. Viņai nebija ne mazākās jausmas, kur dabūjamas īpašās atļaujas, bet Džeks Henesijs par to neminēja ne vārda.

Beidzot, zinādama, ka viņai būs nepieciešama palīdzība, Dženna vēlreiz rīkojās metodiski. Viņa iedomājās lēdiju Kavendišu, kas gulēja savā guļamistabā ar aizvērtiem logu aizvirtņiem. Viņa iedomājās ekonomi. Viņa iedomājās Konslanci. Viņa iedomājās Džeinu Koningemu, kura bija slimnieku kopēja un vienmēr izturējās pret Džennu laipni kopš paša pirmā vakara, kad Dženna bija kārtojusi viņai matus uz komētas sagaidīšanas svinībām.

Beigu beigās Dženna izšķīrās par Džeinu Koningemu, Viņa tai aizrakstīja un norunāja likšanos Geja slimnīcā.

Pa ceļam uz turieni šoreiz Dženna brauca ar omnibusu un apsēdās saule . T , augšējās, vaļējās platformas viņa izņēma Džeka Henesija vēstu!' un vēlreiz to pārlasīja. Un tad viņa saprata, kāpēc vēslule likās dīvaina. Ne jau tāpēc, ka Džeks atsaucās uz Tabsu. Iemesls bija pavisam cits.

Neviena pārmetuma, neviena jautājuma un ne vārda par gaidāmo bērnu.

Pēc nedēļas Džeina Koningema iepazīstināja Konstanci ar fait accompli *, Džcnna bija pametusi Pārkstrītu: Džeina pati palīdzēja ar ekipāžu viņai pārcelties. Viņa apmetās uz dienvidiem no upes pie misis Tabsas, kura dzīvoja aiz Vaterlo stacijas nelielā mājiņā ar verandu. Kāzām ar Henesiju viss bija gatavs, un tām bija jānotiek nākamajā dienā baznīcā, kura arī atradās uz dienvidiem no upes un ar kuru Džeina bija saistīta labdarības sakarā. Dženna gaidīja Henesija bērnu, un bērnam bija jāpiedzimst ap Ziemassvētkiem.

Tiklīdz Dženna būs apprecējusies, Konstance drīkstēs viņu apciemot. Gvena apciemojumam bija devusi savu piekrišanu, jo Dženna bija uzticama un nevainojama kalpone. Džeina cerēja, ka Konstance parūpēsies par Džennu, jo viņai pašai tas nebija iespējams. Viņa bija izlēmusi gandrīz izlēmusi pamest Geja slimnīcu un kopt ievainotos Francijā.

Šo garo paskaidrojumu Konstance noklausījās klusēdama. Viņa vēroja Džeinu, kura šoreiz izteicās skaidri un konkrēti un ne reizes neaprāva sakāmo, ne arī slēpa seju plaukstās. Pat pieminot bērnu, Džeina nedz sarka, nedz mulsa. Viņa runāja lai gan Konstance to nevarēja zināt savā jaunajā, slimnīcā iegūtajā balsī: stingri un kodolīgi. Viņa netiesāja Džennu, viņa uzsvēra Džcnnas un Henesija mīlestību, viņu ilgstošo savstarpējo pieķeršanos un nemēģināja nosodīt Džennas uzvedību, un it īpaši Konstanci pārsteidza Džeinas izpratne, ka šāda uzvedība kara laikā ir saprotama.

Patiesībā Džeina šajā jaunajā, pārsteidzošajā stilā runāja tikai viena iemesla dēļ. Viņa saprata Džennu, jo, par to Džeina nešaubījās, Dženna neatšķīrās no viņas pašas. Kad Džeina uzzināja par Eklenda nāvi šo ziņu viņai uz slimnīcu atnesa Fredijs -, viņai prātā iešāvās divas domas. Pirmā uzradās tad, kad Fredijs, tikko ieradies, teica, ka atnesis sliktu ziņu, tad Džeina bija izdzirdējusi sevī skaidru balsi, un šī balss sacīja: “Lūdzu! Lai tas ir Zēns. Tikai ne Eklends.” Otra ienāca prātā vēlāk, kad viņa vakarā gatavojās iet pie miera savā kārtīgajā istabiņā slimnieku kopēju mītnē. Viņa bija palūkojusies uz savu šauro gultu ar rupjajiem palagiem un slimnīcas segām un sapratusi, ja būtu noticis neiespējamais un Eklends būtu atnācis pie viņas un aicinājis viņu gultā, viņa būtu nedomādama gājusi. Eklends nekad nebija viņai tuvojies, viņa nekad to nebija darījusi. Tukšums pildīja Džeinu ar mežonīgu nožēlu.

No pirmās domas Džeinai bija kauns, no otrās ne. Visa viņas rūpīgi būvētā morāle nu gulēja drupās pie viņas kājām. Kā kukaiņu cietie segspāmi. Viņa varēja paskatīties lejup un tos saredzēt. Viņa varēja tos samīdīt ar kājām, līdz tie pārvēršas vissmalkākajos putekļos.

Prom! Viņai tie vairs nebūs vajadzīgi. Viņa bija slimnieku kopēja, bija mīlējusi Eklendu, nogriezusi matus, viņai bija pašai sava jauna morāle, un, tā kā viņa pati to bija izveidojusi, salipinājusi kopā no sirds pavēlēm un līdzjūtības, viņa šai morālei pakļāvās un to cienīja. Nē, viņa nespēja tiesāt Džennu viņa Džennu pat apbrīnoja: mīlestība sniedzama, kad to iespējams sniegt, jo laika ir tik maz.

Tāpēc Džeina runāja ar Konstanci savā jaunajā balsī. Džeinas rokas bija mierīgi saliktas viņai klēpī. Skatiens nemēģināja šaudīgi slēpties, bet lūkojās atklāti un droši. Konstance ļāva viņai izteikties.

Konstance, protams, nezināja, kāpēc Džeina tā runā. Viņa saprata, ka agrāk novērtējusi Džeinu par zemu, un sajuta pret viņu nebijušu un nedaudz bijīgu cieņu. Bet vienlaikus arī dusmas. Viņa dusmojās, ka Džeina tiek mānīta. Mazā okšķere Konstance gan zināja, ka bērns nav no Hencsija. Viņa dusmojās, ka Dženna, kurai bijis Eklends, tagad samierinās ar tādu vīru kā Henesijs. Viņa dusmojās uz Henesiju, kurš bija atgādājis tēvu nestuvēs atpakaļ uz Vinterskombu, uz Henesiju, kurš bija tik milzīgs, tik masīvs un tik biedējošs, viņa bija vienmēr to ienīdusi! Viņa dusmojās, ka Džeina, kura mīlējusi Eklendu un, iespējams, mīl vēl tagad, var tik mierīgi un aukstasinīgi runāt. Viņa dusmojās uz sauli, kura joprojām spīdēja, un uz pilsētas satiksmi, kura neapstājās.

Konstance klausījās Džeinā, un viņas dusmas auga augumā. Viņa klusībā sprieda, ka viņi nav pelnījuši Eklendu, neviens no viņiem, un vienīgi viņa pati paliesi sēro par viņa nāvi, tik ļoti viņu plosīja sāpes, tās šļācās no viņas pirkstu galiem, no katra mata uz viņas galvas ka zibens.

Konstanci biedēja pašas dusmu lēkmes. Viņa prata savaldīties labāk nekā bērnībā, bet ne vienmēr tas izdevās pietiekami labi. Dusmas uznāca kā epilepsijas lēkmes: tās lika viņai raustīties, locīties un viebties. Konstances rokas mierīgi negulēja. Konstances kāja raustījās viņa dzirdēja papēžus bungojam pret zemi. Viņa saoda deguma smaku un sajuta žults garšu.

Vienīgi es viņu sapratu, vienīgi es biju viņa vērta, Konstance iekšēji kliedza savās egoistiskajās dusmās. Un, nespēdama apslāpēt šo savu roku, matu, papēžu dumpošanos, viņa drīz vien izrīkojās ļoti nejauki. Džeina to nemūžam nespēja aizmirst.

Paskaidrojumi attiecībā uz Džennu bija beigušies. Viņas abas ar Konstanci sēdēja Pārkstrīlas viesistabā, un mājā valdīja klusums.

Tad istabā ienāca Zēns, viņam bija piešķirts nedēļas atvaļinājums sakarā ar brāļa nāvi. Nākamajā dienā viņam vajadzēja atgriezties Francijā. Mugurā Zēnam bija uniforma, rokās liels, melnos ādas vākos iesiets albums. Uz albuma vāka zelta burtiem varēja lasīt Eklenda vārdu un viņa dzimšanas un miršanas datus. Vākos glabājās līdzjūtības vēstules, kuras Gvena un Dentons bija saņēmuši sakarā ar dēla nāvi. Vecāki cēla Eklendam pieminekli šādi albumi tolaik bija parasta lieta. Zēns tikko bija Gvenai apsolījis albumā ielīmēt pašas pēdējās vēstules. Viņš turēja rokās arī tās, kaudzīti melni ierāmētu aplokšņu.

Zēnam ienākot, Konstance piecēlās. Viņa apvaicājās, cik pulkstenis viņas pulkstenis vienmēr atpalika un, uzzinājusi, ka ir jau gandrīz trīs, sāka virzīties uz durvīm. Zēns nesasveicinājās. Džeinai šķita, ka viņš, nedaudz piešķiebis galvu un skatienu novērsis, vēro viņu tā, it kā būtu nokaunējies.

Konstance bez brīdinājuma metās Zēnam klāt un, pagalam izbiedēdama Džeinu, izrāva viņam melno albumu no rokām un nosvieda uz grīdas. Iesējums izjuka, melni apmalētās vēstules pajuka uz visām pusēm. Konstances seja bija vaska bālumā, vaigos dega divi koši, apaļi plankumi.

-   Nu kāpēc tev vajag tās lasīt? Tas ir riebīgi. Perversi. Visa māja ir perversa. Šaja maja nav iespejams elpot un Eklendam ta riebtos ne mazāk kā man. Lai paliek, Frānsis!

Zēns bija pieliecies, lai salasītu izkaisītās vēstules. Konstancei nosaucot viņa vārdu, Zēns sarāvās un tad sastinga, joprojām noliecies, ar izstieptu roku.

-   Ak, Dieva dēļ, vai tiešām tu domā, ka daudzās liekulīgās vēstules spēs atdot atpakaļ brāli? Esmu šīs vēstules lasījusi, un es zinu. Neviena no tām nav par Eklendu. Vēstulēs viņš ir garlaicīgs, prātīgs, centīgs un cienījams tāds, kādam Eklendam, pēc viņu domām, bija jābūt, bet kāds viņš nekad nav bijis! Šīs vēstules melo, un tavs brālis ir miris. Viss ir cauri. Viss beidzies. Es šeit nespēju elpot. Es eju ārā.

Izejot viņa aizcirta aiz sevis durvis. Zēns pacēla roku pie sejas, it kā Konstance būtu viņam iesitusi. Tad viņš klusi sāka uzlasīt vēstules.

-    Muguriņa ir pagalam, viņš sacīja.

-               Zēn, viņa tā negribēja. Džeina pieliecās, lai viņam palīdzētu.

-     Viņa ir satriekta. Tu jau saproti, ka viņa arī cieš pa savam.

-    Laikam būs jāmēģina salīmēt. Nezinu, vai turēsies. Zēns atliecās. — Māmiņa būs sāpināta. Viņa to speciāli pasūtīja.

-   Zēn, met tagad mieru! Paskat, tik skaista diena! Kāpēc mēs nevarētu iet pastaigāties? Mēs varētu aiziet uz parku. Mums abiem pastaiga nāks par labu. Man vēl nav jāatgriežas slimnīcā…

-   Labi. Zēns noglāstīja albumu. Viņš pārvilka ar īkšķi pār muguriņu. Viņš atlieca saplēstos vākus uz vienu pusi, tad atpakaļ un izvilka ar pirkstu zelta burtiem rakstīto brāļa vārdu.

-    Nevarēs salabot. Viņš pakratīja galvu, kā pēdējā laikā bija sācis darīt it kā viņam ausīs būtu sagājis ūdens. Džeinu tas nedaudz kaitināja. Viņš nolika albumu uz spoguļgaldiņa. Viņai nevajadzēja tā darīt. Tas bija cietsirdīgi. Es viņu neciešu, kad viņa ir tāda…

-Zēn…

-    Labi! Lai notiek, kā tu saki. Diena ir skaista. Varbūt pastaigāsimies parkā.

Tā šajā jūlija pēcpusdienā gadalaikā, kad miera apstākļos Kavendišu ģimene bulu vairījusies palikt Londonā, Konstance devās vienā virzienā, Džeina un Zēns citā.

Viņus šķīra mazāk nekā jūdze. Bija ļoti karsts. Pilsētas gaiss likās lipīgs un smags, it kā ielas būtu katls, bet debesis vāks.

Konstance devās uz Olbeniju. Sākumā viņa izlikās, ka nemaz uz turieni neiet. Viņa izlikās, ka dodas uz Smitsonu veikalu nopirki Gvenai rakstāmpapīru, ko jau sen bija solījusi. Tad viņa izlikās, ka pēta Bērlingtona pasāžas veikalu skatlogus, un tiešām, viņa tos uzmanīgi izpētīja, lai gan neredzēja nenieka no tā, kas skatlogos bija izlikts.

Tad mierīgā gaitā kā pastaigājoties, rokassomiņai un iepirkumu sainītim šūpojoties uz elkoņa, viņa nogāja nelielo attālumu no pasāžas līdz pašai Olbenijai. Viņa nopētīja atturīgo un pievilcīgo ēku, kas bija minēta adresē, un prātā pārlika, kurā stāvā varētu būt apmeties Montegjū Slērns un vai pulksten pusčetros viņš vēl ir mājās, un vai viņam pārredzama vieta, kur viņa stāvēja.

Viņa varēja ieiet. Viņa varēja apvaicāties. Varēja atstāt zīmīti. Dāma droši vien tā nerīkotos, bet Konstanci tas nemulsināja. Lepnums? Reputācija? Viņu tas neuztrauca. Viņa varēja ieiet. Viņa varēja palikt.

Konstance šurpu turpu šūpoja rokassomiņu. Viņa ļāva ritēt minūtēm.

Kopš tās dienas pie Modās Konstance bija satikusi Montegjū Stērnu vairākkārtīgi, jo Pārkstrītu viņš apmeklēja ne retāk kā trīsreiz nedēļā. Šo apmeklējumu laikā, satiekoties ar Konstanci, Stēms nekādi neizrādīja, ka atcerētos notikušo. Apskāviens, viņa zīmīte it kā nekā tāda nebūtu bijis.

Konstancei ienāca prātā, ka Stērns varbūt izmetis notikušo no prāta, varbūt viņš vienkārši labi prot glabat noslēpumus. No otras puses, varbūt viņam padomā uzkurināt Konstances ziņkāri, pakaitināt viņas iedomību. Kurš pateiks, kā ir īstenībā?

Iet vai neiet? Tas acīmredzot atstāts viņas ziņā. Šūpodama somiņu, Konstance pārlaida skatienu logiem, ķieģeļiem. Viņa neies. Viņa neatstās nekādu zīmīti. Izaicinoši viņa pagriezās un devās projām.

Gaiss kļuva svaigāks. Konstance paātrināja gailu. Alpakaļ uz Pārkstrltu, pie Gvenas, uz māju, kur viņa nespēja elpot. Uz majam. Tuvojoties tām, Konstance tālumā pamanīja Zēnu un Džeinu. Viņi gāja, paņēmuSi viens otru zem rokas. Džeina turēja saulessargu. Viņi nogriezās parka virzienā.

Ienākot mājā, Konstanci pārņēma nožēla. Viņa sadabūja līmi, kartonu, Slinija krāsu tūbiņu. Viņa salaboja Eklenda piemiņas albumu. Jauno savienojuma vietu Konstance sastiprināja ar kartonu un salīmēja vāku muguriņu. Malas Konstance aizkrāsoja, un nobružātās vietas ādā vairs nebija redzamas.

Konstance aplūkoja savu roku darbu. Albums bija smags, un sabojātajai muguriņai vajadzēja turēties cieši. Tomēr tai vajadzētu turēties, jo Konstancei bija veiklas rokas, un darbu viņa bija padarījusi labi.

Nonākuši parkā, viņi devās uz Serpentīna pusi. Tur pūta viegls vējiņš, krita maiga gaisma. Ūdenī peldēja laivas. Pēc kāda laiciņa Zēns noveda abus platānas ēnā, un viņi apsēdās uz soliņa. Zēns vēroja peldošās laivas. Viņš izskatījās drūms un norūpējies. Varēja skaidri redzēt, ka viņam nebija vēlēšanās runāt, bet Džeina nejutās aizvainota. Tā viņai bija laiks sagatavoties.

Viņai gribējās Zēnam daudz ko paskaidrot; liela daļa no tā bija sīkumi, iespējams, muļķības. Viņai būtu gribējies Zēnam pastāstīt, kādēļ viņa nogriezusi matus un kā pašas mali viņai piešķir drosmi. Viņai būtu gribējies Zēnam izstāstīt, kā viņa pamanījusi sev raksturīgās roku kustības un nolēmusi no tām atbrīvoties, Džeinai būtu gribējies viņam pastāstīt par puisēnu Tomu, kurš atveseļojies un atgriezies mājās. Un vairāk par visu viņai būtu gribējies pastāstīt, ko viņai nozīmējis būt par slimnieku kopēju un ka tāpēc un vēl tāpēc, ka Eklends ir miris, viņa grasās mainīt savu dzīvi.

Te nu tā bija viņas rokās: gabaliņš mālu. Viņa var piešķirt tam formu viņa vairs neļaus to darīt citiem. Tā domādama, Džeina pameta skatienu uz Zēnu un pamanīja, ka viņš sarauc uzacis, varbūt sapņo nomodā. Viņai atlikusi, augstākais, pusstunda. Nedrīkst vilcināties, jārunā.

-    Zēn, viņa nokremšļojās. Rokas sakustējās viņai klēpī, un viņa tās sažņaudza.

-     Zēn! Es atvedu tevi šurp tāpēc, ka gribu tev ko lūgt. Es gribu lūgt, lai tu atsvabini mani no saderināšanās.

Tā! Tas nu ir pateikts. Zēns tukšu skatienu pavērās viņā.

-    Tevi atsvabināt?

-    Manuprāt, mums tā jāpārtrauc. Zēn. Tu taču zini, patiesību sakot, mēs nekad nebūtu neko tamlīdzīgu uzsākuši. Nē, lūdzu, paklausies, Zēn, un uzklausi mani līdz galam! Labāk, ja mēs būsim godīgi viens pret otru. Man liekas, mēs viens otram patīkam. Mēs cienām viens otru. Bet mēs nemīlam viens otru un nekad neesam mīlējuši. Mūsu saderināšanās bija noorganizēta. Džeina dziļi ievilka elpu. Tu gribēji izdarīt tēvam pa prātam. Es… baidījos palikt vecmeitās. Tā! Tāda ir patiesība, Zēn, un paskaties pats, redzi, kādi muļķi mēs esam bijuši. Tas vilcies tik ilgi. Vispirms atlikām laulības, lai tu pabeigtu Sendhērstu, tad atlikām, kad nomira mans tēvs, trešoreiz atlikām, kad sākās karš. Zēn, mēs atliktu laulības uz mūžīgiem laikiem, ja vien spētu, un tu to zini. Tās mūs dara vienīgi nelaimīgus. Tāpēc, Zēn, es tevi lūdzu, izbeigsim un paliksim draugi. Zini, kad beigsies karš, es esmu pārliecināta, tu kādu sastapsi, kādu, ko tu iemīlēsi un patiešām gribēsi apprecēt. Vai labāk nav atzīt, ka esam kļūdījušies, un būt godīgiem agrāk nekā vēlāk?

-    Tu negribi ar mani precēties? Džeina juta, ka Zēns viņā skalās ar ziņkāri.

-    Nē, Zēn, viņa atbildēja, cik vien stingri spēja. Un tu arī negribi ar mani precēties.

-    Tu esi par to pārliecināta?

-     Pilnīgi pārliecināta. Es esmu daudz par to domājusi.

-    Nu labi. Zēns nopūtās un pakratīja galvu. Ja tu tā saki, jādomā, man nav izvēles.

Džeinu pārsteidza gatavība, ar kādu tas tika pateikts, jo, zinādama Zēna stūrgalvību, viņa bija gaidījusi vairāk iebildumu. Turklāt Zēns necentās ietvert savas jūlas pieklājīgā formā. Arī tas Džeinu pārsteidza, jo parasti viņam piemita lieliskas manieres. Zēns pievērsa viņai ciešu skatienu. Tas apstājās kaut kur pieres apvidū. Džeinai radās iespaids, ka Zēns viņu nemaz neredz, bet lūkojas viņai cauri. Lai ko viņš tur tālumā saskatītu, redzētais, šķiet, modināja dalītas jūtas: Zēns izskatījās noraizējies, atvieglots, kaut nemierīgs, tomēr apmierināts. Klusēdams viņš atkal pievērsās ezeram. Džeina gaidīja, ka tūdaļ sekos kāda tradicionāla sentence par draudzības saglabašanu, par pastāvīgu un nemainīgu cieņu. Džeinai likās, ka savu darba daļu viņa paveikusi. Taču Zēns nepateica nevienu no gaidītajām sentencēm. Likās, ka viņš iegrimis pārdomās vai vienkārši skaita ezerā peldošās laivas. Viņš ieminējās, ka būšot grūti saderināšanās atsaukumu izskaidrot tēvam.

-    Kā tev liekas, vai par to visiem jāzina? Vai jāpasaka uzreiz? Rit es braucu uz Franciju.

To jau Džeina bija gaidījusi. Viņa palika nelokāma. Viņa pastāstršot Gvenai, bet Zēnam esot jāpasaka tēvam un jāpasaka uzreiz, tajā pašā vakarā. Tikai tad Džeina varēšot apmeklēt viņa māju bez liekulības un pārpratumiem.

-   Tētis būs nikns. Zēns nogrozīja galvu. Viņš pieskārās ausij un to paplucināja.

-   Sākumā varbūt. Bet tas nebūs ilgi. Ar laiku tēvs pieradis. Zēn, tu nedrīksti pieļaut, ka viņš valda pār tavu dzīvi.

-    Vienkārši viņu pārņēmusi šī ideja. No laika gala.

-    Es zinu. Tas laikam ir muižu dēļ. Viņam droši vien patiktos tās apvienot. Džeina vilcinājās. Viņa pasniedzās un pieskārās Zēna piedurknei.

-   Zēn, ja tas līdzētu tu vari viņam pastāstīt, ka tas tik un tā nenoliks. Esmu izlēmusi, esmu gandrīz izlēmusi tās pārdot.

-    Pārdot? Zēns pārsteigts viņu uzlūkoja.

-    Bet kāpēc gan ne, Zēn? Džeina satvēra ciešāk viņa piedurkni. Viņas vaigi piesārta. Esmu ilgi par to domājusi. Kādēļ ieķerties lajā milzīgajā mājā, tajā zemē? Es taču negrasos to pat apstrādāt man par zemkopību nav ne mazākās saprašanas. Zēn, padomā! Vai tu zini, ko tā zeme ir vērta? Pat tagad, kad zemes cenas tik ļoti kritušās, tā maksā krietnu summu. Iedomājies, Zēn, ko tik es nevarētu izdarīt ar šo naudu! Tik daudzām organizācijām vajadzīgi līdzekļi. Es varētu izdarīt tik daudz laba, piemēram, uzcelt klīniku! Ar diviem laukiem pietiek, lai uzceltu klīniku. Trīs lauki, un tā jau apgādata ar medikamentiem. Da/iem maniem pacientiem, Zēn, ir slimības, kas prasa gadiem ilgu ārstēšanos. Viņiem, piemēram, ir rahīts, tāpēc ka viņi nevar atļauties labu ēdienu. Vai arī viņi slimo ar tuberkulozi, jo mitinās aukstās un mitrās mājās. Es zinu, ka viņu plaušas, Zēn, nav ārstējamas, bet ar mitrumu un aukstumu iespējams tikt galā. Ja ir nauda…

Tāda bija Džeinas vīzija: viņa runāja steidzīgi, mirdzošām acīm. Viņa nespēja noslēpt savu satraukumu. Pagāja krietns bridis, iekams Džeina saprata, ka Zēns lūkojas viņā ar vieglu nepatiku. Džeina apklusa. Plauksta steigšus aizslīdēja priekšā mutei. Zēns noglāstīja viņas roku.

-   Es teiktu, ka tu esi pārstrādājusies. Mazliet jāpalēnina tempi, vai tev tā neliekas?

-    Palēnināt tempu? Kāpēc man tas būtu jādara?

-   Nu, tu esi sieviete. Tas ir viens. Sievietes parasti nav apveltītas ar labu darījumu izjūtu viņām nav vajadzīgās audzināšanas. Bez tam tas ir liels solis. Ļoti liels solis. Galu galā, tavs tēvs mīlēja šo vietu…

-   Zēn, mans tēvs ir miris.

-    Turklāt tev jābūt praktiskākai. Klīnikas, medicīna tas viss ir ļoti labi. Man pret tām nekas nav iebilstams. Bet tu pati? Kā tad ar noguldījumiem? Jādomā, tev vajadzētu nodrošināt sev iztikšanu…

-    Tu gribi teikt, kad es būšu veca meita?

-Nē, nē, protams, ne! Tā es nemaz nebiju domājis. Es tikai gribēju teikt… nu, ka tev vajadzētu būt praktiskai. Tev vajadzētu paprasīt kādam padomu saprātīgu padomu, finansiālu padomu,..

Vīrieša padomu, nodomāja Džeina.

-    Esmu jau prasījusi. Es apspriedos ar Montegjū Slēmu, kā jau tas pieņemts. Tikai galvenajos vilcienos. Viņš ieteica man pašlaik nogaidīt. Bet viņš nesaskatīja iemeslu, kāpēc es ar laiku nevarētu īpašumu pārdot, Viņš bija pārliecināts, ka es atradīšu pircēju un par vairāk nekā saprātīgu cenu…

-    Nu labi, ja jau tu esi runājusi ar Stērnu. Zēna balsī ieskanējās bažas. Ja tu gatavojies pieņemt šā cilvēka padomu… Viņš piecēlās.

-    Kāda vaina viņa padomam?

Zēns paraustīja plecus. Klīst… baumas. Kopš laika gala. Nevar neņemt vērā viņa tautību. Iesim atpakaļ?

Viņš pastiepa roku. Džeina piecēlās. Neapmierināta ar sevi, viņa saņēma Zēna roku. Viņi izgāja uz taciņas.

Simts jardu pagāja pilnīgā klusumā. Zēns šķita vienaldzīgs. Uniformas pasargāts, viņš bija nogrimis sevī: vīriešu kārtas, noslēpumains, iespējams, noraizējies, iespējams, saīdzis.

-    Tas bija šeit?

Viņš pirmoreiz ierunājās, tuvojoties parka vārtiem. Pēkšņais jautājums Džeinu pārsteidza.

-    Kas bija šeit?

-    Negadījums ar Konstances suni Zīdspalvi. Tu taču atceries? Tas notika šeit?

Džeina pavērās apkart. Viņa pameta ar roku atpakaļ uz smilšainās trases pusi.

-    Jā. Tepat. Viss beidzās ļoti ātri.

-    Kā vienmer.

Zēns aizgriezās. Viņš atsāka iet. Cepures nags aizēnoja viņa seju un acis.

-    Kādēļ tu to vaicāji, Zēn?

-   Nezinu. Zēns paplucināja ausi. Es viņai uzdāvināju suni. Zini, viņa man par to rakstīja. Un tad viņa saslima. Ne mazākā iemesla. Vienkārši tāpat ieminējos.

Zēns bija pietiekami drosmīgs kaujas laukā, bet no sava tēva viņš baidījās: par atsaukto saderināšanos Zēns tēvam gan pastāstīja, tomēr rīkojās kā gļēvulis. Viņš novilcināja sarunu līdz nākamajam ritam. Viņš aprēķināja laiku tā, lai pēc sarunas tūdaļ pat būtu spiests doties uz staciju un ar vilcienu uz Kanāla ostu. Lai neatliktu laika dusmām. Tēvu Zēns sastapa viņa kabinetā. Dentons, ietinis pledā kājas, sēdēja pie kamīna. Likās, Zēna ierašanās viņu iztraucējusi: viņš rakstīja vēstules ģenerāļiem un brigadieriem.

Sie vīri, kuriem Dentons tagad rakstīja katru dienu, visi bija veci.

Viņi veidoja vēsturi! Viņi tika izcīnījuši kaujas, kas tagad likās tik senas, ka bija aprakstītas mācību grāmatās: šis bija karojis Krimā, tas Sevastopolē bija zaudējis roku, vēl viens bija pārcietis Luknas aplenkumu un iemantojis slavu ziemeļrietumu frontē. Šie cilvēki bija tēva laikabiedri: viņš tos atcerējās visā uniformu godībā vēl no tiem laikiem, kad bija mazs zēns, un tie bija īsti britu armijas “jaunturki”*. Dentona acīs viņi nenovecoja.

Viņš tiem rakstīja, jo ticēja, ka tiem joprojām pieder vara un ietekme.

Viņš tiem rakstīja, jo ticēja, ka vismaz viens no viņiem ievāks ziņas visaugstākajā līmenī un atrakstīs viņam nomierinošu atbildi. Notikusi kļūda. Tipiska armijas neizdarība. Citai ģimenei atsūtīta cita telegramma par citu cilvēku. Tā ir kļūda, un viņa dēls ir dzīvs.

Daži vecie vīri atbildēja. Viņi rakstīja pieklājīgas, taktiskas vēstules no savas vientulības Čeltnemā vai daudz aristokrātiskākā Anglijas dienvidu krastā. Viņi izteica nožēlu, bet nespēja palīdzēt. Dentonu tas neatturēja. Viņš svītroja uzvārdu sarakstā un rakstīja nākamajam: ar ģenerāļiem viņš jau gandrīz bija ticis galā. Zēns zināja, ka brigadieri bija tēva sakāves pirmā pakāpe.

Tēva kabinetā Zēnu, vērojot šīs vēstules, pārņēma izmisums. Viņš bija redzējis karu. Viņš bija redzējis saplosītus cilvēku ķermeņus. Viņš pārak labi zināja, kas visticamāk noticis ar Eklendu. Viņam likās briesmīgi, ka tēvs sevi šādi maldina, un viņu pārņēma svelošas dusmas pret Džeinu, kas spieda viņu sagādāt tēvam šo otro triecienu tagad, šādā brīdī. Tomēr Zēns bija solījis: viņš pateica, kas sakāms.

Bet tad Zēns saprata Dentons vienkārši neatzīs, ka saderināšanās atsaukta: viņam tā bija tikpat nereāla kā Eklenda nāve.

-    Mīlētāju ķīviņi, viņš sacīja, plucinādams pledu. Zēnam šķita, ka istabā ir neizturami karsts. Mīlētāju ķīviņi. Nav ko sacelt brēku. Gan jau tiksiet galā.

Tas izklausījās pēc pravietojuma vai ari pavēles. Zēnu klāja sviedri.

♦Turku politiskā partija, kas cīnījusies par progresīvu ideju ieviešanu un reformām i

Otomanu impērijā.

-   Nē, tēt, viņš atbildēja, cik vien nelokāmi spēja. Tā nav ķilda. Mēs paliekam draugi. Bet tas ir izlemts. Atpakaļceļa nav.

-    Tev laiks doties ceļā. Tēvs paņēma spalvaskātu. Padod man dzēšampapīru!

Zēns saprata, ka tiek atlaists. Viņš izgāja no istabas un sāka satraukts soļot šurpu turpu pa melnajām un baltajām halles grīdas plāksnēm. Viņš palūkojās augšup stāvajā kāpņu šahtā, ko četrus stāvus augstāk noslēdza dzeltenīga stikla kupols. Zēnam griezās galva.

Viņa somas jau atradās hallē. Tēva spokainais rolsroiss gaidīja pie durvīm, lai nogādātu viņu stacijā. Atvadu vārdi mātei un Fredijam bija pateiktu Fredijs jau bija devies pildīt savus sanitāra pienākumus. Zēnam kabatā glabājās maza kastīte ar Džeinas saderināšanās gredzenu, kuru viņa tam vakar bija atdevusi atpakaļ.

Sataustījis kastīti kabatā, Zēns pakratīja galvu un paplucināja ausi. Viņš nezināja, ko ar kastīti iesākt. Ņemt līdzi vai atstāt tepat? Izšķirties par tik grūtu lēmumu viņam nebija pa spēkam. Zēns vēl divreiz pārstaigāja halli un izdarīja ko tādu, ko nebija darījis kopš bērnības: turp viņš soļoja tikai pa baltajām plāksnēm, atpakaļ tikai pa melnajām. Lejā pa kāpnēm norībināja Stīnijs.

-    Kur ir Konstance? ievaicājās Zēns. Tiklīdz vārdi bija nākuši viņam pār lūpām, Zēns saprata, kādēļ bija soļojis: gribējās kaut ko pateikt.

Stīnijs šaudījās pa halli. Viņš savāca vēstules, paņēma garu šalli un spieķi ar sudraba rokturi, cimdu pāri, kuru krāsa lika Zēnam nodrebēt. Stīnijs uzmeta Zēnam dīvainu skatienu un pasmaidīja aizdomīgi sārtu smaidu.

-    Konija? Izgājusi.

-    Izgājusi? Zēns jutās apbēdināts. Viņu gaidīja militārie pienākumi. Viņa atgriešanās karā neapšaubāmi bija pelnījusi vairāk goda nekā tukša halle un izklaidīgs brālis.

-    Nudien, Zēn! Tava atmiņa ir kā siets! Konija atvadījās jau pie brokastgalda. Stīnijs niekojās ar cimdiem. Viņš tos uzvilka un nogludināja elastīgo, dzelteno cukādu.

-    Man ar viņu jārunā. Uz kurieni viņa aizgāja?

-    Vai šie te nav dievīgi? Stīnijs joprojām apbrīnoja cimdus. Es tos nopirku tikai vakar. Zini, Zēn, man tagad jāsteidzas. Iztiksim bez garām atvadām nevaru ciest atvadas.

Stīnijs vilcinājās. Zēnam iešāvās prātā, ka zem rosības ar cimdiem Stīnijs slēpj apmulsumu. Viņi lūkojās viens otrā. Stīnijs pārmeta šalli pār plecu un sāka virzīties uz durvju pusi: viņam bija izveidojusies

citāda gaita, kas Zēnam likās nepieņemama. Ejot viņš it ka slidēja, izgāzis uz priekšu gurnus, bet ķermeņa augšdaļu pārspīlētā leņķi atliekdams atpakaļ. Satvēris durvju kliņķi, Stīnijs pagriezās un ar dzeltencimdoto roku satvēra Zēna uniformas piedurkni.

-   Es domāšu par tevi, Zēn. Un rakstīšu. Tu jau zini, ka es rakstu. Tu būsi uzmanīgs?

Zēns īsti nezināja, ko darīt. Viņš jutās aizkustināts, jo tā bija taisnība, ka Stīnijs rakstīja, turklāt bieži: viņa vēstules bija garas, jautras, bezbailīgas, rotātas ar zīmējumiem. Zēns, ierakumos tās lasīdams un pārlasīdams, sev pašam par pārsteigumu, atklāja, ka brāļa vēstules viņam sniedz mierinājumu. Netiešu, bet mierinājumu. Viņš juta, ka gribētu brāli apskaut, bet beigu beigās paspieda viņa roku militārā sveicienā. Acīs sakāpa mitrums.

Stīnijs vienmēr izvairījās no emocijām. Viņš tūdaļ pat atkāpās. En garde* kā rapieris nomirdz spieķis. Viens, divi vai tris nesakarīgi izteikumi: par laiku, par mašīnu, kas jau gaidot, par savu neatliekamo jaunās galerijas apmeklējumu.

Stīnijs mazliet kaunējās par šiem vārdiem. Zēns stāvēja uz melnās grīdas plāksnes, viņš stāvēja uz baltās: viņš redzēja sevi un brāli it kā no malas. Divas sastingušas figūras uz šaha galdiņa. Zēns nespēja izteikt savas sajūtas, jo uzskatīja, ka tas nav vīrišķīgi. Stīnijs nespēja izteikt savas sajūtas, jo neuzticējās runātajam vārdam. Kā jau viņš sacīja Vekstonam, tie vienmēr ir pārāk aptuveni. Vekstons tam nepiekrita.

-   Kādi mēs esam muļķi! sacīja Stinijs, mirdzinādains spieķi. Tad, nožēlas pārņemts, viņš spēji piesteidzās pie Zēna un to apskāva.

Stīnijs bija iesmaržojies. Zēns novērsās.

-    Ja gribi, es atstāšu Konstancei zīmīti… Stīniju joprojām māca nožēla.

Zēns paņēma vienu no somām.

-   Nē. Nekas. Tam nav nekādas nozīmes. Zēns pētīja bagāžas birku, it kā tā glabātu kādu noslēpumainu vēsti. Uz birkas bija atzīmēta Zēna dienesta pakāpe un nosaukums, kam sekoja skaitļu virkne. Bet kur tad viņa ir? Viņš atlieca muguru.

-    Viņa aizgāja uz Džennas kāzām. Zēn, tu taču zini.

Stīnijs juta, ka tūdaļ sāks raudāt. Kad viņš raudāja, tā bija vesela izrāde: asaras plūda, izsmērēdamas skropstu tušu, atstādamas vagas risu pūderī uz vaigiem. Asarām Stīnijs neuzticējās vairāk kā vārdiem. Viņš zināja, ka viņam asaras nāk pārāk viegli.

Tomēr bija iespējams vienmēr iespējams -, ka viņš brāli redz pēdējo reizi.

Stīnijs vēlreiz uzņēma strauju gaitu, šoreiz uz durvju pusi, pēdējos atvadu vārdus izmezdams pār plecu.

-   Tas bija šausmīgi, viņš pēc kāda brīža sacīja Vekstonam. Zēns nespēja izteikt savas jūtas, un es arī neko nespēju pateikt. Kas ar mums noticis, Vekston? Saproti, es taču viņu mīlu.

Vekstons pasmaidīja.

-    Jādomā, ka viņš ir brīdināts, viņš sacīja.

Laulības notika baznīcā: Džeina neuzticējās dzimtsarakstu birojiem. Baznīca, lepna gotiska celtne, kā saliņa starp nožēlojamiem graustiem slējās upes dienvidu krastā. Baznīca bija auksta. Tikpat auksta kā žēlsirdība nodomāja Konstance. Uz Anglijas vasaru nevarēja paļauties: ārpusē vējš pūta brāzmās.

Cilvēku bija maz. Līgavas pusē uz sola pirmajā rindā viena otrai blakus sēdēja Džeina un Konstance. Konstances mazā kājiņa balstījās uz izšūta spilventiņa. Viņa sēžot nervozi bungoja ar pirkstiem pa lūgšanu grāmatu. Džeina nometās ceļos un jādomā skaitīja lūgšanu. Līgavaiņa pusē pulcējās vairāk ļaužu. Henesiju ģimene nebija ieradusies. Viņu pārstāvēja Tabsu ģimene lielā skaitā. Uz soliņa sēdēja liela auguma sieviete grumbainu, bet laipnu seju un vairākas dažāda vecuma meitenes, droši vien Artura Tabsa māsas. Meitenes bija piecas. Jaunākajai no viņām varēja būt četri gadi, vecākajai ap piecpadsmit. Piecpadsmitgadīgā, bija pačukstējusi Džeina, esot Florija, ar kuru Dženna dzīvojot vienā istabā: Florija strādāja netālajā ieroču fabrikā par iesaiņotāju. Upes dienvidu krastā atradās vairākas šādas seram Montegjū Slēmam piederošas fabrikas.

Florija pēc izskata bija vāja un slimīga, ar dzeltenīgu ādu. Tāpat kā pārējie ģimenes locekļi, viņa nēsāja sarža drānas. Kājās viņai bija aizpogājami zābaki, kas izskatījās stipri par lieliem. Jaunākajiem bērniem rokās bija vilnas cimdi ar izgrieztiem pirkstu caurumiem. Visi šķita satraukti viņi bija sev piesprauduši mazus ziedu pušķīšus. Konstance ievilka nāsīs gaisu: oda pēc nabadzības.

Nabadzības smaka plūda ne tikai no Tabsu ģimenes, bet no pašas baznīcas, kas spiedīgajos apstakļos centās nezaudēt cienību.

Iespējams, reiz šeit Dievu lūgušas vairak pārtikušas ģimenes: krāsaina stikla svēto un pūķu nogalētāju rindas sargāja viņu piemiņu un atgādināja viņu dievbijību. Sienas rotāja glītas piemiņas plāksnes. Konstance varēja dzirdēt mostamies viņu garus: šie tirgoņi un viņu sievas viņa dzirdēja, kā šie vīri čaukstina dziesmu grāmatu lapas, juta viņu bārdas pieskaramies vaigiem.

Ārā smirdēja ielas. Mājām bija sagumis, bezcerīgs izskats. Tās kā slīkdamas tvērās cita pie citas. Bērni basām kājām skraidīja pa smirdīgajām ielām. Viņi darināja rotaļlietas no drazām. Šis ielas satrieca Konstanti, kura reti riskēja doties tālu no parka uz dienvidiem, ja nu vienīgi uz upes pusi. Viņa juta, ka tās satriec arī baznīcu, bet citādi. Baznīca norobežojās no apkārtējā posta: tā izslēja savas melnās dzelzs margas, savus granīta kapakmeņus, tā aizcirta milzīgās ozolkoka durvis. Tā uzgrieza muguru, pretojās, cik vien spēja. Tā smaržoja pec vīraka, taču arī pēc dezinfekcijas šķīduma. Džeina bija sagādājusi divus ziedu kārtojumus, kas tagad stāvēja altāra abās pusēs, līgavainim un vedējam aiz muguras. Dālijas ar milzīgām, adatainām galvām spēcīgos kātos: ziedi bija oranži un spilgti sarkani, indīgi dzelteni un bezgaumīgi sakārtoti. Konstance tos naidīgi uzlūkoja.

Skaidri redzams, ka Henesijs un Tabss pielikuši lielas pūles. Viņi šorīt ar nakts vilcienu bija ieradušies no Jorkšīras un pēcpusdienā ar vilcienu atgriezīsies atpakaļ. Henesijam mugurā bija ierindnieka formastērps, Tabsam kaprāļa. Henesija formastērps bija nevainojams. Zem haki krāsas svārkiem izspiedās muskuļi. Armijas zābaki mirdzēja un laistījās. Viņa pakausis likās gluži kails, apcirpts pēc armijas parauga. Vaigu rotāja skūšanās rēta. Viņi veidoja nesaderīgu pāri masīvais Henesijs un sīkais Tabss. Tabss, glums kā zebiekste, stāvēja blakus: viņa ieeļļotie mati galvvidū bija pāršķirti ar celiņu. Viņš gan dižojās ar jaunām ūsām, taču seja bija tikpat pūtaina kā agrāk.

No abiem vairāk uztraucās Tabss. Virpinādams pirkstos ūsu galu, viņš staipīja kaklu, mezdams acis uz māti un māsām, un mīņājās no vienas kājas uz otru. Tabss bija daudzsološs jauns cilvēks, kaut gan Konstance to, protams, nevarēja zināt. Viņš pratīs izsist no kara labumu. Pieredze piegādes lietās viņam lieti noderēs. Viņš uzzinās visu par tirgiem, gan melniem, gan baltiem. Viņš sāks izprast piedāvājuma un pieprasījuma poēziju. Pēckara gados Tabss kāps uz augšu, Henesijs paliks, kur bijis. Henesiju ar viņa feodālajiem instinktiem gaidīs kurtuve pagrabā ar tvaika katlu, kas rij mārciņu banknotes.

Bet pašreiz Henesijs ir iespaidīgs līgavainis. Ne mazākā satraukuma pazīmes: viņš stāv, taisni izslējies, gluži kā mietu norijis. Ozols, ne vīrs, Konstance raugās viņa nekustīgajā mugurā. Henesijs, kurš ķēra tauriņus un slodzīja tos sērkociņu kārbiņās. Reiz viņš parādīja Konstancei briežvaboli un, izrāvis tai vienu kāju, priecājās par vaboles mestajiem riņķiem. Lūk, kā Henesijs izklaidēja Konstanci Krosu Albatrosu.

Vēlreiz iedunējās aizsmakušās ērģeles, vēstīdamas par līgavas ierašanos, tomēr Henesijs joprojām nepakustējās.

Dženna bija ģērbusies pelēkā, nevis baltā tērpā ari par kleitu bija maksājusi Džeina. Tā bija šūta no krītoša auduma un priekšpusē sakrokota, lai noslēptu pārmaiņas viņas augumā. Džennu pie rokas veda vecs, ruds vīriņš, domājams, arī kāds no Tabsu ģimenes locekļiem, jo vecais vīriņš garāmejot piemiedza viņiem ar aci. Dženna soļoja pa eju drošā gaitā, augstu paceltu zodu, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi. Konstance pamanīja viņai rokās vijolīšu pušķīti.

Vijolītes bija lētas, dabūjamas uz katra ielas stūra un, iespējams, ka tāpēc, neizbēgamas. Bet ari tās Konstanci kaitināja. Rēgi kustējās, vijās un mijās. Tie sačukstējās par vijolītēm, tie baudīja vijolīšu mitrās zemes smaržu. Dženna bija nonākusi līdz altārim. Mācītāja pārāk lielais talārs skumji nokarājās. Džennai sajuka solis, jo Henesijs pirmo reizi pagriezās.

Kāds niknums viņu pildīja! Konstance ar prātu aptvēra, ka tagad nedrīkst dusmoties, ka steidzami jāsavaldās, bet savaldīties negribējās gribējās ļaut niknumam vaļu. Pirkstgalos dzirksteļoja zibeņi, mati sprakšķēja. Viņa sajuta dūmu garšu. Papēdis bungoja zemi. Tur tika nodots Eklenda bērns.

Pulkā trūka tikai viena cilvēka, un šis cilvēks bija Eklends pats. Konstance gaidīja, kad viņš pievienosies citiem rēgiem. Viņa gaidīja, ka viņš pārtrauks šo drausmīgo ceremoniju. Kad viņš neieradās protams, tas nebija iespējams, jo tikai vienreiz Eklends bija atnācis pie viņas, lai atvadītos, Konstances dusmas uzspridzināja baznīcu, tās pacēla gaisā jumtu, apkārt lidinājās dakstiņi. Tās sarīkoja īstu revolūciju. Tās cēla barikādes no baznīcas soliem un nodedzināja altāri.

Konstance vērās augšup: augšup, augšup, augšup. Pāri arkveidīgajai jomai, virs augšējiem logiem, kuri apgaismoja luktu, līdz velves lokiem un jumta izliekumiem. Tur, kur valda vārdu un čukstu pilna tumsa: sabiezināts enerģijas virpulis.

Tie nošalca gar viņas ādu. Konstance apslāpēti iekliedzās — viņa šeit nepaliks. Pārak daudz ļaunuma un pārāk šausmīgi. Tik viegli ir aiziet. Aizcirst lūgšanu grāmatu. Aizspert prom kāju spilventiņu. Noklaudzināt ar papēžiem pa grīdas mozaīku. Projām pa sānu eju, garām pieminekļiem, garām ziedojumu kastītei, garām kristāmtraukam. Smagās portāla durvis nočīkstēja eņģēs. Un Konstance atradās uz baznīcas kāpnītēm. Joprojām lija. Vējš dzenāja pa ielu papīra skrandas. Londona raudāja.

Konstance ļāva seju tās asarām. Viņa lieliem malkiem ieelpoja pilsētas gaisu. Tas garšoja pēc sāls un sodrējiem. Viņa stāvēja pavisam nekustīgi tā vajadzēja -, līdz dusmas norima.

Tas negribēja aiziet. Tas bija kā lietuvēns. Tam patika mitināties viņas ķermenī. Tas ķērās un glaudās klāt. Tas iesūcās viņas asinīs. Tas dauzīja ar dūrēm pa viņas galvu, kamēr tā sāka sāpēt. Tas bungoja ar papēžiem viņas plaušās. Tas kļuva mīksts, un viņas plaušas kā sūklis to uzņēma sevī.

No tā varēja atbrīvoties ar gribu, agrāk viņai tas bija izdevies. Konstance aizvēra acis un koncentrējās. Viņa savāca nejauko lietuvēnu pikā, šo ļaundabīgo, amorfo masu, manīgo, izveicīgo un viltīgo radījumu, kas neļāvās satverties. Bet viņa satvēra. Taustekli pēc taustekļa: te nu tas bija. Viņa sajuta tā smagumu. Viņa spieda to uz leju, ārā un prom no sevis. Process līdzinājās dzemdībām. Radījums bija lipīgs. Tas spieda un žņaudza, un negribēja atstāties.

-    Ej ārā, ej ārā, ej ārā! Konstance skaļi sacīja. Radījums pamazām un negribīgi pakļāvās. Tas saspringa, locījās, ķērās klāt un beidzot padevās.

Tas bija prom. Konstance atkal varēja elpot. Viņa apņēma sevi ar rokām. Viņa sāka atkal redzēt. Pilsēta izslējās. Debesis pārstāja raudāt. Konstance jutās ļoti tīra. Viņa bija kā tukšs trauks, kā izšauta čaula. Viņa priecājās par savu tukšumu. Viņa jutās attīrījusies un pavisam viegla. Viegla, skaidra, tīra un tukša. Sausa kā rieksta čaula, viegla kā lidojumam gatava spalva.

Viņa pavisam nekustīgi stāvēja uz kāpnēm. Cauri baznīcas smagajām durvīm neizlauzās ne skaņas. Konstance sāka šurpu turpu soļot pa lieveni, it kā mēģinātu pieņemt kādu lēmumu. Šurpu turpu.

Tad viņa apstājās. Acīmredzot lēmums bija pieņemts.

Konstance atvēra līdzpaņemto lietussargu, bet gandrīz tūdaļ pat to atkal aizvēra un noskrēja lejā pa mitrajiem pakāpieniem. Eklends lika viņai iet tālāk, un viņa paklausīja. Soļi klaudzēja. Eklends iedrošināja. Bruģis spīdēja.

Konstance steidzās tālāk pa ielu, nogriezās ap stūri un nonāca uz tilta. Viņa palūkojās lejup un ieskatījās Temzas straumē, Todien upe bija pelēka, dziļa un ūdens pārpilna. Tālāk pa upi uz augšu atradās piestātne. Upi pildīja laivas: ogļu barža, divi velkoņi, prāmis, tvaikonis. Konstance raudzījās ūdenī noteiktu laika sprīdi septiņpadsmit minūtes -, pa vienai uz katru nodzīvoto gadu. Apstāties vai iet tālāk?

Garām brauca taksometrs. Konstance, kas parasti pati nemēdza izsaukt taksometru, nolēma šo apstādināt.

Tajā oda pēc matu eļļas un tabakas. Uz pakaļējā sēdekļa kāds bija pametis avīzi, atgādinājumu par karu.

Nenorādījusi šoferim braukšanas virzienu, Konstance iesēdās pakaļējā sēdeklī. Motors rūca tukšgaitā, mašīna drebēja.

Konstance noliecās un pieklaudzināja pie stikla nodalījuma. Kad šoferis to atvēra, viņa lika braukt uz Olbeniju, lai gan zināja, ka vēl joprojām ir rīts un līdz trim vēl tālu.

Kad viņi iegāja guļamistabā, kas Džennai bija kopīga ar Floriju viņa un Henesijs vieni paši pirmo un pēdējo reizi todien -, Henesijs pateica trīs lietas. Trīs lietas, kas Džennu izbiedēja.

Viņš noprasīja:

-    Vai tas gadījās tikai vienreiz?

To sakot, viņš piepeši satvēra Džennu un sapurināja tik spēcīgi, ka viņai zobi sāka klabēt. Dženna neatbildēja. Henesijs, šķiet, viņas klusēšanu nemanīdams, turpināja.

Viņš noteica: Tu to darīji arī agrāk. Tā nebija pirmā reize. Padauza tāda! Riebīgā, netīrā padauza!

Viņš dziļi ievilka gaisu un pateica trešo. Viņš sacīja: Es zinu. To slazdu es izliku viņam. Es pateicos Dievam, kad uzzināju, ka viņš ir beigts. Lai pūst! Es ceru, ka žurkas tiks viņam klāt.

Henesijs to izteica ļoti ātri. Vārdi bija mitri un karsti kā viņa acis. Šķita, ka viņam tas prasa fizisku piepūli dabūt šos vārdus caur zobiem un pāri pār lūpām. No piepūles viņš drebēja, uz pieres izspiedās sviedri. Likās, šie vārdi viņam sagādāja sāpes un baudu: Dženna iedomājās, ka viņš atgādina vīrieti akta laikā. Henesijs iestenējās un aizgriezās. Viņa pleci saguma. Džennai kļuva nelabi.

Viņa zināja, ka jāuzmanās, — to viņa zināja pat pirms ienākšanas istabā. Tādēļ, izdzirdējusi pirmītējos vārdus, viņa kļuva piesardzīga. Viņa atvirzījās un tā kā istabā nebija krēslu apsēdās uz gultas. Bērns klēpī sakustējās. Dženna pārdomāja teikto, viņa to pārcilāja, vēlreiz salika kopā. Viņa nodomāja, ka vārdi nevar nozīmēt to, ko, viņasprāt, tie nozīmēja. Tie sevī slēpj ko citu. Lamatas.

Džeks Henesijs bija sācis staigāt šurpu turpu pa istabiņu. Istabiņai bija nolaideni griesti, un Henesijam soļojot nācās pieliekt savu glīto galvu, bet, šķiet, viņš to nemaz nemanīja. Šurpu turpu, uz priekšu un atpakaļ. Istabas grīda bija darināta no nekrāsotiem dēļiem. To sedza vienīgi pīts celiņš. Henesijs, neuzmezdams Džennai ne skatiena, sabāzis rokas kabatās, soļoja pa šo celiņu uz priekšu un atpakaļ kā dzīvnieks zvērudārza būrī.

Džennai rokā bija apelsīns. Viņa paskatījās uz to. Viņa koncentrēja skatienu un domas uz šo apelsīnu, iedomādamās, ka apelsīns varētu padarīt viņa vārdus par nebijušiem. Apelsīnu bija iedevusi misis Tabsa. Apelsīni bija liela izšķērdība, bet misis Tabsa sacīja, ka bērniem tie tik ļoti garšojot: Ziemassvētkos, dzimšanas dienās un kāzās viņi vienmēr dabūjot pa apelsīnam.

Brokastis viņi bija ēduši arī kāzu kūku, ar gaļu un nierēm pildītus apaļus pīrādziņus, zuša galertu, etiķī mērcētus gliemežus, ar cukura vijolītēm rotātu putukrējuma kūku, dzēruši vīriešiem domāto porteri un sievietes lāsīti džina.

Dženna bija apēdusi vienu pīrādziņu un karoti kūkas. Viņa bija uzdūrusi uz iesmiņa vienu gliemezi un to norijusi. Gliemezis bija kā no gumijas un skābs. Kūka bija trekna un salda, cukura glazūra salīda viņai zobos. Misis Tabsa runāja prasti, bet viņa bija laipna. Zinādama, ka ar šīm laulībām kaut kas nav kārtībā, viņa kļuva vēl laipnāka. Tagad, Artur, viņa sacīja, atstāj abus balodīšus vienus pašus. Viņi jau diezgan atklausījušies tavas blēņas. Pietiek! Viņi grib palikt divatā. Viņai gandrīz bija izdevies notēlot pārliecību par saviem vārdiem. Džennu tas aizkustināja. Viņa zināja, ka neizskatās pēc balodīša, un Henesiju ar viņa milzīgo slāvu par putniņu laikam gan neviens nedēvētu. Viņi paklausīgi bija devušies augšā, un Dženna paņēma līdzi vērtīgo apelsīnu. Tas bija ietīts sudrabotā papīrā. Attinot papīru un ar nagu pārspiežot mizu, izšļācās sula. Pirksti kļuva lipīgi. Apelsīns iesmaržojās asi kā saule.

Protams, viņa Henesiju nemaz nepazina. To Dženna bija sapratusi, liklīdz iegāja baznīcā. Te nu viņš bija, visādā ziņā pazīstams: Dženna pazina katru matu viņam uz galvas un katru ādas poru. Viņa pazina balsi, pazina roku apdomīgās kustības, viņa skatiens neslēpa pārsteigumus, un tomēr viņš bija svešinieks. Dženna gatavojās apprecēties ar vīrieti, kuru pazina kopš dzimšanas, bet kurš nekad nebija ienācis viņas dzīvē.

Dženna gandrīz vai sāka šaubīties par savu izvēli. Bet bērns spārdījās. Un viņa gāja uz priekšu.

Dženna bija astoņus gadus veca, kad nomira māte, un misis Henesija, kurai pašai bija četri dēli un ilgas pēc meitas, paņēma Džennu pie sevis. Trīs pārējie dēli, tikpat liela auguma kā Džeks, no dabas bija strauji un trakulīgi. Džeks ne. Viņš mīlēja palikt malā. Apsēsties istabā pie sienas vai ārpus grupas, Telpā viņš vienmēr apmetās netālu no durvīm, bet laukā vilcinājās, kavējās un tad bez kāda paskaidrojuma atšķēlās no grupas. Viņam patika staigāt vienam. Ja bija iespējams, viņš arī ēda vienatnē. Un dzēra ari vienatnē, lai gan tas nekad netika apspriests. Uzdzīve varēja turpināties divas dienas. Tad Džeks pārradās un atkal ieņēma savu vietu malā. Pēc dzeršanas viņš atgriezās drūms un saīdzis.

Viņš bija lēns. Daži ciematnieki viņu uzskatīja par vientiesi un zīmīgi lika pirkstu pie pieres. Vientiesis, taču nekaitīgs, turklāt centīgs strādnieks.

Džeks varēja nogāzt pat diezgan lielus kokus ar plikām rokām. Viņš mēdza astoņas stundas strādāt kokzāģētavā. Viņam patika pulēt kokus ar smiltīm, un šo darbu viņš veica reliģiskā aizrautībā, slīpējot un berzējot, kamēr virsma kļuva zīžaina kā pludinātam kokam. Viņš oda. Viņš oda arī tagad salkani pēc alus, pēc mitra haki, pēc sviedriem. Dženna nodomāja, ka viņam droši vien šī paša īpatnība zināma, jo viņš pastāvīgi mazgājās katru rītu un katru vakaru, pārnācis no darba. Brāļi varēja noslinkot, bet Henesijs ne.

Mazgāšanās bija vesels priekšnesums: mātei vajadzēja karsēt ūdeni un to kūpošu aiznest uz telpu aiz virtuves. Henesijs līdz viduklim izģērbās. Viņš iemērca ūdenī galvu, saziepēja savas lielās rokas, platos plecus, krūtis, muguru. Izberzējis paduses, viņš tās paostīja. Viņš izšļakstīja ūdeni pa visu klona grīdu, un mātei pēc viņa nācās atstātos dubļus nokopt.

Beidzis mazgāšanos, viņš parādījās virtuvē slaids, muskuļots, spīdīgu ādu -, un māte padeva viņam tīru kreklu. Viņš nostājās pie durvīm uz sētas lieveni un lēnām sapogājās. Māte steidzīgām, mierinošām kustībām noglauda piedurkni, it kā nolīdzinādama neredzamu kroku, bet Dženna sēdēja pie uguns un viņu vēroja. Pēc Džennas domām, Henesijam patika, ka viņu vēro. Viņa nojauta mātes sāpes, ka ļaudis tās vecāko dēlu uzskata par pamuļķi. Taču Džennai likās, ka māte no viņa ari baidās.

Liels un neveikls viņš bija. Klusētājs, kā mēdza sacīt māte. Džennai mazai esot, viņš to valdzināja: Dženna nespēja saprast, kā tik liels un spēcīgs vīrs spēj reizē būt arī tik maigs. Bet Henesijs spēja būt maigs: viņš vienmēr bija maigs pret Džennu. Viņš mēdza ņemt Džennu līdzi pastaigās. Viņš turēja Džennu pie rokas un nekad to nesaspieda. Viņš plūca viņai puķes. Viņš zināja to vārdus. Pļavas ķērsa, neaizmirstulīte, kaķpēdiņa, dzegužactiņa. Džennai viņš patika.

Pastaigas un satikšanās. Divas dažādas lietas. Dženna un Henesijs no viena pie otra bija nonākuši nemanot. Viņa apbrīnoja Henesija atturību. Brāļi zobojās, ka viņš esot Džennā ieķēries, bet Henesijs par to nelikās ne zinis. Arī to viņa apbrīnoja. Henesijam piemita pašcieņa. Savas jūtas pret Džennu viņš bija izteicis vienu reizi un tikai vienu reizi, kad viņai bija četrpadsmit gadu. Viņa parastā klusēšana izlija vārdu plūdos, turklāt samērā daiļskanīgos.

Henesijs sacīja, ka viņa to turot kā zīda pavadā un vienmēr esot turējusi un vienmēr turēšot. Viņš teica, ka skūpstot zemi, pa kuru viņa staigājot. Viņš apgalvoja, ka esot atdevis viņai savu sirdi. Viņš sacīja, ka esot gatavs viņas dēļ atdot dzīvību. Viņš teica: Dženna, tu esi mana. Es to vienmēr esmu zinājis.

Viņš vai aprija Džennu ar acīm. Skatienā jautās izsalkums un nemiers. Tas lūdzās un pavēlēja. Dženna zināja, ka ļaudis par viņu smejas. Viņai bija Henesija žēl. Viņš aplika roku Džennai ap vidukli. Tā bija vienīgā reize, kad viņš Džennai pieskārās: viņš sacīja, ka Dženna nelīdzinoties citām meitenēm, tāpēc ka viņa esot kārtīga meitene, bet, vienalga, Džennai tas likās savādi. Viņa bija gaidījusi, ka Henesijs viņu noskūpstīs.

Viņa būtu varējusi Džeku apprecēt jebkurā gadījumā kāda Džennas daļiņa tam nemaz nepretojās, daļiņa, kura tvērās pie pazīstamā, pie misis Henesijas, Henesiju mājām un brāļu Henesiju sabiedrības. Viņai ar to būtu pieticis. Tad ceļā gadījās Eklends.

Pēc tam Henesijs bija alibi. Dženna zināja, ka izmanto viņu, bet sev iestāstīja, ka ir tikai piesardzīga. Viņa pret Henesiju bija laipna. Viņa ar Henesiju sarunājās un nekad par viņu nesmējās. Viņai nebija nekādas vajadzības melot, vai arī, pareizāk sakot, viņa meloja gadījuma pēc. Henesijs nekad nevaicāja, vai Dženna viņu mīlēja, jo, šķiet, viņam tas vienmēr bija licies pats par sevi saprotams. To varēja izlasīt viņa skatienā: liktenis, nolemtība. Reizēm Henesija pieņēmums Džennā izraisīja dumpības garu. Viņai gribējās to iznīcināt un būt brīvai. Bet viņa to neizdarīja. Viņa ļāva Henesijam palikt pie savām domām katram gadījumam. Viņa nodrošināja sev aizmuguri.

Henesiju nevar sāpināt tas, ko viņš nezina, Dženna bija sev iestāstījusi, kā jau cilvēki to mēdz darīt. Viņa zināja, ka tā ir atruna, un atrunas palaikam uzdzen nelielas vainīguma lēkmes: vainas sajūta savā ziņā bija vēl sliktāka, jo, juzdamās visvainīgākā, viņa bija vislaipnākā.

Un tagad viņi bija precējušies. Viņas klēpī bija bērns, pirkstā gredzens un rokā apelsīns.

Henesijs joprojām soļoja šurpu turpu pa grīdsegu.

Dženna pētīja apelsīnu. Viņa noglāstīja sudraboto papīru. Viņa sadalīja Henesija trīs apgalvojumus pa sastāvdaļām, tad salika tos atkal kopā. Viņu pārņēma lielas izbailes. Šim svešiniekam, ar kuru viņa bija apprecējusies, spēka netrūka. Viņš nebija ne vientiesīgs, ne lēnīgs. Viņš zināja.

-    Vai tā bija vienīgā reize?

Henesijs vaicāja vēlreiz. Šie vārdi pārtrauca klusumu un dēļu čīkstēšanu. Dženna salēcās.

Tie nesaderējās ar citiem viņa vārdiem, bet tic deva Džennai cerību. Viņai pavērās iespēja samelot.

Labi, melus viņa bija sacerējusi. Viņa bija tiem gatavojusies. Vajadzēja taču atrast īstos vārdus.

Henesijs piemetās uz gultas viņai blakus. Gultas atsperes zem viņa svara iečīkstējās. Viņš sēdēja, nekustīgi izslējies, skatīdamies taisni uz priekšu. Šķita, ka viņš gaida melus, un Džennai neatlika nekas cits kā melot. Viņa turējās pie patiesības, cik vien cieši iespējams, to atkal noteica piesardzība. Gadījās viens kareivis. Viņai bija brīvais vakars. Viņa iedzēra mazliet par daudz. Tas notika… tikai vienreiz.

Kareivis tas visādā ziņā atbilda patiesībai, Melot nebija viegli. Dženna zināja, ka viņas izgudrojums ir banāls, un, lai padarītu to ticamāku, atkārtoja melus vēlreiz, divreiz, trīsreiz: tikai kareivis, tikai kļūda, tikai vienreiz. Tikai pēc kāda laiciņa Dženna aptvēra kaut kur teikumu mudžeklim pa vidu -, ka Henesijs sācis raudāt.

Viņš mēģināja savaldīties. Kad tas neizdevās, viņš dziļi ievilka elpu, un viņa ķermenis konvulsīvi nodrebēja. Viņš berzēja acis ar dūrēm kā bērns. Dženna bija satriekta un izbijusies.

-    Džek, Džek, nepārdzīvo tik ļoti! Man ir kauns, viņa sacīja. Viņa pievirzījās tuvāk un neveikli apskāva viņa kaklu.

Likās, ka Henesiju tas nomierina. Viņš norima. Saņēmis viņas plaukstu savējā, viņš raudzījās tajā.

-    Es izliku to slazdu viņam. Vai tu nojauti? Es to izliku viņam. Vārdi izlauzās paši viņš joprojām skatījās uz Džennas plaukstu.

-    Kādu slazdu, Džek? lielās izbailēs vaicāja Dženna.

-     Tu zini, kādu slazdu. Tu zini pietiekami labi. To neviens nelietoja. Tas, pavisam norūsējis, glabājās vienā no šķūņiem bet tas darbojās. Es pārbaudīju. Es domāju… es nezinu, ko es domāju. Es jau redzēju viņu slazdā. Pavisam skaidri: viņa glītās drēbes saplosītas gabalu gabalos. To es gribēju. Tikai var būt, ka negribēju, jo es to nepareizi uzstādīju, nepareizā vietā, un slazdā iekļuva cits cilvēks. Es to izliku blakus klajumam. Ja es būtu gribējis, patiešām būtu gribējis, es izliktu slazdu tur, kur tu satikies.

-    Es satikos?

-     Kur tu satikies ar viņu. Bērzu birztalā. Es to būtu izlicis birztalā. Liekas, tā es arī gribēju darīt. Tikai neizdarīju. Es būtu varējis viņu iegrūst slazdā pavisam vienkārši. Tikpat vienkārši kā nosist mušu. Tikpat vienkārši kā nosist trusi ne vairak. Viņš bija gara auguma, bet kalsns. Džentlmenis. Cik tur tā spēka! Es to varēju. Es gribēju. Es viņu ienīdu, Dženna!

Henesijs bija satvēris viņas delnas. Apelsīns izkrita Džennai no rokām, un viņa noskatījās, kā tas aizripo pa grīdu. Viņa ierunājās un bija lepna uz sevi: balss skanēja stingri.

-    Vai kādam tas zināms, Džek?

-   Nevienam. Tikai tev. Man liekas, misters Ketermols nojauta. Nav daudz vīru, kam varētu ienākt prātā ko tādu izdarīt, vismaz ne pēc savas gribas. Iespējams, ka misters Ketermols nonāca pie tādas domas. Bet viņš nekad to nav licis noprast. Tik un tā cēloni viņš neuzminētu. To zini tikai tu. Es negribēju darīt ļaunu katrā ziņā līdz pat tai dienai. Es skatījos komētu. Redzēju, ka tu slepus nozudi. Es daudz dzēru. To vakaru neatceros. Bet nākamajā rītā pirmais, ko darīju, devos atpakaļ. Es būtu slazdu novācis. Bet bija par vēlu. Tas cilvēks jau bija slazdā. Misters Ketermols bija klāt. Rēja suņi. Viņš aizsūtīja mani uz mājām.

To teikdams, Henesijs nokāra galvu. Viņš pavēra Džennas plaukstu un ielūkojās likteņa līnijās. Viņš pieskārās Džennas plaukstai ar raupju pirkstu.

-    Es redzēju. Viņš aizlieca Džennas pirkstus pāri savējiem. Es redzēju. Tevi un viņu. Tev nevajadzēja tā darīt, Dženna. Tev ne. Kad es tevi tik ļoti mīlēju. Tu… izstāsti man tagad. Viņš pacēla galvu un ielūkojās viņai acis. Tu nemelo. Tu zvēri. Uzliec roku uz vēdera. Uz tā izliekuma. Uz viņa galvas. Zvēri pie tās. Vai tas ir viņa bērns? Viņa?

Dženna uzlika plaukstu uz vēdera. Viņas mazulis sakustējās. Džeka Hcnesija plauksta bija savilkusies dūrē. Viņa seja bija saspringta, acis karstas un miklas. Skatiens iesita. Dženna varēja iztēloties viņu sev sitam, Ar dūri vēderā. Ar vienu sitienu pietiktu.

-    Nē, Džek. Tas nav viņa bērns. Viņa atkal bija lepna uz savu balsi. Ne mazākās stomīšanās. Ar to bija cauri. Pirms daudziem gadiem. Es nemeloju. Tas bija kareivis. Es viņu sastapu parkā. Viņš aizveda mani uz kādu viesnīcu Čeringkrosā. Es nesaprotu, kāpēc gāju. Vienkārši gāju. Mēs noīrējām istabu uz stundu. Tagad tas iespējams. Ja vīrietis ir uniformā, neviens nevaicā.

-    Tu iedzēri?

-   Jā. Es iedzēru. Viņš nopirka. Glāzi… džina. Ar ūdeni. Man iekāpa galvā.

-    Citādi tu nebūtu gājusi ja nebūtu iedzērusi?

-   Nē, Džek.

-    Tas bija ātri?

-    Ļoti ātri.

-   Es neeju pie sievietēm. Dūre atlaidās. Citi vīrieši iet. Tabss iet. Viņi stāv rindā, lai pie tām tiktu. Garā rindā. Es to nedarīšu. Es viņām nepieskaršos. Viņas ir slimas. Es jau Tabsam teicu, bet viņš neklausās. Viņš apklusa un nokremšļojās. Es sevi glabāju priekš tevis, Dženna. No paša sākuma.

-Džek…

-    Būs jau labi, gan nokārtosies. Saproti, man bija daudz laika pārdomām pēc tam, kad tu atrakstīji. Sākumā es to nespēju aptvert. Bet tagad es saprotu. Galu galā, viņš ir miris. Kad karš beigsies viss būs labi. Mēs atgriezīsimies ciematā, mēs divi, tā, kā es vienmēr biju domājis, un… v

-    Mēs trīs, Džek.

-     Tu zini to mājiņu? To, kuru esmu nolūkojis, lejpus upes? Es domāju, viņi mums to atdos. Pēc kara. Mans tēvs kļūst vecs. Pēc dažiem gadiem es varētu būt galvenais galdnieks. Mēs šo mājiņu varētu jauki iekārtot. Pie mājas ir jauks dārziņš pietiekami daudz vietas kartupeļiem, pupām, sīpoliem. Tur neviens gadiem ilgi nav dzīvojis. Man šī vieta vienmēr patikusi. Tur valda miers. Es mēdzu noiet līdz turienei un domāt. Visvairāk par tevi. Tu to zināji, vai ne? Tu vienmēr esi zinājusi, ka vari mani vadāt zīda pavadā.

To teikdams, Hencsijs saņēma viņas kreiso roku savējā. Uz šis rokas trešā pirksta tagad bija laulības gredzens. Tas kņudēja. Dženna skatījās uz šo gredzenu. Viņai uzreiz bija skaidrs, kuru mājiņu Henesijs domāja: pie upes, vientuļā vietā, pa pusei sabrukušu, gadiem ilgi neapdzīvotu. Vasarā tajā bija auksts un mitrs, ziemā tai nebija iespējams piekļūt. Viņa ienīda šo mājeli. Šo neveselīgo vietu. Tā nebija piemērota bērna audzināšanai.

-    Manas vecmāmiņas gredzens. Henesija plauksta virs tā sakļāvās. Viņa balss nedaudz piesmaka. Manas vecmāmuļas. Es to glabāju tev. Es noņēmu to viņai no pirksta todien, kad viņa nomira, un glabāju. Nu jau astoņus gadus.

Dženna bija ienīdusi arī vecmāmiņu. Salīkušu sievu ar izlūzušiem zobiem. Satiekot Džennu, viņa mēdza knaibīt tai vaigus.

-   Tātad norunāts? Henesijs izdvesa kaut ko līdzīgu nopūtai. Gribu visu nokārtot, pirms dodos atpakaļ. Tad varēšu kalt plānus. Citādi nevar izturēt, ja nav plānu. Tur, ierakumos. Kad jāgaida. Plāni palīdz. Gribētu būt drošs…

-Drošs?

-    Par saviem plāniem. Mājiņu. Dārziņu.

Džennai kļuva neomulīgi zem viņa smagā skatiena. Viņa nebija padomājusi par nākotni, viņa sev sacīja. Viņa bijusi tik metodiska, tik piesardzīga, bet ne reizi nebija padomājusi, kur viņi varētu dzīvot.

-    Tad tev tā patīk? Tā mājiņa?

-    Ak jā! Jā, Džek. Tikai… es labi neatceros, bet… tā atrodas tieši pie upes, un tuvojas ziema..

Viņa apklusa. Henesija skatiens bija pārvērties. Tajā bija atplaiksnījis un tad nozudis kaut kas smags un triumfējošs, ļauns prieks. Henesijs zināja, cik ļoti viņa ienīda šo vietu.

Viņš apslēpa savu prieku. Nākamajā mirklī plaksti nolaidās. Viņš neļaus Džennai šo prieku vairs manīt. Viņa seja no piepūles saspringa. Dženna iedomājās, ka viņš varētu sākt tūdaļ smieties vai atkal raudat.

Džennu biedēja prieka spīdums. Tas biedēja vairāk nekā visi viņa vārdi kopā. Viņas domas šaudījās uz visām pusēm un juka. Tās tiecās aizbēgt. “Ak, ko es esmu izdarījusi, ko es esmu izdarījusi?” viņa domāja. Džennu pārņēma šausmas, ka viņš varētu lai pieskarties. Viņš bija glīts vīrietis, bet izraisīja viņā riebumu. Džennai bija pretīga viņa āda, viņa mati, viņa acis.

-    Pirms es aizeju. Pirms es aizbraucu…

Dženna nodomāja, ka tagad viņš tai pieskarsies. Varbūt viņš to pārmācīs. Sitīs? Viņa atrāvās.

Henesijs viņai nepieskārās. Viņš pat nepaskatījās uz viņu. Viņš pētīja pats savas plaukstas, kas gulēja uz haki krāsas stilbiem. Platas, masīvas, prasmīgas plaukstas. Tām piemita savs skaistums.

-Pirms es aizeju. Pastāsti man vēlreiz, Dženna! Tas notika Londonā?

-    Jā, Džek.

-    Vai tu zini, kā viņu sauc?

-    Tikai viņa vārdu. Viņu sauca… Henrijs. Laikam.

-     Viņš tev nopirka džinu?

-Jā. Jā. Ar ūdeni.

-    Čeringkrosas viesnīcā?

-    Jā. Pavisam… necilā. Istaba bija brūna. Varēja dzirdēt, kā svilpj vilcieni.

-Tas bija ātri?

-    Ļoti ātri.

Un tā tālāk. Viņš uzdeva jautājumus, noklausījās atbildes un atkal uzdeva tos no jauna.

Pulksten četros pie durvīm trokšņaini pieklauvēja misis Tabsa. Džennai un Henesijam parādoties durvīs, viņa izlikās nokaunējusies. Viņas ar Džennu stāvēja pie ārdurvīm un māja atvadas. Henesijs un Tabss mundrā gaitā, šūpodami rokas, devās ceļā.

Viņiem nozūdot skatienam, misis Tabsa aizvēra durvis. Viņas iegāja tumšajā pagalma puses priekšnamā. Misis Tabsa iededza gāzes lampu. Tās gaisma Džennas seju krāsoja zilganu, izciļņu un ēnainu ieplaku pilnu. Lūpu kaktiņos iegūla nogurums. Misis Tabsa uzlūkoja viņu ar ilgu skatienu un saņēma Džennas roku. Viņa vairs neizlikās.

-   Lai kas ari būtu, miļā, viņa sacīja, es ceru, tev pietika prāta to paturēt pie sevis. Nestāsti viņam! Misis Tabsa ar strauju galvas kustību pamāja uz ārdurvju pusi. Viņa mīlēja savu dēlu, bet, patiesību sakot, nebija augstās domās par vīriešiem.

Misis Tabsa sāka rosīties ap Džennu. Viņa lika Florijai ieliet tasi tējas. Viņa mēģināja iekārdināt Džennu ar kāzu torti, ar putukrējuma kūku viņa atgādināja, ka Džennai tagad esot jāēd par diviem. Paņēmusi pēdējo apelsīnu un sadalījusi to divās daļās, viņa pusi piedāvāja Džennai un pusi Florijai.

Dženna pakratīja galvu. Mazulis sakustējās, tad norima.

-   Nu labi. Dot un lūgt, tas par daudz, paziņoja misis Tabsa. Izklājusi mutautiņu klēpī, viņa notiesāja apelsīna pusīti pali.

-   Ak tu tētīt, cik gards! viņa iesaucās, kad pēdējā apelsīna daiviņa nozuda viņas mutē.

Pa to laiku Dženna bija noņēmusi savu laulības gredzenu.

Piesardzīgi un uzmanīgi viņa to nolika uz pavarda malas. Paņēmusi krāsns kruķi, Dženna spēcīgi zvēla ar to pa gredzenu, pārliecināta, ka tas salūzīs, bet gredzens nesalūza. Tas iemirdzēdamies palēcās kā dzīvs gaisā un, daudzreiz apmetis riņķi, nokrita uz paklājiņa pie pavarda. Florija un misis Tabsa iepleta acis.

-   Ienīstu šo gredzenu. Tas ir viņa vecāsmātes gredzens. Es viņu arī ienīdu, Džennas balss bija pavisam saprātīga.

Misis Tabsa piecēlās, pacēla gredzenu un, iebāzusi savā kabatā, mirkšķinādama acis, uzlūkoja Džennu.

-   Astoņpadsmit karatu. Es varu pateikt pēc krāsas. Redzi? Vesela gineja, varbūt vairāk. Gineja ir divi maisi ogļu. Divu ogļu maisu vienai krāsnij pietiek veselai nedēļai. Uzsit to gaisā!

-   Uzsist gaisā?

-   Ieķīlā, mīļā! Tu vienmēr varēsi dabūt to atpakaļ un, ja ne… nu, pasaki viņam, ka pazaudēji. Viņš tev ticēs. Es par to nešaubos.

Misis Tabsa pavīpsnāja. Viņa bija tieša sieviete un tādēļ kaut arī Dženna tikko bija apprecējusies pielika pirkstu pie pieres.

-   Neapķērīgs, viņa sacīja. Smuks, tur es piekritu. Bet ar attapību tā nu ir, kā ir.

-   Tu kļūdies, atbildēja Dženna. Piecēlusies viņa iebāza roku misis Tabsas kabatā un izvilka gredzenu.

Uzmaukusi gredzenu atpakaļ pirkstā, viņa vēroja, kā tas mirgo.

-   Jā, Konstance. Tas ir interesanti. Noslēpums atminēts. Stēms apklusa un piegāja pie loga. Un kad tu to atklāji?

-    Šorīt. Es apciemoju viņu vienreiz nedēļā katru nedēļu kopš kāzām. Es neaizmirstu savus pienākumus. Nabaga Dženna! Viņa izskatās nevesela. Es viņai aiznesu dažas glītas zīdaiņu drēbītes. Viņa sabruka.

Konstance, pirms minūtēm piecpadsmit ieradusies Stēma Olbenijas dzīvoklī, izvilka no savas melnās platmales lielu un spožu saspraudi un nometa cepuri uz krēsla. Viena galvas kustība, un viņas mati nevērīgi sasprausti acumirklī izrisa pār viņas pleciem: Stēmam tā labāk patika.

Konstance uzlūkoja Stēmu, kurš viņas atklāsmes par Henesiju uzklausīja bezkaislīgi kā vienmēr. Stēms raudzījās laukā pa logu: Konstance gandrīz fiziski varēja sadzirdēt, kā viņš prātā pāršķirsta savas kartotēkas kartītes. Stēmam patika saņemt informāciju to Konstance zināja, bet viņa uzmanīgi sekoja izpaustās informācijas daudzumam un saturam: šo sacīs, bet šo ne!

-    Saproti, Džennai kādreiz bija mīļākais nu jau pirms daudziem gadiem…

-    Mīļākais? Stēms atskatījās. Un kurš tas bija?

-    Ak, nekas ievērojams vienkārši kāds no ciemata. Gājis bojā karā, domājams, kā daudzi citi. Bet Henesiju, liekas, mocīja greizsirdība. Mežonīga greizsirdība. Viņš zināja, kur abi satikās. Un izlika viņam slazdu…

-               Un slazdā iekrita pavisam cits cilvēks? Stērns sarauca pieri.

-     Droši vien tev, Konstance, bija sāpīgi to dzirdēt.

-   Zināmā mērā. Konstance sāka nemierīgi staigāt apkārt pa istabu, kā bieži mēdza to darīt, kad ieradās Stēma Olbenijas dzīvoklī. Viņa nāca uz šejieni jau trīs mēnešus.

Pie izsmalcināta galdiņa viņa apstājās.

-    Pagājis ilgs laiks. Apstākļiem nav īpašas nozīmes, ja rezultāts paliek nemainīgs. Nu jau par vēlu kaut ko darīt es pārliecināju par to Džennu. Turklāt man pašai bija radušās aizdomas. Jau sen sakarā ar dažiem Ketcrmola izteikumiem. Visādā ziņā lai tas paliek. Man nav atriebīgu jūtu pret Henesiju. Bez tam nebija laika domāt par mani pašu. Es raizējos par Džennu un viņas bērnu. Tagad, kad Džeina dodas uz Franciju, nepaliek neviena, pie kā viņa vajadzības brīdī varētu griezties, bet viņa izskatījās tik nomākta un vāja. Es sāku baidīties par bērnu…

-   Konstance, tu mani pārsteidz. Nebiju pamanījis tevī labdarības tieksmes.

-   Pateicos, ser, par mana rakstura novērtējumu. Konstance uzmeta Stēmam izaicinošu skatienu. Zini, man kaut kur krūtīs tomēr ir sirds tā ir mazliet cieta, bet pukst. Es gan negaidu, ka vīrietis spētu saprast, cik maza ir atšķirība starp mīļāko un kalponi. Un tu, protams, neesi sentimentāls. Kāda gan tev daļa gar zīdaiņiem…

Stēms apveltīja viņu ar vēsu skatienu. Konstance atkāpās vēl vienu soli un, nostājusies aiz krēsla, paņēma rokās greznu nefrīta figūriņu. ;

-   Bez tam, viņa domīgi turpināja, es šodien atklāju sevī ko interesantu. Tādēļ arī sāku par to runāt. Zini, kāpēc es tik augstsirdīgi piedodu Henesijam, Montegjū? Tāpēc, ka zinu, kas ir greizsirdība. Ak jā! Tā ir piezagusies pat man jā, pat man. To nu es nekad negaidīju.

Viņa apklusa. Kad Stērns nekādi nereaģēja uz viņas vārdiem, Konstance, mazliet aizkaitināta, saviebās. Kad viņa ienāca istabā, Stērns bija viņai noskūpstījis roku. Šī oficiālā apsveicināšanās arī bija viss. Viņš nebija Konstancei pieskāries. Viņš lika gaidīt. Skat, cik savaldīgs vīrietis! Konstance grozīja pirkstos nefrīta figūriņu.

-   Saki man, Montegjū, viņa atkal ierunājās. Tagad sekos greizsirdības vadīts jautājums. Vai es esmu pirmā jaunā sieviete, kas tevi šeit apciemo, vai arī tev tas kļuvis par paradumu?

-   Vai esmu uzticīgs Modai? Vai to tu gribi zināt? Stēms sakrustoja rokas.

-   Es zinu, ka tu neesi tā īsti uzticīgs Modai, Konstance atbildēja, pievērsdama viņam tumšu skatienu. To es šajos beidzamajos mēnešos esmu sapratusi. Bet es gribu zināt, vai es neesmu tikai viena no daudzām. Es gandrīz vai sliecos domāt, ka esmu.

Stēms izdvesa nepacietīgu nopūtu.

-   Konstance, es esmu bijis uzticīgs Modai, kā tu to sauc, kādus piecus vai sešus gadus ja neskaita pavisam nedaudzas nenozīmīgas novirzes no pareizā ceļa. Es neesmu brunču mednieks. Brunču medniekus es, patiesību sakot, nicinu. Un es neesmu pārvērtis par paradumu neuzticību Modai, nedz arī tagad gribu būt viņai neuzticīgs…

-   Bet tu esi?

-   Jā, esmu.

-   Un es es arī esmu tikai nenozīmīga novirze? Konstance pievērsa viņam savu “pamesta bērna” skatienu.

-   Tu, mana mīļā, esi vairāk Lielais Ceļojums, un es esmu pārliecināts, ka tu to zini…

-   Tātad nav tā, ka tu ar mani tikai spēlētos? Konstance nopūtās.

-    Tu to spētu. Reizēm man tā šķiet. Es nāku uz šejieni esmu tik piesardzīga, neviens neko nenojauš. Mana sirds sitas tik strauji, it kā es būtu skriešiem skrējusi pa ielu. Un tomēr pilnīgi iespējams, ka neesmu tev nekas vairāk kā rotaļa. Tā es reizēm domāju. Tu, Montegjū, man šķiet, esi kā kaķis, kaķis ar ļoti asiem nagiem, bet es pati kā pelīte. Dzīvnieciņš. Rotaļlieta. Tu spēlējies ar mani un tikai gaidi brīdi, kad varēsi mesties man virsū.

-   Cik nepārliecinoši! Stēms izvairīgi pasmaidīja. Es nemaz par tevi tā nedomāju un esmu pārliecināts, ka tu to zini…

-Tā jau tu saki, bet vai tā ir patiesība? Kā lai es to zinu? Es skatos uz tevi un neredzu neko, ne mazāko emociju atspulgu. Tu stāvi, sakrustojis rokas, vēro mani un gaidi. Es nekad nevaru zināt, ko tu patiesībā domā.

-   Vai es esmu tik neizteiksmīgs? Stēms sausi noteica. Tu mani pārsteidz, Konstance. Es domāju, ka esmu devis tev neliešu apliecinājumu…

-    Iekāri, Montegjū, neviens vīrietis nespēj noslēpt pat ne tu. Apskaujot es to saredzu pietiekami skaidri. Tātad es tevi uz to izprovocēju. Tas nav necik daudz.

-    Tieši otrādi. Tas nav maz. Daudzas acīm redzami valdzinošas sievietes atstāj mani pilnīgi vienaldzīgu.

-   Es saprotu. Konstance atmeta galvu. Tādā gadījumā…

-Bet tu… Nē, Konstance, neaizej. Bet tu, kā jau teici, mani provocē.

Daudzos un dažādos veidos. Un ne tikai fiziski.

-   Tā ir taisnība? Konstance, kura strauji bija devusies uz durvīm, apstājās un atskatījās.

-    Nu protams! Mana dārgā Konstance, es izjūtu visdziļāko cieņu tava prāta un tava gribasspēka priekšā. Es apbrīnoju tavus aplinkus gājienus, lai nonāktu pie mērķa. Un it īpaši es apbrīnoju veidu, kā tu koķetē. Man tas liekas valdzinošs un neparasts…

-    Es tevi ienīstu, Montegjū.

-    Bet palaikam man liekas, ka tu koķetēriju velc garumā, un tad tas kļūst nogurdinoši. Tāpēc tagad beidz un nāc pie manis!

Konstance vilcinājās. Telpā bija jūtams saspīlējums, kā vienmēr, kad viņi satikās, daļēji seksuāls, daļēji kareivīgs saspīlējums. Tas vilka viņu pie Stērna ar spēku, kas Konstancei reizēm likās biedējošs. Viņa nevēlējās, lai Stēms pamana, cik spēcīga ir šī tieksme, un tādēļ, kā jau viņš teica, koķetēja un vairījās. Izturību! Konstancei patika šie mirkļi, kad abi vilcinājās. Tie lika viņai nodrebēt seksuālās gaidās, it kā viņa uz savas ādas jau baudītu Stērna vēso un pieredzējušo roku pieskārienu.

Gaidas tomēr nācās ierobežot ar piesardzību. Konstance justos daudz laimīgāka, ja varētu drošāk lasīt Stēma domas. Par savām spējām to darīt viņa nebūt nebija pārliecināta. Stēma skatienā tagad, kā bieži vien, jautās izteiksme, kas Konstanci darīja piesardzīgu. Tā it kā sacīja, ka viņam zināms vai saprotams kaut kas tāds, ko viņš tai nesaka, un šīs zināšanas viņam deva priekšroku abu savstarpējā cīniņā.

Uzsākot šīs likšanās, kuru laikā Konstance izjuta nepieciešamību staigāt pa istabu, viņa reizēm jutās kā piesieta zīda pavedienā. Un šī pavediena galu cieši turēja Stēma roka. Konstanci tas aizvainoja. Reizēm biedēja. Tagad, viņam nepaklausīdama, izliekoties nedzirdam viņa balss noskaņu, kas satrauca viņas miesu, kas atbalsojās viņas domās kā spalga un asa nots, līdzīga tai, kāda rodas, ja ar nazi pārvelk stiklam, Konstance kavējās. Viņa ieskatījās pie melnā sēru tērpa krūtīm piespraustajā pulkstenītī un piebilda, ka esot jiu vēls, viņas pulkstenis kavējoties un viņai vajadzētu atgriezties mājās.

-    Konstance, Stērns spēji pārtrauca visas iebildes un pastiepa roku. Konstance, nāc pie manis!

Stērns pieskārās viņas kaklam, Viņš atglauda Konstances matus no pleciem un sejas. Sajuzdama viņa pieskārienu, Konstance apslāpēti iekliedzās, ir kā viņš būtu tai iesitis.

Konstance izliecās viņa skavās un cieši piekļāvās viņa augumam. Viņš jau bija ciets. Kad viņa tam pieskārās, lai pārliecinātos, Stērns apdomīgs, pat būdams uzbudināts, piesardzīgs pat iekārē noveda viņu malā, nost no loga.

Viņš uzlika plaukstu Konstancei uz krūts. Viņš lēnām virzīja pirkstus turp un atpakaļ pāri krūtsgalam. Viņš vēroja Konstances seju un, kad viņa nespēja vairs noslēpt uzbudinājumu, sāka viņu skūpstīt.

Abu mēles saskārās. Kad viņš atlaida Konstanci, bija aizritējušas kādas piecas minūtes viņiem atvēlētā laika. Konstance trīcēja. Viņas apakšlūpa bija pietūkusi, un tajā sārtojās maza brūcītc. Skūpsta karstumā Stērns bija izsūcis asinis. Viņš izvilka savu kabatlakatu tīru, tikko mazgātu, baltu mutautiņu un, aptinis ap pirkstu, piespieda to brūcei.

Kad viņš to atņēma, abi klusējot raudzījās uz mazo, košo asins traipiņu.

-   Tevis dēļ man tek asinis, sacīja Konstance.

Viņa pacēla acis un ielūkojās Stēma sejā. Viņi cieši nopētīja viens otru. Stērns acumirklī atguva savaldību.

-   Nešaubos, ka arī man tevis dēļ varētu tecēt asinis. Viņš aizgriezās. Attiecīgā laikā. Attiecīgos apstākļos.

-    Montegjū…

-    Skaties, esmu nopircis tev dāvanu.

Nelikdamies ne zinis par Konstances sejas izteiksmi un balss noskaņu, kādā Konstance izrunāja viņa vārdu, noskaņu, kuru viņa nākamajā acumirklī nožēloja, jo tās dēļ daudz kas tika zaudēts, Stēms iebāza roku kabatā un kaut ko no tās izvilka. Konstance īsti nespēja saskatīt, ko, bet tas spīdēja. Izveicīgām rokām Stērns aplika to viņai ap delnu.

Tā bija rokassprādze: rokassprādze, kuru pēc četrpadsmit gadiem Konstance pasniegs kā kristību dāvanu. Šī rokassprādze bija izsmalcināta, jauka un sarežģīti veidota lietiņa zeltā un rubīnos mirdzoša čūska. Tā apvijās ap viņas roku un melno tērpa piedurkni, tā apvijās vienreiz, divreiz, trīsreiz. Čūskas plakanā galva ar šķelto mēli atdūrās pret plaukstas pamatni, tur, kur bija sataustāms pulss. Stēms pacēla viņas roku un nopētīja savu dāvanu.

-    Tā daudz labāk izskatītos uz kailas ādas, viņš beidzot sacīja.

Konstance iekliedzās un atrāva atpakaļ roku.

-    Es to nevaru valkāt. Tu taču zini, ka nevaru. Tā ir pārāk skaista. Pārāk dārga. Cilvēki pamanīs. Pat G vena pamanīs. Viņi prasīs, kā es pie tādas tiku.

-   Nu un tad? Stēms paraustīja plecus. Glabā to šeit. Uzliec, kad atnāksi pie manis. Pagaidām. Bet vēlāk…

-   Vai es tev ko nozīmēju? Konstance atlēca nost no Stēma. Viņas balss kļuva aizvien skaļāka. Vai es nozīmēju? Izrādās, ka tu man nozīmē. Mazliet. Vairāk, nekā es gaidīju, vairāk, nekā es būtu gribējusi. Es sev solīju, ka palikšu brīva kā gaiss, bet tagad es neesmu vis tik brīva. Es nesaku, ka tu varētu salauzt manu sirdi. Neviens vīrietis nespēj salauzt manu sirdi. Taču tas, ko tu dari, tas, ko tu varētu darīt… Es…

Konstance stingu seju, acīm niknumā satumstot, apklusa. Stēms, pieradis pie viņas savādajiem un piepešajiem dusmu izvirdumiem, neteica ne vārda. Konstanci vērodams, viņš gaidīja, un viņa miers, liekas, Konstanci uzkurināja vēl vairāk, jo viņa sāka raustīt rokassprādzes slēdzi, it kā gribētu to noraut no rokas, it kā gribētu to aizsviest pa gaisu. Slēdzis bija pavisam sīks un nepadevās. Viņa izgrūda skaņu, kas liecināja par dusmām un vilšanos. Stēms mierīgi saņēma viņas roku un atdarīja slēdzi.

-   Saproti, tu vari to valkāt vai nevalkāt, kā tu vēlies. Tā, Konstance, ir vienkārši dāvana, nekas vairāk.

-    Tā nav vienkārši dāvana. Nekas nav vienkāršs, ko tu dod.

-   Man žēl, ka rokassprādze tev tik ļoti nepatika. Es biju domājis, ka tā tevi varētu iepriecināt.

Stēms aizgriezās un nolika rokassprādzi uz galda. Attālinājies no

Konstances, viņš sāka staigāt pa istabu, pārcilādams te vienu lietu, te citu. Sirdij strauji sitoties, Konstance viņu vēroja. Muļķīgi, muļķīgi, muļķīgi viņa bija pateikusi par daudz. Jāmācās savaldīties. Viņa vēroja, kā Stēms paņem rokās vāzi un pēta. Viņa sev teica, ka Stēms ir kolekcionārs, viņam patīk iegūt skaistas lietas. Viņam patīk, ka tās viņam pieder. Mani viņš nekad neiegūs savā īpašumā, viņa nodomāja.

Tomēr doma par piederēšanu šim vīrietim Konstanci pievilka, lai arī kā viņa tam pretojās. Piederēšana saistās ar iegūšanu. Konstance nodrebēja. Stēms, nolicis vāzi atpakaļ, atskatījās. Viņa sejā tobrīd atspoguļojās nepārprotama nepatika.

Konstancei šī nepatika šķita satraucoša. Viņa nesaprata, kāpēc, bet tā tas bija. Viņa dusmas kā lādiņš izgāja cauri miesai. Tās lika viņai piepeši viegli notrīsēt. Viņa pavērsa Stēma skatienam savu sabijušos, bet mazliet nekaunīgo bērna seju.

-   Ak, kāda sejas izteiksme! Viņa nedaudz uzmeta lūpu, tad nolieca galvu. Tagad esmu tevi aizvainojusi. Esmu bijusi rupja, nejauka un aizskārusi tavas jūtas. Tikai tev nav jūtu, ko aizskart. Saproti, Montegjū, es tā negribēju. Es nožēloju. Tu vari mani sodīt, kā pats vēlies.

-    Man nav ne mazākās vēlēšanās tevi sodīt, viņš vēsi atteica.

-   Tu par to esi pārliecināts, Montegjū? Izskatās, ka tu gribētu mani… iepliķēt. Iespējams, ka diezgan spēcīgi.

-   Tiešām? Es nemēdzu sist sievietēm, viņš strupi noteica un uzgrieza mugu(^.

-    Ko ta<f? Es saprotu, ka esmu tevi sadusmojusi.

-    Itin nemaz. Es gribēju nodoties praktiskām lietām. Man bija padomā apspriest mūsu plānus…

-    Plānus?

-   Plānus. Es, Konstance, esmu lietišķs cilvēks un mēdzu plānot. Tā mēs nevaram turpināt. Atrunas. Alibi. Krāpšanās. Tas jau velkas pietiekami ilgi.

-   Nesaprotu, kāpēc. Konstance, sākdama atgūties, atkal nedaudz atmeta galvu. Bez tam es ienīstu plānus. Plāni tik ļoti ierobežo…

-    Reiz tev bija doma ar mani apprecēties. Laulības arī var uzskatīt par plānu.

Stēma balss tagad skanēja izmeklēti pieklājīgi. Konstance, gribēdama izlikties bezrūpīga, lai cik satraukta būtu, runāja izvairīgi.

-    Laulības? Ak, laikam tā bija, viņa nenopietni ieteicās. Bet pagājuši vairāki mēneši. Kopš tā laika tik daudz kas noticis. Eklends ir miris. Esmu tērpusies sērās. Atzīstu, ka nāku pie tevis, bet…

-    Tad tavs piedāvājums apprecēties bija vēl vieni meli?

Konstance apstājās.

-    Vēl vieni meli?

-     Tu taču meloji man par savu māti, Konstance, Stēms joprojām pieklājīgi sacīja. Es tikai domāju, ko tu vēl esi samelojusi, tas ari viss. Viņš pienāca tuvāk. Konstance, dārgā, ja jau tev jāmelo un it īpaši, ja tev jāmelo man, tad melo tā, lai tavus melus nevar pārbaudīt. Nekad neiedziļinies nevajadzīgos sīkumos, melojot tā ir pati lielākā kļūda. Viņš uz mirkli apklusa. Sleidas studentu skaitā nekad nav bijusi tāda Džesika Mendla. Patiesībā es šaubos, ka tāda Džesika Mendla vispār eksistējusi. Vai tu izgudroji viņas uzvārdu? Izlasīji grāmatā?

Iestājās klusums. Stērns tagad stāvēja cieši blakus. Viņu skatieni sastapās, un abi nenolaida acu viens no otra. Pēc brīža Konstance pasmaidīja.

-    No grāmatas, viņa atbildēja. Patiesībā tā piederēja Eklendam.

-     Un īstā Džesika viņa bija ebrejiete?

-     Varēja būt. Viņa bija mana tēva sekretāre kad viņš vēl varēja atļauties turēt sekretāres. Kad viņa palika stāvoklī, viņš to apprecēja, Protams, viņa tam bija vienaldzīga. Tēvs viņu ienīda tā viņš bieži man apgalvoja. Ja viņa bija ebrejiete, tad neturējās pie savas reliģijas, bet tu jau, protams, arī ne.

Tas tika pateikts ar zināmu asumu, un Stērns, kuram, iespējams, Konstance visvairāk patika tad, kad aizstāvējās, pielieca galvu, it kā atzīdams, ka viņa guvusi punktu savā labā.

-    Tad kāpēc tu man meloji?

-     Kāpēc? Lai tu mani pamanītu. Tu jau to zini.

-    Tev neienāca prātā, ka es varu pārbaudīt? Tevi neuztrauca, ka tavus melus var atklāt?

-    Tobrīd man tas neienāca prātā. Es novērtēju tevi par zemu, Montegjū.

Konstance ielūkojām viņam sejā. Liekas, nepatika bija izgaisusi.

-     Man tas neienāca prātā, viņa jau lēnāk turpināja. Bet vajadzēja par to padomāt. Kas attiecas uz atklāšanu par to es tikai priecājos. Nekad neesmu apgalvojusi, ka esmu tikumīga sieviete. Man labāk patīk, ka tu zini, kāda esmu patiesībā.

-    Kā tad, man tas arī labāk patīk. Stēms apklusa, tad saņēma viņas roku. Šoreiz Konstance to neatrāva. Man tas ari patīk labāk ar noteikumu, ka tu skaidri saproti vienu lietu. Mums abiem, Konstance, būs labāk, ja tu man vairs nemelosi. Spēlē spēles, protams, bet tikai ne ar mani. Pēc tam kad mēs apprecēsimies…

-    Apprecēsimies? Vai tad mēs apprecēsimies?

-    Bez šaubām. Un norunāsim, ka pēc laulībām tas paliks spēkā. Iztiksim bez meliem. Vairāk es neko no tevis neprasu. Es tev neprasīšu atzīties mīlestībā…

Stēms ieturēja pauzi, bet, kad Konstance neko neteica, viegli sarauca pieri un nostādītā balsī Konstancei likās, ka viņš iepriekš sakāmo būtu iestudējis, turpināja. Es pat neprasu, lai tu būtu man uzticīga. Esmu vecāks par tevi un neuzskatu, ka seksuālā uzticība laulāto starpā būtu pali augstākā vērtība. Citas uzticības formas man rūp vairāk. Tātad nemelosim viens otram. Ne tagad, ne pēc tam. Tāds lai ir mūsu līgums. Norunāts?

Stēms runāja nopietnu seju un apdomīgi, it kā gribēdams, lai teiktais iegulstas viņas atmiņā. Konstancei pārskrēja satraukuma vilnis, bet viņa saglabāja arī zināmu piesardzību. Neizprazdama, kādēļ Stēms nolēmis izteikt bildinājumu šādā veidā, viņa izšķīrās par vieglu, koķetu atbildi.

-    Tu runā tik bezkaislīgi, Montegjū. Taču es piekrītu. Lūk! Dodu tev savu roku un savu vārdu. Viņa nopūtās un piespieda savu mazo plaukstu pie sirds. Bet, tā kā tagad ir tava kārta izteikt bildinājumu, manuprāt, tu to varēji izdarīt mazliet kaislīgāk. Līgums, ko tu neteiksi! Mēs pašlaik neatrodamies Silijā. Tu varētu atļauties mazliet emociju. Nāc šurp, Montegjū, vai tu nevarētu man izteikt atzīšanos?

-    Ļoti labi. Stēms likās uzjautrināts. Lai būtu atzīšanās. Patiesa atzīšanās atbilstoši mūsu līgumam. Viņš domīgi pieklusa. Es tevi nemīlu, Korīstance, bet tas, ko jūtu pret tevi, daudz vairāk līdzinās mīlestībai nekā tas, ko jūtu pret kādu citu sievieti. Tu man patīc, Konstance, par spīti taviem meliem, pareizāk sakot, to dēļ. Manuprāt, mēs esam līdzīgi. Man liekas, mēs esam… viens otra mērs. Izzūdot sasprindzinājumam, viņš pasmaidīja. Turklāt, mana dārgā, es domāju, ka tu būsi mans ieguldījums, tāpat kā es tavējais. Manuprāt… mūsu savienība būs vētraina, bet arī bagātīga. Un dividendēm dividendēm jābūt dāsnām. Nu, vai ar to pietiks? Vai no Sitijas veikalnieka nebūs diezgan prasīts? Jūtos mazliet apjucis…

Šīs runas laikā Stēms bija viņai pieskāries. Runādams par ieguldījumiem, viņš bija sācis atpogāt Konstances žaketi. Nonākot līdz vētrainajai savienībai, bija atpogāta Konstances blūze. Un, kad Stērns bija licis līdz dividendēm, viņa vēsā plauksta apņēma Konstances krūti.

Viņa savaldība pamazām izgaisa, un Konstance, kurai patika, ka viņš mēģina pretoties pamošanās brīdim, kurai patika kārdināt, redzēt, kā viņš cīnās un tad padodas, Konstance satvēra viņa roku un cieši piespieda vietai, kur sitās viņas sirds. Konstance pavērsa pret viņu savu seju. Viņa noskūpstīja Stērnu uz lūpām. Uzbudinājumā mirdzošām acīm, viņa mazliet atkāpās.

-    Bet vai tu zini, ko es domāju? Konstance viņu uzlūkoja. Es, Montegjū, domāju, ka mēs varētu cīnīties kopā, tu un es. Es domāju, ka mēs kļūtu tik vareni, tik bagāti un tik brīvi, ka varētu nolikt visu pasauli sev pie kājām. Mēs to varētu samīt ar kājām un nicināt vai pazemoties un pieņemt kā mums labpatiktu. Ak, mēs būtu neuzvarami…

Te viņa apklusa un kļuva lietišķa. Viņa novilka žaketi, atbrīvoja blūzi. Kad šie nu jau pierastie sagatavošanās darbi bija paveikti, viņa atskatījās un uzmeta Stērnam ļaunu skatienu.

-    Bet es domāju, ka mūs gaida arī grūtības. Es ceru, ka tu visu esi labi izplānojis. Kad ļaudis uzzinās… Kad Moda uzzinās. Dentons. Gvcna. Es joprojām neesmu pilngadīga. Mūs gaida šausmīgas scēnas. Ak, Montegjū, mūs gaida īsta cīņas arēna.

-   Esmu pārliecināts, Konstance, ka tev tas sagādās prieku. Stērns saņēma viņas roku. Mani tas varētu pat uzjautrināt. Bet, kā jau tas gadās, tu maldies. Saki kur? Varbūt tur…

Stērns gandrīz bija atguvis līdzsvaru. Viņš pieveda Konstanti pie neliela franču stilā darināta atzveltnes krēsla istabas stūrī. Sarkani polsterētais atzveltnes krēsls bija novietots iepretī spogulim. Konstance ļāva sevi apsēdināt. Viņa atklāja, ka neatceras, vai atzveltnes krēsls vienmēr šeit atradies vai arī ticis pārvietots, viņu gaidot. Pārvietots, viņa nodomāja. Arī tas bija satraucoši.

Viņa pavērsa pret Stērnu gaidpilnu seju, un Stērns pēc sava paraduma veica zināmus priekšdarbus.

Novilcis Konstances blūzi, Stērns sakārtoja viņas matus tā, kā viņam vislabāk patika, ļaudams cirtām vīties pār kailajiem pleciem. Viņš sakārtoja melnos svārkus, atsedzot viņas kailās kājas, lai redzams būtu ari krēsla koši sarkanais audums. Kad kompozīcija apmierināja viņa kritisko skatienu, viņš paņēma noniecināto rokassprādzi un aplika to viņai ap roku. Šoreiz Konstance nepretojās. Kā jau viņš bija paredzējis, rokassprādze vislabāk izskatījās uz kailas miesas.

-   Saki man, kāda es tev liekos, Konstance sacīja, vērdamās spogulī. Tā viņa vaicāja bieži.

Stērns nopietni ielūkojās spoguli.

-    Tu izskaties apgrēcīga, viņš sacīja pēc īsa klusuma brīža.

To dzirdot, Konstance apgalvoja, ka gribot kļūt vēl apgrēcīgāka, bet, sastapusies ar Stērna atturību, savaikstīja grimasi.

-    Kad? viņa vaicāja.

-   Nu, pēc tam, kad būsim precējušies. Stērns aizgriezās. Nevai

nību var zaudēt tikai vienreiz tās zaudēšanu var tāpat saistīt ar kādu svinīgu bridi. Bez tam esmu tev teicis lai gan nešaubos, ka tu pati zini, seksā repertuārs ir ierobežots. Ļoti liela kļūda, ja pārāk ātri izsmeļ tā daudzveidību. Tāpēc šodien, kad mums ir maz laika, es domāju…

-    Pieskaries man! Konstance satvēra viņa roku un pievilka sev klāt. Skūpsti mani! Runā ar mani, kad pieskaries. Man tas patīk. Stāsti man, stāsti, kas notiks. Pastāsti, kāpēc nebūs grūtību. Tava vecuma vīrietim, manas tantes mīļākajam, un meitenei, kas pēc vecuma varētu būt tava meita. Kādēļ nebūs ne scēnu, ne apvainojumu?

Stēms nostājās aiz krēsla un noliecās pār viņu. Abu acis spogulī sastapās. Viņa plauksta apņēma Konstances kaklu.

-   Droši vien būs gan strīdi, gan apvainojumi, viņš atbildēja. Tas ir neizbēgami. Bet tu redzēsi, Konstance, ka neviens neliks mums šķēršļus ceļā.

-    Moda?

-    Es parūpēšos par Modu.

-    Bet Dentons? Dentons to nekad nepieļaus.

-    Dentons nav tavs tēvs. Dentons piekritīs jebkurā gadījumā.

-   Noglāsti mani! Ak Dievs, jā, jā, tā! Dentons? Tas nav iespējams. Kāpēc?

-   Kāpēc? Stēms pieliecās. Kāpēc? Vispirms, tāpēc, ka Zēns vairs negrasās precēties ar mantinieci. Otrkārt, tāpēc, ka Dentons man parādā krietnu naudas summu.

Vārds nauda viņa mutē likās nesam seksuālu lādiņu. Abi kādu bridi nekustīgi skatījās viens otram acīs.

-    Daudz? Konstance atliecās un, atbalstījusi galvu pret Stērna pavēderi, viegli paberzējās.

Varbūt iemesls bija meklējams šajā Konstances rīcībā, varbūt bija vainojama alkatība viņas balsī, bet Stēms noslēdzās.

-    Ak, ļoti daudz, viņš piesardzīgi atbildēja, un, to sakot, vieglas trīsas pārskrēja abu augumiem.

-    Ātrāk! sacīja Konstance.

Stērņs pavirzīja krēslu par collas ceturtdaļu. Virs melnajām zīda zeķēm viņas kājas bija ļoti baltas. Konstance nenolaida acis no spoguļa, vērodama viņa pieskārienus un glāstus. Stērnam noliecoties starp viņas kājām, Konstance apskāva viņa galvu un sāka runāt. Atskanēja pikanti un strauji vārdu plūdi. Konstancei patika vārdi, it īpaši šie. Viņa mīlēja saldkairo satraukumu, ko tie atmodināja.

Vārdi un skatīšanās tie izraisīja vislielāko uzbudinājumu; līdz šim viņa nebija cietusi neveiksmi.

Dažas nedēļas vēlāk, kā zinājusi, Konstance saņēma uzaicinājumu no Modās.

Pēc Modās lūguma viņa ieradās viena. Viena viņa gaidīja Modās viesistabā. Viņa pieskārās mēbelēm. Šķiet, ka vispirms viņa aplūkoja gleznas un pēc tam tās saskaitīja.

Konstance Modu apciemoja pirmo reizi pēc tam, kad Stēms bija ieradies vizītē pie Dentona un saņēmis saderināšanās atļauju. Stērns, Konstancei par aizkaitinājumu, paša sarunas ar Modu atteicās apspriest. Šajā jautājumā viņa klusēšana bija absolūta. Arī no Gvenas viņa maz ko bija uzzinājusi par Modās reakciju, lai gan ilgi taujājusi. Gvena joprojām gremdējās bēdās par Eklenda nāvi. Viņa bija saņēmusies tik daudz, lai lūgtu Konstancei atsaukt saderināšanos. Viņasprāt, tā nebija iespējama. Tad, sastapusies ar vīra neizskaidrojamo samierināšanos, ar Konstances apgalvojumu, ka viņa nespējot pretoties sirds pavēlēm, Gvena padevās. Nespēdama Konstanci pārliecināt, viņa no tās izvairījās. Tāpēc tagad, gaidīdama ierodamies Modu un mana vectante lika viņai kadu laiku gaidīt Konstance juta mostamies pavisam noteiktu ziņkāri. Viņa mēģināja iztēloties, kā Moda ieradīsies. Vai viņa raudās? Pārmetīs? Vai cer, ka Konstanci vēl tagad iespējams atrunāt no šīm laulībām?

Konstance mācījās sagatavoties visiem iespējamiem konfliktiem dzīvē, kā aktrise gatavojas jaunai skatuves lomai. Šim gadījumam viņa bija sacerējusi ļoti jauku, nelielu runu. Kad mana vectante beidzot parādījās, Konstance apjuka, jo Moda ieradās viesistabā, kā parasti, moža, enerģiska un labā noskaņojumā. Viņa nesāka nedz strīdēties, nedz izteikt pārmetumus. Viņa negrasījās neko lūgt.

Konstance ieturēja pauzi un tad uzsāka sagatavoto runu. Viņa atgādināja Modai, cik daudz esot tai parādā, viņa atcerējās Modās agrāko sirsnību pret sevi. Viņa paskaidroja, ka, juzdamās parādniece, ilgu laiku bija cīnījusies ar savām jūtām pret seru Montegjū. Viņa esot centusies neņemt tās vērā, viņa mēģinājusi tās apkarot, bet ar laiku, sākdama saprast viņa attieksmi pret sevi, padevusies.

Šādā garā Konstance turpināja labu brīdi. Moda viņu uzklausīja. Ja arī reizi vai divas Konstance juta, ka Modās sejas izteiksme pauž nicinājumu, viņa nelikās to manām. Viņa norunāja sakāmo līdz beigām, un, kad bija tikusi ar to galā, Moda kādu brīdi klusēja. Abas sievietes joprojām stāvēja kājās.

-    Tu nepieminēji vārdu mīlestība, beidzot domīgi ieminējās Moda un pievērsa skatienu logiem. Cik savādi! Tāpat kā Montegjū.

Konstance sapīka. Viņasprāt, mīlestība bija īstais vārds, ko Stēmam

vajadzēja izmantot, lai piešķirtu spēku saviem argumentiem, runājot ar Modu, ja ari viņš izvairījās to lielot sarunā ar viņu. Viņa sarauca pieri.

-    Es negribu lieki sāpināt, viņa ierunājās.

Moda viņu pārtrauca ar rokas mājienu.

-    Konstance, lūdzu, neuzskati mani par muļķi. Tu esi absolūti vienaldzīga pret sāpēm, kuras tu varētu sagādāt citiem, par to esmu pilnīgi pārliecināta. Patiesībā es reizēm domāju, ka ir vēl sliktāk. Man ir aizdomas, ka ļauna darīšana tev sagādā baudu. Katrā ziņā… Viņa pagriezās ar seju pret Konstanci un domīgi viņu uzlūkoja. Neesmu tevi aicinājusi šurp, lai iztaujātu vai strīdētos. Man nav vēlēšanās klausīties liekulīgās runās, tā ka vari atvilki elpu. Viņa apklusa. Ataicināju tevi, lai kaut ko pateiktu.

-    Un kas tas būtu, tante Moda?

-   Tu neesi man rada. Lūdzu, nelieto šo uzrunu!

-    Kas tad tas būtu?

-    Tu nepazīsti Montegjū.

Moda aizgriezās. Konstance viņai aiz muguras savaikstīja grimasi.

-    Acīmredzot man nāksies iepazīties ar viņu tuvāk…

-    Iespējams. Tu nepazīsti viņu tagad.

-    Bet tu pazīsti?

To dzirdot, Moda pagriezās pret viņu. Konstances balss skanēja nekaunīgi. Iespējams, viņa cerēja izprovocēt Modu, kuras savaldība bija sākusi vinu kaitināt. Ja tā, tad velti. Moda kādu brīdi klusēdama vinā * 7 > nolūkojās, un viņas sejas izteiksmē varēja lasīt nicinājumu, bet tikpat labi nožēlu.

-   Jā, pazīstu, viņa pārtrauca klusumu. Iespējams, es viņu pazīstu tik labi, cik vien iespējams pazīt. Nedomāju, Konstance, ka mēs vēl kādreiz tiksimies, tāpēc pirms tu aizej gribu tevi brīdināt. Protams, tu to neņemsi vērā.

-    Brīdinājumu? Ak debess, cik dramatiski! Konstance pasmaidīja. Vai man būs jānoklausās kādas šausmīgas atklāsmes? Ja tā, tev vajadzētu zināt…

-    Nekādas atklāsmes, Konstance. Un nekādas šausmas.

Moda jau devās uz durvīm. Konstancei bija skaidrs, ka saruna beigusies.

-   Tikai tāds sīkums. Šķiet, viskodolīgāk to izteiks vulgāra frāze. Izvēloties Montegjū un es nešaubos, Konstance, ka izvēlējies tu, nevis otrādi, izvēloties Montegjū, tu esi nokodusi vairāk, nekā spēj sagremot.

-   Tiešām? Konstance atmeta galvu. Zini, man ir ļoti asi zobiņi…

-    Tie tev noderēs, Moda atbildēja un izgājusi aizvēra aiz sevis durvis.

ASTOTĀ DAĻA . ceĻĀ

Piezvanīja Vekstons, lai pavēstītu: viņš bēguļojot. Šoreiz no biogrāfa vai, pareizāk, no topošā biogrāfa, no jauna amerikāņu pētnieka, kura uzstājība viņam uzdzenot šermuļus.

-    Viņš mani vajā, Vekstons bēdīgi sacīja. — Viņš intervē cilvēkus. Viņš bijis Virdžīnijā. Viņš bijis Jēlā. Viņš bijis pat Francijā. Un nu viņš ir Hempstidā. Mēģina man pieglaimoties. Bet, kad tas neizdodas, cenšas panākt savu ar draudiem…

-    Viņš tev draud, Vekston?

-     Tā nu ir. Viņš tik un tā publicēšot. Viņš esot pārliecināts, ka es priecāšoties par izdevību izteikties pašam. Nebrīnos, ka viņš gatavs pārrakņāt pat atkritumu konteinerus. Es pazīstu šā tipa cilvēkus. Man jābēg. Gribu paslēpties Vinterskombā.

Vekstons ieradās nākamajā dienā ar diviem milzīgiem, ļoti smagiem čemodāniem, bet atteicās sniegt jebkādus paskaidrojumus par to saturu.

-    Pagaidi, tad redzēsi, viņš sacīja. Tās ir manas problēmas. Varu vienīgi pateikt, ka tajos nav pidžamas un zobu sukas.

Ļoti priecājos, viņu redzot. Ap šo laiku biju sapratusi, ka esmu izdarījusi kļūdu, gremdējoties pagātnē, būdama viena pati lielā mājā. Mans ieplānotais komandējums uz Franciju klienta slimības dēļ bija atlikts. Desmit dienas, kuras pavadīju, strādādama Londonā, pretēji manām cerībām nebija sarāvušas saites ar pagātni. Vinterskombā un Konstances dienasgrāmatas vilināja mani atpakaļ.

Tobrīd, kad ieradās Vekstons, iespaidīgs, taustāms, pārliecinošs, es gandrīz biju sākusi uzskatīt gan šos papīrus, gan pagātnes atmiņas par lamatām. Es vairs nebiju droša par savu veselo saprātu. Uz maniem jautājumiem un mana galva bija pilna ar jautājumiem mirušie deva nenoteiktas atbildes, un es zināju, ka tās ir nepilnīgas. Attiecībā uz Konstanti vienīgā atbilde bija virkne citu jautājumu un neskaidrību. It kā es būtu nokļuvusi Konstances spoguļu gaitenī, starp to viltīgajiem atspulgiem. Es redzēju un neredzēju. Sāku baidīties, ka nekad no šī gaiteņa neizkļūšu. Jā, es ļoti priecājos, ieraugot Vekstonu.

Tajā pašā dienā es viņam pastāstīju par Konstanees dienasgrāmatām un kā tās pie manis nokļuvušas. Es ievedu viņu viesistabā un domāju, ka viņš apmulsīs. Mani šī telpa mulsināja: tajā valdīja juceklis, haoss, papīru gūzma. Tā izskatījās apsēsta. Tā bija apsēsta. Es domāju, ka Vekstons mani izdziedēs: viņš ieteiks man apstāties.

Man par pārsteigumu, viņš to nedarīja. Viņš pārstaigāja istabu, vienā vietā paceldams vēstuli, cilā fotogrāfiju. Viņš atklāja vecu kārbiņu ar Stīnija krievu cigaretēm, aizsmēķēja vienu un, domās nogrimis, apstājās, pūzdams dūmus.

-   Laikam cilvēki nespēj tam pretoties, viņš beidzot sacīja. Uzglabā visus šos krāmus.

-    Šī māja it īpaši izceļas. Te vispār nekad nekas nav sviests laukā. Droši vien nebija laika, kad nomira mani vecāki un tuvojās karš. Katrā ziņā nebija laika izšķirot. Tāpēc nemeta ārā neko. Viss tika vienkārši sasaiņots kastēs un čemodānos. Nemēģinot ieviest nekādu kārtību, bez kādas sistēmas. Šeit ir tik daudz liecībul Tagad reti kurš vairs raksta vēstules, bet mana ģimene tās vienmēr rakstījusi. Un dienasgrāmatas, atmiņu burtnīcas… Kurš šajos laikos raksta dienasgrāmatas vai atmiņas?

-   Valstsvīri. Politiķi. Tie raksta, Vekstons drūmi atbildēja. Tikai tas ir pavisam kas cits. Vingrinājumi sevis attaisnošanai. Mēģinājumi izpelnīties pēcteču atzinību, faktu sagrozīšana vēstures sprieduma priekšā. Izņemot nē, tāds laikam ir visu dienasgrāmatu mērķis.

-   Paskaties uz visām šīm vēstulēm. Nevaru atcerēties, kad es pēdējo reizi būtu uzrakstījusi vēstuli es domāju īstu, nevis darījumu vēstuli…

Es apklusu. Es varēju atcerēties. Es atcerējos: neveiklu un piesardzīgu vēstuli, kas neļautu noprast, ka joprojām mīlu un joprojām ceru. Joprojām atcerējos šo vēstuli tikpat dzīvi kā vīrieti, kuram tā tika sūtīta.

-   Tas ir nemainīgi, turpināja Vekstons. Ļaudīm patīk sevi iemūžināt. Pašlaik tikai notiek metožu maiņa. Pagaidi tikai! Esmu pārliecināts, ka pēc piecdesmit gadiem cilvēki, nonākuši tavā stāvokli, nerakņāsies vēstuļu un dienasgrāmatu jūklī. Tām būs izgudroti aizvietotāji. Mājas kinoteātri fotogrāfiju albumu vietā. Datori! Iedomājies tikai! Tā būs. Viņi saglabās sevi mašīnās. Lielas lenšu spoles. Vai datori ieraksta lentēs? Saproti, cilvēki nespēj tam pretoties. Pārākā iedomība. Atvadu šāvieni no kapa. Viņš apklusa. Šo niansi vērts atcerēties, rokoties šim te cauri. Nav pārāk daudz tādu, kas šādā situācijā stāstītu patiesību.

-    Tu tā domā?

Vekstons paraustīja plecus. Viņš pacēla vienu no melnajām piezīmju burtnīcām, tad nolika to atpakaļ.

-    Vai vari iedomāties Konstanci datorā? Viņš pasmaidīja. Vai Konstanci mājas kinolentē?

-    Nezobojies par mani, Vekston! Tas nav tik vienkārši. Tā ir mana ģimene. Mani vecāki. Mana pagātne turklāt. Un es to nesaprotu. Es nespēju atšķirt melus no patiesības.

Tad es viņam paskaidroju, cik vien spēju. Atsaucu viņa atmiņā datumu. Konstance, liekas, bijusi pārliecināta, ka viņas tēvs ticis noslepkavots, un, kad viņa sākusi uzskaitīt aizdomās turamos, tie visi bijuši manas ģimenes locekļi. īsumā pastāstīju Vekstonam par Konstances bērnību tā, kā viņa to apraksta. Pastāstīju, kā viņa ballē izvēlējusies sev viru.

-    Konstance, Konstance, Konstance, viņš sacīja, kad biju beigusi. Šausmīgi daudz Konstanču. Un pārējie? Kas tie tādi? Vērotāji? Ieroču nesēji?

-Nē, Vekston, skaidrs, ka ne. Es zinu, ka ne. Bet es, pat meklējot, nespēju viņus atrast. Nespēju viņus sadzirdēt. Konstance viņus izstumj. Skaties…

Es pasniedzu viņam vienu no melnajām piezīmju burtnīcām, kuru nupat biju sākusi lasīt. Vckstons pakratīja galvu.

-    Labi. Tad klausies. Ir tūkstoš deviņi simti sešpadsmitais gads. Sešpadsmitā gada oktobris. Es tev izlasīšu pavisam nedaudz. Varbūt tad tu sapratīsi, ko es gribu pateikt.

-    Tūkstoš deviņi simti sešpadsmitais? Tad viņa nav vēl precējusies?

-    Nē, viņa vēl nav precējusies.

-    Un tas ir pirms…

-    Jā. Daudz agrāk. Tas bija tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitajā gadā.

-    Labi. Turpini!

Nolasīju Vekstonam fragmentu. Kā daudzi ieraksti dienasgrāmatā, arī šis bija rakstīts vēstules formā: tas bija vairāk nekā dienasgrāmata, tas bija vienpusīgs dialogs starp Konstanci un vīrieti, par kuru viņa zināja, ka tas ir miris.

Nabaga Dženna, viņa rakstīja. Šodien biju pie viņas, Eklend, tava mazuļa dēļ. Vai tu neceri, ka Henesiju drīz nogalinās? Es ceru. Es ceru, kāds vācietis dabūs viņu savā mērķēklī. Džennas un manis dēļ. Eklend, ja varēsi, tu vadīsi viņa lodi? Jauki. Starp acīm, es domāju.

Kas vēl? Montegjū ir īsts velns bet to jau tu zini. Šodien nolasīju viņam pēdējo vēstuli no Dieinas savā Džeinas balsī. Varbūt tas nebija pārāk glīti, bet ļoti smieklīgi. Nabaga Džeina! Vai zini, kāpēc viņa devās uz Franciju? Viņa grib nokļūt tajā vietā, kur tu gāji bojā. Kāda laika šķiešana! Tur viņa tevi neatradīs, tu esi pavisam citur un tikai es zinu, kur. Tu esi mans, nevis viņas, vai atceries mūsu līgumu ?

Ak, Eklend! Kaut tu vēlreiz atnāktu pie manis naktī! Atnāksi? Tikai vienreiz…

-    Redzi? Es aizvēru burtnīcu. Vekstons neteica ne vārda. Cik perversi! Rakstīt mirušam cilvēkam. Montegjū ir īsts velns ko tas nozīmē? Es sastapu Stērnu. Konstance apgalvo, ka viņš to nekad nav mīlējis, bet viņš mīlēja. Viņš Konstanci ļoti mīlēja.

-    Tā viņš teica?

-   Lai cik dīvaini tas būtu, jā. Neilgi pirms savas nāves. Varbūt viņš zināja, ka mirst, un tas bija iemesls. Nezinu. Viņš man pastāstīja kādu atgadījumu…

Novērsos. Runādama varēju redzēt Stērnu sēžam Ņujorkas istabas klusumā un stāstām par to, kā beigusies viņa laulība ar Konstanci, un sniedzam man padomu padomu, kuru es neizmantoju.

-    Atgadījumu?

-   Epizodi. Man tā izlikās skumja varbūt rūgta. Taču viņš nerunāja ar rūgtumu. Likās, viņš domā par to kā par milas stāstu. Stāstot viņš izvairījās lietot šo vārdu, bet, kad beidza, paskatījās uz savām plaukstām. Viņam bija ļoti skaistas rokas. Viņš sacīja: “Saproti, es mīlēju savu sievu.”

Iestājās klusums. Vekstons aizgriezās.

-   Nūjā, viņš teica. Man arī tā vienmēr likās. Stīnijs mēdza sacīt, ka viņš esot auksts. Es tā nekad nedomāju, patiesībā tieši otrādi. Lai kad es vinu satiktu šeit Vinterskombā… Viņš mēdza vērot Konstanci,

> 9 7

saproti, visu laiku. Un, kad viņš to darīja, viņa seja pārvērtās. Gluži kā atvērtos kurtuves durvis. Uz to nav iespējams skatīties. Dedzina seju. Tik spēcīgas jūtas vienā cilvēkā. Viņš pieklusa. Man šīs laulības vienmēr likās kā skatiens ellē. Cilvēki paši rada savas elles. Kā tu domā, vai Konstance viņu mīlēja?

-   Viņa apgalvo, ka ne. Un Stēms gari un plaši noliedz savu mīlestību pret viņu tā vismaz viņa saka. Redzi? Tā ir vēl viena lieta, kuru es nesaprotu.

-    Kura tieši?

-    Mīlestība. Šīs vēstules, šīs dienasgrāmatas, visi šie papīri tie ir tik pārpilni ar mīlestību. Jo biežāk es šo vārdu redzu, jo mazāk tam uzticos. Visi to lieto. Visi tajā iegrābušies. Katrs ar to saprot pavisam ko citu. Kuram no viņiem ir taisnība? Stīnijam? Gvenai? Konstancei? Džeinai? Vai tev, Vekston? Tu arī šeit esi. Tu to zini.

-   Jā, es to zinu. Vekstona seja bija kļuvusi domīga. Viņš izklaidīgi paplikšķināja pa kabatām, sarauktām uzacīm pavērās kamīnā.

-   Džeina? Kāpēc tu viņu sauc par Džeinu?

-   Tāpēc, ka tā ar mani ir noticis, Vekston. Es aizgriezos. Tā es domāju. Es domāju par viņu kā par Džeinu, jo esmu salasījusies par daudz Konstances. Es to zinu.

-   Pati savu māti?

-   Jā. Es dusmīgi apgriezos. Man bija tikai astoņi gadi, kad viņa nomira, Vekston.

-   Nu un tad? Tu taču atceries, kāda viņa bija?

-   Es vairs nezinu, Vekston. Reizēm, kad lasu viņas dienasgrāmatas, man liekas, ka atceros. Tad es atgriežos pie Konstances dienasgrāmatām, un viņa aizslīd projām. Viņa atkal kļūst par Džeinu. Mantinieci. Slimnieku kopēju. Labo dvēseli. Nekādas iztēles. Dzīve, kas sastāv no labiem darbiem.

-   Es to nepieļaušu.

Redzēju, ka Vekstons kļuvis ļoti satraukts. Viņš sāka dusmīgi staigāt šurpu un turpu pa istabu. Viņš apstājās un uzsita ar dūri pa rakstāmgaldu.

-   Tas nav taisnīgi. Ar tādiem cilvēkiem kā tava māte tas reizēm gadās. Labie tiek padarīti pelēki. Sliktie izpelnās labākos dialogus, labākās sižeta līnijas. Kamēr tava krustmāte dancoja pa Londonas viesistabām, notika karš. Es jau tev teicu. Es tev teicu pievērst uzmanību karam. Tava māte tajā piedalījās. Viņa bija tur iekšā. Viņa kopa ievainotos. Viņa darīja darbu. Bet ko paveikusi Konstance? Slaistījusies apkārt ar vīriešiem. Domājusi tikai par to, kā noķert bagātu vīru…

-Vekston…

-   Labi, labi! Bet tas nav pareizi. Tu nedrīksti pieļaut, ka Konstance tevi pārliecina. Viņa grib parādīt sevi galvenajā lomā, bet par to nav ko brīnīties. Tā viņa vienmēr darījusi.

Jutos vainīga, jo zināju, ka Vekstonam ir taisnība. Izvirdums šķita īpaši nikns, ja ņem vērā, ka manā priekšā atradās cilvēks, kurš reti zaudēja savaldīšanos, ja nu vienīgi par literārām tēmām. Es klausījos un, ceru, arī mācījos.

Vēlāk tajā pašā dienā es atgriezos pie savas mātes dienasgrāmatām. Es sekoju viņai karā. Es sekoju viņai uz Franciju. Nākamajās divās dienās, kad lasīju, lasīju tikai savas mātes stāstu. Es ieklausījos šajā mierīgajā, pavisam citādā balsī. Liekas, tobrīd viņa pirmo reizi sāka atgriezties pie manis. Es atkal redzēju šo sievieti tādu, kāda tā bija saglabājusies manā atmiņā. No kulisēm, turpinot Vekstona metaforu, viņa iznāca prožektoru gaismā.

Domājams, Vekstons saprata, ka manī notikušas pārmaiņas un nevēlamā ietekme pamazām tiek izskausta. Viņš atvainojās par savu dusmu izvirdumu un pat pavēstīja, ka pats esot rīkojies aizspriedumaini: Konstance neesot tik triviāla un katrā ziņā tik vienpusīga, kā viņš esot apgalvojis. Es pārspīlēju, viņš teica.

Kādu dienu, atgriezies no pastaigas gar ezeru, Vekstons iekārtojās pie kamīna. Dzērām tēju. Krēsloja. Vekstons smēķēja vienu no Stīnija krievu cigaretēm.

Kādu brīdi sēdējām biedriskā klusumā. Gaiss smaržoja. Istabā bija mājīgi. Namā valdīja miers. Todien Vekstons man pastāstīja par karu un manu māti, kā viņš tos atcerējās.

-    Zini, viņš sacīja, atgāzdamies krēslā, saņemdams rokas un izstiepdams savas garās kājas, tava māte aizbrauca uz Franciju apmēram mēnesi pēc manis. Viņa bija dzēlīga, agresīva, sākumā grūti izprotama. Mēs sastapāmies Sentilērā. Tā joprojām atrodas savā vietā. Es vienreiz pēc kara biju turp aizbraucis. Vai viņa par to raksta?

-Parjūsu tikšanos! Jā, raksta.

-   Es to ļoti labi atceros. Tā bija pali sliktākā ziema visā karā. Varbūt tas ir lipīgi man beidzot gribas runāt par pagātni. Par karu. Arī par tavu māti. Klausies. Tas notika tā…

***

Tūlīt aiz Sentilēras atradās šaurs zemesrags. Tas iestiepās Lamanšā. Vietējie šo zemesragu sauca par Pointe Sublimē*.

Ziemā tas nebija cēls, bet auksts. Tam pāri brāzās svelošs vējš. Skatu uz Lamanšu aizsedza mākoņi. Džeina likās to nemanām. Viņa sacēla mēteļa apkakli un pielieca galvu. Pāri kāpām viņa lēni vilkās pa šauro zemesstrēli, nolēmusi sasniegt tās galu un tad doties atpakaļ.

Vēla pēcpusdiena. Sāka smidzināt, gaisā jautās jūras sāļums. Viņa varēja sagaršot sāli uz lūpām. Nonākusi līdz zemesstrēles tālākajam galam, viņa atskatījās. Džeina varēja saskatīt Sentilēras kafejnīcas pamazām tika iedegtas to gaismas. Kādā no kafejnīcām spēlēja akordeons.

Blakus kafejnīcām drūzmējās slimnīcu korpusi. Tur bija piecas slimnīcas, bet agrāk šajās ēkās atradās viesnīcas. Tajā tur trešajā no kreisās puses Džeina tagad strādāja. Visu nakti un visu rīta cēlienu viņa bija tajā dežurējusi. Tas bija tur, pirmajā stāvā: viņa uzmeta skatienu logu rindām. Cilā pēc cita tajos iedegās gaisma. Viņas palāta. Kādreiz tā bijusi viesnīcas deju zāle.

Lamanša ūdeņi bija glumi, eļļaini. Viņa vēroja, kā tie cilājas. Pa labi un pa kreisi kāpas bija iežogotas ar dzeloņstieplēm. Viņa ar skatienu izsekoja to līkumotajai līnijai. Tālāk piekraste bija spēcīgāk nocietināta.

Neiespējami tikt cauri. Viņa nogriezās kāpu ielokā. Džeina nožēloja, ka nebija uzlikusi cepuri. Vējš satvēra viņas gludos vara krasas matus un izbužināja uz visām pusēm, pātagodams seju. Laikam vējš bija mainījies, jo vairs nebija sadzirdamas akordeona skaņas. Toties viņa izdzirdēja šāviņu troksni.

Smagā artilērija, vairāk nekā trīsdesmit kilometru attālumā no šejienes, vējš nesa šurp atbalšu troksni.

Kur notika karš? Vienmēr tur, vienmēr tur projām, kur dunēja lielgabali. Un kur atradās Džeina? Vienmēr, viņa nodomaja, nomaļus. Viņa bija tuvu, bet ne pavisam.

Viņa zināja, kur teoretiski notika karš, Ja viņai pie rokas būtu karte, viņa varētu parādīt. Karš bija sešus kilometrus gara čūska. Čūskas galva atradās Beļģijā, bet tās astesgals skāra Šveices robežu. Čūskas mugura vijās līkumiem. To izroboja ierakumi. Tā bija miegaina čūska, bet reizēm viņa mainīja stāvokli, izmezdama jaunu izliekumu vienā vietā un ieloci citā. Tā pielāgojās uzvarām un sakāvēm, bet īpaši savu vietu nemainīja. Čūska tika labi barota. Galu galā, viņa sēdēja uz cilvēku diētas.

Tā karš notika teorētiski. Viņa varēja to parādīt uz kartes. Viņa bija tam izsekojusi uz kartes, bet neticēja savam pirkstam, kurš kartē vilka kontūras: viņa licēja kaut kam briesmīgākam. Viņa ticēja, ka šis karš notiek visur un nekur. Viņa bija pārliecināta, ka pratusi saskatīt šo karu jau ilgi pirms tam, kad tika pasludināts tā sākums, un redzēs vēl ilgi pēc karadarbības izbeigšanās. Viņa uzskatīja, ka karš ir gan ārējs, gan iekšējs. Viņa ticēja, ka tas var mainīt formu. Viņa nekad nebija redzējusi mikroskopā šūnas, nekad nebija skatījusi to spēju dalīties un vairoties, bet, ja būtu redzējusi, tad varētu teikt: “Jā, tāds ir karš.” Tas viņu biedēja. It sevišķi Džeinu biedēja karš viņā pašā. Tas bija iekļuvis iekšienē. Viņa bija ļāvusi tam ienākt. Tur nu tas bija, un varbūt viņa nekad vairs nespēs no tā likt vaļā.

Šīs iedomas Džeinai šķita nesaprātīgas, pat trakas: garīgi līdzsvarots cilvēks tā nedomātu, un Džeina sev iestāstīja, ka viņas iedomu cēlonis ir nogurums. Trūcīgais ēdiens. Viņas pacientu nāve un viņu šausmīgās brūces. Tā gadījās. Visām ievainoto kopējām vajadzēja pret to nocietināties. Arī viņai, lai spētu kopt ievainotos arī turpmāk. Tā vajadzēja. Koncentrēt uzmanību uz kaut ko vienkāršu. Lai spētu turpināt.

Tovakar atpakaļceļā uz Angliju Sentilērā gatavojās iegriezties

Zēns. Viņai kabatā atradās pēc saderināšanās atsaukuma pirmā vēstule no Zēna, kurā viņš prasīja tikšanos. Stāvot kāpu ielokā, Džeina to izņēma no kabatas un vēlreiz pārlasīja. Lietus izplūdināja tinti un izraibināja lappuses. Vējš satvēra lapas un mēģināja tās izraut Džeinai no rokām. Tā nekādā gadījumā nebija vaļsirdīga vēstule, pareizāk sakot, cik viņa pazina Zēnu, tā bija neskaidra. Vēstuli bija grūti izprast. Kā visas Zēna vēstules tā sākās ar vārdiem: “Mana dārgā Džeina!” Un tikpat tradicionāli beidzās ar vārdiem: “Visdziļākajā sirsnībā Tavs Zēns.”

Džeina salocīja vēstuli un iebāza to atpakaļ kabatā. Viņa aizies uz satikšanos, lai gan tikties negribējās.

Viņa pagriezās, lai ietu atpakaļ, un tikai pagriežoties, pametusi skatienu pa kreisi, viņa pamanīja, ka nav viena, kā bija domājusi. Nepilnas divdesmit pēdas attālu sēdēja kāds jauns cilvēks.

Viņš sēdēja seklā ieplakā smiltīs starp kāpu niedrēm un izskatījās vēja appūsts. Viņa mati bija saslējušies dīvainās lēkšķēs. Jaunais cilvēks tīstījās veselā kaudzē šaļļu, svīteru un saņurcītu svārku. To vainagoja karavīra mētelis, kas darīja viņu kumpu. Vīrietis, saraucis uzacis, turēja uz ceļiem lielu piezīmju burtnīcu.

Izskatījās, ka rakstītais viņu neapmierināja. Brīdi parakstījis, viņš kaut ko nosvītroja. Sarauktu pieri viņš skatījās te piezīmju burtnīcā, te uz jūru, it kāto vainodams savā neveiksmē. Vekstons. Dzejnieks amerikānis. Stīnija Londonas draugs. Viņa to bija satikusi vakar pie slimnīcas sanitārajā mašīnā un nevēlējās satikt arī šodien.

Džeina attālinājās no kāpas. Likās, Vekstons nebija Džeinu pamanījis. Viņai nebija nekādu iebildumu pret Vekstonu, kurš ikreiz, kad viņa to bija sastapusi, likās patīkams, bet viņai gribējās pabūt vienai. Džeina spēra piesardzīgu soli uz taciņas pusi.

-   Sveicināta! iesaucās Vekstons pietiekami skaļā balsī, lai Džeina nevarētu izlikties, ka viņa uzsaucienu nav dzirdējusi.

Džeina apstājās.

-  Sveicināta! Viņš aicinādams pamāja. Nāc un pievienojies! Vai tu neesi izsalkusi? Nevēlies sviestmaizi?

-   Gribēju iet atpakaļ. Man laiks atgriezties.

Džeina tuvojās izklatajam apmetnim, uz kura Vekstons sēdēja. Viņa skatījās uz Vekstonu, bet viņas augums bija vērsts uz taciņas pusi. Viņa bija gatava tūdaļ pat steigties projām.

-   Man arī, Vekstons priecīgi atteica. Viņš paplikšķināja pa apmetni. Apsēdies uz mirkli! Ja neiebilsti, iešu kopā ar tevi. Vispirms uzēd kādu sviestmaizi. Jūras gaiss man vienmēr izraisa ēstgribu. Dzeja arī. Te, lūk, ir siers. Franču siers, bet tas nav slikts, ja pie tā pierod.

Viņš sniedza Džeinai saspiestas maizes šķēles un apslaucīja pie tam pielipušās smiltis. Džeina iekodās sviestmaizē. Siers, sinepes un kaut kādi marinēti dārzeņi: laikam pipargurķīši. Parasti Džeinai tie negaršoja, bet sviestmaize bija lieliska.

-    Te ir kafija. Vekstons skrūvēja vaļā termosu. Es tai pielēju mazliet brendija. Pavisam nedaudz. Brendijs ir lēts, bet mazliet uzlabo dūšu.

Viņš iedeva Džeinai termosa vāciņu ar kafiju. Viņa pielika to pie lūpām.

-    Laba? Vekstons viņu bažīgi uzlūkoja.

-    Ļoti laba.

-    Kofeīns ar brendiju. Nepārspējami! Viskijs arī nav slikts, bet es to nevaru dabūt.

Šķiet, viskija trūkums sagādāja Vekstonam raizes, jo viņš savilka uzacis, tad atsāka vērot jūru. Liekas, viņš nejuta vajadzību sarunu turpināt. Reizi vai divas, izdvesdams šņācošas un ņurdošas skaņas, viņš ierakstīja dažus vārdus savā piezīmju burtnīcā, tad atskatījās uz jūru un tos izsvītroja.

Džeina vienmēr bija domājusi, ka dzejas rakstīšana ir slepens un pacilāts process, tādēļ jutās apjukusi, ka viņa šeit sēž, bet Vekstons turpina rakstīt. Viņa iedzēra vēl dažus kafijas malkus, tad zagšus ielūkojās Vekstona burtnīcā un ieraudzīja virkni vārdu, no kuriem lielāko daļu nesaprata. Viņa atslābinājās jutās gandrīz mierīga. Sviestmaize bija garšīga. Kafija bija garšīga. Vekstons rakstīja dzejoli. Viņš neko nevaicāja.

Pēc tam kad viņi klusējot bija sēdējuši kādas desmit minūtes, Džeina nolaida rokas klēpī un nokremšļojās.

-    Par ko ir šis dzejolis?

Viņai par atvieglojumu, Vekstons nelikās aizvainots. Viņš pasūkāja zīmuļa galu un pakasīja ar to nokarenos vaigus. Vekstons, kurš bija divdesmit piecus gadus vecs, Džeinai likās daudz vecāks. Viņš mēdza man sacīt, ka piedzimis ar četrdesmitpiecgadīga izskatu un aizvien vēl izskatījās tāds pats neatkarīgi no tā, vai viņam bija divdesmit vai sešdesmit gadu. Džeina nopētīja viņa smagnējos vaigus, pinkainās uzacis. Viņa nodomāja, ka Vekstons ir liels un pinkains kā lācis, bet atgādina ari kāmi.

-                Tas ir par mani un Stīniju, viņš ne visai pārliecinoši noteica.

-     Tā man šķiet. Un laikam par karu.

Viņš pakošļāja zīmuli, izspļāva skaidu un pievērsa skatienu Džeinai.

-    Saproti, es ierados Francijā, lai atrastu karu. Un tagad, kad esmu šeit, atklāju, ka tas notiek kādā citā vietā. Tas ir apmēram kā mēģinājums nokļūt līdz varavīksnei. Droši vien tu esi izjutusi to pašu. Vai ne?

Vekstons runāja vienkārši, tieši, gandrīz kā atvainodamies. Jautājumā izskanēja piesardzīgs optimisms. Viņš atgādināja cilvēku, kas cer atdabūt ceļasomu pazaudēto mantu birojā.

-    Tur, viņš turpināja, pirms Džeina paspēja atbildēt, norādīdams kanonādes virzienā. Laikam karš ir tur. Bet, paklau, pagājušajā nedēļā mani nosūtīja uz frontes līniju, un pat tad… Viņš paraustīja plecus.

-    Zini, ko es domāju. Man liekas, tas nogaida. Tas gaidīs labu laiku, varbūt gadiem ilgi, kamēr mēs visi atgriezīsimies mājās vai kur citur. Tad tas uzradīsies. Kā atsperu rotaļlieta no kastītes. Lūk, te es esmu. Es esmu karš. Vai atceraties mani? Viņš pār plecu palūkojās Džeinā. Es par to nemaz nepriecājos. Un tu?

-    Nē. Es arī ne.

Džeina zīmēja ar pirkstu smiltīs. Ieskatījusies viņa saprata, ka uzrakstījusi Eklenda vārdu. Viņa to steigšus noslaucīja.

-   Bet vai tu saproti, ko es gribu pateikt? Es ceru, ka saproti. Es ceru, ka mani kāds saprot. Galu galā, kaut vai es pats. Par to es domāju.

Viņš pievērsa Džeinai lūdzošu skatienu. Džeina iztukšoja pēdējo kafijas malku. Vējš aizklāja viņas seju ar matiem, pēc tam sacēla tos gaisā kā robainu vara kroni.

-   Nē, ne tikai tu pats. Viņa lika balsij skanēt ļoti noteikti. Un es pavisam precīzi zinu, ko tu ar to gribēji teikt.

Džeinai sākās draudzība, kura ilgs visu atlikušo mūžu. Todien, kad abi ar Vekstonu sēdēja uz zemesraga, viņa bija nodzīvojusi Francijā divus mēnešus.

Laiks bija izmērāms. Diena pēc dienas. Nedēļa pēc nedēļas. Viņa to mērīja un atzimēja savās dienasgrāmatās. Katrai dienai bija paredzēta viena lappuse. Reizēm viņa pārsniedza atvēlēto lappusi, reizēm ieraksts izpalika. Kad viņa uzrakstīto pārlasīja, laiks sadrupa. Vienā no lappusēm, pēc vairākām nedēļām to pārlasot, Džeina atrada vienu un to pašu frāzi atkārtojamies trīs reizes. Viņa nespēja atcerēties, ka būtu to rakstījusi, bet tur nu tā bija. Lūk, ko tā vēstīja: ceļā.

Viņa būs ceļā, vienalga uz kurieni tiks sūtīta, kamēr sasniegs vienu noteiktu vietu. Šī vieta saucās Etapla tā bija liela sabiedroto spēku nometne, kas atradās apmēram trīsdesmit kilometrus no Sentilēras. Etapla bija pēdējā vieta, kuru apmeklējis Eklends. Savu četrdesmit astoņas

slundas ilgo atvaļinājumu viņš bija pavadījis šeit, tad nosūtīts vai nu uz vienu, vai otru frontes līnijas galu viņa nezināja, uz kuru. Un tad viņš bija gājis bojā.

Džeina ilgi pirms aizbraukšanas no Londonas bija ieplānojusi sasniegt Etaplu. Lai nodrošinātu savu nosūtījumu uz šejieni, viņa bija rakstījusi vēstuli pēc vēstules. Viņa bez kautrēšanās bija izmantojusi visus sakarus. Precīzā vieta, kur kritis Eklends, bija tīta militārā noslēpumainībā. Paija tā kādam bija zināma, lā nebūtu nekas vairāk kā numurēts laukumiņš uz numurētas kartes karadarbības zonas vidū. Tajā vietā viņa nevarēja nokļūt. Eklendam nebija kapa. Ļoti labi, viņa dosies uz Etaplu. Džeina apzinājās, ka šī doma kļuvusi par apsēstību, un reizēm viņa juta, ka tā ir gandrīz vai neveselīga apsēstība. Bet, vienalga, tā nepārgāja. Viņa sev iestāstīja, ka, nonākot līdz Etaplai, viņa spēs atteikties no Eklenda, pateiks viņam ardievas. Viņa zināja, ka ta nav visa patiesība. Dziļi sirdi Džeina ticēja, ka, dodoties uz Etaplu, viņa sapratīs Eklenda nāvi. Viņa sameklēs Eklendu.

-    Etapla?

Jauna sieviete ar izteiktu angļu augstākās sabiedrības akcentu gluži kā Džeinai. Tāpat kā Džcinai, viņai mugurā bija BPN Brīvprātīgās palīdzības nodaļas uniforma. Viņa stāvēja blakus Džeinai kara hospitāļa pagrabā ierīkotā virtuvē Buloņā. Džeina bija ieradusies iepriekšējā vakarā. Brauciens noritēja lēni, jo Lamanšs bija mīnēts. Sākās viņas pirmā diena Francijā.

-   Kāpēc tieši šī vieta? Zini, šeit visas vietas līdzinās cita citai. Kur vien cj, visur jukas. Ak jā un visur mirst cilvēki. Ari tas vēl. Viņa pasniedza Džeinai nazi. Vispirms uzasini. Te ir asināmais. Bus vieglāk.

Plecu pie pleca viņas stāvēja pie gara virtuves galda. Pulkstenis rādīja pieci no rīta. Ārā joprojām bija tumšs. Virtuvē bija auksti. Jaunās sievietes elpa mutuļoja. Viņām priekšā uz koka galda bija izgāztas kautķermeņu puses. Džeinai bija pateikts, ka tā esot vēršgaļa, bet viņai bija aizdomas, ka tā ir zirga gaļa. Džeinas uzdevums bija atdalīt taukus no gaļas: gaļu izmantos slimnieku un personāla ēdināšanai, laukus sūtīs uz munīcijas rūpnīcām šāviņu ieeļļošanai.

Džeina skatījās uz gaļu. Tā bija sapuvusi. Tauki bija zaļgani, liesums putoja. Slipri smirdēja pēc maitas. Viņa juta, ka tūdaļ sāks vemt.

-    Zini, viņi neļaus tev kopt ievainotos, jaunā sieviete turpināja. Viņa ar naža galu urbināja no gaļas tārpus un izsmērēja tos gar galdu.

-     Sarkanā Krusta māsas varbūt ari izturas pret vīriem kā eņģeļi, toties pret mums kā īstas maitas. BPN viņām nemaz neatliek laika. Tev laimēsies, ja tiksi pie pīļu iznešanas. Bet es jau viņas nevainoju. Neviena no mums nav apmācīta. Viņa pamāja uz citu pie galda strādājošo no BPN.

-    Mani izmeta ar pirmo laivu, nevaru pat pārģērbties.

-    Bet man ir slimnieku kopšanas pieredze. Es divus gadus nostrādāju Geja slimnīcā ķirurģiskajā nodaļā.

-   Vari mēģināt viņām to iestāstīt. Viņas neklausīsies. Skaties, vislabāk to darīt šādi.

Sieviete ar taukainu roku atgrūda matu šķipsnu, iedūra nazi gaļā, satvēra gaļas gabalu un izmantoja nazi kā sviru. Atskanēja žļerkstoša skaņa, un atdalījās tauku sloksne.

-    Es pat nevaru šeit palikt. Džeina pabikstīja gaļu. Man jānokļūst Etaplā. Es jau teicu virsmāsai. Un vecākajai māsai…

-    Un viņas tevi uzklausīja, stāvēdamas miera stājā? Tad ir labi.

-   Varbūt arī ne. Bet man ir vēstules no Londonas. Tajās viss skaidri pateikts. Man jānokļūst Etaplā. Viss ir saskaņots.

-    Vēstules no Londonas! sieviete nepacietīgi iesaucās. Tās nav iztērētā papīra vērtas. Tiklīdz nokļūsti šeit. Neviens nezina, kas kurš ir, un nevienu tas neinteresē. Jādodas uz turieni, uz kurieni viņi nolemj tevi sūtīt. Neviens tevi te negaida. Un neviens nezina, kādēļ šeit atrodies. Viņa vērtējoši apgrozīja savu gaļas gabalu kā konditors, gatavodamies cept smalkmaizītes. Zini, kas notika ar mani pagājušo mēnesi? Mani nosūtīja uz fronti ar zālēm. Atklājās, ka esmu aizvedusi nepareizās. Hinīnu. To vajadzēja sūtīt uz Skitēru, bet kāds bija sajaucis etiķetes. Paliku uz vienu nakti, bet ar nākamo vilcienu atgriezos atpakaļ. Viņa pašķielēja uz Džeinu. Un biju laimīga. Iespējams, ka esmu gļēvule, bet es nespēju tur palikt. Padomā par to, pirms pieprasi citu norīkojumu.

-    Kādēļ tu nevarēji palikt?

Džeina pagriezās pret biedreni. Viņas sejā bija parādījusies Džeinai pazīstamā izteiksme. Džeina to jau bija redzējusi Zēna sejā, Eklenda sejā, neskaitāmu cilvēku sejās. Pilnīgs atsalums, iespējams, ar nicinājuma pieskaņu. Jaunā sieviete paraustīja plecus. Džeina saprata, ka ir viņu aizkaitinājusi.

-   Smaka. Šeit vismaz tās nav cilvēku atliekas. Sieviete nolika nazi. Vai zini, kā izskatās cilvēks pēc uzbrukuma ar gāzēm?

-Nē, bet…

-   Viņam ir izdedzinātas acis. Tās izkūst. Vai zini, kā cilvēks izskatās, kad saņēmis šrapneli vēderā? Kad blakus ejošais uzkāpj uz mīnas? Vai Geja slimnīcas ķirurģiskajā nodaļā bija tādi gadījumi?

-    Nē. Nebija. Džeinas rokas sakustējās. Tās gribēja apslēpt seju. Viņa piespieda rokām palikt mierā. Nē. Bet arī tur mira cilvēki. Es redzēju… šausmīgas lietas.

-    Šausmīgas lietas? Sievietes acis lūkojās apsūdzoši.

-    Tā bija vēža nodaļa.

-   Vēzis nāk no Dieva. Sieviete aizgriezās. Viņš neizgudroja ne bumbas, ne gāzi, ne šāviņus, ne durkļus, ne lodes. Tos izgudroja cilvēki. Manās acīs tā ir liela starpība. Varbūt tā ir liela starpība. Es vairs nezinu. Labāk par to vispār nerunāt. Runas padara lētu. To es esmu iemācījusies, — viņa strupi noteica. Zini, mēs esam tikušās. Tu acīmredzot neatceries, bet mēs esam. Tu esi Džcina Koningema Kavendišu Zēna līgava? Mēs tikāmies sen. Oksfordā Eklenda rīkotās viesībās. Tas bija pikniks. Mēs vizinājāmies pa upi. Es tevi uzreiz pazinu.

Upe. Aisiza. Viens no kanāliem aiz Baliolas. Džeina varēja saklausīt, kā ūdens plakšķ pret laivas dibenu. Vītolu zari skāra viņas seju. Eklends, vienu roku iemērcis ūdenī, zvilnēja, atgāzies spilvenos viņai pretī, un raudzījās debesīs: viņa augšup pavērstajā sejā mijās gaisma un ēnas. Tā bija viena no retajām reizēm, kad Džeina Eklendu redzēja tik mierīgu.

-   Eklends ir-kritis, viņa izteica virtuves klusumā. Atsākās šķinda. Nazis skrapstēja pret metālu. Viņas rokas bija asiņainas. Jaunā sieviete nopūtās.

-    Es to nezināju. Mans brālis aizgāja pirmajos sešos mēnešos, un pēc tam… Piedod, biju asa. Vainīgs tavs runasveids par Etaplu un manas atmiņas par tevi. Es nespēju savienot šīs divas lietas. Acīmredzot tu esi mainījusies. Mēs visi maināmies reizēm tas dara pašpārliecinātu. Viņa apklusa. — Paklau, Džeina, vai drīkstu tevi saukt par Džeinu? Vai varu dot tev padomu? Aizmirsti uz brīdi Etaplu. Parunā vēlreiz ar virsmāsu. Pastāsti par Geja slimnīcu. Pastāvi uz to, ka tev vajag kopt ievainotos. Šeit ir vieta, ko sauc par Letreportu, tu vari to pieminēt. Es tur nedēļu pabiju. Viņiem ir trīs hospitāļi un trūkst personāla. Turienes virsmāsa ir jaunāka tik ļoti neatgādina veco gvardi. Ja tavs prāts joprojām ievirzīts uz Etaplu, viņa to varētu nokārtot. Bet zini, kļūst vieglāk, ja vienmēr kaut ko patur prātā.

-   Ko patur prātā? Viņai atmiņā bija atausis sievietes vārds. Venētija. Jā, Venētija. Viņa bija kaut kādos rados varbūt māsasmeita ar Modās lielo draudzeni lēdiju Kanēdu.

-   Tu esi ceļā. Mēs visi. Ne šur, ne tur kaut kur pa vidu.

-    Ceļā?

-    Kamēr nav beidzies karš. Atgriezusies pie galda, viņa paņēma nazi. Es domāju, ka tad būs citādi.

-    Un tā es devos uz Letreportu.

Džeina pavērsa seju pret vēju. Viņai blakus Vekstons pierakstīja vārdu, tad to izsvītroja.

-    Un pēc tam? Viņš nepacēla skatienu.

-    Ļoti daudzas vietas. Viņi nekur neļāva man palikt uz ilgu laiku. Atpakaļ uz piekrasti. Tad iekšzeme. Tad ziemeļi vieta, ko sauc Truazegllza. Tā atradās tuvu frontei. Šāviņu duna bija ļoti skaļa. Tad uz nedēļu atpakaļ Letreporlā. Tad uz šejieni, uz Sentileru. Beigās viņi man atļāva kopt ievainotos. Bet es joprojām jūtos kā paciņa šurpu turpu. Ceļā. Tieši tā, kā viņa teica.

-   Tev nekad neradās sajūta, ka esi ieradusies?

-   Nē. Tikai tāda, ka esmu caurbraucot. Man liekas, ja es varētu nonākt līdz Etaplai, kā biju plānojusi, es varētu beidzot justies kā ieradusies. Varbūt. Arī tā droši vien ir ilūzija.

-    Kāpēc Etapla? Vekstons pacēla galvu. Tu man nepastāstīji. Kāpēc tieši šī vieta un neviena cita?

Džeina vilcinājās. Viņa nemēdza par to runāt ne ar vienu.

-    Eklenda dēļ, viņa dzirdēja sevi sakām. Viņš tur bija pirms nāves.

Viņa tūdaļ pat gribēja satvert vārdus, aši atgriezt tos atpakaļ. Radās iespaids, ka vārdi atbalsojās, atkārtojās vējā un sīkajā lietū, darīdami viņai kaunu.

-    Eklenda dēļ? pārvaicāja Vekstons.

-    Jā. Eklenda dēļ. Džeina piecēlās. Ātri, ātri, ātri. Viņai uzreiz neatliekami vajadzēja savilkt ciešāk mēteli, sacelt apkakli. Man viņš likās ļoti simpātisks. Skat, metas tumšs. Man jāiet atpakaļ…

Vekstons nebilda ne vārda. Viņš piecēlās. Savācis savas mantas, viņš aptina daudzās šalles ap kaklu. Debesis bija satumsušas, un viņš iededza nelielu kabatas lukturīti. Plecu pie pleca viņi sāka soļot pa taku. Iešana nebija ērta, jo izrādījās, ka taka ir pārāk šaura, un viņu pleci ik pa brīdim sadūrās. Lukturīša gaisma raustījās. Izklausās, ka tu kaunētos, sacīja Vekstons, kad viņi kādu gabaliņu bija tā gājuši. Vai tad ir kāds iemesls kaunēties? Es gribu teikt, kādēļ viņš tev nevarētu patikt?

-    Pirmām kārtām, es biju saderināta ar viņa brāli.

-    Biji saderināta? Vekstona balss skanēja ieinteresēti, bet izvairīgi.

-    Jā, es atsaucu saderināšanos. Stīnijs taču tev būs stāstījis? Pēc Eklenda nāves. Tā man likās pareizāk.

Džeina pavērsa seju pretī vējam. Tas iesitās acīs, un acis sāka asarot.

Viņa neraudāja, lai gan reizēm pieķēra sevi, ka raud, pēkšņi un bez acīm redzama iemesla. Pašlaik viņa neraudāja. Vienkārši pūta vējš. Viņi gandrīz bija nonākuši līdz pakāpieniem uz gājēju ielu. Kafejnīcu gaisma pienāca pavisam tuvu. Džeina atkal varēja sadzirdēt spēlējam akordeonu.

-    Kāpēc? Vckstons apklusa un pakratīja lukturīti, kura gaisma sāka bālēt. Tā izdzisa, tad atkal iedegās. Kāpēc tā likās pareizāk?

-    Pirmām kārtām, es nemīlēju Zēnu. Džeina pielika soli. Par šo neatlaidību viņa varētu tam iesist.

-     Bet mīlēji Eklendu?

Džeina apstājās un pagriezās.

-    Es to neesmu teikusi…

-     Nē. Arī Vekstons apstājās. Tu sacīji patika. Patika neko neizsaka. Tas ir vājš vārds. Mīlestība ir daudz labāks. Vismaz varētu būt. Vajadzētu būt. Ja cilvēki to nelietotu nepareizā nozīmē. Viņš paskatījās uz Džeinu un laikam saprata viņas sejas izteiksmi, jo šķita nožēlojam. Atvaino! Es pārkāpu angļu pieļaujamības robežu. Stīnijs apgalvo, ka es to darot. Viņš saka, es esot vulgārs amerikānis. Jādomā, es iemācīšos. Neuzdot jautājumus. Kļūt par angli. No otras puses, varbūt arī ne. Vai dzirdi akordeonu? Man patīk akordeona spēle. Reizēm es iegriežos šajā kafejnīcā, kad esmu brīvs no pienākumiem. Viņi gatavo ļoti gardu omleti ar kartupeļiem. Man liekas, es kādreiz varētu pamēģināt to pagatavot. Man patīk gatavot Stīnijs tev nav stāstījis? Es pats mācos.

Viņš bija saņēmis Džeinas roku. Viņi iznāca pie pakāpieniem, un Džeina sāka soļot pa tiem. Viens, divi, trīs: viņa kustināja kājas kā marionete. Uz Vekstonu viņa neskatījās. Viņa nepaskatīsies uz Vekstonu. Džeinu māca nepatika pret viņa amerikāniskumu, pret viņa jautājumiem. Stīnijam bija taisnība. Viņš patiešām bija pārkāpis robežu.

Tiklīdz viņa to iedomājās, abi nonāca līdz gājēju ielai. To apgaismoja gāzes lampas. Viņi apstājās zilganas gaismas aplī. Džeina palūkojās uz savām kājām izturīgajos slimnīcas apavos. Viņa iedomājās sevi uz mazas saliņas, ko norobežoja viņas angliskums, audzināšana. Viņas aplis, viņas robeža. Vekstons tiešām bija to pārkāpis. Viņš tagad stāvēja tās pašas gaismas laukumā, kurā stāvēja viņa. Džeina pavērās uz viņa kājām. Tās bija ļoti lielas, ieautas smagās kurpēs ar milna smilšu inkrustāciju. Pārtrūkušās kurpju saites bija sasietas mezglos.

-    Tev nav jāatvainojas. Viņa pacēla skatienā. Jāatvainojas būtu man. Kāpēc jāizliekas? Laikam mani bērnībā tā mācīja. Un es joprojām turpinu izlikties. Es nekad nesaku, ko patiesībā domāju. Mēģinu, bet nevaru. Izlikšanās ir velta laika šķiešana to esmu šeit iemācījusies, ja neko citu. Mums ir tik maz laika, mums visiem, un mums to nevajadzētu izniekot atrunās. Tā ka, redzi, tev ir taisnība. Es zinu, ka tev ir taisnība. Patikt nav īstais vārds. Eklends man nekad nav paticis. Es viņu mīlēju. Es viņu mīlēju gadiem ilgi. Es viņam to ne reizes nepateicu, bet tagad viņš ir miris. Tas arī viss. Lūdzu, neesi līdzjūtīgs vai pieklājīgs es to neizturēšu. Es zinu, ko tu domā. Es zinu, ka tu aiziesi un smiesies par mani…

-   Kāpēc lai es to darītu?

-   Paskaties uz mani! Tu tikai paskaties uz mani! Džeina iesaucās. Viņa dusmīgi satvēra Vekstonu aiz mēteļa un pagrieza tā, lai gaisma no laternas kristu viņai sejā. Viņa drebēja. Pār vaigiem ritēja asaras. Es esmu neizskatīga. Pat ne kaut kas stingrs un noteikts, kaut vai neglīts. Vienkārši parasta. Garlaicīga. Nemanāma. Eklendam es biju nemanāma. Es to vienmēr zināju, bet, vienalga, es viņu mīlēju. Visu laiku, gadiem ilgi, mīlēju tā, kā pratu muļķīgi, bikli, izvairīgi. Es sevi par to nicinu. Kaut viņš būtu zinājis! Iespējams, ka viņam nebūtu svarīgi. Viņš būtu apjucis. Tu esi apjucis. Es brīnos pati par sevi. Bet tik un tā es gribētu, kaut viņš būtu zinājis. Kaut man būtu pieticis drosmes viņam to pateikt.

Džeinas balss aizlūza, it kā viņu kāds žņaugtu. Seja, kas pirms mirkļa liesmoja Vekstonam pretī, it kā saburzījās, it kā sabruka. Viņa ar plaukstas virspusi noslaucīja vaigus un degunu. Notvērusi Vekstona skatienu, viņa sāka pa pusei raudāt, pa pusei smieties. Vekstons padeva viņai kabatlakatu. Džeina izšņauca degunu.

-   Atvaino! Viņa skaļi ievilka elpu. Man jāiet atpakaļ. Nezinu, kāpēc sāku par to runāt. Bet, kad sāku, nespēju apstāties. Saproti, es nekad par to nebiju runājusi. Esmu nogurusi. Visu nakti nodežurēju. Laikam tāpēc.

-   Tas nekas. Nē, paturi kabatlakatu. Vekstona izskats liecināja, ka viņš mēģina par kaut ko izšķirties. Viņš niekojās ar lukturīti un mīņājās no vienas lielās pēdas uz otru. Vai tu negribētu tasi karstas šokolādes? Vekstons pamāja uz kafejnīcas pusi, tur, kur spēlēja akordeons. Viņš smaidīja.-Tev vel nav jāatgriežas. Nāc šurp!

Viņi iegāja kafejnīcā un apsēdās pie apaļa galdiņa. Bija ļoti karsts, logs, pie kura staveja viņu galdiņš, bija aizsvīdis. Vekstons uzmeta skatienu lielvēderainai krāsnij kaklā un piesardzīgi novilka mēteli un noņēma vienu no šallēm.

Vekstons pasūtīja divas lielas karstās šokolādes porcijas. Džeina, nenovērsdama acis no galda virsmas, saspringti maisīja savu šokolādi. Džeina zināja, ka viņas seju klāj sarkani plankumi. Viņa nespēja isti

noticēt, ka sarunājusi visas šis lietas. Siltums, Vekstona klusēšana, aprasojušās rūtis: viņa jutās laimīga par to visu.

-   Es šovakar satiekos ar Zēnu, viņa beidzot sacīja.

-    Tiešām? Tev jāatved viņš šurp,'Vckstons izklaidīgi noteica, zīmēdams uz aizsvīdušā stikla. Vispirms viņš uzzīmēja cilvēku, tad putnu, pēc tam laivu. Es rakstīju par mīlestību, viņš piepeši steigšus paziņoja. Kad pamanīju tevi. Nekas jēdzīgs nesanāca. Nekad nesanāk. Es mēģinu, bet nenāk īstie vārdi.

Viņš izvilka no kabatas piezimju burtnīcu un atvēra to lappusē, ko no augšas līdz apakšai izraibināja vārdi un svītrojumi. Izrāvis lapu, viņš to saņurcija plaukstā un, piegājis pie vēderainās krāsns un iemetis saņurcīto lapu ugunī, atgriezās savā vietā. Džeina nolika karoti. Mani pārbauda, viņa nodomāja.

-    Par mīlestību? viņa ļoti piesardzīgi ievaicājās. Tu teici, ka dzejolis ir par Stīniju.

-   Pareizi. Es mīlu Stīniju.

Vekstons atbalstīja elkoņus pret galdu un, saņēmis plaukstās melanholisko zodu, pavērās Džeinā.

-    Tu to zināji?

-    Līdz šim brīdim nezināju. Nē.

-   Man likās, ka tu varētu būt sapratusi. Džeina acumirklī aptvēra, ka tie ir tīrākie meli. To viņš bija nupat izdomājis.

-    Londonā. Man tas vienmēr likās acīm redzami. Es domāju, ka visi zina. Tad ierados šeit. Domāju, ka labāk sapratīšu, ja aizbraukšu projām. Arī agrāk iemīlējos, bet nekad ne tik ļauni. Sāpīgi. Domāju, ka, man ierodoties šeit, pāries. Saprotams, ka nepārgāja. Kļuvis vēl sliktāk nekā jebkad. Es mēģinu par to uzrakstīt, bet nevaru. Mēģinu uzrakstīt par karu, bet nevaru. Jo dziļāk ieskatos, jo mazāk saprotu. Viņš spēji apklusa un samirkšķināja acis. Vai! viņš izsaucās, it kā tas tikko būtu ienācis prātā. Es tevi būšu satriecis.

Džeina lūkojās savās plaukstās, viņas seja dega kā ugunī. Karstuma vilnis pārskrēja mugurai. Jā, tik tiešām, Vekstonam bija taisnība, viņa bija satriekta. Bet vēl ritēja 1916. gads: Džeinai tad bija divdesmit astoņi. Par dzīves fiziskajām lietām viņa bija uzzinājusi tikai astoņpadsmit gadu vecumā. Par homoseksuālas mīlestības iespēju Džeina uzzināja, kad viņai bija jau krietni pāri divdesmit, turklāt toreiz to aprakstīja kā nedabisku tieksmi un vēl jo vairāk kā nedabisku seksuālu rīcību. Sekss, Džeinas izpratnē, bija meklējams rokasgrāmatās: par to lasīja, kājās stāvot, slimnīcas bibliotēkā un steidzīgi atlika grāmatu atpakaļ plauktā, tas bija attēlojams diagrammās, tomēr slepens. Vārdu sakot, viņa bija gan nevainīga, gan aizspriedumaina. Tāpēc viņa sarka, un tāpēc roka nervozi sniedzās pēc tases.

Tomēr Džeina saprata, ka tiēk izaicināta. Šis Vekstona paziņojums nebija nejaušs. Iespējams, ka tādējādi viņš atmaksāja par viņas pirmītējo uzticēšanos, savukārt atkailinādams savu sirdi. Iespējams, viņa varētu izlikties, ka pārpratusi, iedomāties, ka Vekstons runājis par savdabīgo vīriešu draudzību, ko kādreiz cildināja viņas mirušais brālis, lai gan zināja, ka šoreiz tas neatbilst patiesībai. Džeina iedomājās, ka viņa varētu vienkārši piecelties un pamest kafejnīcu. Ja viņa aizietu, Vekstons nesekotu, Droši vien viņa to vairs nekad nesatiktu.

Džeina sarauca pieri. Diagrammas acu priekšā lēkāja šurpu turpu. Viņa mēģināja piemērot diagrammas Stīnijam un Vekstonam. Viņa mēģināja iedomāties vienu vīrieti otra vīrieša apskāvienos. Viņa riskēja ieskatīties Vekstonam acīs. Viņš gaidīja.

-    Vai Stīnijs tevi mīl? Jautājums izskanēja kā žagas, izlauzdamies, pirms viņa spēja to aizturēt. Vekstons apdomājās.

-    Viņš apgalvo, ka mīl. Es domāju, ka tā ir taisnība viņa gaumē. Uz kādu laiku.

-    Tu gribi teikt, ka tā nevilksies ilgi?

-    Nē, es nedomāju, ka tai būs ilgs mūžs.

-    Vai viņš raksta?

-    Viņš rakstīja katru dienu. Tagad viņš raksta… retāk.

-    Vai tu joprojām viņu mīli tikpat, cik agrāk?

-    Man šķiet, ka vairāk. Tas nav racionāli izskaidrojams. Es zinu, kāds ir Stīnijs, tomēr.,. Tā kļūst aizvien lielāka. Tā nav izskaužama. Es domāju, ka vainīga prombūtne.

-    Un tu… tas ir tu nekad neiemīlies sievietēs?

-    Nē. Viņš ieturēja pieklājīgu pauzi. Un tu?

Uz brīdi iestājās klusums. Džeinai likās, ka viņas āda līdzinās stiklam. Viņa juta, kā sekundes laikā saskrien asinis un stiklu nokrāso. Džeina novērsa skatienu no Vekstona sejas un pavērās sev apkārt. Kafejnīca viņas acis izskatījās kā aprimusi statiska vieta, nekustīga kā fotogrāfija. Mazi, apaļi galdiņi, divi padzīvojuši franči, tērpušies zilos darba kombinezonos un beretēs, spēlē domino. Pilsētas mācītājs, kas reizēm iegriezās slimnīcā, lai veiktu pēdējos rituālus: viņš pazina Džeinu un sveicienam pacēla glāzi. Viņa sajuta piepešu pacilātību. Vekstons viņai pasniedza stundu, bet viņas prāts visu apguva ātri. No vecās morāles palika vairs dažas čaumalas, un, ja vien viņa spētu tās gluži vienkārši sadragāt zem papēža, saberzt tās smalkos putekļos… Viņa noliecās pār galdu.

-    Vekston…

-Jā?

-    Es nejūtos satriekta. Biju. Bet… tas pārgāja.

Vekstons atkal zīmēja uz stikla. Viņš uzzīmēja vēl vienu cilvēku un vēl vienu laivu. Viņš novietoja cilvēku laivā un apkārt apvilka jūru: trīs viļņotas līnijas. Liekas, Džeinas teiktais viņu nepārsteidza. Viņš sakārtoja šalles, uzvilka mēteli un atstūma Džeinas krēslu. Viņi izgāja un možā solī, sadevušies rokās, devās atpakaļ uz hospitāli.

-    Tev pusnaktī jāatgriežas uz dežūru.

Viņi bija nonākuši pie hospitāļa. Vekstons nevaicāja, bet konstatēja faktu.

-   Tu skaities pie sanitārās mašīnas, kas braukā uz staciju, Vekstons noteica.

-Jā? Es domāju…

-   Tu esi pierakstīta pie manas mašīnas.

-    Tavas?

-    Es to nokārtoju.

-   Tu nokārtoji? Džeina vērās vinā platām acīm. Kad tu to paspē-

ji? w

-Kā?

-    Es piekukuļoju vienu citu māsu. Viņa bija ar mieru mainīties.

-Tu viņu piekukuļoji?

-    Jā. Ar šokolādes tāfelīti. Vakar no mājām saņēmu pārtikas paciņu. Viņš pasmaidīja. Iznāk trīsdesmit kilometru turp un trīsdesmit atpakaļ. Es domāju, ka mēs varētu saprasties. Bez tam man kaut kas aiz ādas.

-    Aiz ādas?

-   Man likās, ka es tev varētu iepatikties. Nodomāju, ka mēs varētu kļūt draugi.

Vekstons savilka vienu no savām šallēm ciešāk ap kaklu. Vienā no kabatām sameklējis vilnas cepuri, viņš to uzmauca galvā. Tā bija absurdākā cepure, kādu Džeina jebkad bija redzējusi: adīta micīte ar bumbuli galā.

Šķiroties viņš pacēla roku, tad pagriezās un, nemelodiski, bet jautri svilpodams, smagnēji aizsoļoja savas viesnīcas virzienā. Džeina nolūkojās viņam pakaļ: pusceļā Vekstons nolēma iedegt lukturīti. Gaisma pagriezās atpakaļ. Līdz Džeinai atlidoja tikko dzirdams uzmundrinājuma sauciens.

-    Kā klājas Zēnam? Vai omleti nomēģinājāt? Sasodīts!

Vekstons lādējās. Brauciens nebija viegls. Un, lūk, kādēļ: sanitārā mašīna, kuru vadīja Vekstons, bija apgādāta ar pamatīgiem, platiem riteņiem. Ceļš starp Sentilēru un dzelzceļa staciju bija šaurs, paredzēts zirgiem un pajūgiem, nevis smagajām hospitāļa un kara mašīnām. Bija decembris, un pēdējās divās nedēļās nepārtraukti lija lietus: ceļš bija pārvērties dubļos, pa kuriem sanitārā mašīna brīžiem šļūca, brīžiem slīdēja. Dubļos slēpās dziļas grambas, kurās reizēm gadījās iebraukt, un tad mašīna ripoja tālāk kā vilciens pa sliedēm. Gadījās, ka grambas izbeidzās dziļākās, ar ūdeni un šķidriem dubļiem pildītās bedrēs, kuras bija izdangājusi cita tehnika. No tām bija grūti izvairīties: Vekstona mašīna brauca konvoja priekšgalā, turklāt brauca bez ugunīm.

Priekšnieciba bija izlēmusi, ka tikai vienā īsā ceļa posmā iededzamas karbīda lampas, desmit kilometrus no Sentilēras, un atkal izdzēšamas desmit kilometrus pirms stacijas. Iemesls bija vācu gaisa uzlidojumi. Līdz šim bija gadījies tikai viens uzlidojums pirms diviem mēnešiem, kad vācu divplāksnis bija nometis sprāgstvielas ceļa rajonā, kļūdīdamies par pusjūdzi. Vekstons nebija augstās domās ne par divplākšņiem, ne priekšniecību: viņš apstādināja mašīnu un iededza lampas, tikko viņi bija izbraukuši piecus kilometrus no pilsētas. Džeina izrāpās, lai viņam palīdzētu, un iestiga gandrīz līdz ceļiem dubļos. Atkal lija. Vējš pieņēmās spēkā. Nācās izlietot desmit sērkociņus, lai piespiestu lampas degt: nepielika tās aizdegt vienreiz. Lampas apgaismoja zemi apmēram piecu pēdu lielā laukumā, padarot apkārtējo tumsu vēl necaurredzamāku.

Mašīnas aizmugurē zem brezenta jumta brauca grupa Sarkanā Krusta māsu no Lenkašīras, kas, mašīnai slīdot un kratoties, dziedāja. Atšķirībā no Džeinas un Vekstona viņas bija pasargātas no lietus. Mašīnas priekšgals bija atklāts, aizsargstikls zems, stikla tīrītājiem piemita tendence iesprūst, dubļi šļakstījās uz visām pusēm. Džcinai mugurā bija divas kārtas vilnas apakšveļas, tris jakas pāri kleitai, žakete, mētelis, divas šalles, divi pāri dūraiņu. Viņa bija pārsalusi stīva.

Vekstons vadija mašīnu ar neparastu izveicību, viņš daudz lādējās. Viņš lādēja dubļus, iestrēgušos stikla tīrītājus, karbīda lampas, bedres un bremzes.

Kad Lenkašīras māsiņas sāka dziedāt “Tipperary”, Vekstons skanīgā baritonā tām pievienojās. Mašīna ietriecās grambā. Vekstons izdarīja veiklu manevru, kaut ko vidēju staip rāvienu un slīdēšanu. Kaut kur ceļojuma vidū viņš iedeva Džeinai pirmo cigareti viņas mūžā, no kuras viņai piemetās klepus. Braucot tālāk, viņš aprakstīja Virdžīniju. Vēl tālāk viņš apsprieda grāmatu ar nosaukumu “Budenbroki”. Vēl viens kilometrs, un viņš pavēstīja, ka mācoties adīt. Vēl kilometrs, un viņi apsprieda Vekstona kaislību vilcienus. Viņi draudzīgi lēkāja no grāmatām pie receptēm, no viņa ģimenes Vēkstons bija viens no astoņiem pie Džeinas ģimenes, viņai bija bijis tikai viens brālis.

Džeinai brauciens sagādāja prieku. Jā, viņa bija izsalusies līdz kaulam, katra ķermeņa cīpsliņa sāpēja no mašīnas kratīšanās. Miklie mati likās piesaluši sejai. Kakls bija jēls no cigaretes dūmiem, un tomēr brauciens sagādāja prieku. Džeina jutās tā, it kā Vekstons būtu paņēmis viņu līdzi gaisa balonā, kas piepildīts ar viņa paša neizsīkstošo labvēlību, un rādīja viņai nejaušību pilno pasauli. Tajā viss bija iespējams!

Vēl kilometrs tuvojās stacija un Vekstons sāka dziedāt amerikāņu dziesmu. Pēc tam vēl viens kilometrs, un bez brīdinājuma viņš pārslēdzās uz Džeinas tikšanos ar Zēnu.

-    Jā. Mēs ēdām omleti, viņa beidzot atbildēja.

Un tad, tāpēc ka Vekstons neskubināja un viņai tas patika, Džeina pastāstīja viņam, kas bija noticis.

Kopš pēdējas tikšanās reizes Zēns bija izvirzījies. Viņš bija sācis karu kā leitnants. Ap saderināšanās atsaukuma laiku viņš bija kapteinis. Tagad viņam jau bija piešķirta majora pakāpe: šāda strauja izvirzīšanās nebija nekas neparasts. Uz gvardes oficiera pakāpi tajā kara posmā bija jāgaida seši mēneši, bija jūtams cilvēķu trūkums. Ja karš šādā veidā turpināšoties tālāk, savādi smaidīdams, sacīja Zēns, kad Džeina viņu apsveica ar paaugstinājumu, viņš visā drīzumā beigšot kā brigadieris.

-    Kas to lai zina? Viņš pasmaidīja tukšu smaidu. Varbūt pat kā ģenerālis.

Džeina tam neticēja. Viņa zināja, ka arī Zēns tam netic. No Zēna mēģinājumiem jokot viņai kļuva skumji. Viņi apsēdās pie tā paša galdiņa, pie kura dienā Džeina bija sēdējusi kopā ar Vekstonu, un, paklausot Vekstona padomam, ēda kartupeļu omleti.

Zēns pieveica tikai pusi omletes. Viņš pasūtīja ceptu cāli, nokoda vienu kumosu un nolika dakšiņu malā. Džeina aprēķināja, ka viņš izdzēra pusotras pudeles vīna.

Džeina centās. Viņa zināja, ka Zēns pēdējās divas nedēļas bija pavadījis zemnīcā, kas atradās frontes līnijas ierakumu priekšā neviena neieņemtā zemē, zem vācu bunkura ugunīm. Bunkurs beigu beigās tika ieņemts. Džeina sīkāk neko nezināja, piemēram, viņa nezināja, ka Zēns par šo kara epizodi vēlāk saņems apbalvojumu. Viņa nezināja, ka no divdesmit cilvēkiem atgriezās tikai trīs. Viņa nezināja, ka Zēns zemnīcā, četras pēdas dziļā ūdenī, zem pastāvīgas uguns uzturējies bez pārtraukuma piecdesmit sešas stundas. Viņa šikāk netaujāja: neprasisi taču cilvēkam, kas pabijis Golgātā, lai viņš apraksta turienes topogrāfiju.

Džeina nemaz negaidīja, ka šī saruna risināsies nepiespiesti, un tā nerisinājās. Tā ķepurojās. Tā ķērās. To pārtrauca klusuma briži, kuri mulsināja abus un kuru beigās abi piepeši sāka runāt vienlaikus.

Viņi pārsprieda Zēna tēva un mātes veselību, Fredija sanitāra darbu, Stīnija gaidāmo gleznu izstādi un satriecošo ziņu par Konstances saderināšanos ar seru Montegjū Slērnu. Džeinai visi šie notikumi likās tik tāli. Ja agrāk tie būtu šķituši monumentāli, tad tagad likās sīki.

Iespējams, Zēns juta to pašu, jo ari viņš par tiem runāja atsvešināti. Viņš mirkšķināja acis. Viņa rokas palaikam aprakstīja nervozus lokus gaisā. Viņš izskatījās apdullis un nelaimīgs.

Tikai brīdī, kad, izmisīgi cenzdamās uzturēt sarunu, Džeina pievērsās fotografēšanas tēmai, viņa saprata, ka noticis kaut kas nopietns. Tobrīd, kad viņa pieminēja kameru, Zēna sejā parādījās stūrgalvīga izteiksme.

-    Esmu ticis vaļā no “Videksa”.

-    Ticis vaļā, Zēn? Tu gribi teikt, ka to pārdevi?

-    Es to sadauzīju. Es vairs nefotografēšu. Sadedzināju visas Francijā uzņemtās fotogrāfijas. Sadauzīju plates. Kad atgriezīšos mājās, viņš iekampa lielu vīna malku, es iznīcināšu arī visas tās fotogrāfijas, kas glabājas Vinterskombā. Es ienīstu fotogrāfijas. Tās melo. Vai zini vienīgo, ko vērts fotografēt? Durkli saulē. Durkli un tā ēnu. Jā. Man nekas nebūtu pretī to nofotografēt.

Džeina bija satriekta. Zēna izteikumi par fotogrāfiju līdzinājās ticīga katoļa ticības noliegumam: tā bija Dieva zaimošana. Džeina ieskatījās viņā ciešāk.

Karš bija pārvērtis Zēna seju. Karš bija uzlabojis Zēna seju. Tajā nebija ne miņas no ierakumu bāluma. Ja neņem vērā acu izteiksmi, Zēns izskatījās kā tikko atgriezies no spēkus atjaunojošām brīvdienām, iespējams, jūras tuvumā. Viņa āda bija vēja appūsta. Noapaļotās, bērnišķās sejas kontūras, kuru dēļ viņš vienmēr izskatījās jaunāks par saviem gadiem, bija it kā nobriedušas un kļuvušas stingrākas.

Karš Zēnu vērta izskatīgā vīrietī vai te neslēpās ironija? Tomēr izmisums acīs atcēla vaibstu jauno cienīgumu. Zēns atgādināja aktieri, kas aizmirsis savu tekstu.

Zēns bija nodomājis kaut ko pateikt. Taču, šķiet, vispirms viņam vajadzēja iešūpoties. Izdzēris vīnu, likās, viņš bija iešūpojies pietiekami: Zēns nokremšļojās un papurināja galvu, lai izkratītu neredzamo ūdeni. Viņš palūkojās uz aizsvīdušo logu, uz kura joprojām bija nojaušami Vekstona zīmētie cilvēki un laivas. Pavērsis galvu mazliet pa kreisi, viņš uzrunāja dūrē saņemto plaukstu. Viņš teica, ka esot ieradies parunāt par Konstanci.

Zēns sāka ar vispārinājumiem. Viņa runa kļuva plūstoša, it kā šī uzveduma daļa būtu labi iestudēta. Labu brīdi viņš skaidroja, ka lielākā daļa cilvēku to vidū arī Džeina Konstanci atšķirībā no viņa paša neizprotot. Viņš atgādināja, ka Konstance joprojām esot bērns: viņa esot ievainojama.

Džeina negribēja piekrist. Pēc viņas domām, Konstances saderināšanās bija kaunpilna nodevība pret Modu. Bet to viņa nepateica, jo Zēns nelaida viņu pie vārda. Skaidri varēja noprast, ka Džeinas domas viņu neinteresē. Pulksteņa mehānisms bija iedarbināts: sācis runāt, Zēns vairs nespēja apstāties.

-    Šīs Konstances laulības, viņš teica ļoti noteikti, šīs laulības nedrīkst notikt.

Sekoja vēl daudz kas cits. Zēns sacīja, ka viņa tēva rīcība esot neizskaidrojama nevajadzējis dot atļauju laulībām. Viņš sacīja, ka, viņaprāt, Modās, arī Stēma, Fredija, Stīnija, pat viņa mātes rīcība esot neizskaidrojama. Šķiet, visu rīcība bija neizskaidrojama, visu, izņemot Konstances. Konstances rīcību Zēns varēja izskaidrot. Tas, viņš sacīja sažņaugtajai plaukstai, bijis sauciens pēc palīdzības.

Šajā vietā Zēns likās nonācis līdz kādam šķērslim. Viņš sāka stostīties un stostījās smagāk nekā jebkad. Zēna mēle aizķērās pie burta “c”. Tas viņam sagādāja ciešanas, jo ļoti grūti bija izrunāt Konstances vārdu.

Pastāstījis sažņaugtajai dūrei, ka Konstance saucot pēc palīdzības. Zēns atkal pievērsa savu izmisīgo skatienu Džeinai.

Tad viņš paskaidroja pašu galveno iemeslu, kura dēļ viņš pirms atgriešanās Anglijā esot ieradies šeit. Lai gan viņš un Džeina vairs neesot saderināti, viņam licies, ka būtu pareizi, ja Džeina pirmā uzzinātu par viņa nodomiem. Viņš esot ieplānojis atgriezties Anglijā. Tur ieradies, viņš nepieļaušot laulības. Tas bija pirmais. Pēc tam viņš bildināšot Konstanci pats.

-   Saproti, viņa droši vien to gaidīja. Zēns noliecās pār galdu. Viņa droši vien to gaidīja, kopš izjuka mūsu saderināšanās. Kad es viņu nebildināju, viņa spēra šo soli. Tu saproti? Viņš iepleta rokas un saldsērīgi uzsmaidīja Džeinai. Sauciens pēc palīdzības. Protams, Konstance zina, ka es viņu mīlu.

Džeina sāka šo stāstu, sanitārajai mašīnai tuvojoties dzelzceļa stacijai, kur viņiem bija jāsagaida vilciens ar ievainotajiem no lauka hospitāļiem. Vilciens kavējās, un viņi trīcēdami stāvēja cieši cits pie cita uz aukstās platformas.

Stāsts Džeinu sarūgtināja. Bija grūti to secīgi atstāstīt, un viņa to vien darīja kā pārlēca no sarunas kafejnīcā pie citiem pagātnes notikumiem. Stāstījumā, kas Džeinai likās viengabalains, bija parādījušās plaisas, un šis plaisas viņu satrauca. Viņa atgriezās pie tām vēl un vēl. Izrādījās, ka viņa nekad nav sapratusi Zēnu, par kuru vienmēr bija domājusi, ka viņš ir vienkāršs un tiešs. Zēnu pēc šī stāsta viņa nepazina. Piepeši pagātne čumēja un mudžēja no jautājumiem. Džeina vainoja sevi. Viņa bijusi akla. Viņa bijusi pārņemta ar savām jūtām pret Eklendu, un viņai nekad nav ienācis prātā, ka arī Zēnam varētu būt sava slepenā pasaule.

Džeina sāka soļot šurpu turpu pa apledojušo platformu, vicinādama savas dūraiņos ieģērbtās rokas.

-    Akla, akla, akla! viņa iesaucās, pievērsdama sev Lenkašīras māsu ziņkāros skatienus. Man vajadzēja pamanīt. Ienīstu sevi.

Vekstons klausījās, nebilzdams ne vārda. Viņa prātā uzradās dzejas rindas: Džeinai runājot, tās sāka pieņemt formu. Viņš stāvēja nekustīgi, ietinies šallēs, žaketēs un mēteļos, turēdamies pie margām, ko veidoja mieti un saritināts brezents. Brezents bija mitrs: uz tā virsmas veidojās plāna ledus kārta. Viņš juta, ka arī pašam uz virslūpas izveidojusies ledus kārtiņa.

Vekstons raudzījās pa vējam, kur aizstiepās dzelzceļa sliedes un no kurienes vajadzēja parādīties vilcienam. Viņš klausījās Džeinas vārdos, viņš ieklausījās dzejolī, bet varēja sadzirdēt vēl kaut ko, sākumā attālu, bet pamazām arvien skaidrāk: viņš izdzirdēja motora rūkoņu. Vējš neļāva skaidri sadzirdēt. Viņš nodomāja, lai gan nebija par to pārliecināts, ka dzirdētais motora troksnis pieder sanitarajam vilcienam.

Džeina no pagātnes bija nonākusi pie nākotnes. Viņa mēģināja aprakstīt Zēna sejas izteiksmi: vieglo apmulsumu, nedrošās cerības. Džeina ļoti satraucās. Viņa sacīja, ka vajadzējis parunāt ar Zēnu ilgāk un mēģināt viņu no pieņemtā lēmuma atrunāt. Pagriezusies pret Vekstonu, Džeina sāka stāstīt, ka, atvadoties no Zēna, viņu pārņēmusi nelaimes priekšnojauta.

Tieši tobrīd Vekstona lielā plauksta sāpīgi ietriecās Džeinai mugurā, un viņš iesaucās: Gulies!

No sitiēna Džeinai aizrāvās elpa. Viņa sāpīgi, vienu kāju neveikli savilkusi zem sevis, nokrita uz mitrās platformas un nobrāza uz akmeņiem vaigu. Vekstona ķermeņa smagums spieda muguru. Dēļa gals iesita pa galvu. Viņi gulēja zemē, atgādinādami mitras vilnas, brezenta un šaļļu jūkli. Gaiss iedunējās, tad kļuva gaišs. Vekstona elkonis dūrās mugurā, un viņas seja rīvējās pret mitrajiem akmeņiem. Džeina lūkoja izrauties. Viņai izdevās par collu atbrīvoties un pacelt galvu.

Vckstons bija kļuvis ārprātīgs, un arī uz platformas valdīja ārprāts. Kas bija melns, kļuva žilbinoši spožs. Platformas mala bija pazudusi un tinās dūmos. Liesmas rāpās augšup pa stacijas nojumes sienām. Tās šaudījās kā karogi un laizīdamās tuvojās jumtam. Tumsa bija ekstātiska.

Kāds kliedza. Garām, degošu cepuri un matiem, savaikstītu seju, paskrēja Sarkanā Krusta māsa. Džeina juta, ka jāceļas un kaut kas jādara, bet Vekstons neļāva piecelties. Viņa paslēja galvu, bet viņš to atkal piespieda pie zemes, uzlicis roku uz Džeinas kakla. Džeinu pārņēma mežonīgas dusmas. Viņa cīnījās ar Vekstonu, spārdīdamās viņa rokās un mēģinādama iesist pa seju.

Par laimi, Vekstons viņai bija par smagu un par spēcīgu, jo tieši tobrīd “Cepelīna” pilots nometa otro bumbu. Patiesībā viņš jau lidoja atpakaļ. Ar tolaik neparastu precizitāti viņam bija izdevies trāpīt ne tikai stacijai, bet arī pienākošā vilciena lokomotīvei.

Lokomotīve it kā pati no sevis atkāpās un aizlidoja sāņus. Tā izvirda karstu dzelzi un tvaikus. Gaisā lidoja kvēlojošas ogles. Gaudoja šķembas. Vagoni pēc inerces slīdēja uz priekšu, bet tad, uzgrūdušies cits cilam, sasvērās. Dzelzs čūska sadalījās sastāvdaļās: vagoni sagāzās — cits uz vienu, cits uz otru pusi, ceturtais vagons uzkāpa mugurā trešajam, metāls sakusa. Iestājās klusums, tad mušu džinkstoņai līdzīga skaņa, kam sekoja kliedziens.

Vekstons viņu bija izglābis, pacēlusi galvu, beidzot saprata Džeina. Vekstons drebēdams palīdzēja viņai piecelties kājās. Nepilnu jardu attālumā, kur abi tikai pirms brīža bija stāvējuši, kā šķēps iedūries platformas segumā, rēgojās kaut kas līdzīgs metāla stienim, vilciena vai dzelzceļa sliedes atlūza, bet varbūt no stacijas jumta atrāvusies kārts.

Dega vilciena vagoni. Dega arī ievainotie. Par šo skatu un smaku Džeina un Vekstons nekad nerunāja, lai gan Džeina man bērnībā daļēji izstāstīja šo atgadījumu, atcerēdamās, kā viņas draugs Vekstons izglābis viņai dzīvību.

Bija arī citi starpgadījumi, kurus viņa netika pieminējusi, bet kurus Vekstons man pārstāstīja toreiz, pēc gadiem, kad mēs kopā ar viņu sēdējām Vinterskombā: šis bija tikai viens no tiem. Uz rīta pusi, kad debesis kļuva gaišākas pie apvāršņa pelēkas, nevis melnas, Džeina atgriezās pie vilciena. Viņa devās uz vilciena pakaļgalu, kas bija mazāk cietis nekā pirmie vagoni un līdz kuram liesmas vēl nebija tikušas.

Visi cilvēki bija iznesti, bija palicis tikai viens, kuram pirms dažām dienām lielgabala ritenis bija pārlauzis kāju. Viņu varēja saskatīt caur sadragātajām durvīm. Vīrietis, neizdvesdams ne skaņas, gulēja zem salocītas metāla plāksnes. Acīmredzot viņu bija noturējuši par mirušu. Džeinai tuvojoties vagonam, tas sāka degt.

Eksplodēja atlikušie logu stikli. Izšāvās liesmas, uz visām pusēm kā konfeti izsvaidīdamas dzirksteles. Džeina atlēca nost. Nokāpusi no platformas, viņa šķērsoja sliedes, pa kurām plūda karsta eļļa, un, satvērusi vagona riteni, sāka trausties augšā. Vekstons mēģināja viņu novilkt atpakaļ. Džeina pieķērās pie metāla durvīm. Gluži kā lielā salā viņas plaukstas nočukstēja. Viņa palūkojās uz tām un redzēja, kā nolobās āda. Kaut kā viņai izdevās dabūt ievainoto ārā no vagona.

Vekstons un viena no Lenkašīras māsām viņai palīdzēja. Biezajos dūmos neko nevarēja saredzēt. Viņi cēla, viņi vilka, viņi grūda. Cilvēku izdabūja no vagona, uzlika uz nestuvēm un nogādāja Vekstona sanitārajā mašīnā. Tur, dūmos nomelnējušu seju, steigā apsaitējusi apdedzinātās rokas, mana māte Džeina mēģināja pārsiet ievainotā brūces. Vīrietis atguva samaņu, bet tikai uz īsu brīdi: apmēram trīs kilometrus no Sentilēras viņš aizgrieza seju un nomira.

Šis vīrietis, kā izrādījās, bija viens no brāļiem Henesijiem, un viņš bija pirmais no Henesiju ģimenes, kas tikās ar nāvi. Viņam sekoja vēl divi brāļi, viens kaujā pie Arasas, otrs uz Mesīnas pārejas; no četriem staltajiem dēliem, kas reiz uz improvizētajām nestuvēm bija nesuši Edvardu Šaukrosu atpakaļ uz Vinterskombu, Džeks Henesijs bija vienīgais, kas izdzīvoja, un Džeks Henesijs vismaz tā viņš man teica, kad biju vēl bērns, nekad neaizmirsa manas mātes mēģinājumu izglābt brāli.

Lāpstodams ogles pagrabā, šis cilvēks, kura instinkti bija vairāk nekā feodāli, stāstīja man par karu. Viņš man pastāstīja, kur un kādos apstākļos zaudējis savu kreiso roku amputācija pārvilka svītru viņa godkārīgajiem sapņiem reiz kļūt par galveno galdniekmeistaru -, viņš man pastāstīja, kur un kā krituši viņa brāļi, un kaut arī pats to nebija piedzīvojis-cildināja manas mātes varonību.

Vai tā bija taisnība? Vekstons teica, ka taisnība. Māte vienmēr apgalvoja, ka Henesijs pārspīlējot. Savās dienasgrāmatās viņa šo atgadījumu nepiemin, toties piemin Konstance.

Tā, dažas nedēļas vēlāk, kad ziņa bija nonākusi līdz Konstancei, viņa raksta: miris Henesijs Džeinas rokās. Ak vai, nepareizais Henesijs, Eklend. Taču es, vienalga, jūtu, ka mēs abi esam centušies.

Zēns stāvēja lietū pie kāpnēm, kas veda uz klubu “Korintietis” Pelmelā. Viņš noraudzījās kluba pelēki diženajā fasādē. Viņš bija ieradies, lai satiktu seru Monlegjū Stēmu. Divas dienas pirms Konstances kāzām.

Visu dienu Zēns bija pavadījis gavēdams: viņš juta, ka uz šo izšķirošo tikšanos jābūt kārtīgi sagatavotam. Viņam jābūt modram. Viņš nedrīkst klausīties šāviņu troksnī otrpus Lamanša. Viņam jāuzņemas tēva loma, ja jau tēvs no tās izvairījies. Viņam jāuzvedas kā virsniekam un kā džentlmenim tas ir uzticams un labi iebraukts ceļš, kas ved taisni uz priekšu.

Zēns jutās pašpārliecināts. Mugurā viņš ar iepriekšēju nodomu bija uzvilcis uniformu. Ap vidukli apjoztajai siksnai piestiprinātajā makstī glabājās dienesta pistole. Cepure šķita kā ķivere. Zēns nopētīja pakāpienus un stingrā gaitā devās augšup.

Nebija jābrīnās, ka Zēns izvēlējās tieši klubu “Korintietis”. Gan viņa vecaistēvs, gan tēvs reiz bija šī kluba locekļi. Zēns divdesmit viena gada vecumā kļuva par kluba mūža locekli. Lai ari vieta viņam nepatika, taču viņš juta, ka viņam ir uz to tiesības, kuru neapšaubāmi nebija Stēmam. Zēns brīnījās, kā tādam cilvēkam kā Stēms vispār izdevies kļūt par kluba locekli. Viņš gaidīja, ka Stēms šeit jutīsies neveikli un sev neatbilstošā vietā.

Sākumā viss gāja labi. Kluba šveicars acumirklī apsveicinādamies nosauca viņa vārdu un pareizo pakāpi, lai gan Zēns šeit nebija iegriezies gadiem ilgi. No viņa tika paņemts mētelis, armijas cepure, spieķis. Vairāki sirmi kungi, dziļi iegrimuši ādas krēslos, kad viņš gāja garām, pacēla skatienu un sveicināja ar galvas mājienu. Kā jau sava tēva dēlu.

Tagad Zēns jutās drošībā un iejutās lomā. Viņa pašpārliecība pieauga. Tā bija spēcīga hallē, tā bija spēcīga uz kāpnēm un nemainījās, viņam ieejot smēķējamā istabā. Tad viņš uzmeta skatienu Stērnam: Stēms stāvēja telpas tālākajā galā ar muguru pret kamīnu, kluba viesmīļa aplidots. No kreisās puses viņu ielenca pavecais hercogs, no labās puses ārlietu ministrs. Abi kāri uztvēra Stērna vārdus. Zēns jutās apvainots.

No šī brīža viss kļuva aizvien sliktāk. Stēms viņu sveicināja nepiespiestā sirsnībā. Viņš pastiepa roku, kuru Zēnam kam būtu gribējies ietriekt Stērnam dūri sejā nācās vien paspiest. Hercogs un ārlietu ministrs diskrēti atvirzījās, un, pirms Zēns paspēja aptvert, kas notiek, abi sēdēja ādas krēslos pie kamīna, un Stēms, nevis viņš pats, bija pasūtījis viskiju. Viesmīlis steigšus atgriezās. Stēms pasniedzās pēc cigāriem.

Zēns vispirms pievērsa skatienu Stērna vestei, kas, viņaprāt, bija atbaidoša, pārāk kliedzošās krāsās. Tad skatiens pārslīdēja uz Stērna žaketi, kas ari bija pārāk jauna un pārāk agresīva piegriezuma. Skatiens noslīdēja uz Stērna kurpēm, kuras bija individuāli gatavotas un arī pārāk jaunas. Zēns riebumā nespēja novērsties.

Zēns, tāpat kā viņa tēvs un pirms tarti vecaistēvs, nicināja jaunus apavus. Viņuprāt, vienreiz pagatavotiem, tiem jākalpo visu mūžu. Ja jaunu kurpju pirkšana bija neizbēgama, tad tās vispirms vajadzēja ievalkāt, labi apmācītam kalpotājam vismaz gadu katru dienu spodrināt un pulēt, pirms tās, kā nākas, piegūla kājai. Stērna kurpes izskatījās tā, it kā tās šorīt pat būtu izņemtas no kurpju kastes. Viņa uzvalks bija kliedzoši dārgs. Tas bija nepiedodami. Kā lapsai rudie, gludie mati bija rūpīgi apgriezti un kādu nieku par garu. Viņa aproces par baltu, aproču pogas par lielu. Viņš piedāvāja cigāru. Tas bija Havanas cigārs. Zēns to saņēma un gandrīz izmeta no rokām, likās, ka cigārs apdedzina pirkstus.

Nākamajā mirklī Zēns bija priecīgs, ka viņam tas rokā. Vajadzēja noņemt apvalku, pagaidīt, kamēr tiek nogriezts cigāra gals, aizsmēķēt, izpūst dūmus pa šo laiku varēja padomāt. Zēnam jau gandrīz bija skaidrs, ko viņš sacīs. Atlika sakāmo vienkārši pareizā veidā pateikt. Pamanījis, ka sēž uz pašas krēsla maliņas, Zēns pavirzījās dziļāk. Viņš sakrustoja kājas, tad mainīja pozu. Viņš iztaisnoja muguru. Viņš nelikās manām tuvumā ārlietu ministra muguru. Viņš mēģināja uzlūkot Stēmu ar skatienu, ar kādu parasti uzlūkoja savus kareivjus pirms kaujas: tieša pieeja, seja pret seju, neizrādot bailes, un nekādas nepieciešamības uzsvērt savu pārākumu pēc pakāpes, jo šis pārākums ir dabisks, izriet no komandām.

Zēns nespēja iesākt. Plecus viņš gan bija iztaisnojis, bet nespēja iesākt. Domas juka un izplūda: sākt ar šo teikumu vai citu? Viņš iedzēra malku viskija. Stērns nervozi bungoja ar vienu no labi apautajām kājām. Kādā apziņas nostūrī, nišā, no kuras, šķiet, nekad neizdosies atbrīvoties, Zēns dzirdēja šāviņu troksni un atbalsis.

Viņš uzmanīgi nolika viskija glāzi. Roka mazliet drebēja, un Zēns cerēja, ka Stērns to nepamanīs. Pēdējā laikā šī roku trīcēšana uznāca bieži, un ne vienmēr to izdevās apvaldīt.

Zēns palaida vaļīgāk apkaklīti. Viņš svīda. Istaba bija pārāk karsta. Pārāk klusa. Piepeši viņu pārņēma bailes, ka runājot viņš sāks stostīties. Ari tas gadījās: vienreiz vai divreiz pēdējo mēnešu laikā viņš bija sācis stostīties savu kareivju priekšā-ja viņš nedabūja izgulēties, ja iepriekšējās dienas notikumi bija sevišķi baismīgi. Francijā, kad tas notika, viņam palīdzēja seržants: seržants Makejs, glāzgovietis, maza auguma, izturīgs, rupju muti un necaursitams. Makejs, ja vajadzēja, iejaucās un iztulkoja vārdus, kas aizķērās Zēna lūpās. Makejs prata…

Bet nē, Zēnam vairs nebija Makeja. Makejs vienmēr bija viņam blakus, līdz pirms trim nedēļām viņš uztvēra granātu un pierādīja, ka tomēr ir caursitams.

Asinis un dubļi. Zēns pavicināja roku, it kā aizgainīdams cigāra dūmus no sejas. Šāviņu troksnis neveicināja sarunu. Zēns nolika cigāru un gaidīja. Viņš gaidīja, kad tagadne liks par sevi zināt beigu beigās tā vienmēr sevi atgādināja. Viņš pabikstīja ausi. Šāvieni attālinājās. Stēms ielūkojās pulkstenī. Zēns paliecās uz priekšu. īsi un skaidri: virsnieks un džentlmenis.

-   Šīs laulības, viņš ierunājās pārāk skaļā balsī, bet tas viņu neuztrauca. Šīs laulības, viņš atkārtoja. Esmu ieradies, lai pateiktu. Tās nenotiks.

Anglijā Zēns bija jau divas dienas. Viņš bija kursējis šurp un turp starp Londonu kur satika Modu un Vinterskombu, kurā bija paredzamas kāzu svinības. Frāzi, kuru Zēns tobrīd izteica Stērnam: “Šīs laulības nenotiks!” viņš bija lietojis jau daudzreiz.

To viņš bija sacījis tēvam, mātei, Modai, Fredijam un Stīnijam. Gvena raudāja. Tēvs strupi noteica nebāzt degunu citu darīšanās. Fredijs sacīja, ka nevarot palīdzēt, bez tam viņš neko nesaprotot. Moda atteica, ka Stērnu neesot iespējams atrunāt, ja viņš kaut ko ieņēmis galvā, un viņš bija ieņēmis galvā precēties. Stīnijs bija ieteicis likties mierā. Nepieļaut šīs laulības? Stīnijs pacēla acis pret griestiem. Tikpat labi tu, Zēn, varētu mēģināt ar putekļu slotiņu apstādināt lavīnu. Aizmirsti to un aizmirsti tūlīt!

Zēns neņēma vērā šīs piezīmes. Viņš uzsāka pakaļdzīšanos Konstancei. Zēnam šķita, ka Konstance no viņa izvairās, un viņam neizdevās sadzīt viņas pēdas līdz pat vēlai pēcpusdienai. Viņa pastaigājās pie ezera.

Diena bija bezkrāsaina, piesala, zem kājām skrapstēja sasalusī zāle, ezers bija pārvilcies ar plānu ledus kārtiņu. Konstance manāmi izcēlās uz pelēcīgā dienas fona.

Viņai mugurā bija jauns mētelis mierīgos toņos un neiespējami dārgs -, to pamanīja pat Zēns. Mēteļa brīvo kapuci rotāja balta lapsāda. Lapsāda bija salā sasalusi, un, Konstancci smejoties un ar prieka saucienu pagriežoties, lai viņu sveiktu, viņas seju ieskāva sīku adatiņu vainags, lapsādas un dimantu aura.

Melni mati, acis tumšākas nekā jebkad, mirdzošas lūpas, silta gaisa mutulīši, izrunājot Zēna vardu. Saņēmusi viņa plaukstu, Konstance to saspieda starp mīkstajiem glazē cimdiem.

Viņa pastiepās uz pirkstgaliem. Frānsis! Tu esi klāt!

Viņa noskūpstija Zēnu uz vaiga. Kā dejodama viņa pienāca tuvāk, kā dejodama atkāpās, izrādīdama sevi, izrādīdama savu sunīti, sniegbaltu, miniatūru, bezjēdzīgu un naidīgi noskaņotu pomerānieti. Zēns to varētu nogalināt ar vienu kājas spērienu: tikko viņu pamanījis, pomerānietis atņirdza zobus. Konstance apsauca suni un piesprādzēja koši sarkanā saitē pie kristāla kaklasiksnas.

-    Ta ir mana saderināšanās dāvana no Montegjū! Konstance pabužināja sunīša spalvu. Vai esi redzējis vēl absurdāku dzīvnieku vai vulgārāku kaklasiksnu? Es mīlu gan vienu, gan otru.

Ka dejodama viņa panācās tuvāk, kā dejodama atkāpās. Zēns vēl nekad mūžā sev nebija šķitis milzīgāks un gausāks. Viņš smagiem soļiem pavadīja Konstanci un suni pāri zālieniem. Viņa pēdas atstāja sasalušajā zālē milzīgus nospiedumus. Viņš izteica bildinājumu viņš bija pārliecināts, ka izteica bildinājumu, kā bija ieplānojis. Konstance slīdēja viņam laukā no rokām: bija tāda sajūta, it kā viņš mēģinātu satvert ūdeni.

Kad Zēns bija Konstanci aizvadījis līdz terasei, viņa pagriezās tam pretī. Viņa vēlreiz nostājās uz pirkstgaliem un vēlreiz noskūpstīja Zēnu uz vaiga.

-    Vai atceros? Frānsis, dārgais, protams, es atceros. Es tevi arī ļoti mīlu. Vienmēr esmu mīlējusi. Vienmēr mīlēšu. Tu esi mans īpašais aizstāvis un mans brālis. Frānsis, es esmu tik laimīga, ka tev piešķīra atvaļinājumu! Būtu šausmīgi, ja es precētos un tevis nebūtu klāt. Ejot pie altāra, es uz tevi paskatīšos. Vai atceries gredzentiņu, ko tu man vienreiz iedevi, to, ar zilo akmeni? Tas man būs klāt saproti, vajadzīgs kaut kas zils. Tas ir uz laimi. Es gribu būt laimīga. Es to pakāršu kaklā, lai Montegjū nav greizsirdīgs viņš reizēm var būt tik greizsirdīgs! Viņa nodrebēja. Ātrāk kļūst auksts, vai tev tā neliekas? Nāc man līdzi, Frānsis! Ņem manu roku. Nē, skriesim, jā? Man gribas skriet un kliegt, un dejot. Cik svaigs gaiss! Es šodien esmu tik laimīga…

Viņi skrēja. Viņa bēga. Maza, trausla figūriņa ar smieklīgo suni pie kājām. Pēc tam Zēns par to bija pārliecināts Konstancei bija izdevies vairs nepalikt ar viņu divatā.

Un tā, kā jau sākumā baidījies, viņš bija palicis divatā ar Stērnu. Nevarēja taču gaidīt, lai Konstance, būdama sieviete un bērns vienlaikus, tiktu galā ar Stērnu, to viņam vajadzēja jau sākumā saprast.

-    Nenotiks? — kadrā atgriezās Stērna seja. Viņš vienaldzīgi un pieklājīgi, bet reizē arī uzjautrināts uzlūkoja Zēnu. Kāzu ceremonija notiks parīt. Dārgais draugs, šovakar es izbraucu uz Vinterskombu. Biju domājis, ka mēs varētu braukt kopā. Vai radušās kādas grūtības, Zēn?

-   Jūs neesat piemērots vīrs Konstancei.

Tūdaļ noliks kas šausmīgs Zēnam par to nebija ne mazākās jausmas. Teikumi paši plūda pār lūpām. Virsnieks un džentlmenis. Viņš ne reizes nesastostījās.

-    Neņemot vērā jūsu vecumu un… jūsu draudzību ar manu krustmāti…

-   Neņemot tos vērā? Tikko pamanāms smaids. Zēn, tu mani pārsteidz.

-    Neņemot vērā jūsu tautību, jūsu izcelšanos…

Un tā tālāk, un tā tālāk: vārdi atgādināja vienu no jaunajiem tankiem. Viņš gara acīm redzēja, kā tie sakuļ dubļus, sagrauj, nolīdzina līdz ar zemi. Zēns nonāca līdz galvenajam: viņš ieteica Stērnam nezaudēt goda jūtas un atsaukt laulības. Viņš apelēja pie Stēma džentlmeņa godaprāta, likdams skaidri noprast, ka neuzskata viņu par džentlmeni un nekad neuzskatīs. Stēms lēnām malkoja viskiju, tad pasniedzās pēc cigāra.

-   Baidos, ka tas nav iespējams.

Tas arī bija viss. Stēms nepieminēja mīlestību un nesāka taisnoties. Šī uzpūtība Zēnu stindzināja. Viņam kļuva ļoti karsti. Iedārdējās viens lielgabals, tad otrs. Zēnu pirmo reizi pārņēma bailes. Viņš nojauta zaudējumu un tādēļ ķērās pie sava pēdējā trumpja, kuru bija paturējis rezervē.

Zēns aizsāka sarunu par Hektoru Ārlingtonu. Viņš neizprata finanses tik labi, kā būtu gribējis, bet šo stāstu, kā viņš domāja, saprata pietiekami labi. Viņa balss kļuva skaļāka. Viņš iedegās.

-    Mēs ar Hektoru karojām vienā pulkā. Mēs bijām ļoti seni draugi. Viņš man pastāstīja, kādu padomu jūs esat devis viņa mātei. Pirms gāja bojā…

-   Ak jā! Traģisks gadījums. Man bija ļoti skumji to dzirdēt.

-     Jūs viņus pilnībā aptīrījāt. Zēns ar troksni nolika savu viskija glāzi. Jūs, liekuli! Jūs esat iedzīvojies uz kara rēķina. Jūs šeit sēžat un stāstāt man, cik ļoti jums žēl, kaut gan pats esat vainīgs pie tā, ka Ārlingtoni nogāja dibenā. Jūs bijāt ieinteresēts ieperinājāties šeit izmantojāt manu tēvu izmantojāt viņa namu un viņa pazīšanos. Ja Hektors būtu dzīvs…

-    Ja Hektors Ārlingtons būtu dzīvs, būtu tikai viens miršanas nodoklis. Un tas ievērojami mainītu situāciju. Zēn…

-   Nevajag man melot! Zēns piesarka. Viņa rokas nestāvēja mierā. Tās žestikulēja. Atkal skanēja kanonāde, skaļāk nekā jebkad, tik skaļi, ka ārlietu ministrs pievērsa skatienu.

-   Katrā ziņā Ārlingtoni nav vienīgie. Ir vēl cili. Esmu dzirdējis. Jūsu agrākie partneri tie, kas pieņēma jūs savā bankā. Kas notika ar tiem? Viens no viņiem pārgrieza sev rīkli bet kāpēc? Tāpēc, ka jūs viņu izputinājāt, jūs to noorganizējāt. Ak, es zinu, ko jūs teiksiet! Jūs teiksiet, ka tās ir vecas baumas, bet daļa šo baumu atbilst patiesībai. Esmu izjautājis ļaudis. Esmu runājis ar Modu. Esmu izdarījis savus secinājumus un… Zēns apklusa. Viņa acis iepletās. Tad tāda tā liela? Es tikai tagad sapratu. Tādēļ tēvs pieļauj kaut ko tādu. Viņš jums parādā naudu. Protams! Visi jums parādā naudu. Viņš parādā jums naudu, bet šīs laulības kalpos par parāda samaksu. Zēns ieņēma malku viskija, lai stiprinātos. Labi, viņš turpināja, sākdams lepoties ar sevi tiešām, tā būtu vajadzējis runāt viņa tēvam. Manuprāt, tas lietu padara vienkāršāku. Varam to uzskatīt par to, kas tas patiesībā ir: finansu darījums. Cik jāmaksā, lai jūs atkāptos, Stēm? Acīmredzot pastāv kaut kāda cena. Nosauciet to!

Pagāja zināms laiks, pirms Stēms atbildēja. Viņš neizskatījās apvainots, sagādādams ar to Zēnam vilšanos. Viņš iedzēra viskiju un tikai tad sāka runāt.

-    Dīvaini gan… skatīdamies tālumā, ironiskā, joprojām uzjautrinātā balss noskaņā sacīja Stēms. Dīvaini gan, par spīti faktam, ka esmu jūds, cenas nav. Es nejūtu tieksmi atkāpties, kā tu to nosauci.

To sacīdams, viņš ielūkojās rokas pulkstenī, it kā Zēns viņu vairs īpaši neinteresētu. Tad, iebāzis šauro un eleganto plaukstu žaketes krūšu kabatā, viņš izvilka aploksni. Tuvāk nepaskaidrodams, viņš nolika aploksni uz ceļgala un paskatījās uz Zēnu. Viņš gaidīja.

-    Es pastāstīšu Konstancei, Zēns izgrūda, cenzdamies neievērot aploksni. Un ne tikai Konstancei. Es… es izstāstīšu… izstāstīšu visiem patiesību. Es, es…

Viņš nikni meklēja apkārt pēc kaut kā izšķiroša, ko varētu uzsākt, pēc kaul kā tāda, kas parādītu, kas šis cilvēks ir patiesībā, naudas aizdevējs un augļotājs. Nauda un munīcija. Cik peļņas var iegūt no katra šāviņa, kairas lodes, ja šo šāviņu un ložu ir tik daudz?

-   Zēn! Stēms pieliecās tuvāk, mierīgi uzlūkodams Zēnu. Zēn, manuprāt, tu esi pāršāvis pār strīpu. Bez šaubām, tam ir savi iemesli. Tu slikti izskaties. Vai nebūtu labāk, ja mēs aizmirstu šo sarunu un tu ietu projām?

-   To es nedarīšu. Zēna sejā atspoguļojās dumpīgums un stūrgalvība. Viņa acu priekšā Konstance ar savu briesmīgo šuneli aizdejoja pāri skrapstošajam zālienam. Nē, nedarīšu. Tu neizpostīsi Konstances dzīvi. Ja vajadzēs, es piecelšos baznīca un runāšu… To es izdarīšu. Tikai pagaidi vien! Tu biji manas krustmātes mīļākais gadiem ilgi. Tu esi pietiekami vecs, lai būtu Konstancei tēva vietā. Konstancei tu esi vienaldzīgs. Viņa nevar…

Zēns apklusa. Stēms, ne vārda nesacījis, bija pieliecies tuvāk un ielicis aploksni viņam klēpī.

Zēns uz to pašķielēja. Neliela kvadrātveida aploksnīte bez adreses un zīmoga. Tajā kaut kas bija iekšā, kaut kas cietāks par parastu papīra lapu. Zēnam asinis saskrēja galvā. Lēnām viņa rokas atkal bija sākušas trīcēt viņš pavēra aploksni.

Fotogrāfija. Nebija nekādas vajadzības to pilnībā izņemt. Pietika ar vienu skatienu, jo uzņēmums bija labi pazīstams. Viena no viņa paša fotogrāfijām, viens no viņa dzīves noslēpumiem: jauna meitene, un šī jaunā meitene bija Konstance. Nevainība un pieredze. Viņas samirkušais apģērbs piekļāvās augumam.

-    Kur jūs to dabūjāt?

Teikums aizķērās pie burta “d”, kurš nekādi negribēja nākt pār lūpām. Stēms neatbildēja, tikai viegli un, iespējams, nicinoši atmeta ar roku. Pēc atbildes tāpat nebija nekādas vajadzības: no Konstances pašas, un Zēns to zināja, No Konstances, kurai viņš bija devis tik daudzas mazas dāvaniņas: gredzenu ar zilo akmeni, mežģīņu apkaklīti, košu zīda šalli, dzintara kreļļu kaklarotu, košas žagatas mantiņas, ķīlas viņa bezcerīgajām jūtām, un, kad viņa palūdza, bet viņa lūdza tik maz, viņš bija iedevis arī to sudraba atslēdziņu, ar kuru varēja atvērt skapja atvilktni, kurā viņš glabāja… šis fotogrāfijas.

-   Es neesmu darījis viņai pāri. Es neesmu viņai pieskāries. Dodu savu vārdu.

Sāpes bija ļoti stipras, bet Zēns juta, ka viņam jāattaisno sevi pat tādā gadijumā un pat Stēma priekšā.

-   Es viņu meklēju. Savās fotogrāfijās es gribēju viņu uzspraust uz adatiņas.

>

Zēnam tas likās labākais iespējamais izskaidrojums šai lietai, kuru viņš nekad r.ebija uzlūkojis kā perversiju, bet uzskatījis par meklējumiem. Par neiespējamiem meklējumiem, kā tagad izrādījās, jo Konstance nebija tauriņš, kuru var uzspraust uz adatiņas, noteikt sugu un pielīmēt etiķeti. Viņa pretojās klasifikācijai, tāpat kā bija pretojusies viņa fotogrāfijām. Šķita, ka vārdi, kurus Zēns tūdaļ pat nožēloja, liek Stērnam iegrimt pārdomās.

-   Es saprotu. Es tev ticu, Tomēr…

Stērna acīs uzzibsnīja izpratne, iespējams, pat simpātijas. Tad viņa seja noslēdzās. Viņš pasniedzās, satvēra aploksni un ielika to atpakaļ

kabatā. Zēns pieslējās kājās. Zeme šūpojās. Galdiņš ar viskija glāzi sasvērās uz savām trim kājām. Neviens nepievērsa tam uzmanību. Sarunas turpinājās. Liekas, neviens nepamanīja, ka Zēns asiņo.

Tas viņu samulsināja. Viņš neizlēmīgi pamāja ar roku un pagriezies, neteikdams Stērnam ne vārda, devās uz durvīm Grīļodamies Zēns laipoja starp galdiem un krēsliem, un viņu itin viegli varēja noturēt par piedzērušos.

Kad Zēns bija aizgājis, Stēms iegriezās kluba telefonu centrā. Sēdēdams nelielā, ar paneli apšūtā kabīnē aiz aizvērtām durvīm, viņš piezvanīja Konstancei uz Vinterskombu. Viņš zināja, ka Konstance gaida viņa zvanu.

-    Izdarīji?

Viņas balss tuvojās un attālinājās, tajā varēja saklausīt savādu noti, kuru Stēms nespēja aprakstīt, jo tikpat labi to varēja izraisīt kā uzbudinājums, tā bailes vai ciešanas.

-    Jā. Šķiet, ka tas bija neizbēgami.

Viņš īsumā izstāstīja Konstancei par tikšanos, bet Konstance nespēja samierināties ar īsu pārstāstu: viņai vajadzēja zināt visos sīkumos. Kā Zēns izskatījies? Ko viņš teicis? Vai bijis sarūgtināts?

Stēms spēji aprāva jautājumu plūdus.

-    Manuprāt, diez vai varēja gaidīt, ka viņš būs laimīgs.

-    Vai viņš raudāja? Viņš reizēm raud. Esmu likusi viņam raudāt agrāk. Ak, Montcgjū…

-    Parunāsim rīt.

Stēms nolika klausuli un, atnācis atpakaļ smēķētavā, pagrieza savu krēslu ar muguru pret istabu, lai varētu pabūt viens un netraucēts ar sevi. Pēc kāda brīža'viņš atkal izvilka no kabatas fotouzņēmumu. Stērnam bija žēl Zēna, kurš viņam vienmēr bija paticis, un kādu laiku viņš uzmanīgi vēroja šo Konstances fotogrāfiju.

Konstancei gribējās, lai kāzas notiek ātri. Lai tās paietu kā deja, lai viss būtu kustībā, noritētu spilgti, strauji. Nekādu pārdomu diena, kas sastāv no fragmentiem, kā zvaigznājs no zvaigznēm.

Ja varētu, viņa butu gribējusi mesties skriešus pa Vinterskombas baznīcas eju ja vien Dentons viņai pie sāniem nekustētos tik gausi, nebūtu tik aizelsies, ja viņu tik ļoti nemocītu ģikts. Viņa jutās viegla kā gaiss: aukstais gaiss izcēla viņu no milzīgās mašīnas ar visām baltajām lentēm. Tas aiznesa viņu pāri baznīcas pagalmam, garām apsarmojušiem kapu pieminekļiem. Pāri lievenim, zem jomas: Konstance priecājās, ka grīda ir tik auksta. Viņa tai dietin pārdejoja savās plānajās atlasa kurpītēs.

Smalkās kurpītes, ar baltām lentēm greznotas, bija atsūtītas no Parīzes — Montegjū Stērnam karš neradīja nekādas robežas un šķēršļus. Gvcna šos piederumus pasūtīja, Stēms par tiem samaksāja. Kurpītes no Parīzes, baltas zeķes no vissmalkākā zīda, nostiprināmas ar zilu zeķgumiju, kas nedaudz griezās miesā.

Kleita kāda kleita! No piecpadsmit sastāvdaļām, vesela'bagātība, mousseline de soie*, Briseles mežģīnes. Aiz muguras stiepās gara šlepe, skaista, cilpu cilpām, vijumu vijumiem, volānu volāniem, izrakstīta ar caurspīdīgām puķēm un zvaigznēm īsts konstruktora meistardarbs!

Slaidākais no vidukļiem, iežņaugts un vēlreiz iežņaugts baltajā korsetē. “Savelc ciešāk!” Konstance bija saukusi jaunajai istabenei, septiņpadsmit collas, sešpadsmit ar pusi, sešpadsmit. Viņa bija to iecerējusi dabūt tik tievu, lai Montegjū varētu ieskaut viņas vidukli savās smalkajās plaukstās, un to viņai bija izdevies panākt. Gandrīz neiespējami bija paelpot, bet šodien viņa nejuta vajadzību pēc kaut kā tik parasta kā skābeklis: viņa pati bija gaiss, dzidra un netverama kā gaiss, kā dimants.

Dimanti bija viņai ap rokām, un dimanti bija viņai ausis, dimanti kā asaras gulēja viņas plīvura vainagā. Dimanti bija Montegjū dāvana: tie ieskāva viņas plaukstu locītavas un kaklu kā lietus lāses. Tie bija viņas amulets, viņas uzdrīkstēšanās talismans.

Soļojot pa eju un veroties pa labi un pa kreisi, Konstance izjuta triumfu. Kas par to, ka ceremonija nebija pulcinājusi tik daudz ļaužu un tie nebija tik izmeklēti, kā viņa būtu vēlējusies? Cilvēki baidījas no skandāla, tas arī viss, daži no uzaicinātajiem neieradās, simpatizējot Modai. Lai tā būtu. Konstance par to neraizējās, gan tie viņu vēl meklēs, visi tie, kas tagad svārstījās. Viņa tos uzveiks. Viņa ar Montegjū uzspiedis tiem savu zīmogu.

Lēdija Kanēda bija ieradusies par spīti Modai. Sieviete, kas nojauta lecam pie debesim jaunu zvaigzni, Konstance viņai veltīja vieglu galvas mājienu. Kas vēl? Būvniecības karalis Gass Aleksanders, kas viņai reiz bija atsūtījis grozu ar divsimt tumšsarkanām rozēm. Konrāds Vikers, kura pienākums sakarā ar Zēna atteikšanos bija uzņemt kāzu fotogrāfijas. Viņš flirtēja ar Stiniju. Trīs kabineta locekļi viņi bija ieradušies bez sievām. Vairāki ievērojami finansisti. Kaimiņi, Gvenas pierunāti. Ak, galu galā, ar to pietika šis kāzas bija tikai sākums.

Konstance bija nonākusi līdz ģimenes solu rindām. Ar noliektu galvu tur sēdēja Gvena. Sēdēja Fredijs, Zēns pilnā militārā formā, Stīnijs ar viņas sunīti klēpi bez suņa nevarēja iztikt. Tā bija uzstājusi Konstance, kaut arī vikārs iebilda.

Nabaga sunītis: medusmēneša laikā viņai nāksies to atstāt mājās. Konstance nosūtīja dzīvniekam gaisa skūpstu. Viņa uzsmaidīja Stīnijam, Fredijam, Zēnam kurš novērsās.

Vēl divdesmit soļi, desmit. Klāt altāris, baltu ziedu ieskauts, tieši tā, kā Konstance vēlējās. Baltas, viņa bija teikusi, tikai ne lilijas.

Tur bija vedējs kāds Montegjū draugs -, Konstance viņam neveltīja ne skatiena. Tur bija Stēms, kas, viņai tuvojoties, beidzot pagriezās. Mierīgs skatiens, neparasti atturīgs apģērbs.

Tad cik lēni Montegjū Stērns izrunāja līdzskaņus! Konstance uzmeta viņam nepacietīgu skatienu. Kāpēc izrunāt tos tik lēni un piešķirt vārdiem tādu nozīmi? Ja kāds cilvēks bija ateists, tad tas bija Montegjū Stērns. Ņemt un paturēt no šīs dienas uz visiem laikiem. Konstancei šie vārdi nemaz nepatika, viņa atteicās tajos klausīties. Lai šie vārdi slīd gar ausīm, tajos slēpjas lamatas, Konstance ienīda solījumus. Eklends viņai bija apsolījis nemirt solījumi nav nekas vairāk kā tukšs gaiss, un ļaudis tos nekad nepilda.

Kad gredzens bija uzmaukts pirkstā, Konstanci pārņēma liels satraukums un nākamajā mirklī liela drošības sajūta. Tā! Tas ir gandrīz paveikts. Vēl daži vārdi, un viss būs galā.

Aši, aši! Stēma plauksta pieskārās viņas plaukstai. Viņa bija precēta sieviete. Lēdija Stēma. Konstance cieši vērās altārī. Balts audums zeltā. Viņa izgaršoja savu jauno titulu. Stabils, spožs un drošs.

Pienāca laiks līgavai saņemt skūpstu. Stērns viņu apskāva tā, kā viņa jau bija paredzējusi, ledaini pieklājīgi. Konstance pagrieza galvu. Nošalca plīvurs. Šis plīvurs aizsedza skatu uz apkārtējiem. Viņas mazās rokas cieši apskāva Stēma kaklu.

Plīvura aizsegā viņu skatieni sastapās. Kā jau Konstance bija gaidījusi, viņa skatiens bija vēss, bezkaislīgs, vērīgs un pētošs. Viņa lūpām nevērīgi pieskaroties, Konstance pašāva starp tām mēli. Viņa izjauks šo nemainīgo līdzsvaru.

-    Nu, pretiniek, viņa nomurmināja Stēmam pie auss un piekļāva seju viņam pie vaiga. Šis jaunais vārdiņš bija nostiprinājies starp abiem. Stēma plauksta ciešāk saspieda viņējo.

-    Nu, sieva, viņš atbildēja, savādi uzsverot vārdus.

Viņi pagriezās. Konstance trīsēja. Iedārdējās ērģeles: dvēseli plosošais Bahs.

Kāzu fotogrāfijas, kāzu brokastis. Fotogrāfijas, kurām bija lemts aizsākt Vikera karjeru, bija lieliskas; Konstance tās glabā joprojām.

Kāzu brokastis un Konstances izvēlēta ēdienkarte pirmo reizi vi

ņai bija jārāda sava gaume, un tā sliecās uz reto, dārgo un niecīgo. Ikšķgala lieluma uzkodas ar kaviāru, paipalu olas sudraba groziņos, sēnes ložu lielumā smadzeņu mērcē, sīki slokas gabaliņi uz grauzdiņiem.

Konstance ēda maz. Viņa ar nepacietību gaidīja turpmāko. Glāze Dentona sarkanā šampanieša, viena šķēle foie gras*. Vienīgais, kas ēda vēl mazāk nekā līgava, bija Zēns.

Konstance bija nolēmusi, ka pēc kāzu brokastīm dejošana vairs nesekos. Medusmēnesi bija paredzēts pavadīt vienā no Dentona Skotijas muižām, laulāto pāri gaidīja garš ceļš. Konstance aizgāja no galda vienos. Vienos trīsdesmit minūtēs viņa jau bija gatava. Atlaidusi jauno istabmeitu, kas salīdzinājumā ar Džennu bija pārāk gausa, Konstance aplūkoja sevi spogulī. Viņa izgrieza pirueti.

Beigu beigās Konstance izšķīrās, ka sermuļādas kažoku nevilks, kā bija domājusi sākumā, jo izrādījās, ka tas tāds zebiekstes paveids vien bija. Stēms bija apgādājis viņu ar sabuli. Krēmkrāsas zīda un kašmira ceļojumu kostīms. Skotijā būs auksti. Konstanci tas neuztrauca. Viņa ar prieku dotos pat uz Norvēģiju, Zviedriju, Somiju jo aukstāks, jo tālāk uz ziemeļiem, jo labāk. Pat ja nebūtu kara, ja kāzas nenotiktu ziemā, Konstance ar nicinājumu atteiktos no domas par Itāliju un Franciju. Viņai vajadzēja ko sevišķu.

Krēmkrāsas ceļojumu tērps. Mīksti, līdz celim aizšņorējami krēmkrāsas zābaciņi. Pērļu virtene, kas valkājama karalienes Marijas stilā. Cepure ar šķidrautu Konstance bija pastāvējusi uz šķidrautu. Viņa aplūkoja savu seju spogulī, apmierināta, ka šķidrauts apslēpj sejas izteiksmi.

Tik daudz atvadu vārdu! Viesi. Ģimene. Gass Aleksanders, kas, pārvarējis greizsirdību, sirsnīgi jo sirsnīgi ielūdza laulāto pāri pie sevis Ņujorkā. Sīks, neievērojams jurists, vārdā Solomons. Lēdija Kanēda. Konrāds Vikers, Dentons, Gvena, Fredijs, Zēns, Stīnijs. Izskatījās, ka Zēns ir piedzēries. Patiesībā viņš bija skaidrā, bet uzvedās kā apreibis. Konstancei noskūpstot viņu uz vaiga un lūdzot rakstīt no Francijas, Zēns iespieda viņai rokā zīmīti. Konstance jutās aizkaitināta un nelasījusi ielika zīmīti rokassomiņā.

Viņa lidot pielidoja pie Stīnija un to apskāva. Viņa apskāva savu mazo sunīti, skūpstīja to uz deguna un ļāva laizīt sev seju. Steigā nodevusi Stīnijam pēdējos rīkojumus, viņa vēlreiz noskūpstīja suni, piespieda to sev klāt un beidzot ļāva sevi aizvest.

Uz lielu, staltu mašīnu, lai brauktu uz Londonu un pēc tam ar vakara vilcienu uz ziemeļiem.

Savu kāzu nakti viņa pavadīs ceļā. To iedomājoties, Konstance sajūsmināta iesmējās. Pagriezusies pret vīru, viņa to noskūpstīja, sākumā nevainīgi, tad lielajai mašīnai uzņemot ātrumu dedzīgāk.

Stērns atbildēja, tomēr šķita, ka viņa prāts nodarbināts ar ko citu. Konstanci tas aizkaitināja, un viņa, nemierīgi pametusi ar roku, atvirzījās. Stērns klusēja, un Konstance, pagriezusies pret logu, piespieda seju aukstajam stiklam.

Vilciena kupejā viņi dzēra šampanieti. Pavadonis to bija vienkārši nokārtot atnesa viņiem austeres.

-    Tās ož pēc seksa, sacīja Konstance, atvērdama čaulu.

Tiklīdz vilciens iekaucās, noraustījās un ritmiski sāka klaudzēt riteņi, Konstance uzsāka apkārtnes izpēti.

Cik intriģējošas bija šīs kupejas, cik gudri un grezni iekārtotas! Viņa bērnišķā sajūsmā pavērās visriņķī: sienu drapējums ar vilnas audumu, pakāpeniski sakrokots uz leju, bet tik akurāti un glīti kā kuģa kapteiņa kajītē. Mazs galdiņš, kuru paceļot atklājās porcelāna mazgājamais trauks. Mazi skapīši ar dvieļiem, ziepju piramīdām un glāzēm. Neskaitāmi āķīši un plauktiņi. Tik daudzas jaukas lampiņas ar sārtiem zīda abažūriem, no kurām krita patīkama gaisma: viena virs mazgājamā trauka, viena pie durvīm, viena pie viņas gultas. īsta leļļu māja!

Konstance nopētīja savu gultu ar iestīvinātajām, baltajām spilvendrānām. Viņa sarauca pieri, ievērojusi rūtainās vilnas segas, jo rūtainas segas atgādināja nelaimes gadījumu ar tēvu. Uz mirkli lāviņa pārvērtās par nestuvēm. Konstance novērsās. Atvērusi starpdurvis, viņa atklāja, ka arī otrajā kupejā ir gulta un līdzīgs iekārtojums.

-    Divas gultas, viņa smaidot uzrunāja Stērnu. Es tās nesaukšu par lāviņām. Tās ir pārāk greznas! Viņa apklusa. Kā tu domā, vai mēs tajās gulēsim pārmaiņus? Priekšā tik tāls ceļš…

-    Varam pārmaiņus. Stērns sakrustotām rokām stāvēja pie durvīm.

-    Es gribētu… Konstance viņu uzlūkoja. Viņa attaisīja pērļu rotu un ļāva tai kā svārstam šūpoties starp pirkstiem. Es gribētu…

-    Saki, ko tu gribētu!

-     Man šķiet, ka es gribētu apgulties uz savām kažokādām.

-Un?

-Zeķes varbūt atstāt kājās. Un savus jaukos zeķturus. Un grēcīgos franču zābakus. Jā, laikam gan. Tu, Montegjū, varētu mani iepriecināt ar zābakiem kājās. Kā grāmatā, kaut gan, manuprāt, vajadzētu būt otrādi.

-    Vai tagad ir? Stērns sāka pogāt vaļā žaketi. Labi, Konstance, parādi, kā tu izskaties uz savām sabuļādām.

Konstance pārklāja kažokādas pār segu. Kad segas rūtis bija aizklātas, viņa nedaudz paknibinājās gar kleitu.

-    Bez istabenes tas ir bezcerīgi. Montegjū, tev vajadzēs man palīdzēt.

Viņa pagrieza pret Stēmu savu šauro muguru. Viņa vēsās rokas pieskārās kaklam, tad sāka darboties gar āķīšiem un pogcaurumiem. To bija tik daudz! Viņa aizvēra acis, tad atkal tās atvēra un ieklausījās Stērna vienmērīgajā elpā.

Kad kleita bija atpogāta un nolaista pār pleciem, tā nokrita viņai pie kājām, un Konstance to paspēra malā. Nepagriezusies pret Stēmu, viņa ieslīga tā rokās.

Saņēmusi Stērna plaukstas, Konstance tās virzīja uz leju, lai pierādītu, ka plaukstas var aptvert viņas vidukli. Viņa tās virzīja atkal uz augšu, pārklājot ar tām savas krūtis.

-   Noglāsti mani, Konstance teica. Viņa palūkojās lejup, lai redzētu, kā Stēma pirksti ar rūpīgi manikirētajiem nagiem pārslīd viņas ādai. Viņa iekoda lūpā. Satvērusi viņa roku, Konstance to cieši piespieda pie savām lūpām. Vilciens uzņēma ātrumu. Stēma plauksta bija sausa un viegli smaržoja pēc ziepēm, bet tās nebija neļķu ziepes. Konstance uz mirkli pat apmulsa.

Viņa piekļāva vēlreiz viņa plaukstu krūtīm un atkal aizvēra acis. Vilciens noraustījās. Viņa klusi iestenējfis. Viņa bija zinājusi, ka darīs to pēc tik ilgas un izdomas bagātas vilcināšanās. Nu viņa sāka ticēt, ka varēs to izdarīt. Viņa ciešāk piekļāvās Stēma augumam un juta dzimumlocekli kā zizli atduramies pret krustiem.

Vai Stērns viņu vēroja? Konstance juta, ka Stēms vienmēr viņu vēro. Viņa nolieca galvu, un Stēms noskūpstīja viņu uz kakla. Konstance juta viņa lūpas pieskaramies kakla skriemeļiem. Lietpratīgi, ar trenētu roku Stēms palaida vaļā viņas matus un atraisīja korseti, kas šķērsām pāri ribām bija atstājusi sīkas, sarkanas rievas. Konstance atvēra acis un, paskatījusies uz šīm rievām, sāka tās berzēt, it kā būtu iespējams sarkanumu norīvēt no ādas. Rāviens, tad atkal paātrinājums. Konstance saņēma gribu.

Strauji izlocījusies, viņa izslīdēja no Stēma rokām gluži kā slidena, sudrabota, izveicīga zivs un, iekritusi kažokādās, palūkojās uz viņu Stērns tobrīd taisīja vaļā kaklasaites piespraudi. Viņa pievērsa skatienu piespraudei, tad kaklasaitei, žaketei, vestei. Viņa vēroja, kā Stēms kārto šis lietas uz krēsla. Kad viņš bija beidzis, Konstance pasniedzās un izslēdza sārto gaismu.

-   Atstāj gaismu, sacīja Stēms. Es gribu skatīties uz tevi.

Konstance iededza gaismu, un Stērns kādu brīdi stāvēja, lūkodamies lejup uz viņu. Pienācis tuvāk, viņš apsēdās uz gultas malas.

Šī bija pirmā reize, kad Stērns viņu redzēja pilnīgi kailu. Konstance bija gaidījusi straujāku, nekavējošu reakciju. Viņa gulēja pavisam nekustīgi un skaitīja sekundes. Stērns joprojām skatījās. Pacēlis roku, viņš maigi pārvilka ar vienu pirkstu no bedrītes kaklā līdz melnajam apmatojumam starp kājām.

-   Tev ir skaista āda.

Viņš atvilka roku, un Konstance nespēja pateikt, vai viņam patika tās kailums vai arī viņš jutās vīlies. Stērnu, liekas, kaut kas mulsināja. Viņa sejas izteiksme bija vēl piesardzīgāka un noslēgtākā nekā parasti.

-    Vai neparunāsimies kādu brīdi?

Šis dīvaini, it kā vilcinoties izteiktais ierosinājums Konstanti pārsteidza. Viņa apsvēra domu par Stērnu kā kautrīgu jaunlaulāto un tūdaļ to atmeta. Piecēlusies sēdus, Konstance apvija rokas viņam ap kaklu.

-    Runāties tagad? Montegjū, mēs esam vīrs un sieva.

-    Vīri un sievas taču var reizēm aprunāties?

Viņš likās uzjautrināts, taču atraisīja viņas rokas no kakla.

-    Iespējams, ka reizēm var. Bet savā kāzu naktī? Vai tad nav steidzamākas lietas?…

-   Tagad nekas nav steidzams. Mums priekšā ir viss atlikušais mūžs. Viņš uz mirkli apklusa. Vai tu saproti vārda zināt jēgu tā, kā tas lietots Bībelē?

-   Nu protams! Konstance pasmaidīja. Ādams zināja Ievu. Tas. nozīmē maukties. Es neesmu bērns, Montegjū.

Liekas, šis vārds viņas mutē Stērnu aizkaitināja, un viņš sarauca pieri. Konstance atrāva atpakaļ dārgakmeņiem rotāto roku, ar kuru bija gribējusi pieskarties viņa kājai.

-    Un tālāk? Zināt. Ļoti labi, es saprotu, ko tas nozīmē, un kas no

tā?

-   Vienkārši es padomāju pirms mēs uzzinām viens otru šādā veidā, mums vairāk jāiepazīst vienam otrs citos veidos. Tu, Konstance, ļoti maz ko zini par mani, un zināmā mērā arī es ļoti maz zinu par tevi…

-    Montegjū, kā tu vari tā runāt? Konstance piecēlās sēdus. Tu taču mani pazīsti caur un cauri: visu, kas bijis svarīgs, esmu vai nu tev pastāstījusi, vai ari tu pats esi pamanījis. Skaties rau! te es esmu gluži kaila sava vīra priekšā.

To sakot, Konstance atkal atgūlās, un viņas melnie mati izrisa pār baltajiem spilveniem. Salikusi rokas aiz galvas, viņa ieņēma pozu, kas izdevīgi izcēla viņas krūtis, un gaidīja, ka šī poza atstās vajadzīgo iespaidu un Stērns aizmirsīs dīvaino vēlēšanos izskaidroties.

Poza neatstāja vajadzīgo iespaidu. Stēms sadrūma.

-   Labi. Ja, tavuprāt, tu esi man caurredzama, vari tam ticēt. Bet tu maldies. Turklāt man likās, ka tev vajadzētu zināt bija lietas, par kurām vēlējos tev pastāstīt, par mani pašu.

Sekoja klusums. Konstances sirds pēkšņi salēcās. Viņa ciešāk ieskatījās vīra sejā, kurā atspoguļojās cīņa starp klusēšanu un vārdu, starp atklātību un atturību. Tātad noslēpums! Viņš gribēja tai uzticēt noslēpumu, par kuru, kā Konstance piepeši apjauta, viņš nebija stāstījis nevienam citam. Kas tas varētu būt? Vai noslēpumam varētu būt kāds sakars ar naudu, ar kādu tumšu pagātnes notikumu, notikumu, ar kuru būtu iespējams izskaidrot viņa pēkšņo augšupeju, bet varbūt tā ir kāda sieviete? Konstance saspringtā uzmanībā aizturēja elpu.

-   Es nevienam to neesmu stāstījis, Stēms domīgi ierunājās. Un nekad nevienam vairs nestāstīšu. Bet tu tagad esi mana sieva un es gribu, lai tu zinātu. Tas attiecas uz manu bērnību.

Tad Stēms pastāstīja Konstancei kādu atgadījumu. Tas, kā jau teikts, bija saistīts ar viņa bērnību, ar mīlestības pilnu, bet nabadzībā aizvadītu bērnību.

Zēna gados, viņš stāstīja, būdams dievbijīgu vecāku dievbijīgs bērns, Stēms esot valkājis jarmulku. Tā kā viņš negāja ārpus Vaitčepelas ebreju rajona, tas nebija bīstami, ne tik droši, ja uzdrīkstējās aizklīst tālāk no tā, jo neebreju puikas apmētāja ebrejus ar akmeņiem: dažas ielas bija apsargātas, citas ne.

Reiz, izpildījis tēva uzdevumu, kas viņu bija aizvedis ārpus ebreju kvartāliem, Stēms atgriezās mājup, kad viņam no stūra uzglūnēja un pēc tam viņu ielenca grupa šo neebreju zēnu. Viņš bija viens pats, deviņus gadus vecs. Puikas bija vecāki, lielāki, spēcīgāki, turklāt astoņi. Stērnam rokās bija dārga vilnas auduma gabals, paredzēts īpašam pasūtījumam, kura vērtību tēvs nebūtu spējīgs atmaksāt. Šo audumu viņam atņēma, sagraizīja ar nazi un iesvieda notekā, kamēr divi puikas viņu turēja aiz rokām un lika noskatīties.

Kad audums bija sabojāts, viens no zēniem izdomāja citu izpriecu. Stēmam norāva no galvas jarmulku. Viens no zēniem tajā iespļāva, cits tai uzčurāja, bet trešajam ienāca prātā laimīgā doma iebāzt cepurīti Stēmam mutē. Viņam lika to apēst. Kad Stēms atteicās, puikas sāka viņu sist, pēc tam spārdīt kājām, salaužot viņam degunu ar zābaka papēdi, izkliegdami neķītrības par viņa māti un māsām. Spārdīšana turpinājās, kamēr puikām apnika un viņi aizgāja.

Kad viņš atgriezās mājās, māte raudāja. Tēvs, maza auguma cilvēks ar vāju veselību, paņēma nūju un devās puikas meklēt, bet neatrada.

Laikam negadījums atstāja ietekmi uz viņa jau tā slikto veselību, jo neilgi pēc tam viņš saslima ar plaušu karsoni un nomira. Stēma māte palika ar sešiem bērniem, no kuriem Stēms bija vecākais, un bez jebkādiem iztikas līdzekļiem. Stēms, paklausīdams tēvabrāļa padomam, tēvabrālis ari bija drēbnieks, pameta skolu un sāka strādāt tēva darbnīcā. Vēlāk, kad Stērnain jau bija trīspadsmit gadu, viņu pieņēma darbā par izsūtāmo zēnu Sitijas tirdzniecības centrā ar atalgojumu pieci šiliņi nedēļā.

-   Tā es sāku savu biznesu, viņš sacīja.

Pēc tam iestājās klusums. Konstance gaidīja, kad virs turpinās savu stāstu. Neapšaubāmi, viņa domāja, neapšaubāmi, tas nevar būt viss stāsts! Kas tajā jauns? Tik daudz jau viņa pati bija gandrīz vai nojautusi. Pēc laiciņa, kad Stēms tomēr neturpināja, viņa piecēlās sēdus, ļaudama palagiem noslīdēt no krūtīm, un ielika savu plaukstu viņējā.

-   Es klausos, viņa sacīja. Stāsti tālāk!

-   Tālāk? Stēms pievērsa viņai tukšu skatienu. Tālāk nekas neseko. Tas ir viss, ko es tev gribēju pastāstīt.

-   Tas ir viss? Bet, Montegjū, es nesaprotu. Es zināju, ka kaut kas tamlīdzīgs varētu būt ar tevi noticis. Pastāv aizspriedumi, zemiski aizspriedumi, un…

-   Kaut kas tamlīdzīgs? Stēms piecēlās un noraudzījās viņā no augšas. Konstance klusi iekliedzās un gribēja aplikt rokas viņam ap vidu.

-   Montegjū, neskaties uz mani tā! Tu pārprati. Tas ir briesmīgs stāsts es to saprotu. Bet, vienalga, es jūtu, ka ir vēl kaut kas, ko tu neesi pateicis. Pastāsti man lūdzu, pastāsti! Es sapratīšu, lai kas tas būtu…

-   Vairs nekā nav.

-   Montegjū, dārgais, man tu vari stāstīt. Es esmu tava sieva. Lai cik šaušalīgs būtu stāsts, es sapratīšu. Labi, mēģināšu uzminēt. Tu izsekoji tos puikas tu zināji, kas viņi lādi. Tu nogaidīji izdevīgu bridi un tad, varbūt pēc gadiem, viņiem atriebies. Ai! Viņa viegli nodrebēja, acīm spoži iemirdzoties. Man ir taisnība tas lasāms tavā sejā. Acīs. Tu izdarīji kaut ko… ļoti sliktu. Ko? Vai tu nogalināji vienu no viņiem, Montegjū? Skatolics pašlaik uz tevi, man liekas, tu varēji nogalināt. Tu nogalināji? Tu nogalināji?

Stēms atbrīvojās no viņas rokām un atkāpās soli atpakaļ. Viņa sejas izteiksme bija kļuvusi tik auksta, ka Konstance apklusa.

-   Es nekad neesmu pazinis šos puikas. Es neesmu viņus vairs nekad sastapis. Tev ir pārlieku dramatiska izteic, Konstance, nevajag pārspīlēt. Tu nesaskati galveno, dārgā.

-                Nesaskatu galveno? Konstanci stindzināja viņa balss noskaņa.

-     Jā, bez šaubām, esmu bijusi ļoti dumja un neapķērīga. Šodien ir mana kāzu diena. Es negaidīju, ka savā kāzu naktī iegriezīšos Vaitčepelā. Tomēr, ja man tur jāiegriežas, būtu labāk, ja tu man paskaidrotu, ko tu gribi sacīt. Kāpēc tu nevarētu paskaidrot, Montegjū? Kas ir galvenais?

Klusums. Liekas, Stēmā notika iekšēja cīņa. — Tu esi tik jauka. Tava āda. Tavi mati. Tavas acis… Stērns apklusa un paraudzījās uz Konstanci, kura, nojauzdama uzvaru, nodūra skatienu.

-     Es nodomāju, ka esmu tev likusies neglīta, Montegjū. Tādēļ ari biju tik dumja un neattapīga. Es…

-    Tu neesi neglīta. Tu esi skaistāka nekā jebkad.

Viņš viegli pieskārās Konstances kaklam un atglauda viņai matus no sejas. Konstance nodomāja, ka viņš vilcinās Stems, kurš nemēdza vilcināties, tad viņš atkāpās.

-    Mani reiz sakropļoja tāda ir būtība. Sakropļoja manu domāšanu un citi teiks arī manu sirdi. Es gribēju, lai tu to zinātu. Ja tu vēlētos izprast manu raksturu ja tev gar to būtu kāda daļa -, tas varētu palīdzēt. Bet, redzi, kroplība man lieti noderējusi. Es jau sen to esmu pārvērtis par priekšrocību.

Viņš apklusa. Konstance pirmoreiz sāka saprast, ka, iespējams, izdarījusi nopietnu kļūdu, jo Stems tagad runāja tik pieklājīgā tonī, ka viņai aukstas tirpas sāka skraidīt pa ādu.

-    Ik reizes, kad jūtu, ka grasos darīt vai sacīt ko pārsteidzīgu, ko vēlāk varētu nožēlot… Viņš ietureja pauzi un ieskatījās viņai acīs. Un tas atgadās pat ar mani… es atceros šo epizodi. Es to pārdomāju un jūtu, ka šī epizode mani attur. Tā attur mani no pārsteidzības. Tā attur no uzticēšanās citiem un tā ir liela priekšrocība gan biznesa lietās, gan, kā saprotu, attiecībās ar sievu. Ar labu nakti, Konstance!

Viņš atvēra durvis uz blakus kupeju. Konstance nolēca uz grīdas un satvēra viņa roku.

-     Montegjū, ko tu dari, kur tu aizej? Es nesaprotu. No kā tu tiec atturēts, ko tu negribi sacīt?

-    Neko, dārgumiņ. Ej atpakaļ gultā!

-    Es uzzināšu! Tu pats man pastāstīsi! Ko tu varētu man pateikt?

-    Neko svarīgu. Aizmirsti, ko es teicu. Esmu pārliecināts, ka tu aizmirsīsi.

-    Montegjū…

-    Dārgā! Man nepatiktu ar tevi mīlēties vilcienā tur tā lieta. Aiz muguras garš ceļš un garš ceļš vēl priekšā. Manuprāt, būtu labāk, ja mēs abi ietu gulēt.

Viņš aizvēra durvis starp kupejām. Noskrapstēja aizbīdnis. Konstancei kļuva auksti, viņa sāka drebēt. Kailums likās muļķīgs. Viņa to ienīda un, dusmās klusi iekliegusies, cieši no galvas līdz kājām ietinās kažokādās. Viņa stāvēja pavisam klusi ieklausīdamās.

Bija grūti saklausīt kaut ko vairāk par riteņu klaboņu, taču viņai likās, ka dzird tekam ūdeni, drēbju vai palagu švīkstoņu. Viņa nekustīgi raudzījās gaismas kūlī zem Stēma durvīm. Pēc brīža nodzisa arī tas.

Konstance apsvēra situāciju. Ja viņa pieklaudzinātu pie durvīm vai sauktu vīra vārdu, viņa bija pārliecināta, ka viņš nāktu pie viņas atpakaļ, — gandrīz pārliecināta. Viņa jau pacēla rpku, bet tad pārdomāja un atkāpās.

Lūgties savā kāzu naktī? Nekad.

Uz brīdi šis niknās pretestības gars viņai palīdzēja. Viņa sāka staigāt šurpu turpu pa kupeju, pārdomādama vīra vārdus vispirms no sākuma un tad atkal no beigām. Viņa sadalija tos pa sastāvdaļām kā mazs bērns, kas izjauc jaunu rotaļlietu. Pēc tam viņa tos atkal salika kopā. Tomēr kaut kas nesaskanēja. Vīra pēkšņās dusmas palika noslēpums ko tad viņa tādu būtu pateikusi?

Pēc kādas pusstundas viņa saprata: viņa, Konstance, nākusi pie pareizā secinājuma. Stērns izstāstījis tikai pusi stāstāmā, bet otra nepastāstītā puse slēpa vardarbību tieši tā, kā viņa bija iedomājusies! Stērns būs ķēries pie atriebības tumšas, nežēlīgas, velnišķīgas -, bet kādu dienu, agrāk vai vēlāk, viņa izdibinās no Stēma šo noslēpumu. Viņa grib to zināt-no sākuma līdz beigām!

Konstance juta, ka uzgājusi vīra mistiskā spēka avotu: to izraisīja no pasaules acīm slēptā spēja izdarīt vardarbību. Aiz atturīgās, pieklājīgās, smalkās ārienes slēpās nezināmais vīrs, plēsonīgais vīrs. Sim cilvēkam bija bīstami stāties ceļā: viņš prata piespiest pie sienas, varbūt pat, jā, spēja nogalināt.

Sī apjauta Konstanci uzbudināja, uzbudināja tīri fiziski. Viņas āda prasījās glāstu. Krūšu gali piebrieda un atdūrās pret kažokādu zīda oderi. Viņa iebāza roku starp kājām un aizvēra acis. Atslīgusi pret durvīm, kas viņu šķīra no vīra, Konstance sāka berzēt ar pirkstu šurpu turpu, gūdama nelielu apmierinājumu. Viņai pārskrēja karstums un drebuļi. Viņa juta, kā asinis saskrien galvā. Mīlēties ar slepkavu, likt viņam iešļākt sevi līdz ar visiem noslēpumiem savā ķermenī, uzņemt sevī visu šo smago vīrišķo spēku, lūk, grēcīgā seksa būtība varmācība, vardarbība un izlaupīšana. Kam vajadzīgs maigums, ja iespējams doties ceļojumā pa šo karsto, tumšo koridoru uz pašu tumšāko vietu pasaulē? Konstance iestenējās un iekoda apakšlūpā. Viņa locījās un berzēja, līdz pašas mazā rociņa noveda viņu līdz tai vietai, kuru viņa tik ļoti ilgojās sasniegt. Viens īss, saldkairs aizmiršanās bridis, mazliet nāves, kā mēdz sacīt dzejnieki tā vismaz reiz bija teicis Eklends.

Konstance acumirklī jutās mierīgāka. Dusmas un izaicinājums bija izgaisis. Tagad viņai vairs nenāca ne prātā klaudzināt pie vira durvīm. Lai viņš guļ viņa var gaidīt! Taču Konstance saprata, ka pašai nav ne mazākās vēlēšanās gulēt. Bet viņa bija pieradusi pie bezmiega, tas bija labāks nekā sliktie sapņi, kas viņu bieži apciemoja. Konstance īsināja laiku, izkravājot tualetes somiņu. Viņa izņēma jaunās matu sukas ar jaunajiem iniciāļiem KK tādiem pašiem kā vecie! un izķemmēja matus. Viņa apbrīnoja kāzu naktskreklu. Brīdi noraudzījusies uz rūtainajām gultas segām, Konstance tās noņēma un pabāza zem lāviņas, kur viņai uz tām nebija jāskatās. Kad tas bija paveikts, viņai acīs iekrita mazā smalkādas rokassomiņa, kuru viņa bija pakārusi uz āķa blakus kupejas durvīm. Braucot tā šūpojās vilciena ritmā. Pievērsusi uzmanību somiņai, Konstance atcerējās Zēna zīmīti, kurai joprojām vajadzēja atrasties somiņā.

Pēc brīža, garlaicības mākta, Konstance noņēma to no āķa un izvilka zīmīti. Nožāvājusies viņa ar nagu atvēra aploksni: Konstances nagi vairs nebija apgrauzti, viņa bija sevi no šī netikuma atradinājusi. Pārmetumi, viņa nodomāja, cik garlaicīgi, un atlocīja vēstuli.

Vēstule nebija īpaši gara, tikai viena lapa. Konstance to izlasīja vienreiz, viņa izlasīja to otrreiz un izlasīja vēl trešoreiz. Vēstule lika viņai sastingt, pirkstiem notirpt, ķermenim drebēt un trīcēt. Viņa iegrūda vēstuli atpakaļ somā, bet somu nobāza tālāk no acīm.

Viņa nespēja uz to skatīties. Viņa nevēlējās uz to skatīties. Uzvilkusi naktskreklu, Konstance ielīda starp palagiem un izdzēsa gaismu. Vēstule viņu vajāja arī gultā un neļāva iemigt.

Cik pulkstenis? Pāri pusnaktij. Viņa neko nevarēja iesākt, un nebija neviena, kam pastāstīt.

Kur viņi atradās? Vilciens reizēm apstājās. Katru reizi tam apstājoties, Konstance izrāpās no gultas un, atgrūdusi žalūzijas, sasprindzinātu skatienu pavērās laukā, bet stacijas bija pārāk tumšas vai arī vilciens padrāzās garām tik ātri, ka viņa nepaspēja izlasīt nekādus uzrakstus. Birmingema? Mančestra? Ņūkāsla? Jorka? Konstancei nebija ne mazākās jausmas par izvēlēto maršrutu, un tas viņu biedēja. Viņa cieši aptvēra savus plecus ar rokām. Viņi ceļoja uz ziemeļiem. Visapkārt valdīja tumsa. Vilciens kustējās arvien ātrāk un ātrāk, kad vienīgais, ko viņa beidzot vēlējās, bija apstāties.

Kāzu viesi drīz vien izklīda. Ap pulksten trijiem aizgāja pēdējais. Palika vienīgi Konrāds Vikers, bet arī viņš negrasījās ilgi uzkavēties.

Stlniju viesu aiziešana mulsināja. Ari pārējie Stīnija ģimenes locekļi, šķiet, sajuta pārmaiņas, it kā māja tiem vairs neliktos piemērota. Kādu laiku viņi, pūlēdamies uzturēt sarunu, drūzmējās ap kamīnu dzīvojamā istabā. Stīnijam bija tāda sajūta, ka līdz ar Konstances aizbraukšanu no mājas būtu aizplūdusi visa dzīvība.

Saruna kļuva nesakarīga un izsīka. Tēvs iesnaudās. Fredijs šķirstīja “Zirga un Suņa” lappuses un drūmi pētīja sludinājumus, kas reklamēja medību tērpus. Gvena viena pati sēdēja pie loga, lūkodamās uz ezeru. Stīnijs pamanīja, ka viņas mati kļuvuši sirmi, sirmāki, nekā viņam bija licies. Viņš zināja, ka māte nevēro ezeru, bet redz savu mimšo dēlu Eklendu.

Otrā istabas malā, Modās iemīļotajā šūpuļkrēslā, sēdēja Zēns. Viņš sēdēja, taisni izslējies, salicis rokas uz ceļiem, un knakšķināja pirkstu locītavas. Izskatījās, ka viņš gaida komandu celties un iet. Lai kur Zēns atrastos, nodomāja Stīnijs, tā nebija Vinterskomba.

Ja šeit būtu Vekstons, Stīnijs neliktos ne zinis par stindzinošajā klusumā grimstošo ģimeni. Bet Vekstona šeit nebija, toties bija Vikers attapīgais Vikers no metropoles, kurš uzņēma tik gudras fotogrāfijas un kurš uzdrošinājās nēsāt pat garākus matus nekā Stīnijam. Stīnijs nebija pārliecināts, ka Vikers viņam patīk, bet viņš to gribēja zināmās lietās pārspēt, piemēram, apģērba ziņā. Bez tam Vikers ar viņu flirtēja, par to nebija šaubu, un Stīnijam tas glaimoja. Vekstons tik ilgi bija projām.

Vikers, šķiet, neievēroja smago klusumu, kas bija nolaidies pār viesistabu. Viņš bija liels runātājs un turpināja pļāpāt, sīki apspriezdams kāzas un pārējos kāzu viesus.

Kamēr Stīnijs apbrīnoja viņa drānas, Vikers, izanalizējis katru kāzu viesi, nonāca pie Konstances. Izteicis savas domas par viņas kleitu, plīvuru, viņas satriecošajiem dimantiem, Vikers pārgāja pie Stērna. Viņam likās pārsteidzoši, ka šim cilvēkam beidzot izdevies parādīt labu gaumi. Stēms beidzot bija atturējies no savām spilgtajām vestēm, turklāt atturējies uzģērbt košu vesti pat pie rīta uzvalka.

-     Kāda atturība! Vikers iesmējies uzlika plaukstu Stīnijam uz ceļgala. Kā tev liekas, vai viņš pats nācis pie prāta, vai ari tā ir Konstances ietekme?

-    Ak, nedomāju vis! Stīnijs apsvēra Vikera žestu. Pirkstu pieskāriens šķila itin patīkams. Konija viņu apbrīno tādu, kāds viņš ir. Viņa apgalvo, ka vajadzīga drosme, lai pastavīgi parādītos vulgārā ģērbā. Viņa teica, ka Slērns to darot ar nolūku.

-    Nē! Vikeru šis atklājums, šķiet, sajūsmināja. Dārgais draugs, pastāsti man vēl kaut ko. Es ilgojos saprast šīs laulības. Atklāti runājot,

man jāsaka, viņš pieklusināja balsi, man viņš liekas mazdrusciņ cietsirdīgs. Esmu dzirdējis klīstam dažādas baumas. Mana māsa teica…

Kādu laiciņu viņš pārstāstīja baumas. Stīnijs klausījās, tad pārslāja. Viņš centās domāt par Vekstonu. Viņš pūlējās atsaukt atmiņā Vekstona vaibstus. Kad tas nepalīdzēja, Stīnijs sāka vērot Zēnu un redzētais viņu satrauca.

Zēns joprojām, taisni izslējies, sēdēja šūpuļkrēslā. Rokas joprojām atradās viņam uz ceļiem. Acis joprojām tukšu skatienu raudzījās tālumā. Laiku pa laikam viņš papurināja galvu. Reizi vai divas Stīnijs pamanīja viņa lūpas sakustamies tās veidoja vārdus, nedzirdamus teikumus. Zēns acīmredzot sarunājās pats ar sevi.

Vēlāk Stīnijs tā arī nevarēs pateikt, vai priekšlikumu doties pastaigā ierosināja bažas par Zēnu vai vēlēšanās izbēgt no Vikera. Iespējams, abi divi: viņš juta, ka, palikdams vēl ilgāk kopā ar Vikeru, viņš varētu pakļauties ta ietekmei, un tas līdzinātos nodevībai pret Vekstonu. Bez tam viņš nespēja sēdēt un ļaut, lai brālis sarunajas ar tukšu gaisu. Vikers to kuru katru mirkli varēja pamanīt. Stīnijs sagrozījās, tad piecēlās. Palūkojies uz Konstances pomerānieti, kas aizvainots saritinājies gulēja uz dīvāna blakus Vikeram, Stīnijs atrada izeju.

-    Pastaiga! viņš mazliet par strauju iesaucās. Man jāizved pastaigā Konstances suns. Zēn, Viker, vai jūs nenāktu man līdzi?

Vikers šausmās iepleta rokas.

-    Staigāt! Stīnij, dārgais! Tik pretīgi dubļainā laikā? Tik nejaukā drēgnumā? Nē, dārgais. Patiesībā ir jau vēls man laikam vajadzētu…

Zēns uz Stīnija priekšlikumu vispār nereaģēja. Viņš joprojām skatījās gaisā, un Stīnijs nodomāja, ka viņš neko nav dzirdējis.

Diezgan steidzīgi viņš izvadīja Vikeru ārā uz lieveņa. Vikers bija nodomājis apmesties netālu pie kādiem draugiem. Viņš sacīja, ka Stīnijam [oti drīz jānākot ciemos.

Tad, apstājies blakus savai mašīnai, viņš atskatījās uz mājas pusi.

-   Man jāsaka, Zēns ir šausmīgi savāds. Vai tev tā neliekas? Kas ar viņu noticis?

Stīnijs tumši pietvīka.

-   Tur…vainīgs karš, viņš steidzīgi ierunājās. Francija. Tu jau zini. Eklends bija tieši tāds pats. Paies diena vai divas, un viss būs kārtībā. Vajadzīgs zināms laiks, lai pierastu…

Vikeru šis arguments nepārliecināja. Viņš paspieda Stīnija roku un noskūpstīja viņa sārtbalto vaigu.

-   Cik skumji! Dārgais, atceries ja tev kļūst pārāk drūmi, ja rodas vajadzība parunāties, pienāc! Būšu uz vietas.

Stīnijs noraudzījās, kā viņa mašīna nozūd tālumā. Negribīgi viņš atgriezās mājā. Uzkāpis pusceļā pa kāpnēm, Stīnijs jau sāka nožēlot, ka tūdaļ pat nav braucis līdzi Vikeram. Kāpņu augšgalā viņš sastapās ar Zēnu, kurš likās pavisam atlabis. Zēns iepleta rokas un dziļi ievilka elpu. Viņa balss skanēja komiski skaļi.

-    Pastaiga, viņš sacīja kolonnai. Sasodīti laba ideja. Tieši tas, kas mums visiem vajadzīgs. Sunim vajag izskraidīties, ko?

Viņš uzmeta klajas nepatikas pilnu skatienu Konstances pomerānietim, kas tobrīd bija pacēlis kāju pret kolonnu.

-    Atliek vienīgi pārģērbties, viņš uzrunāja debesis. Tātad pēc brītiņa satiekamies lejā.

Viņš parādījās pēc kādām piecpadsmit minūtēm. Stīnijs bija uzvilcis savu Londonas mēteli, Londonas pirkstaiņus un Londonas apavus, aplicis Londonas šalli. Viņš necieta lauku drēbes. Zēns bija uzvilcis savas visvecākās tvīda bikses, medību zeķes, smagus zābakus. Galvā viņam bija žokejcepure, padusē viena no "Purdeys" bisēm un pomerānietis pie kājām. Pēc Stīnija domām, viņš izskatījās smieklīgi.

-   Zēn, ko tu taisies darīt? Mēs neiesim uz dumbrāju šaut pīles. Mēs vedīsim ļoti mazu sunīti ļoti īsā pastaigā gar ezeru.

-    Gar ezeru? Es biju iedomājies, ka mēs varētu aiziet uz mežu nokniebt pāris zaķu. Diena ir skaista. Kāpēc gan ne?

-   Nē, patiesi, Zēn! Un tu laikam domā, ka tas tur, Stīnijs norādīja uz pomerānieti, tev viņus pienesīs? Gribētu gan paskatīties.

Izšķīrušies par ezeru, viņi devās pa taciņu, kas, vīdamās gar krastu, veda uz meža pusi. Zēns svilpoja. Gaiss bija tīrs un dzeldīgs. Pomerānietis tipināja nopakaļ. Sev par pārsteigumu, Stīnijs juta, ka viņa garastāvoklis uzlabojas. Iespējams, viņš nodomāja, ka varētu aiziet pie Vikera nākamajā dienā Vekstonam pret to nevarētu būt nekas iebilstams.

Viņš sāka iet soli solī ar brāli. Ari Zēns bija priecīgs. Viņu bija pārņēmis nostalģisks noskaņojums, bet tā bija spirgta nostalģija. Lūk, koks, kurā viņi trijatā mēdza rāpties: viņš norādīja uz to. Eklends apgalvoja, ka no šī koka galotnes varot saskatīt mūžību. Cik Eklendam raksturīgs apgalvojums! Lūk, vecā laivu māja. Vai Stīnijs atceroties veco airu laivu, kas tagad jau satrupējusi? Ak, un tur aiz avotiņa labākā zvejas vieta.

Viņi nonāca līdz mežam. Ari tas saistījās ar atmiņām. Stīnijs nemanot aizrāvās. Jā, šajā vietā visi četri brāļi reiz ierīkoja nometni. Tajā kokā viņi visi bija iegriezuši savus iniciāļus un gadaskaitli. Iniciāļus, kas bija dziļi iegriezti mizā, joprojām varēja saskatīt. Stīnijs sameklēja gadaskaitli. 1905. gads. Pēdējā Vinterskombā pavadītā vasara bez Edvarda Šaukrosa.

Zēns bija nedaudz aizsteidzies uz priekšu. Stlnijs vēl pakavējās, tad panāca brāli.

-    Ne tā taka, Zēn. Pa šo taku es nemēdzu staigāt.

-    Ko? Zēns pagriezās. Seja atkal bija tukša, it kā viņam būtu problēmas ar dzirdi.

-Tur ne! Stīnijs paraustīja brāli aiz rokas. Tā izved klajumā. Tu jau zini. Kur… nolika nelaimes gadījums. Es uz turieni neiešu. Es tur nekad neeju ne par kādu naudu.

-    Ak lā, nu labi. Zēns bija ar mieru mainīt virzienu. Mazliet nervozi pavēries visapkārt, viņš apsēdās uz satrunējuša koka stumbra. Parakņājies kabatās, viņš izvilka pīpi, tad sērkociņu kastīti un tabakas maku. Zēna nesen aizsāktā pīpes smēķēšana Stīniju kaitināja. Kas tas par rituālu! Vispirms jāsasmalcina tabaka, tad jāpiebāž pīpe un jāaizdedzina ar vairākiem sērkociņiem, jo ar vienu tas nekad neizdodas, pēc tam seko dziļdomīga dūmu ievilkšana un izpūšana. Traks var palikt, cik lēni!

Taču Zēnam nepatika, ja viņu, šo rituālu veicot, kāds steidzina, tāpēc Stīnijs pēc brīža nometās viņam līdzās un aizsmēķēja cigareti. Viņš vēroja, kā Konstances suns ošņājas šur un tur pa kritušajām lapām. Beidzot Stīnijs ieskatījās pulkstenī.

-    Zēn, viņš sacīja. Pēc brīža satumsīs. Labāk iesim atpakaļ.

Zēns gandrīz bija pierunājis pīpi aizdegties. Viņš to pasūca. Tabaka

iegailējās.

-    Zini, es viņu nogalināju, viņš, kā turpinot sarunu, sacīja. Es nogalināju Šaukrosu. Es Konstancei visu izstāstīju. Es uzrakstīju viņai zīmīli. Es gribēju, lai viņa tagad, kad ir precējusies, to zinātu. Kā tu domā, vai viņa to jau būtu izlasījusi? Diez vai viņi jau iekāpuši vilcienā? Varbūt viņa zīmīti pataupīs rītdienai.

Stīnijs sastinga. Viņš vēroja suni un apsvēra, ko darīt.

-     Zēn, viņš pieskārās brāļa rokai un ierunājās pīkstulīgā balsī. -Zēn, iesim tagad atpakaļ! Tu izskaties šausmīgi noguris. Man liekas… man liekas, tu neesi gluži vesels. Tev sāp galva? Ja mēs tagad ielu mājās, tu varētu pagulēt un…

-    Galva? Man nesāp galva. Es jūtos labi. Kāpēc es nevarētu justies labi? Šodien ir kāzu diena. Saprotams, ka es jūtos labi.

Stlnijs nervozi norija siekalas. Viņš centās domāt mierīgi un skaidri. Zēns ir jucis. Viņš sēž ar brāli šeit, mežmalā, un viņa brālis ir jucis. Notiek karš. Lūk, ko karš dara ar cilvēkiem. Viņš bija par to dzirdējis, vienreiz apspriedis ar Vekstonu. Šim Zēna stāvoklim pat bija nosaukums: kaujas nogurums. Stīnijs mēģināja iedomāties, kā šādos apstākļos rīkotos Vekstons. Vekstons darītu… kaut ko saprātīgu. Viņš… uzmundrinātu Zēnu, jā, viņš to uzmundrinātu.

Stīnijs pielēca kājās.

-   Ak Dievs, ir tik auksts! Es salstu nost. Nāc, Zēn, iesim! Es nevaru šeit palikt ne sekundi ilgāk. Iesim mājās!

Zēns nepakustējās. Viņš kūpināja savu pīpi, lūkodamies uz Konstances suni, kas, beidzis sparīgi kārpīt zemi, tagad laizīja kažoku. Ticis galā ar kažoku, tas saritinājās lapu kaudzē un gatavojās nosnausties.

-   Es viņu neiegrūdu lamatās, Zēns turpināja, it kā nemaz nebūtu pārtraucis runāt. Negribu, lai Konstance domātu, ka es to izdarīju. Saproti, es nezināju, ka slazds tur atrodas. Bet lieta tāda, ka mamma gāja uz viņa istabu, bet viņai to nevajadzēja darīt, un viņam to nevajadzēja darīt. Viņš rīkojās ļoti slikti Tēti tas sāpināja. Tas viņu ievainoja. Es domāju, ka tētim vajadzēja viņu nogalināt. Bet es zināju, ka viņš to nekad nespētu. Vecākais biju es to izdarīt bija mans pienākums. Saproti, es vairs nebiju zēns. Biju vīrietis. Tovakar es saderinājos. Laiks» bija izvēlēts pareizi…

To sakot, Zēns bažīgi uzlūkoja Stīniju, it kā gaidītu no viņa apstiprinājumu par savu vārdu pareizību.

-   Protams, Zēn, protams! Es tevi saprotu. Bet tagad, paklau, tu vairs negribi par to domāt, Dod man roku! Mēs iesim mājās…

-  Zini, es to pārrunāju ar Eklendu. Pirms tam. Man likās, ka jāpavaicā viņa domas. Viņš nevaru atcerēties, ko īsti viņš sacīja. Viņaprāt, tā bija laba ideja, jā, esmu pārliecināts, ka tieši tā viņš sacīja. Laikam Eklends bija tas, kurš iedomājās par “Purdeys” vai ari es tas biju? Cik savādi. Nevaru atcerēties. Saproti, tur vainīgs šāviņu troksnis. Šāviņi. Dun visu laiku.

Viņš papurināja galvu un paknibināja ar pirkstu ausī. Stīnijs sāka raudāt.

-   Paklau, Zēn, lūdzu, iesim atpakaļ! Lūdzu, nerunā vairs par to! Zēn, tā nav taisnība. Notiek karš. Pie tavām domām vainīgs karš…

-   Karš? Kāds karš?

-  Zēn, tu zini, kāds karš. Francija, Beļģija… ierakumi, Lūdzu, iesim mājās…

-   Ak, tas karš! Es saprotu, ko tu domā. Man likās, tu gribēji teikt ko citu. Zēns piecēlās. Izdauzījis pīpi pret celrnu, viņš to ielika atpakaļ kabatā. Viņa seja noskaidrojās. Vienalga, Konstancei esmu izstāstījis visu, kā notika, un tagad jutos labāk. Es viņai pastāstīju, kā man neveicās. Saproti, es būtu viņu nošāvis. Viss notiktu ļoti atri un ļoti tīri. Tā būtu laba nāve. Bet nelaime tāda…

Viņš pieklusināja balsi un, uzticēdams noslēpumu, pievērsās Stīnijam. Viņas tēvs bija gļēvulis. To es Konstancei neteicu. Man likās, labāk, ja viņa nezinās. Viņš… viņš sabruka. Viņš sāka raudāt, lūgties, zaudēja savaldīšanos. Viņš… nu labi, tev es to varu pateikt: viņš pieslapināja bikses. Dažiem tā gadās. Esmu redzējis. Viņi baidās nomirt. Turklāt viņi kliedz. Šaukross ari kliedza. Man liekas, viņš kliedza. Viņš mēģināja aizbēgt un tad tas notika. Nevajadzēja bēgt. Viņam triīka sagatavotības. Tieši otrādi, vajag stāvēt pavisam mierīgi un dziļi elpot, tad netrīc rokas. Nav jāstostās. Nekas. Skaties nāvei tieši acīs saproti, savu kareivju dēļ. Jā, vel var bļaut. Makejs seržants Makejs apgalvo, ka nav nekā labāka par bļaušanu. Zini, ko viņš man teica? Zēns saņēma Stīniju pie rokas un pieliecies čukstus turpināja. Bļauj, ser! tā viņš sacīja Bļauj, lai viņiem iekšas sastingst. Skaļāk, ser! Tā vajag. Lai viņi dabū trūkties. Lai viņi no bailēm apkakājas. Maucīgās friču cūkas.

Zēns izslējās un pasmaidīja.

-    Protams, es neatbalstu viņa runasveidu, bet tā viņš runā, Un viņam taisnība. Tas palīdz. Bļaušana iedarbojas. Noņem drebuļus. Bet Šaukross to nezināja. Un tāpēc skrēja kā trusis. Taisni mīnu laukā.

Zēns apstājās un, pacēlis šauteni, salocīja to un pasita padusē. Pasvilpis pomerānietim, viņš saņēma Stīniju zem rokas un izgāja uz takas.

-    Zini, es iznīcināju savas fotogrāfijas, nonākot pie ezera, viņš joprojām mundri piebilda. Nodomāju, ka tā būs labāk, Tās, kas glabājās apakšējā atvilktnē. To es Konstancei arī pastāstīju. Gribēju, lai viņa zina. Kā tev liekas, kādēļ viņa apprecējās ar to cilvēku, ko? Kāpēc viņai bija jādara kaut kas tāds?

Viņi nonāca līdz bērzu birzij. Stīnija seja bija kļuvusi mikla. Vajadzēja izšņaukt degunu, bet viņš neuzdrošinājās. Vienkārši jāiet uz priekšu, viņš sev noteica. Varēja jau saskatīt gaismu mājas logos. Liekas, Zēns gaidīja atbildi.

-    Paklau, Zēn, Stinijs možā un prātīgā balsī atteica, manuprāt, viņš tai patīk, vai tev tā neliekas? Varbūt viņa to pat mīl. Nekad nevar zināt…

-   Nē, nē! Nedomāju vis. Zēns apklusa un pakratīja galvu. Te nu tu maldies. Nē, nē! Mīlēt viņa mīl mani, Un vienmēr ir mīlējusi. Es esmu viņas īpašais brālis. Viņas aizstāvis. To viņa man pati teica.

-    Ak jā, protams! Man piemirsās. Stinijs saminstinājās. Verandā viņš tikko bija ieraudzījis nesakarīgi šurpu turpu soļojam Frediju. Stīnijs izmisīgi pamāja ar rokām. Fredijs, skatīdamies uz citu pusi, viņa mājienus nepamanīja. Stīnijam ienāca prātā, kā būtu, ja viņš uzdrošinātos iekliegties. Nē, laikam labāk tomēr nekliegt. Zēns var vēl izbīties.

Zēns tobrīd vēroja bērzu birzi.

-   Fredija dzimšanas diena, viņš sacīja. Mums bija pikniks vai tu atceries? Tas notika šeit, vai ne? Jā, šeit. Atceros es sēdēju tur pāri pretī, bet Konstance aiz manis, zem tiem kokiem…

-   Jā. Pareizi. Mums bija šampanietis sārtais šampanietis. Stīnijs paspieda Zēna roku. Dažus soļus atkāpies, viņš atkal pamāja, taču Fredijs joprojām viņu neredzēja. Es zinu, paklau, Zēn, redz, kur ir Fredijs! Tepat pie mājas. Varbūt man viņu pasaukt? Tad mēs varētu kādu bridi te pasēdēt un… un atcerēties pikniku, Fredija dāvanas, ko mēs ēdām. Tev taču tas patiktu, vai ne, Zēn?

-   Laba doma. Pasauc viņu! Es pasēdēšu tepat un pagaidīšu. Varbūt izpīpēšu vēl vienu pīpi. Man ir ļoti laba tabaka. Nopirku Londonā. Tas nav vis šausmīgais armijas surogāts.

Zēns apsēdās zem koka, un pomerānietis, garlaicības mākts, apsēdās viņam līdzās, Mazs baltas vilnas vīkšķītis. Tas sēdēja izkārtu mēli un lūkojās ezerā. Stīnijs nogāja dažus soļus atmuguriski. Nosoļojis desmit jardus, viņš atskatījās. Zēns bija izņēmis tabakas maku un sācis pīpes piebāšanas procesu.

Stīnijs sāka skriet. Noskrējis vēl desmit jardus, viņš sāka māt ar rokām. Acis aizmigloja asaras. Kas noticis ar Frediiu vai viņš akls kļuvis, vai? Stīnijs māja atkal. Viņš atļāvās klusi iekliegties. Fredijs pacēla skatienu, un Stīnijs atvieglots nopūtās. Viņš pielika soli. Viņa Londonas mētelis plandījās vējā, Londonas kurpes slīdēja zālē. Fredij, viņš sauca. Dieva dēļ, Fredij! Fredijs panācās viņam pretī. Stīnijs paklupa, piecēlās, sāka skriet ātrāk. Šalle nokrita, viņš nometa cimdus un atkal sāka māt ar rokām, gluži kā sajucis satiksmes regulētājs, un beidzot cik lēni! Fredijs, šķiet, uztvēra viņa raidītos briesmu signālus. Arī viņš sāka skriet. Stīnijs uzdrāzās viņam virsū dažu jardu attālumā no verandas un ieķērās Fredija mētelī. Viņš bija skrējis pret kalnu un tik ļoti aizelsies, ka nespēja parunāt.

-   Fredij, ak, Fredij, nāc ātri…

-    Pie velna, kas noticis? Stīnij, nomierinies…

-    Zēns. Fredij, lūdzu! Nāc! Tas ir šausmīgi viņš tur sēž. Varbūt runā pats ar sevi. Viņš ir jucis, pavisam jucis. Paklau, nāc es tev vēlāk paskaidrošu. Ak, Fredij, tas ir briesmīgi. Viņš tikai runā, runā un runā. Viņš runā kā ārprātīgais. Man vajadzēja klausīties tas turpinājās vairākas stundas. Fredij, lūdzu…

-    Kur viņš ir?

»

-   Tur, lejā, pie bērzu birzs. Kūpina pīpi. Man likās, es viņu nekad nedabūšu atpakaļ mājās. Viņš tikai runāja un runāja, Fredij, tik šausmīgas lietas! Viņš domā, ka nogalinājis Šaukrosu…

-   Ko? Fredijs, kurš bija sācis skriet lejup pa nogāzi, apstājās.

-   Tā viņš saka. Tā viņš saka. Fredij, vainīgs karš. Viņš nesaprot, ko runā… Kas noticis?

Stīnijs, skriedams, lai panāktu Frediju, bija ievērojis tikai brāļa sejas izteiksmi.

-   Ak Dievs, noteica Fredijs.

Stīnijs pagriezās un ieraudzīja to, ko bija redzējis Fredijs. Lejā skatienam pavērās glezna: Zēns, ierocis un Konstances suns. Suns, kas šķita kā sīks, balts plankumiņš, joprojām sēdēja tajā pašā vietā. Zēns ne. Viņš stāvēja kādas divpadsmit pēdas no dzīvnieka ar paceltu ieroci. Ne Stīnijam, ne Fredijam nebija šaubu, ka viņš mērķē uz suni.

-   Viņš grib to nošaut. Fredij, viņš grib to nošaut. Dari kaut ko dari kaut ko ātrāk, pasauc viņu, Fredij, pievērs viņa uzmanību, pamāj…

Fredijs atvēra muti, taču pār lūpām nenāca neviena skaņa. Viņš māja ar rokām. Stīnijs māja ar rokām. Pa abiem viņiem izdevās vārgs sauciens. Viņi metās no jauna uz priekšu, tad apstājās. Abi bija izdzirdējuši kliedzienu.

***

Kliedziens bija skaļš Tas bija spēcīgs kliedziens. Tas uzspridzināja gaisu, lika kokiem noliekties, plānajai ledus kārtai uz ezera saplaisāt. No koku zariem pacēlās kovārņu bari un sāka panikā laidelēties virs meža. Zēns pacēla galvu un vēroja, kā tie riņķo, atgriežas, nosēžas. Viņš bija teicis Konstancei, ka veltīs viņai kliedzienu, un tagad solītais bija paveikts: kliedziens durkļa asumā, kura uzdevums stindzināt ienaidnieka asinis, tik skaļš, ka to, šo kliedzienu, vajadzētu dzirdēt Londonā, vilcienā, kas ripo uz ziemeļiem.

Viņš atkal nolieca galvu, pielika ieroci pie pleca un vēlreiz pavērsa tēmēkli pret suni. Viņu ieraudzīja Stīnijs un Fredijs. Bet suns, dumjais suns, nepievērsa ierocim uzmanību.

Zēns bija sācis drebēt. Tagad reizēm tā gadījās. Drebēšanu ne vienmēr varēja apvaldīt, pat pēc kliedziena ne. Zēns sarauca uzacis. Viņš pameta skatienu uz brāļiem, kuri skrēja un žestikulēja.

-    Ejiet projām! Zēns iesaucās, lai varētu netraucēts tikt galā ar suni. Viņš vēlreiz pacēla ieroci. Bet brāļi negāja projām. Viņi turpināja skriet, māt ar rokām un kliegt. Zēns uzgrieza viņiem muguru un atkāpās dažus soļus skatienam noslēptā vietā, kur piknika dienā bija sēdējusi Konstance. Nelikdamies vairs zinis par suni, viņš nopētīja vietu, kurā bērzu saknes zemē veidoja grambas, un aptaustīja kabatu, kurā glabājās vēstulīte mātei: viena vēstulīte Konstancei, viena Gvenai, tā bija pareizi.

Zēns cerēja, ka šajā zīmītē visu paskaidrojis pietiekami saprotami. Viņš apzinājās, ka svarīgi nesacelt lielu jezgu cilvēki reizēm to darīja, un sekas bija neaprakstāmas. Viņš negribēja, ka šāviens norautu žokli vai stobrs paslīdētu un viņš sašautu rīkli: tas mātei sagādātu ciešanas. Viņš gribēja un bija pārliecināts, ka paskaidrojis to viņai ļoti skaidri,

sadragāt smadzenes ar vienu drošu, trāpīgu šāvienu, tā, lai nekas vairs nepaliek pāri. Protams, pastāvēja iespēja, ka, viņam atgriežoties ierakumos, vācieši to izdarītu viņa vietā, diemžēl uz to nevarēja paļauties, bet uz sevi varēja.

Māte sapratīs. Zēns pieliecās un stingri atbalstīja šautenes laidi pret grambu. Paliecis šauteni sev pretī, viņš ieskatījās stobros. Noglāstījis sudraba apkalumus ar rakstiem, kurus tēvs pirms daudziem gadiem bija izraudzījis, Zēns atvēra muti un viegli iegrozījās, lai stobra gals iegultu starp zobiem un aukslējām.

Konstances suns klusu iesmilkstējās, un Zēns nodomāja, ka brāļi droši vien jau tuvojas, jo bija pārslājuši kliegt. Patiešām nebija godīgi likt viņiem skatīties. Lai paliek suns, viņam jārīkojas ātri.

Stobrs asi smaržoja pēc dzelzs un eļļas. Viņam bija jārīstās, jo metāls spiedās pret mēli, Stīnijs un Fredijs, apstājušies netālu, kādus divdesmit jardus nostāk, redzēja, ka Zēns mokās ar nelabumu.

Viņš no jauna uzstādīja šauteni. Fredijs paspēra soli uz priekšu un pacēla roku. Stīnijs juta, ka nespēj pakustēties, bet pat tad viņš bija pārliecināts, ka viss beigsies labi, Zēns atradās tik neērtā stāvoklī, ka ierocis, likās, teju, teju paslīdēs, Zēnam būs pārāk grūti nospiest gaili uz leju, kur nu vēl atpakaļ. Viņa roka bija nedroša. Zēns vienmēr bijis slikts šāvējs. Tas nenotiek, Stīnijs savā prātā dzirdēja skaidru balsi sakām, šis Stīnijam bija pirmais šoka pārdzīvojums. Viņš gaidīja, ka Zēns nometīs šaujamo, izsliesies. Viņš paraustīs gaili, nevis nospiedīs, nodomāja Stīnijs, viņš vienmēr rausta.

Stīnijs pavēra muti, gribēdams izrunāt Zēna vārdu. Un nespēja. Viņš paraudzījās uz Frediju un redzēja, ka brāļa sejas muskuļi kustas. Arī Fredija mute nespēja izteikt ne vārda, tikai kampt gaisu. Viena un tā pati doma iešāvās abiem prātā vienlaikus: Stīnijs redzēja to atspoguļojamies Fredija acīs, un Fredijs to izlasīja viņa acīs.

Vienā un tajā pašā acumirklī abi pagriezās pret Zēnu. Vārds, kas vienmēr viņu darīja modru, kas viņam vienmēr lika apstāties.

-   Frānsis…

Abi to izrunāja vienbalsīgi. Izvēlētais tonis bija nekļūdīgs. Tas bija mierīgs, prātīgs un stingrs.

Izskatījās, ka Zēns klausās. Abas zilbes palika karājamies gaisā. Stīnijs tās joprojām varēja sadzirdēt, gandrīz pat saskatīt, kad Zēns labi apmācīts, ja ne labs, šāvējs nospieda gaili un dzimšanas dienas ierocis izšāva.

DEVITA DAĻA. NO MANAS MĀTES DIENASGRĀMATAS

Sentilēras galvenais hospitālis, 1917. gada 21. marts

Pagājušas sešas dienas, kopš es zaudēju pacientu, bet šovakar nomira kanādietis. Gribu pierakstīt viņa vārdu. Viņu sauca Viljams Bērkems. Viņa ģimene cēlusies no Devonšīras, bet pārdevusi iedzīvi un apmetusies saimniekot Saskačevanā, vietā, ko sauc par Fortkjapellu. Tā ir ļoti niecīga vietiņa, un viņu fermas adrese ir pasta kastītes numurs. Esmu aizrakstījusi viņa mātei uz turieni.

Es zināju, ka viņam jāmirst: viņam sākās gangrēna pēdā, jo ārsti bija slikti izdarījuši amputāciju. Viņi bija piededzinājuši brūci ar darvu. Trīs dienas pirms nokļūšanas hospitālī viņš atradies lauka sanitārajā punktā. Gangrēna pa to laiku bija progresējusi. Es zināju, ka nav nekādu cerību.

Pirms nāves viņš apmēram stundu ar mani runāja. Viņš stāstīja par savu fermu Fortkjapellā. Viņi audzēja kviešus, turēja divas govis, dažas pundurvistas un cāļus. Ferma atradās netālu no ezera. Ziemas rītos, agri ceļoties uz slaukšanu, viņš mēdza noiet pie ezera un vērot saullēktu. Ledus ezerā bija trīs pēdu biezumā. Tāds tas palika visu ziemu, no novembra līdz martam. Bērnībā tēvs bija iemācījis viņam uz šī ezera slidot, un, kad viņš bija kļuvis par vīrieti, viņš slidoja kopā ar savu meiteni. Tikai man šķiet, ka viņš īstenībā nebija vīrietis. Viņš aizgāja karā astoņpadsmit gadu vecumā. Vēl vakar viņam bija deviņpadsmit.

Katru rītu, pabeidzis slaukšanu, viņš devās atpakaļ uz fermu. Māte cepa viņam plāceņus un speķi. Pirms nāves zēns viņu redzēja. Mirstot viņš izrunāja mātes vārdu. Viņš gribēja tai kaut ko pateikt un cieši sažņaudza manu roku. Varēju saskatīt vārdus viņa acīs, bet viņš nespēja tos izrunāt. Lielas sāpes viņu apklusināja. Mani tas ļoti sadusmoja.

Es gribēju, lai notiek brīnums. Gribēju uzlikt viņam roku un sajust, kā atgriežas dzīvība. Es lūdzos, bet nekas nenotika. Nekad nekas nenotiek. Brīnumu vairs nav un Dievs neklausās manās lūgšanās. Varbūt Dieva nemaz nav un esmu ieradusies šeit, lai to uzzinātu. Man šķiet, ka vairāk ticu tam, ka Dieva nav, nekā Dievam, kuru redzu katru dienu šeit, hospitāļa palātās, Dievam, kurš uzgriež muguru vienīgajam dēlam, deviņpadsmit gadus vecam zēnam, Dievam, kurš nevienu nesaudzē un nekad neiejaucas. Viņš taču varētu dot kādu zīmi — vai tas būtu par daudz prasīts? Vienu vienīgu augšāmcelšanos.

Man likās, ka nespēju vairs raudāt nespēju raudāt pat tad, kad uzzināju par Zēnu. Tomēr šonakt es raudāju par Viljamu Bērkemu, un arī tas mani sadusmoja. Asaras ir veltas. Mirstošajam tās nesniedz mierinājumu. Asaras ir atpirkšanās.

Dažas māsas dzer laudānumu, lai neraudātu, es to nedarīšu. Vekstons apgalvo, ka beigās tiekot sasniegta vieta, kas neatrodas viņpus asarām, bet gan asarās. Varbūt viņam ir taisnība. Es joprojām gaidu.

Vakar Vekstons man uz hospitāli atnesa dāvanu. Tā bija teļa gaļa ar ķidām un garšvielām, ko viņam iedevis kāds skots. Mēs to novārījām katliņā virs prīmusa un sadalījām starp visām palātas māsām. Pa šķēlei katrai. Esmu parādā Vekstonam dzīvību. Esmu Vekstonam parādā arī daudz pateicības. Galu galā, viņam beidzot izdevies nokārtot, ka es varēšu sasniegt savu ceļa mērķi: nākamnedēļ mūs nosūta uz citu vietu. Pirmdien izbraucam uz Etaplu.

IX NEZINĀMIE KAREIVJI

-    Vai tad es tev neteicu, ka to nokārtošu?

Viņi stāvēja netālu no dzelzceļa stacijas ēkas. Vilciens, kas viņus bija atvedis, vilkdams aiz sevis garu dūmu asti, jau bija aizkūpinājis tālumā. Pie barjerām vēl drūzmējās bariņš ļaužu: dažas māsas, franču un beļģu kareivji, vecāka sieviete ar cāļu būri, ģērbusies melnā. Džeina pagriezās, un tur tālumā, gluži kā Vekstons bija solījis, atradās viņas ceļa mērķis Etapla.

Lielā nometne atgādināja mazu pilsētiņu: rindu rindām koka būdas, haki krāsas telšu lauki, mācību laukums. Džeina piemiedza acis: kļuva izšķiramas cilvēku figūriņas skudru lielumā. Tās nodarbojās ar ierindas apmācību.

Daļu skata aizsedza liela auguma sieviete, kas stāvēja dažu pēdu attālumā. Viņa bija vismaz sešas pēdas gara, vīrišķīgiem pleciem un pēcpusi, kas līdzinājās līnijkuģa priekšgalam. Sievietei mugurā bija nepazīstama uniforma, kurā ietilpa mētelis ar jostu, žakete un kaklasaite. Galvā viņai bija bļodai līdzīga cepure, kuru viņa bija dziļi uzmaukusi pār acīm un īsi apgrieztajiem matiem. Sieviete acīmredzot viņus pazina, jo, Vekstonam runājot, panācās soli uz priekšu.

-    Vekston! viņa iebrēcās.

Vekstons palēcās, nometa abas somas un starodams apmetās riņķī.

-   Vinnija! Nelikdamies ne zinis par viņas izstiepto roku, Vekstons viņu noskūpstīja. Milzene koši nosarka Vinnija, tu esi atnākusi mums pretī! Cik jauki! Lūk, Džeina Koningema. Džeina, tā ir Vinnija, vai atceries, es tev stāstīju? Vinnija ir SAAK.

-    Sveicināta! Vinnija vēlreiz pastiepa savu milzīgo roku un satvēra Džeinas plaukstu sāpīgā tvērienā. Īstenībā SAAK Klerikālā nodaļa. Un patiesībā tā biju es, kas to nodibināja. Laipni lūgti Etapla! Vekston, padod man viņas somu! Ak tu tētīt, un tas ir viss, kas jums līdzi? Spalvas vieglumā.

-               Vinnija ir ietekmīga sieviete. Vekstons viņu lepni uzlūkoja.

-    Tā ka labāk no viņas piesargāties. Kā tev klājas, Vinnija?

-   Ziedam un plaukstam. Ziedam un plaukstam. Priecājos tevi atkal redzēt, Vekston. Priecājos ar tevi iepazīties, Džeina. Vai tev patīk, ja tevi sauc par Džeinu, vai arī tu labāk gribi, lai tevi sauc uzvārdā? Es pati dodu priekšroku uzvārdiem, tāpēc es tevi laikam saukšu par Koningemu. Tad jau redzēsim. Redzēsim, vai tu te noturēsies. Vai tu man iepatiksies. Taču tu mani vari saukt par Vinniju. Tā mani visi sauc. Es esmu Otrās pulka bāzes nometnes inspektore. Tā ir virsnieku pakāpe, ja tu gadījumā nezini, bet viņi mums nepiešķir augstākās pakāpes, jo vīriešiem tas nepatiktu. Ja tev manis ievajagas, tikai pavaicā pēc Vinnijas no SAAK, tad tu mani atradīsi. Es strādāju pie pulkveža Hantera-Kūta. Viņš ir no vecās brigādes. Pavisam nekaitīgs un labi izmācīts. Ēd man no rokas. Tā ka, ja rodas kādas problēmas, kādas nepatikšanas ar virsmāsu, tūdaļ nāc pie manis. Mēs abas jau esam daudzreiz saķērušās. Par dažādām lielām. Labi, vai viss kārtībā? Tad ejam! Jānosoļo apmēram jūdze. Tas neprasīs vairāk par desmit minūtēm.

Viņa pagriezās un ātrā gaitā devās uz priekšu. Vekstons un Džeina saskatījās.

-   Vai viņa nav brīnišķīga? Vekstons šķelmīgi pasmaidīja. Man viņa trakoti patīk. Mans pirmais norīkojums bija uz Etaplu. Vinnija mani paņēma zem sava spārna, kurš, kā tu redzi, ir visai liels spārns. Es zināju, ka viņa visu nokārtos, ja aizrakstīšu. Vinnija var nokārtot visu…

-    Nekad agrāk neesmu satikusi nevienu no SAAK, Džeina klusi sacīja, cenzdamās neatpalikt.

-    Tā, protams, ir jauna organizācija. Bet Vinnija nav vienkārši SAAK. Pašlaik Vinnija vada karadarbību. Pēc manām domām. Un pēc viņas domām arī.

-    Viņa ir ļoti… Džeina apklusa, nespēdama izdomāt atbilstošu vārdu.

-    Angliska? Vai tev tā nešķiet? Ko tu teiktu par viņas balsi?

Džeina vilcinājās ar atbildi: balss tiešām bija briesmīga. Angļu medību taures griezīgums, kas papildināts ar parādes skaņām.

-    Tā ir skaļa. Laikam varētu teikt… komandējoša.

-               Tā ir smieklīga. Vekstons uzmeta viņai sajūsminātu skatienu.

-     Tā ir smieklīga. Un brīnišķīga. Arī viņas ūsas man patīk. Patiesībā man pie viņas patīk itin viss. Ei, turies ciešāk…

Viņiem priekšā Vinnija bija strauji apstājusies uz neliela paugura.

-   Nāciet veicīgāk, jūs abi divi! Viņa pagriezās. Tagad sekos ekskursija. Skaties uzmanīgi, Koningcma, citādi apmaldīsies! Mums aiz muguras pa labi atrodas stacija…

-    Vinnija, to mēs jau pamanījām. Stacijā mēs izkāpām no vilciena.

-   Turi muti, Vekston! Vinnija apveltīja viņu ar mīlestības pilnu skatienu un rādija uz priekšu. Tur tālāk ir ciemats, pilns ar frančiem. Esi piesardzīga ar viņiem, Koningema. Daudz vecu izvirtuļu, un viņi visi ēd ķiplokus. Tā tur ir nometne galvenokārt britu ierindnieki, daži austrālieši, jaunzēlandiešu kājnieku pašlaik tur maz. Baumo, ka drīzumā varēsim redzēt amerikāņus, ja viņi vispār ieradīsies. Pulkvedis Hanters-Kūts domā, ka ieradīsies. Mēs joprojām gaidām, un manas meitenes kļuvušas [oti nepacietīgas. Tur pāri tas ir hospitālis, Koningema. Vai tu redzi to lielo, pelēko ēku pašā malā? Un ātrās palīdzības šoferi izvietoti tūlīt pat aiz tā, tā ka Vekstons būs pavisam tuvu. To sakot, viņa zīmīgi pameta skatienu no Vekstona uz Džeinu. Tagad skatieties, rau, tur, vai redzat to ēku tūdaļ aiz mācību laukuma? Tur es esmu apmetusies, un tur jūs mani atradīsiet. Jums abiem būs vajadzīga caurlaide, bet par to ir gādāts. Pa to laiku… Ieskanoties lepnumam balsī, viņa caurdūra gaisu ar lielu pirkstu. Tā mazā būdiņa ir mūsu JSKA. Tur mēs esam iekārtojušas pašas savu klubiņu. Es ar Hanteru-Kūtu saskaņoju. Es viņam skaidri un gaiši pateicu, ka manām meitenēm vajadzīga vieta, kur vakaros pulcēties. “Kūtij,” es teicu, starp citu, es viņu saucu par Kūtiju. “Kūtij, manām meitenēm prom no mājām vajadzīgas mājas. Tev ir ēdnīca, bet kas ir mums?” Tad nu viņš aizlika kādu vārdu. “Vajadzīgi arī galdauti un Ķīnas porcelāns. Nekādas skārda bundžas, tās nav domātas manām meitenēm, viņas to neizturēs. Lai viss būtu augstākā labuma, no armijas un flotes noliktavām, saproti! Uz to es pastāvu. Un atļauja brāļoties ar vīriešiem.” Viņa pētoši uzlūkoja Džeinu. Tā gribēja manas meitenes, tāpēc ceru, ka tev, Koningema, nebūs iebildumu. Viss kārtībā, ko? Starp citu, mums ir klavieres.

-Nu protams! Cik jauki…

-   Vakaros mēs dziedam. Dzeram kakao. Labi. Iesim tālāk! Nāc šurp, Vekston, ko tu tur blenz?

-    Uz to.

Vekstons, nolicis somas zemē, skatījās lejā uz upi. Etaplas ciemats bija iespiests starp upi un tik stāviem kalniem, ka tie atgādināja klintis. Upe turpināja tālāk savu ceļu pa ieleju uz jūru.

-   To? Vinnija negribīgi sekoja Vekstona skatienam. Tā ir Kanšas upe. Tur tālāk, Koningema, kur redzami jumti, atrodas Letukē. Lieliska pludmale. Tikai vienu pieturu ar vilcienu. Reizēm mēs svētdienās braucam uz turieni peldēties. Cerams, ka peldkostīms tev, Koningema, ir līdzi. Ja nav, neraizējies. Es dabūšu no noliktavām…

-    Es nedomāju upi, Vinnija! Vekstons nekustējās.Kas tā tāda?

-          Tur, kur tie vīri rok? Tagad Vekstons rādīja ar pirkstu, bet Vinnija joprojām negribēja skatīties pareizajā virzienā. Tas ir ierakumu pagarinājums. Pret gaisa uzlidojumiem. Vienu vai divas reizes gadījās. Vinnijas balss skanēja izvairīgi. Daudz posta nenodarīja, viss jāparedz. Jābūt gatavam. Vēl viena nedēļa, un ierakumi stiepsies cauri no nometnes līdz pat alām.

-   Alām? Džeina pagriezās.

-   Alas atrodas tur pāri. Klintīs aiz ciemata. Tās ir milzīgas. Labāku slēptuvi meklēdams neatradīsi. Patiesībā evakuēties pa ierakumiem uz alām bija Kūtija ideja. Priekšlikums tika iesniegts pirms vairākām nedēļām, bet, protams, neviens ne velna nav darījis. Birokrātisms, kā vienmēr. Tagad…

-   Es nedomāju ierakumus, Vinnija. Vai alas. Par tām es zinu. Vekstons pagriezās ar seju pret viņu. Es domāju to tur. To jahtu.

-    Kuru jahtu? Vinnijas balsī skanēja aizkaitinājums.

-    Tur ir tikai viena jahta, Vinnija. Tā lielā, kas pietauvojusies pie krasta. Kas tā tāda? Agrāk tās te nebija.

-    Evakuācijas jahta. Vinnija pavīpsnāja. Evakuācijas jahta, ja tu tik ļoti gribi zināt. Štāba virsniekiem. Ja sabiedroto spēkiem nāksies evakuēties uz Ziemeļfranciju.

Iestājās klusums.

-    Evakuēties? Nevar but! Džeina noteica klusā, aizžņaugtā balsī.

-                Sasodīti daudz baumu. Vinnija uzmeta plecā Džeinas somu.

— Vainīgi panikas cēlāji no Vaitholas. Nu, vai nekustēsimies uz priekšu?

Viņa sāka iet. Džeina un Vekstons raudzījās viens otrā.

-   Ak posts! Viņš noliecās un pacēla savu somu. Tad redz, par ko rūpējas štāba virsnieki.

-   Tā ir tikai piesardzība, Vekston. Džeina atskatījās uz jahtu. Tā bija liela un majestātiska. Džeinai pirmo reizi iešāvās prātā, ka sabiedrotie varētu zaudēt šo karu. Viņa sāka iet, tad pielika soli. Pēc brīža Vekstons viņu panāca. Vinnija, soļodama priekšgalā, laiku pa laikam atskatījās. Šķita, ka viņa atguvusies, jo vairākas reizes atzinīgi viņiem pamāja.

-   Kāpēc viņa uz mums tā skalās, Vekston? Džeina ievaicājās, kad tas notika trešo reizi.

-   Viņa domā, ka tu esi mana iemīļotā, Vekstons bezrūpīgi atteica.

-    Ko viņa domā?

-   Nu, tā es gluži neteicu. Ne tādiem vārdiem. Pie šāda secinājuma viņa būs nonākusi pati. Kad rakstīju, negribēju likt viņai vilties. Galu galā, tu taču gribēji šeit nokļūt. Vinnija, protams, nezina, kā ar mani ir patiesībā. Un nedomāju, ka viņa sapratīs, ja es paskaidrošu. Vinnija ir

dzīvojusi ļoti noslēgtu dzīvi un turklāt viņa ir ļoti romantiska. Viņa pati ir neprātīgi iemīlējusies…

-    Vinnija?

-    Kūtijā. Vai tad tu nesaprati? Un Kūtijs viņā. Saproti, tāpēc jau viņa negribēja skatīties uz jahtu un par to runāt…

-    Kāpēc?

-   Tāpēc, ka tad, kad ies vaļā, Kūlijs būs uz jahtas, bet Vinnija nebūs. Hanters-Kūts ir ļoti svarīga persona. Vinnija, kas viņam blakus pārrauga visu nometni, nav.

-    Es saprotu.

Džeina pēdējo reizi apstājās. Viņi bija gandrīz jau nonākuši līdz nometnei. Grupa vīriešu austrāliešu formastērpos klāja rievota skārda plāksnes pāri tikko izrakto tranšeju posmiem.

Etapla. Šeit bijis Eklends. Iespējams, ka viņš stāvējis šajā pašā vielā, kur tagad stāv viņa.

-   Tātad Ja ies gaisā… Džeina atsāka soļot. Tādā gadījumā kur būs Vinnija?

Vekstons viņai maigi un ironiski uzsmaidīja.

-    Vinnija? Domājams, ka alās. Tāpat kā lu un es, un vēl tūkstotis citu.

Vekstons un mana māle ieradās Etaplā 1917. gada marta beigās. Pirmā pasaules kara pašu smagāko ziemu bija nomainījis pavasaris.

īsi pēc tam, kad viņi bija nonākuši Etaplā, Amerika pieteica karu Vācijai. Drīz vien Kanādas karaspēks, ieskaitot dzīvus palikušos no Viljama Bērkema pulka, ieņēma Vimī kalnu grēdu. Trešā kauja pie Ipras un Pašendelas notika vēl pēc kādiem četriem mēnešiem.

Tās bija briesmīgas kaujas, gads, kas iezīmēja pagrieziena punktu kara gaitā: es uzaugu kopā ar šiem nosaukumiem. Es tos dzirdēju no pieaugušo sarunām, Vekstonam vai Vinnijai, kas ap to laiku jau bija apprecējusies ar pulkvedi Hanteru-Kūtu, apciemojot Vinterskombu. Paies gadi, līdz es sapratīšu, ka šie skaistie, noslēpumainie svešvārdi attiecas uz kaujām. Pašendela: es domāju, ka vārds nozīmē Kaislības ieleju*, un es iztēlojos Vinterskombai līdzīgu ieleju, pa kuru plūst Kaislības upe.

Vekstons un māte Etaplā nodzīvoja tikai vienu mēnesi. Šeit Vekstons pabeidza dzejoļu krājumu “Čaulas”, kuru veltīja Stīnijam. No šejienes viņš pacietīgi rakstīja Stīnijam vēstuli pēc vēstules kādam, kuru viņš joprojām mīlēja, bet juta, ka neglābjami z^udē.

Šīs vēstules vajāja Stīniju. Pusgadsimtu vēlāk, Vinterskombā gulēdams uz nāves gultas, viņš gaidīs dienu, kad Vekstons būs projām, lai tās skaļi nolasītu man priekšā.

-   Skaties, viņš sacīs, beidzis lasīt vēstuli. Skaties, ko esmu zaudējis. Skaties, ko esmu ar vieglu roku aizmetis projām. Nekad tā nedari, Viktorija!

It sevišķi pie divām vēstulēm Stīnijs atgriezās atkal un atkal no jauna. Viena no tām attiecās uz Etaplas alām un dīvaino atgadījumu tajās. Otrajā kas datēta agrāk aprakstīta aprīļa diena, kurā Vekstons un mana māte beidzot piekrituši Vinnijas ielūgumam pievienoties viņai un pulkvedim Hanteram-Kūtam ekspedīcijā uz Letukē jeb, kā viņi to sauca, uz Parīzes pludmali.

Uz Parīzes pludmali viņi izbrauca ar vilcienu. Bija svētdiena. Viņi ieturēja lenču laukā uz "CafйBelvederи” ziedu terases. Vekstons apsēdās pie apaļa galdiņa zem svītrainas nojumes ar skatu uz jūru. Bija iestājusies pirmā siltā pavasara diena. Jūra mirdzēja.

Viņam blakus apsēdās pulkvedis Hanters-Kūts. Galdam pāri pretī, todien ģērbusies civilās drēbēs un salmu cepuri galvā, kas aizēnoja acis, sēdēja Džeina. Gaiss virmoja, it kā būtu piebārstīts ar zelta putekļiem. Vekstons, labi paēdis, baudīja siltumu. Viņam radās patīkama sajūta, it kā viņš būtu nokļuvis impresionistu gleznā un ka joie de vivre * tobrīd izjūt nevis viņš, bet Renuārs. Karš šķita tālu projām.

Lejā pludmalē Vinnija ar grupu savu “skuķu” gatavojās peldēties. Viņas pašlaik nodarbojās ar to, ko Vinnija sauca par “iesildīšanās procedūru”. Šī procedūra, kā Vekstons juta, bija nepieciešama, jo, lai gan gaiss bija silts, ūdens varēja būt ledains. Iesildīšanās notika, mētājot lielu, svītrainu pludmales bumbu. Procedūiu vadīja Vinnija melnā vilnas peldkostīmā, kas sniedzās no kakla līdz ceļgaliem, un krokotā peldcepurē, kas Vekstonam atsauca atmiņā laidara meitas.

-    Klisolde, lec\ viņš dzirdēja Vinnijas pavēlošo balsi. — Ak tu muļķa skuķi! Ne tā. Augstāki

Pulkvedis Hanters-Kūts, ļoti sīks, akurāts vīrietis ar putnam līdzīgiem kauliem, blakus Vinnijai atgādinādams izbiedētu zvirbuli, ar lepnumu vēroja šo izrādi un pagriezās tikai tad, kad tuvojās viesmīlis. Tad viņš centās ieinteresēt Džeinu pamēģināt to, ko viņš sauca par “pudiņu”.

-    Tev tas noteikti jānogaršo, viņš teica. Vienu no šiem te kūkveidīgajiem nieciņiem. Vinnijai tie garšo. Viņš uzlūkoja piebraukto galdiņu uz riteņiem. Ļauj, es izvēlēšos tavā vieta. Piemēram, šos te.

Noteikti iesaku pamēģināt. Oui, garзon… Vekston, tu tiešām atsakies? Deux ē pвtisseries, s’il vous plaоt, monsieur. Nē, nē, kūkas ne. Tos. Tieši tā. Ak augstā debess! Merci beaucoup.*

Džeina, uztvērusi Vekstona skatienu, pasmaidīja. Vekstons zināja, ka viņa pati brīvi runā franciski. Hanters-Kūts runāja atbaidoši. Viņš to darīja ļoti skaļā balsī ar dziļa samulsuma izteiksmi sejā. Viņam acīmredzot nekad nebija ienācis prātā, ka Džeina pati varētu prast franciski starp Džcinu un Vekstonu pastāvēja vārdos neizteikta vienošanās nesagraut pulkveža ilūzijas.

Džeina ēda kūku un, kad tika atnesta kafija, pieņēma Vekstona piedāvāto cigareti. Tagad Džeina palaikam smēķēja vēl pirms gada viņai tas liktos kaut kas neiedomājams -, bet viņa smēķēja kā iesācēja, ievilkdama dūmus tikai mazliet un tad ilgi turēdama cigareti pirkstos. Viņa raudzījās uz jūru. Vekstons iedomājās, ka viņa sapņo vaļējām acīm.

Džeina izskatījās mierīga, apmierināta. Viņa ir stipri pārvērtusies, nodomāja Vekstons. Pirmo reizi Džeinu ieraugot, viņa tam bija likusies vairak saspringta, noslēgta, nebrīvāka par visiem, ko viņš jebkad bija saticis, un tas Vekstonam bija licies interesanti. Tagad Džeinas nervozais manierisms bija gandrīz izzudis. Arī tas Vekstonu interesēja. Viņam patika Džeina. Viņam tā patika pat toreiz Londonā. Vekstonam viņa likās… laba. Vai arī, ja vēl nebija laba, tad vismaz centās tāda būt. Nav daudz tādu cilvēku, kas par to uztrauktos.

Džeina bija noņēmusi savu salmu cepuri un apvēdināja ar to seju. Viņa pagriezās uz gājēju takas pusi. Zem sauljuma viņas matus apspīdēja krītošs gaismas stars, un šajā gaismā tie bija sarkani kā kļavlapas rudenī. Už ugunīgi sarkano matu fona spēcīgi izcēlās sejas bālums. Vaigus un degunu klāja sīki vasarraibumiņi: to simetriskais izvietojums Vekstonam likās patīkams. Tie pievērsa uzmanību viņas acīm, kuru skaistums slēpās ne tik daudz acu formā, cik rāmajā skatienā.

Džeinai piemita grūti definējama īpašība, kas visredzamāk izpaudās, kad viņa kopa ievainotos. Viņa vairs nelietoja straujo, mundro runasveidu, kas neko neizteica un kas viņai bija iemācīts Geja slimnīcā. Tas vairs nebija vajadzīgs. Viņa varēja uzlikt plaukstu uz vīrieša rokas, un Vekstona acīm pavērās mistisks pārejas process: no Džeinas uz ievainoto sākās intensīva enerģijas plūsma. Šī enerģija nomierināja, un tomēr arī vārds enerģija nelikās atbilstošs kaut kam tik rāmam un mierīgam. Vekstons labāk būtu sacījis, ka Džeinai piemīt… žēlsirdība.

Šis jēdziens, palieka no viņa dievbijīgās audzināšanas, Vekstonu nedaudz kaitināja.

Viņš paliecās uz priekšu, arī gribēdams saskatīt, kas saistījis Džeinas uzmanību uz Parīzes pludmales promenādes. Ne jau Vinnija un viņas meitenes tām bija pievērsta visa pulkveža Hantera-Kūta uzmanība -, un Vinnija, liekas, bija sagatavojusies peldēšanai. Džeina neskatījās uz pludmali. Viņa vēroja visai pazīstamu ainu.

Lejā uz promenādes grupa Sarkanā Krusta māsu stūma invalīdu krēslus. Viņas izvietoja krēslus akurātā rindā, lai tajos sēdošo sejas būtu pavērstas pret jūru un tās apspīdētu saules siltums. Māsas sakārtoja sarkanās segas viņiem uz ceļiem. Brīdi parosījušās, māsas aizgāja.

Tika uzskatīts, ka šādi izbraucieni esot veselīgi tiem īpašajiem pacientiem, kuru ievainojumi nav redzami. Viņu slimību mēdza skaidrot ar dažādām netveramām lietām: viņiem esot “neirastēnija”, viņiem esot “cīņas nogurums”. Nometnē šos pacientus ievietoja vienā hospitāļa spārnā, un viņus kopa tikai pašas visvairāk pieredzējušās Sarkanā Krusta māsas. Arī šeit viņi bija izvesti saulē. Droši vien kāds licēja, ka svaigs gaiss un saule varētu viņus dziedēt.

Vekstons, kuram bija nācies dažus no šiem pacientiem vest savā mašīnā, par to šaubījās. Ja sakropļots bija ķermenis un daži bija sakropļoti -, to varēja izārstēt, bet viņš šaubījās, ka pat laiks nespēs dziedēt viņu garu.

Cilvēki ar sakropļotu prātu viņi mulsināja ļaudis. Vispirms viņus nosūtīja uz šejieni. Kad ārsti pārliecinājās, ka pacienti nesimulē, viņus aizveda atpakaļ uz Angliju. Viņus nogādāja īpašās slimnīcās visnomaļākajās valsts vietās, lai viņiem būtu miers un klusums. Tāds bija oficiālais viedoklis. Arī to Vekstons apšaubīja: pēc viņa domām, atbildīgās personas uzskatīja par labāku paslēpt šos cilvēkus no ļaužu acīm. Viņi bija vairāk nekā mulsinoši, viņi apsūdzēja.

Cilvēki ar sakropļotu prātu, cilvēki, kas bija redzējuši neizsakāmo, cilvēki, kuri klusībā tas parasti notika klusībā bija sajukuši prātā. Kopš kāda laika Vekstons bija sācis uzskatīt, ka šie cilvēki ir vienīgie veselie.

Viņš redzēja, ka Džeina tos cieši vēro, un, kad viņa beidzot pagriezās atpakaļ, Vekstons pamanīja, ka viņas acis ir spožas, no asarām, viņš nodomāja, bet tad saprata, ka tās nav asaras. Džeina dusmojās.

-    Paskat tik! Pulkvedis Hanters-Kūts piecēlās kājās. Piecēlās arī Džeina un Vekstons. Piegājuši pie terases malas, uz kuras stāvēja ģerāniju podi, viņi lūkojās lejup uz pludmali.

Hanters-Kūts uzgavilēja.

-   Turies, Vinnija! Trakoti labi! Viņš pagriezās pret Vekstonu un Džeinu, un viņa mazās, brūnās actiņas staroja mīlestībā. Vai viņa nav pali ievērojamākā sieviete pasaulē? Ziniet, ne no kā viņai nav bail. Pilnīgi ne no kā.

Kādu gabaliņu jūrā varēja saskatīt Vinnijas stāvu. Viņa, augstu izslējusi galvu, vēzēdama rokas un mezdama piesardzīgus skatienus uz viļņiem, virzījās dziļāk jūrā. Kāds nekaunīgs vilnis iešļācās viņai sejā un apņēma līdz pat padusēm. Vinnija pagaidīja, kamēr tas norimstas, un tad laidās līdzi nākamā viļņa mugurai. Tiklīdz mazais pretvilnis izlīdzinājās, Vinnija sakostiem zobiem, vagojot ar zodu ūdeni un kruzuļainajai cepurei atgādinot pludiņu, sāka peldēt. Pagāja zināms laiks, līdz Vekstons aptvēra, kādēļ viņas bezbailīgais sniegums izskatījās tik dīvains. Tad viņam atausa gaisma. Vinnija peldēja “sunīšu stilā”.

Laikam tajā pašā mirklī to saprata arī Džeina, jo sāka smaidīt. Paskatoties uz Vekstonu, viņas smaids kļuva platāks. Viņa vairs neatskatījās uz promenādi un invalīdu ratiņiem.

Pievakarē viņi devās atpakaļ uz staciju. Priekšgalā gāja HantersKūts un Vinnija. Džeina un Vekstons viņiem sekoja. Silti sildīja saule. Ceļš bija klāts putekļiem. Ejot viņu pēdas sacēla baltu putekļu mākoņus. Vekstons svilpoja. Džeina apstājās, noņēma cepuri un pavērsa seju pret sauli.

-    Varbūt tas ir slikti. Varbūt es nedrīkstētu… Viņa saņēma Vekstona roku. Bet es jūtos laimīga. Man liekas, esmu uz pēdām.

-    Eklendam?

-    Jā. Varu viņu sajust. Tieši tā, kā biju cerējusi. Viņš ir ļoti tuvu. Viņa bažīgi paraudzījās uz Vekstonu. Es zinu, ka viņš ir miris. Bet es joprojām varu sajust viņa klātbūtni. Varbūt tās ir tikai manas iedomas, Vekston?

-    Nē, tā es nedomāju. Vekstona it kā saburzītajā sejā iegūla skumjas. Stīnijs bija tuvu un es to zināju. Viņš vairs nav tuvu un ari to es zinu To nevar izskaidrot. Tas ir kads sestais prāts. Vai astotais. Vai desmitais. Bet tik un tā tas pastāv.

-    Atvaino, Vekston! Džeina pieskārās viņa rokai. Vai tas bija Konrāds Vikers?

-    Saproti, kad nomira Zēns, Vikers bija pieejams, bet es nebiju. Stīnijs savām acīm bija skatījis tādas šausmas. Viņam vajadzēja kādu, ar ko parunāt…

-    Bet tas nav vienīgais?

-   Nē. Manuprāt, ne. Agrāk vai vēlāk iznākums būtu viens. Stīnijs ir ļoti jauns. Viņš ir viegli iespaidojams un jūtīgs. Viņam patīk…

-Viss modernais?

-   Kaut kas uz to pusi. Bet es visu laiku tikai lasu un rakstu. Es saprotu, ka tas ir pārāk garlaicīgi.

Džeina vairs neko nejautāja. Vekstons skatījās uz balto ce|u, uz mīlošajiem, tomēr savā mīlestībā atturīgajiem Vinnijas un pulkveža Hantera-Kūta stāviem. Viņš lūkojās uz ceļmalas puķēm, mazo vilcieniņu, kas elsdams tobrīd ierāpoja stacijā. Džeinas plauksta turējās viņam pie elkoņa.

Viņš juta no šīs plaukstas izstarojam enerģiju . Viņā ieplūda dienas piemīlība un ielejas rāmā noskaņa. Debesis bija zilas jo zilas. Tajās peldēja mazītiņi baltu mākoņu gredzentiņi. Vekstons izjuta brīža pārsteidzošo pilnibu. Viņš neko nepārmainīs ne mākoņus, ne zāles zaļumu, pat ne Stīnija neuzticību. Šī atziņa ievērpās dienas kompozīcijā. Tā sāpināja, bet sāpes pastiprināja apkārtējo skaistumu. Kaut kur pašā apziņas maliņā sarosījās dzejolis.

-   Ar mani viss kārtībā, viņš beidzot noteica. Ar Stīniju arī, Viņš pārvācies pats uz savu darbnīcu. Drīzumā gaidāma viņa gleznu izstāde. Tas viss palīdzēs turēties.

-   Vai Stīnija gleznas ir labas? Džeina pavērās Vekstonā.

-   Dažas no tām ir labas.

Džeina vēlreiz apstājās. Viņa ievilka nāsīs gaisu.

-   Šodien es ticu Dievam. Vakar neticēju, bet šodien ticu. Nemaz vairs necerēju. Varbūt vainīga saule un gaiss. Šodien nejūtu karu. Varbūt tāpēc. Vienalga, nedomā par to! Džeina apveltīja viņu ar skumīgu smaidu un vēlreiz pieķērās viņa rokai. Aizmirsti manu reliģiju. Izstāsti man savējo. Pastāsti man par saviem vārdiem, Vckston!

-   Tu domā dzejoli?

-   Jā. Norunā man dzejoli!

-   Labi, sacīja Vekstons.

Viņš uzsāka sonetu, kuru zināja no galvas un kurš bija piemērots gan dienai, gan pastaigai, gan baltajam ceļam un stacijai ceļa galā, gan tvaikam, kas šņākdams cēlās no lokomotīves.

Četrpadsmit rindiņas. Reizē ar dzejoli beidzās ceļš, un viņi bija nonākuši līdz platformai. Vinnija satraucās: vilcienam bija tikai divi vagoni. Tu man pasaki, viņa uzrunāja pavecāku franču nesēju. Tu man paskaidro! Vai mums jāsēž bagāžas ratiņos? Tas ir kauns un negods. Maniem skuķiem te nav vietas…

Vēlāk tā paša gada aprīlī notika tēvoča Stīnija pirmā gleznu izstāde. Tā bija ari viņa pēdējā izstāde, lai gan Stīnijs to, protams, toreiz nevarēja zināt. Gan sabiedriskā novērtējuma, gan kritikas ziņā izstāde bija atzīstama par veiksmīgu, Vēlāk Stīnijam patika atsaukt atmiņā šo triumfa brīdi, bet Stīnijs nebija muļķis: triumfam līdzi nāca arī pašatklāsme. Es sapratu, ka esmu diletants, viņš sacīja.

Izstāde, kā vēlāk izrādījās, notika neaizmirstamos apstākļos: tā iegadījās kara beigās, apmēram trīs mēnešus pēc tam, kad Stīnijs un Fredijs bija pieredzējuši Zēna nāvi, un tieši Stīnija izstādes atklāšanas svinību dienā notika pats dīvainākais atgadījums manas ģimenes vēsturē.

Pie šī notikuma mēs vēl stāsta gaitā nonāksim ziņa par to sasniedza Stīniju un pārējos todien vēlu vakarā -, bet arī bez tā gan Stīnijs, gan Konstance atzina, cik svarīga ir šī diena. Atmaksas diena! sacīja Konstance.

Šo dienu Konstance un Stīnijs pavadīja kopā sešos mēnešos, kopš Konstance bija atgriezusies no medusmēneša, viņi kopā bija pavadījuši daudzas dienas. Torīt Konstance apciemoja Džennu un viņas mazuli, iepriekšējos Ziemassvētkos piedzimušo dēliņu, vārdā Edgars. Stīnijam šķita, ka Konstanci attiecībā uz šo bērnu, kuru viņš nekad mūžā nebija redzējis, pārņēmusi savāda apsēstība. Viņa varēja gari un plaši apjūsmot šī bērna burvību, viņa mierīgo dabu, zaļās acis, viņa attīstību. Stīnijam tas šķila nogurdinoši un aizdomīgi. Konstance tagad kala plānus, kā aizdabūt gan Džennu, gan bērnu prom no Kavendišu ģimenes. Viņasprāt, Džennai nebija ne mazākās vēlēšanās pēc kara beigām uzsākt laulības dzīvi ar Henesiju. Nebija nekāda iemesla, kāpēc Džennai vajadzētu atgriezties Vinterskombā kā galdnieku vecākā sievai, toties atradās simt un viens iemesls jo Dženna bija labākā istabmeita, kādu vien varēja vēlēties, lai viņa ar bērnu pārceltos dzīvot pie lēdijas Stēmas un viņas vīra.

Konstance atzina, ka pastāv pāris nenozīmīgu problēmu. Un pirmā no tām bija tāda, ka viņai ar Slērnu joprojām nebija pastāvīgas dzīvesvietas. Atgriezušies no medusmēneša, viņi bija pavadījuši krietni daudz laika, apskatot mājas gan Londonā, gan uz laukiem, bet, par spīti tam, ka nauda nebija šķērslis, viņiem tā arī neizdevās atrast tādu māju, kas patiktu abiem. Stīnijs atklāja, ka Konstance dīvainā kārtā izvairās runāt par šo tēmu. Patiesībā Stīnijam radās iespaids, ka viņa kaut ko noklusē, bet, lai kas tas būtu, viņam neizdevās no Konstances neko izdibināt. Tostarp viņi Londonā īrēja namus citu pēc cita, nākamo arvien krāšņāku par iepriekšējo.

Bez šīm grūtībām pastāvēja arī citas problēmas, kas liedza paturēt Džennu: Konstance tiecās šīs problēmas aizslaucīt ar vienu rokas mājienu, bet Stīnijam tās šķita pietiekami nopietnas. Pirmkārt, Konstances idejai pretojās pati Dženna. Viņa baidās no Henesija, tas ari viss! -

Konstance izsaucās. Viņai nav ko uztraukties. Ar viņu es pati tikšu galā, Bez tam idejai enerģiski pretojās Montegjū Stērns.

Un tas Stinijam šķila dīvaini. Kāda dala Stēmam, vai viņa sievai ir viena istabmeita vai cita? Un tik lielā saimniecībā viens bērns vairāk vai mazāk kāda tur starpība? Konstance nepaskaidroja vīra argumentus. Viņa tikai izvairīgi piebilda, ka, pēc Stēma domām, viņa pārāk daudz ņemoties ap šo bērnu, bet gan jau viņai izdošoties vīru pierunāt Stīnijs, savā prātā piekrizdams Stērnam, šaubījās, ka Konstances vīrs būtu no tiem cilvēkiem, kuru iespējams pierunāt, bet viņš bija pietiekami prātīgs, lai skaļi savas domas neizteiktu.

Pēc Džennas un viņas bērna apciemošanas Konstance vienmēr kļuva domīga un nerunīga. Stīnija izstādes atklāšanas diena nebija izņēmums. Bet Stīnijs pamanīja, ka šāds noskaņojums Konstanci pārņem aizvien biežāk, un, šķiet, to ne vienmēr izraisīja ciemošanās pie Džennas. Anekdotes vidū viņš varēja pieķert Konstanci lūkojamies tukšumā. Skaidrs, ka viņa nebija dzirdējusi ne vārda. Kopš atgriešanās no medusmēneša viņa bija pārvērtusies. Viņa bija kļuvusi rāmāka, klusāka, domīgāka. Pat viņas kustības, kas vienmēr bija straujas, tagad bija lēnākas. Konstances skaistums bija ieguvis jaunu raksturu, kādu Stīnijs agrāk nebija manījis: tam vairs nepiemita asi stūrainā spītība, bet gan agrāk nebijis miers un atturība. Reizi vai divas Stīnijs bija iedomājies, vai viņa gadījumā negaida bērnu, bet, kad tas ārēji nekādi neizpaudās, viņš pieņēma, ka šo pārmaiņu cēlonis ir Konstances vīrs, un kļuva ziņkārīgs. Viņam ļoti būtu gribējies uzzināt kaut ko vairāk par Konstances laulības dzīvi, viņas attieksmi pret vīru, bet visvairāk par medusmēnesi Skotijā. Taču Konstance uz jautājumu, kāds bijis Skotijā pavadītais laiks, atbildēja, viņaprāt, ļoti dīvaini. Kad Konstance un viņas jaunais vīrs ieradās Dentona medību namiņā, viņus sagaidīja telegramma ar ziņu par Zēna nāvi, kurš, kā vēstīja oficiālais viedoklis, esot gājis bojā, neuzmanīgi rīkojoties ar ieroci.

-   Tā mans medusmēnesis sākās ar nāves ziņu, sacīja Konstance un mainīja sarunas lēmu.

Un Stīnijs par to priecājās. Viņš negribēja, lai tiktu atgādināta Zēna nāve. Pēdējos trīs mēnešos viņš bija atklājis, cik nežēlīga var būt atmiņa. Lai arī kā Stīnijs centās aizmirst kopā ar Frediju pieredzēto, atmiņas aizvien negaidot pielavījās un uzklupa gan sapņos, gan ikdienas dzīvē: vienalga, cik ātri viņš skrēja un šajos trīs mēnešos Stīnijs tiešām bija skrējis ātri -, tās viņu panāca. Tagad es saprotu, ko grieķi domāja ar fūrijām, viņš rakstīja vēstulē Vekstonam. Vēstulē, kuru Stīnijs tā arī nenosūtīja, jo viņam vēl bija saglabājušās zināmas pašcieņas pa

liekas: viņš saprata, ka tagad viņam nav tiesību griezties pie Vekstona pēc palīdzības pārāk dziļi viņš bija iestidzis savā jaunajā mīlas dēkā ar Konrādu Vikeru. Esmu nodevis Tevi, Vekston, viņš rakstīja citā emocionālā, ari nenosūtītā vēstulē, turklāt viņš zināja, ka tā nav visa patiesība, jo beigās piemetināja: Vēl ļaunāk. Es esmu nodevis sevi.

Tādējādi izstādes atklāšanas vakarā gan Konstance, gan Stīnijs juta saspīlējumu. Dienu viņi bija pavadījuši galerijā: Konstance pie telefona, pārliecinādamās, vai visi Stīnija ambiciozajā sarakstā ierakstītie viesi tovakar ieradīsies uz svinībām, Stīnijs, pārbaudīdams, lai gleznas tiktu pienācīgi izkārtas. Gleznas bija izstādītas nevainojami, Gaisma nevarētu krist vēl izdevīgāk. Ierāmētājs savu darbu bija paveicis godam. Gleznu virsmas nostrādājums, patīkamais tonējums, Stīnija prasmīgā līnijas izjūta viss bija labi saredzams. Bet diemžēl, saredzams bija arī gleznu absurdums, Tās bija dekoratīvas, valdzinošas un sentimentālas. Kā viņam tās kādreiz varēja likties labas? Šis gleznas varēja uzskatīt par rahatlukuma diētas vizuālo ekvivalentu. Stīnijs iedomājās par Zēnu. Viņš domāja par to, kas bija noticis ar Zēna galvu. Viņš vēlreiz palūkojās uz gleznām.

Glikoze un rožūdens, Stīnijs nodomāja un aizbēga.

Viņi ar Konstanti atgriezās Stīnija jaunajā darbnīcā. Viņa lieliskajā, jaunajā darbnīcā. Stīnijs, kā vienmēr vairīdamies no emocijām, vairīdamies skart Zēna tēmu, tēloja sev un Konstancei, ka par viņa zaļgano sejas ādu un trīcošajām rokām jāpateicas tikai un vienīgi satraukumam sakarā ar izstādes atklāšanu, viesībām, viesu sarakstu.

-   Tas kļūst par murgu, sacīja Stīnijs. Neviens neatnāks. Neviens nepirks. Pieklājīgi pavāvuļos un aizlaidīsies. Man liekas, man tūlīt kļūs nelaba dūša.

-    Saņemies, Stīnij, sacīja Konstance, atkal vērdamās tukšumā. Tad, it kā nožēlodama savu izklaidību, viņa atmaiga. Varbūt tev vajag iedzert ? Pavisam nedaudz. Tas palīdzēs. Kur ir šampanietis, ko es tev atsūtīju?

-    Peldas vannā. Aukstumā.

-    Attaisi vienu pudeli!

Stīnijs pievērsās šampanietim, bet Konstance sāka rosīties pa darbnīcu. Viņa par dažām collām pārbīdīja krēslu, pārkārtoja kaudzi spilvenu. Viņa iededza, tad atkal izslēdza lampu, kuru pati bija pagādājusi. Viņa likās pilnībā iegrimusi šajās nodarbēs.

Stīnijs vēlāk teiks, ka šī bija pirmā reize, kad viņš patiesi pamanījis Konstances apsēstibu ar telpām, viņas vēlēšanos pavēlēt nedzīvajam. Viņam neienāca prātā, ka Konstance, iespējams, vēlas sakārtot telpu lāpēc, ka nesakārtoti ir citi dzīves aspekti: Stīnijs redzēja tikai to, ka Konstancei, kura trīs mēnešus pabijusi sievas kārtā, it viss ir skaidrs.

Stīnijam pašam nebija skaidrības ne par ko. Viņa spējas pieņemt lēmumus svārstījās tikpat strauji kā viņa garastāvoklis. Viņš juta, ka nespēj kontrolēt pats savu dzīvi, ja nu vienīgi savas apkārtnes detaļas. Vienā mirklī viņš domāja par Zēnu, jau nākamajā par Vekstonu. Viņš varēja nozvērēties nekad vairs netikties ar Konrādu Vikeru, bet pēc pusstundas steigties, lai viņu satiktu. Viss plūda un mainījās, turpretī Konstance izrādīja pastāvīgu stingrību. Šis bija vienīgais aizkaru materiāls, tas dīvāns bija neiedomājams, bet šis tieši tas, kas vajadzīgs. Rezultātā tapa eklektiska, dramatiska, uzkrītoša un netradicionāla darbnīca Stīnijs jutās neērti. Liedams šampanieti, viņš nodomāja, ka izskatās, it kā tā būtu Konstances darbnīca, nevis viņa paša.

Skaļi viņš to nevarēja pateikt. Konstance apvainotos, bez tam tas būtu muļķīgi. Galu galā, šo darbnīcu tik daudzi apbrīnojuši. Konrāds Vikers augstos toņos bija sacījis, ka viņš gluži vienkārši nespējot ķerties pie sava jaunā dzīvokļa iekārtošanas, ja Konstance viņam nepalīdzēšot ar padomu. Lēdija Kanēda, kuras gaume bija tradicionālāka, bet kura nekļūdīgi saoda visu jauno, arī tagad apgalvoja, ka Konstancei esot jāpalīdz likt galā ar viņas jauno lauku māju. Tobrīd, lai gan Stīnijs to nevarēja zināt, tika likti pamati Konstances nākotnes karjerai.

Slīnijs pasniedza Konstancei šampanieša glāzi. Viņa to neizdzēra, toties Stīnijs savējo izdzēra ļoti strauji un ielēja nākamo. Konstance tobrīd pārkārtoja amizantu priekšmetu grupu uz spoguļgaldiņa. Par sprīža daļiņu viņa pārbīdīja mazu porfira kolonnu un savilka pieri, paskatījusies uz puķēm vienīgo Stīnija ieguldījumu telpas iekārtojumā. Tās bija lielas, smagnēji smaržojošas baltās lilijas dārgas lilijas, kuras pirkdams Stīnijs bija iztērējis veselas nedēļas summu no savas trūcīgās kabatasnaudas.

Slinijam kļuva vēl sliktāk. Bija vēl viens iemesls, kādēļ viņš šajā telpā jutās neērti: par lielāko daļu priekšmetu, kas tajā atradās, maksājusi bija Konstance, un, tā kā Konstancei pašai savas naudas nebija, tas nozīmēja, ka maksāja viņas vīrs. Ar Stērna naudu Konstance rikojās dāsni. Tika iegādātas lietas, kuras Stīnijs nekad nebūtu varējis atļauties pats, jo tēvs, pēc Stīnija domām, bija izturējies ļoti neatsaucīgi pret visu, kas saistījās ar viņa jauno mājokli. īgni rūkdams, Dentons bija izlicis naudu darbnīcas īrei un atteicies ārkārtīgi nepievilcīgā veidā dot vēl kaut ko. Stīnijs bija cerējis dabūt naudu avansā no savas neaizskaramās daļas, bet arī tas tika atteikts. Tad, vicinādama čeku grāmatiņu, pie lietas bija ķērusies Konstance. Ņemot vērā, ka viņa bija precējusies tik neilgu laiku, Stīnijs nosprieda, ka viņa ļoli ātri iemācījusies tērēt sava vīra naudu. Vienu reizi Stīnijs riskēja izteikt savus novērojumus, un Konstance viņu apveltīja ar greizu skatienu.

-   Vīrs un sieva ir viena miesa, viņa sacīja. Un viens konts bankā iegaumē to, Stīnij!

Ja nebūtu bijis Konstances, viņa darbnīcu nāktos apmēbelēt ar pārpalikumiem no vecāku mājām. Viņu ieskautu atmiņas. Konstance viņu no tā bija paglābusi. Tomēr Stīnijs juta, ka nerīkojas no brīvas gribas, turklāt viņam radās sajūta, it kā viņš tiktu kompromitēts. Ar īpatnēju norādījumu uz šo faktu viņš sastapās šajā pašā vakarā: viesu sarakstā, kurā, protams, bija iekļauta Konstance ar savu jauno vīru, atbilstoši netika iekļauta tante Moda. Kad Stīnijs mulsdams viņai to bija pateicis, Moda izturējās pieklājīgi, ar cieņu un Stīnijs juta tēlotu vienaldzību. Viņa sacīja, ka gluži labi to saprotot, ka apmeklēšot galeriju kādu citu dienu. Vai Stīnijs nevarot atlikt viņai kādu mazu glezniņu, kura viņai vienmēr patikusi? Stīnijs piekrita: patiesībā šī glezniņa galerijā bija vienīgā, pie kuras karājās maza, sarkana etiķete, apliecinot, ka tā pārdota. Raudzīdamies uz šo etiķeti, Stīnijs juta, ka neieredz pats sevi.

Stīnijs iztukšoja otro šampanieša glāzi. Bridi svārstījies, viņš nolēma riskēt un izdzert trešo.

-    Vai lēdija Kanēda būsi Stīnija balss pārgāja falsetā.

-   Protams, viņa būs, Stīnij. Es jau tev teicu. Viņa man apsolīja.

-    Un Stēms kā tev liekas, viņš varēs atbrīvoties?

-   Montegjū? Nu kā tad, ka būs! Es viņu satikšu šeit. Man liekas, viņam vispirms paredzēta kāda tikšanās.

Konstance runāja bezrūpīgi, kā bieži vien, pieminot savu vīru. Stīnijs, kuram šis viņas tonis bija pazīstams, zinot, ka Konstance to lieto, lai slēptu savas jūtas, ieskatījās viņā ciešāk. Kā vienmēr, viņas sejā nekas neatspoguļojās.

-   Nudien, es gribētu zināt, ko viņš par tām domā. Ja viņam neizdosies atnākt, es sapratīšu. Es zinu, cik viņš vienmēr aizņemts…

-    Aizņemts? Konstancei tas šķita uzjautrinoši. Nu, aizņemts viņš ir vienmēr. Bet viņš ir arī ļoti organizēts. Tikšanās pēc tikšanās, visu cauru dienu, tomēr laulība dienaskārtībā tiek iekļauta, Stīnij. Šajā ziņā viņš ir ļoti uzmanīgs.

-    Iekļauta dienaskārtībā?

-    Protams! Konstance savādi pasmaidīja. Vai tu zini, ka viņš atgriežas pie manis katru vakaru precīzi vienā un tajā pašā laikā? Sešos. Pats vēlākais sešos trīsdesmit. Pēc viņa atslēgas skrapsta durvīs es varētu uzvilkt pulksteni. Es viņu sagaidu augšstāvā nu, reizēm apakšstāvā. Zini, Stīnij, ko mēs pēc tam darām? Liekamies gultā.

Stīnijs bija pārsteigts. Konstance parasti nemēdza būt tik atklāta. Viņš nervozi mēģināja paslēpties kā bija pasācis to darīt aiz Konrādā Vikera manierēm, tīri ciešami viņu atdarinot.

-   Nē\ Konstance, dārgā, katru vakaru vienmēr vienā un tajā pašā laikā? Cik iespaidīgi. Tāda degsme…

-    Katru vakaru. Vienā un tajā pašā laikā. Protams, arī citos laikos, bet tajā vienmēr. No Dauningstrītas taisnā ceļā gultā. No kara pie savas sievas. Man tas liekas dīvaini. Tagad pasaki man godīgi vai tu kaut ko tādu varēji iedomāties?

-    Par Stēmu? Nē. Šķiet, ka ne. Viņš vienmēr liekas tik savaldīgs.

-    Es zinu. Konstance viegli nodrebēja. Likās, viņa vilcinās. Stīnijs nometās uz dīvāna, kuru Konstance bija izvēlējusies un par kuru Stērns bija samaksājis. Viņš ieņēma samākslotu pozu.

-    Dārgā! viņš sacīja, pamezdams uz augšu rokas. Tas ir tik interesanti! Man jāatzīst, ka esmu par to domājis. Vai viņš, es gribu teikt, kad jūs…

-   Es netaisos runāt par intīmām lietām. Konstances seja kļuva noslēgta. Nebiju domājusi, Slīnij, stāstīt tev savas laulības dzive§ noslēpumus.

-    Tu gribi teikt, ka tajā ir noslēpumi?

-    Iespējams. Viens vai divi. Montegjū ir…

-    Visneticamākais mīļākais. Stīnijs sāka ķiķināt. Jebkuras sievietes sapņu virsotne: meistarīgs, valdonīgs… Es varu iedomāties. Konij, mīļā, es tevi tik tiešām apskaužu.

-    Es spētu viņu iemīlēt, Stinij.

Konstance nolika šampanieša glāzi un aizgriezās. Stīnijs pārsteigumā iepleta acis.

-    Ko tu teici?

-   Es teicu, ka spētu viņu iemīlēt. Es esmu… ļoti tuvu tam. Kaut ko tadu es nekad nebiju gaidījusi. Patikt, jā. Pat apbrīnot viņu vai cienīt to es biju gaidījusi. Bet ne mīlestību. Mīlestību es nebiju ierēķinājusi. Es biju domājusi…labi, vai nav vienalga, ko es domāju. Iespējams, ka es maldos. Tas ir pārejošs stāvoklis būt tikko precētai sievai…

Stīnijs sāka nožēlot, ka dzēris šampanieti. Tas aizmigloja prātu un palēnināja reakciju tieši tad, kad viņš vēlējās koncentrēties. Uz mirkli Stīnijs aizmirsa, ka viņam ir Konrāds Vikers.

-   Konij, es nesaprotu. Tu izklausies tik sadusmota. Viņš ir tavs vīrs. Kāpēc tu nevarētu viņu mīlēt?

-    Tāpēc, ka es negribu mīlēt nevienu. Viņa nikni uzgrieza Stīnijam muguru. Vai to tik grūti saprast? Es neuzticos mīlestībai. Es tai neticu. Mīlestība cilvēkus dara vājus. Tā viņus dara atkarīgus pārvērš par muļķīgām lellītēm, ko var raustīt aiz aukliņas. Es negribu, lai ar mani tas notiek, nekad neesmu gribējusi. Protams, lielākā daļa sieviešu to tik vien gaida. Mīlestība, mīlestība, mīlestība ne par ko citu viņas pat domāt nespēj. Ne par ko citu viņas nerunā.Tā ir gluži kā slimība. Saproti, es negribu aplipt ar šo slimību. Lai tad man labāk pielīp malārija, tīfs, tuberkuloze vienalga kas…

-    Konij…

-    Tā ir patiesība! Labāk, lai sapūst manas plaušas nekā manas smadzenes tieši tas notiek ar tiem, kas iemīlējušies. Zūd viņu prāts. Zūd spēja domāt. Zūd viņu patība. Es to esmu diezgan atskatījusies…

-    Izbeidz, Konij! Stīnijs juta, ka viņas vārdi sāk pārāk skart pašu, lai lajos būtu patīkami klausīties. Viņš piecēlās. Tu sevi uzskrūvē bez kāda iemesla. Pusi no tā, ko pateici, tu nemaz nedomā nopietni…

-     Nē, domāju gan, Konstance jau mierīgāk atbildēja. Es to esmu ļoti nopietni apsvērusi. Saproti, mans virs mani nemīl un nekad nav bijis mani iemīlējies. Viņš man to licis ļoti skaidri saprast. Viņš man to vairākas reizes pateicis skaidri un gaiši.

-    Konij, neesi muļķe! Stīnijs šausmās viņu uzlūkoja. Klausies! Ja arī Stērns lā teicis, viņš to nav domājis. Viņš… spēlē teātri, tas arī viss. Ļaudis tā mēdz uzvesties, Konrāds tā izturas pret mani. Stērns vienkārši negrib, lai tu būtu pārāk droša, ka esi viņu iekarojusi tu esi sieviete. Viegli pieejami vīrieši sievietes garlaiko un tevi it īpaši. Ja Stērns, mīlestībā tvīkdams, metīsies pie tavām kājām, tu to necietīsi pati taču zini, ka necietīsi.

-     Iespējams. Konstance aizgriezās. Iespējams, es viņu mazāk cienītu. Iespējams, es sāktu šaubīties par viņa spriešanas spējām. Es neesmu mīlestības vērta, vienmēr to esmu zinājusi. Un tomēr man liekas, ka es gribētu, lai mani mīl, vismaz vienreiz.

-    Tas ir smieklīgi, Stīnijs pārsteigts viņu uzlūkoja. Tu pati zini, ka tā nav taisnība. Tevi mil ļoti daudzi. Es tevi mīlu. Iedomājies visus tos vīriešus, kas tev sekoja pirms laulībām. Viņi bija zaudējuši galvu tevis dēļ…

-    Ak, bet viņi mani nepazina!

-     Bet Stērns taču pazīst.

-    Nē. Nepazīst. Konstance pakratīja galvu. Reizēm man liekas, ka viņš gribētu iepazīt. Zini, es viņu intriģēju līdzīgi intelektuālajām ķīniešu mīklām. Viņš labprāt mani sadalītu, pēc tam saliktu atpakaļ un tūdaļ pat zaudētu par mani jebkādu interesi. Tāpēc esmu ļoti piesardzīga. Vai tev nešķiet, ka būtu ļoti slikti, ja viņš uzzinātu, kā es jūtos?

Es viņam to nekad neteikšu, Stīnij. Pat tad, kad būsim precējušies piecpadsmit gadus. Es nekad neļaušu viņam skaidri noprast, kas es esmu un vai es viņu mīlu vai ne. Saproti, tā ir mīlestības politika. Esmu nodomājusi saglabāt varas līdzsvaru.

-    Absurds! Tā nav iespējams dzīvot. Turklāt kāda tam jēga? Ja kādu mīli, kāpēc viņam neticēt un to nepateikt? Kāpēc pārvērst mīlestību muļķīgā karastāvoklī? Vekstons mēdza sacīt… Stīnijs nosarcis apklusa. Nu labi, tev to visu diktē pārmērīgs lepnums…

-    Nē, tas nav lepnums. Tā ir pieredze.

-    Kāpēc pieredze?

-Tāpēc, ka es mīlēju savu tēvu. Es viņu ļoti mīlēju, Stīnij. Es viņam stāstīju… cik ļoti es viņu mīlu. Rezultātu tu droši vien atceries. Viņa atskatījās uz Stīniju un viegli, kā samierinājusies paraustīja plecus.

-    Viņš mani ienīda. Viņš atgrūda mani. Jo vairāk viņš redzēja, cik ļoti es viņu milu, jo sliktāk kļuva. Es nekad vairs nepieļaušu tādu kļūdu. Pietiek ar vienu reizi.

To pateikusi — Konstance runāja vienmuļā balsī, bez mazākā rūgtuma, it kā konstatējot acīm redzamu patiesību, viņa attālinājās. Saruna, sākusies bez kāda brīdinājuma, likās izsīkusi. Stīnijs vilcinājās. Vismazāk viņš vēlējas apspriest Edvarda Šaukrosa personu.

-   Konij, viņš neveikli ierunājās pēc ilgāka klusuma brīža. Tu esi nelaimīga? Vai tava laulība tev liek būt nelaimīgai vai to tu man mēģini pateikt?

Liekas, Konstancei viņa jautājums šķita dīvains.

-    Nelaimīga? Nē. Kāpēc tu tā domā? Tu maldies. Man patīk būt precētai ar Montegjū. Viņš mani pārvērš, sākas mana jaunā dzīve, laikam es gluži vienkārši gribēju tev pateikt… Viņa spēji aprāvās. Tu esi mans vienīgais draugs, Stīnij.

Stīnijs nekad agrāk nebija pieredzējis, ka Konstance teju, teju atzīs savu vājumu. Tobrīd viņa bija pavisam tuvu tam, un Stīnijs jutās aizkustināts. Viņš nosarka, atkal saminstinājās, tad piesteidzās pie Konstances un apkampa viņu.

-   Es esmu tavs draugs. Un tu arī esi mans labākais draugs. Ak, Konij… Viņš atkāpās. Man galvā ir tāds juceklis. Mani nervi vainīgas nav tikai svinības un ielūgumi…

-    Es zinu.

-    Saproti, Vekstons… Man viņa tik briesmīgi pietrūkst. Un Konradam patīk, ka mokos greizsirdībā. Ar Ftediju es vairs nespēju runāt. Mamma nemaz neiziet no mājas zini, viņa pat uz šejieni neatnaks. Tēvs ir tik vecs un tik sīkumains. Viņš runā tikai par naudu. Un es zinu, ka tas viss ir Zēna dēļ. Es zinu, ka viņa nāve tos ir salauzusi, bet neviens no mums nevar pateikt, kas patiesībā notiek. Pašas briesmīgākās ir sarunas. Tā ir kā staigāšana ap mīnu lauku. Mēs nedrīkstam pieminēt Eklendu. Mēs nedrīkstam pieminēt Zēnu. Visi izliekas ticam blēņām par neuzmanīgu apiešanos ar ieročiem, bet neviens netic. Pat Fredijs izliekas. Es viņam pastāstīju visas tās šausmu lietas, ko Zēns man sarunāja, bet viņš negrib klausīties. Viņš saka, tas esot ierakumu šoks, kara izraisītas runas, un es zinu, ka viņam ir taisnība, kāda daļiņa manī zina, ka viņam ir taisnība. Bet ir vēl kāds nieks, kas man neliek miera. Es joprojām uzdodu jautājumus. Es domāju: un ja nu…

Stīnijs redzēja, ka Konstance viņu vēro, ka viņa vairs neskatās tālumā. Viņas sejā atspoguļojās uzmanība un koncentrēšanās. Kad Stīnijs aizgriezās un apsēdās, Konstance viņam sekoja un, apsēdusies blakus, saņēma viņa roku.

-    Stinij, viņa kā vilcinādamās ierunājās. Stīnij, pastāsti man vai šīs tavas šaubas vai tām ir kāds sakars ar to, ko Zēns stāstīja par mana tēva nāvi?

-               Tā man liekas. Stīnijs nenovērsa skatienu no savām plaukstām.

-     Saproti, es zinu, ka viņš to nav darījis visu to, ko viņš sarunāja. Es zinu, ka viņš nebija savā prātā, kad runāja. Bet viņš runāja tik konkrēti. Un viņa balss skanēja tik saprātīgi. Kā viņš paņēmis ieročus. Kā apspriedies ar Eklendu. Un tāpēc man reizēm liekas… saproti, kaut kam jābūt notikušam. Kā citādi viņš to visu būtu izgudrojis? No kurienes lai rastos šīs domas?

-    Es saprotu. Ari man domātajā zīmītē viņš bija ļoti konkrēts.

Brīdi ne viens, ne otrs nerunāja. Konstance grasījās pastāstīt Stīni-

jam kaut ko ļoti svarīgu. Stīnijs vēlāk skaidros Vekstonam, ka Konstances teiktais viņam sniedzis ne tikai atvieglojuma sajūtu, bet ari atbrīvotību lai gan uz mani viņas vārdi tādu iespaidu neatstāja, kad vēlāk tos lasīju.

-    Stīnij, Konstance ierunājās gurdenā balsī. Man patiešām negribas vairs runāt par to nakti, bet, ja pastāv kaut kas tāds, ko es varu tev pastāstīt par šo nakti un par Zēnu -, kas darītu galu visām tavām šaubām… Ja tu pārliecinātos, ka viņa runas izraisījis tikai karš, vai tas palīdzētu?

-    Jā. Palīdzētu. Saproti… Stīnijs pieklusa. — Es mīlēju Zēnu, Es vismaz varu saprast, kas ir ierakumu šoks. Bet es nespēju dzīvot ar domu, ka Zēns bijis slepkava.

-    Viņš nebija slepkava, Stīnij. Kad iedomājas Zēnu un atceras, kāds viņš bija, tas jebkurā gadījumā kļūst skaidrs. Bet lieta tāda, ka viņš nevarēja būt saistīts ar mana tēva nāvi. Nekādā ziņā. Tas ir pavisam neiespējami, un viņam vajadzēja saprast, ka es to zinu.

-    Kāpēc? Es nesaprotu…

-    Ak, Stīnij! Konstance sažņaudza viņa roku. Tāpēc, ka komētas naktī es biju kopā ar Zēnu. Es biju kopā ar viņu visu nakti.

Stīnija vecāki nepiedalījās viņa izstādes atklāšanas svinībās: burzmā neviens nepamanīja, ka viņu nav. Viesu sagaidīšana sākās septiņos. Ap septiņiem trīsdesmit galerija bija tik pārpildīta, ka viesiem nācās pulcēties ārpusē uz ietves. Apspriežot viesu sarakstu ar Konstanci un Konrādu Vikeru, Stīnijs bija raizējies par iespējamo šķelšanos. Viņš baidījās no kaut kā līdzīga sociālajam aparteīdam, kad vecākie, dižciltīgākie, bagātākie draugi “Kanēdas kontingents”, kā to nosauca Vikers, turēsies vienā telpas malā, bet jaunākie, trūcīgākie, mākslinieciskāk noskaņotie viesi otrā. Stīnijam par pārsteigumu un lielu sajūsmu, dāsnie alkohola plūdi ātri vien nojauca sociālās barjeras. īsu brīdi notika aizdomu pilna sociālā saostīšanās. Gluži kā suņi! Tikai pieklājīgāki! vēlāk izsauksies Stīnijs. Tad atturība bija pārvarēta. Konrāds Vikers un Stīnijs klīda no vienas gmpas pie nākamās, un, ja Stīnijs manāmi vairāk uzmanības pievērsa iespējamiem patroniem nekā trūcīgajiem dzejdariem, tad viņa draugs Vikers šo nevienlīdzību izlīdzināja, dāsni bārstīdams savus “dā-ār-gais” uz visām pusēm bez kādas izšķirības. Pie gleznām uzradās aizvien vairāk un vairak sarkano etiķešu, šķiet, vairāk un vairāk cilvēku Stīnija darbos nesaskatīja līdzību ar glikozi un rožūdeni, bet, ja arī saskatīja, tad acīmredzot deva priekšroku tik “garšīgai” mākslai.

Bet tieši Montegjū Stērns, kuram bija citāda gaume un kurš šajā sanākšanā bija viens no tiem, kas piesardzīgi turējās malā, kā izrādījās, bija šīs drudžainās izpirkšanas aizsācējs. Tā vismaz vēlāk apgalvoja Stīnijs. Ieradies precīzi noteiktajā laikā, viņš pieteicās uzreiz uz trim gleznām. Kur Stērns bija priekšgalā, tur citi sekoja.

Pēc kādas pusstundas Konstance, sameklējusi savu vīru, noskūpstīja viņu uz vaiga.

-    Tas bija tik miļi no tavas puses, Montegjū! Es zinu, ka gleznas nav tavā gaumē.

-    Man patīk Stīnijs. Varbūt es pieradīšu pie viņa gleznām.

-    Par to es šaubos.

-     Katrā ziņā liekas, ka viņam tas viss sagādā prieku. Stērns vēroja, kā Stīnijs aizsteidzas pie jauna viesa. Tik laimīgs viņš nav redzēts jau nedēļām ilgi.

-    Ak! Konstance uzmeta vīram iesāņus skatienu. Tas daļēji ir mans nopelns. Izrādās, ka Stinijs visu laiku raizējās par Zēnu. Viņš beidzot man atzinās. Un es varēju viņam pateikt kaut ko tādu, kas viņu nomierināja. Viņa uz brīdi apklusa. Man tas jāpastāsta arī tev un es vēlāk pastāstīšu. Kad tiksim projām. Tagad es saprotu, ka vajadzēja tev pastāstīt jau agrāk. Kad nokļūsim mājās, vai varēsim mierīgi pasēdēt kopā kā vecs laulātais pāris un parunāties?

-    Nekas man nesagādātu lielāku prieku, mīļā. Bet šobrīd tev jābūt pie viesiem. Kā būtu, ja tu izglābtu lēdiju Kanēdu no tā salonu radikāļa?

Konstanci nebūt neiepriecināja izredzes tikties ar šo cilvēku, ievērojamu tēlnieku, aci pret aci: pagājušo reizi viņš tai vispirms bija nolasījis lekciju par Marksu, tad par brīvo mīlestību, pēc Konstances domām, šie jēdzieni bija savstarpēji pretrunīgi. Tomēr tēlnieks kļuva aizvien skaļāks un, iespējams, aizvien vairāk piedzēries. Izskatījās, ka lēdiju Kanēdu viņa argumenti un paša svarīgums iedzinuši stūrī. Konstance devās pildīt savu pienākumu.

Lēdija Kanēda steidzīgi nozuda. Tēlnieks sagrīļojās.

-    Konstance! Viņš tai uz vaiga uzspieda bārdainu skūpstu. Mana mūza! Kur jūs bijāt paslēpusies? Kā pagāja medusmēnesis?

Konstance strauji atlēca nost. Nevilšus pār lūpām izlauzās vārdi, tic paši, kurus viņa bija atbildējusi Stīnijam.

-   Ak! viņa sacīja. Mans medusmēnesis. Nu tas sākās ar nāves ziņu.

Medusmēnesis. Stēms un Konstance beidzot ieradās Dentona medību namiņā vēlā pēcpusdienā pēc gara un nogurdinoša brauciena. Tuvākā stacija un pilsēta atradās kādas astoņas jūdzes attālu. “Namiņš” nav īstais vārds: celtne, kurā viņai un Stērnam vajadzēja sākt laulātu dzīvi, celtne, kuru Stērnam vēlāk nācās nopirkt, bija milzīga baronu pils, ekstravagants, bet pseidostilā celts arhitektūras veidojums, ko savā laikā bija iegādājies Dentona tēvs. Uz to, vīdamies starp apkārtējiem kalniem, veda šaurs un grambains ceļš, kas izbeidzās starp kailiem klinšu bluķiem un viršu laukiem netālu no piekrastes un skatienam aizsegtās jūras. Pati celtne atradās pie ieejas attālā gravā un bija celta no asinssarkana smilšakmens.

Viņi to ieraudzīja, tiklīdz bija izbraukuši no kalnu pārejas klajumā. Stērns lika šoferim apstāties un, izkāpis no mašīnas, kādu brīdi stāvēja, ļaudams seju vējam. Konstance atteicās izkāpt. Viņa drebinājās un salīgi tīstījās ceļojuma pledos. Viņi stāvēja pret rietumiem. Aiz sarkanā ēkas masīva debesis dega kā milzīgs ugunsgrēks. Mākoņi asiņoja. Konstance novērsa acis. Viņa bija apmeklējusi šo māju, bet tikai vasaras mēnešos. Celtnes drūmais majestātiskums ziemā viņu biedēja. Vai šis bija neparastums, ko viņa meklēja? Ainavā bija jaušams Dieva pieskāriens. Pat koki, nabaga panīkušās būtnes, bijās no stihijas varas. Kalni kā asi zobi grauzās debesīs, klinšu kauli lūza no zemes smaguma. Mežonīgs, vientulīgs un nedzīvs skaistums. Vēlreiz nodrebējusi, Konstance nodomāja: “Ak, kādēļ es piekritu braukt uz šejieni?”

Mājā viņus sagaidīja pārvaldnieks un telegramma. Konstance, kas nebija Stēmam ieminējusies par Zēna doto zīmīti, zināja, kādu vēsti tā nes. Viņa ieslīga vienā no milzīgās, velvētās halles milzīgajiem krēsliem un pārlaida skatienu tukšajai telpai, kādas divdesmit pēdas augstajiem logiem, masīvajam kamīnam, kurā dega piecas pēdas gari baļķēni. Viņas trauslā plauksta noslīga uz tīģerādas. No sienām nolūkojās nedzīvu briežu pērļu acis. Konstance satvēra ciešāk savu rokassomiņu. Viņai radās sajūta, ka vīrs, kurš redzēja it visu, cauri somiņas ādai, cauri aploksnei spēj izlasīt Zēna pēdējo vēstuli, kas atradās tajā. Stēms, atverot telegrammu, neizrādīja ne mazākās bažas. To lasot, viņa sejas izteiksme nemainījās. Pacēlis skatienu, viņš absolūtā mierā sacīja: Zēns ir miris. Neuzmanīgi rīkojoties ar ieroci. Es piezvanīšu uz Vinterskombu. Pagāja laiks, kamēr izdevās dabūt savienojumu. Sazvanījis Stēms jaunajā situācijā izturējās nesatricināmi kā vienmēr. Viņš pauda pārsteigumu, nožēlu, līdzjūtību, pilnīgu gatavību, ja vajadzīgs, pārtraukt šo medusmēnesi un atgriezties Viitšīrā. Ņemot vērā vēlo vakara stundu, viņš ierosināja galīgo lēmumu pieņemt nākamajā rītā.

-   Es nedomāju, ka tas bija… nelaimes gadījums, Konstance klusi sacīja, kad viņi bija palikuši vieni.

-    Varu iedomāties, ka ne. Šādos apstākļos, atbildēja Stērns.

Vairāk viņš neko neteica. Jautājums par pašnāvību netika apspriests,

nedz arī meklēta paša vai sievas iespējamā vaina. Stēms nepieminēja arī Zēnam klubā “Korintietis” rādīto fotogrāfiju. Konstancei viņa savaldība lika saglabāt modrību. Dīvainā kārtā tā nevilšus likās aizraujoša. Schadenfreude*, tāpat kā braucot vilcienā uz ziemeļiem, Konstancei visas vīra cietsirdības pakāpes likās aizraujošas. Nāve šim noslēpumainajam cilvēkam ir pazīstama, viņa nodomāja. Viņu pārņēma piepešs, nervozs satraukums: ko gan šis viņas virs darīs, kad viņi būs uzgājuši guļamistabā?

Tas, ko viņš darīja, Konstancei lika vilties. Vēsā pieklājībā pavadījis Konstanci līdz viņas istabai, izsaucis istabeni un izteicis sapratni

par to, ka Konstance droši vien jūtoties pārgurusi un satriekta, Stēms iiizgāja, lai viņa varētu atpūsties un atgūties.

Konstance nevēlējās atpūsties. Viņa pavadīja bezmiega nakti. Ārā gaudoja vējš. Tas grabinājās pie lielajām durvīm un logiem. Nākamajā rītā Stēms, ienācis viņas istabā, atvilka aizkarus. Istaba pielija ar spožu un nedabiski baltu gaismu.

-    Naktī sniga, viņš sacīja. Stipri. Baidos, ka nevar būt ne runas par atgriešanos Vinterskombā, Konstance. Bezkaislīgu seju Stēms pagriezās pret viņu. Piebildis: Mēs esam… atgriezti, viņš izgāja. Patiešām atgriezti: Konstance atklāja, ka viņi ir ieputināti. Uzsnigusī sniega kārta vienīgo ceļu uz māju bija padarījusi neizbraucamu. Līdz inājai nebija iespējams tikt, un no tās nebija iespējams izkļūt. Telefons nedarbojās. Konstancei šķita, ka viņas vīru tas iepriecina. Piespiedu izolācija viņu apmierināja. Konstanci ne. Par spīti lielajiem kamīniem, kas dega dienu un nakti, viņa pastāvīgi sala. Istabās un gaiteņos skanēja atbalsis. Pa logiem pavērās vientulīgs skats.

-    Ko tu redzi, Konstance? Stēms viņai vaicāja kādas piecas dienas vēlāk, kad sniega vētra bija mitējusies, Abi sēdēja lielajā hallē, Stēms pie kamīna, Konstance saritinājusies uz dīvāna pie loga.

Piespiedusi seju pie loga, viņa iecirtās ar nagiem plaukstās. Piecas naktis viņa bija gulējusi viena. Piecas viņas laulības naktis bija pagājušas bez piepildījuma. Kā lai to izskaidro?

-    Ko es redzu, Montegjū? viņa atsaucās. Es redzu divpadsmit tūkstošus akru sniega. Vienu un to pašu pa visiem logiem.

Nākamajā dienā Stēms deva norādījumus pārvaldniekam. Viņš sacīja, ka viņa sievai māja liekoties nomācoša. Muižas strādniekiem vajadzēja izrakt sniegā taciņu. Kad darbs bija pabeigts, Stēms aizveda Konstanci līdz durvīm. Smaidot viņš norādīja uz taciņu, kas bija izrakta viņai par godu. Mirdzošais celiņš, tieši tik plats, lai divi cilvēki varētu iet viens otram blakus, veda no durvīm līdz balustrādei. Balustrāde iezīmēja robežu, kur beidzās Gvenas neveiksmīgais mēģinājums ierīkot dārzu. Zem tā stāva krauja pavēra skatu uz Augstkalnes mežonīgo dabu. Konstance raudzījās uz šo taku, uz spožajam debesīm, kurās nepeldēja neviens mākonītis, uz sauli, kas stāvēja augstu pie debesim. Gaiss bija ledaini auksts ar tikko jaušamu sāls piegaršu. Gaisa mirdzums Konstanci vilināja. Stēms smaidīja.

-    Redzi? viņš vaicāja. Brīvība.

Nākamajās trijās dienās no rītiem un pēcpusdienā Konstance un Stēms gāja paelpot gaisu. Viņi pastaigājās pa taku, zem rokas, viens otram blakus: lēna virzīšanās no mājas tuvāk mežonīgajai dabai, no mežonīgās dabas uz māju.

-    Mazliet līdzinās pastaigai pa cietuma pagalmu, vai tev tā nešķiet? reiz ieteicās Stēms, abiem staigājot uz priekšu un atpakaļ. To sakot, viņš uzmeta skatienu Konstancei, it kā piezīme viņu uzjautrinātu, it kā aiz tās slēptos jēga, kuru viņš tai gribētu likt saprast.

-    Mazliet, atbildēja Konstance, paspiezdama viņa plaukstu. Cimdoti pirksti, viegls, apstiprinošs spiediens. Viņa nosprieda, ka piezīme neslēpj sevī kādu dzēlību.

-    Vai dosimies atpakaļ pie dabas? Stērns ievaicājās tajā pašā uzjautrināti ironiskajā toni, un viņi pagriezās uz balustrādes pusi. Simt soļu vienā virzienā, simt soļu otrā. Reizēm Konstance klusībā nosprieda, ka, sasniedzot piecdesmito vai simto soli un nonākot līdz balustrādei, viņa runās. Galu galā, nav nemaz tik grūti pagriezties un pavaicāt, kāpēc viņš, viņas virs, joprojām liek viņai gulēt vienai.

Viena diena, divas dienas, trīs dienas: viņa tā arī nepavaicāja. Vārdi iesprūda kaklā, kā reiz bērnībā bija sprūduši pateicības vārdi.

Trešās dienas pēcpusdienā Konstance bija nolēmusi: lai tur vai kas, viņa vaicās. Viņa vairs neatliks. Viņa izrunās šos vārdus tajā pašā mirklī, kad būs sasniegta balustrāde. Simts soļi, Stērns savus platākos soļus piemēro viņas sīkākiem. Viņa cieši sažņaudz cimdotās plaukstas, atspiež tās pret balustrādes akmens margām, paver lūpas, lai runātu, paveras ainavā un klusē.

Tik majestātiska ainava. Cik niecīgu tā padarīja cilvēku! Visas krāsas bija izbalējušas. Kūdras purvus, viršus, klinšu bluķus it visu pārklāja sniegs. Sniegs un sniegs. Tālumā kalnu baltie kauli un tur, lejā, kalnu ieskauts, ezera melnais ūdens.

No šī ezera dvesa nāve un aizliegums. Saules stari reti sasniedza melno ūdens virsmu. Apkārtējo kalnu aizsegā to nesaviļņoja ne mazākā vēja pūsmiņd. Tālumā, kādas trīs jūdzes atstatu, kristāldzidrajā gaisā skaidri varēja saskatīt vietu, kur ezera ūdeņi ieplūda atklātajā jūrā. Šo robežu, veidojot šauru kanālu, pa kuru paisuma un bēguma laikā mutuļodami spraucās ūdeņi, ieskāva divas melnas, vertikālas klinšu sejas. Šis bija bīstams ūdens klajs, pazīstams ar savām straumēm. Konstance, kura neprata peldēt un baidījās no ūdens, to vienmēr bija ienīdusi.

-   Cik dziļš te ir? reiz, būdama vēl bērns, viņa bija vaicājusi Eklendam. Eklends vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Dievs vien zina. Ļoti dziļš. Simt… divsimt asis.

Nē, viņa nespēja runāt. Ezers neļāva. Vārdi tā arī palika uz lūpām. Izbijusies Konstance izmisīgi pavērās savā virā.

Viņš kādu laiku nebija nekā sacījis. Tagad, kad viņš tā raudzījās ainavā, Konstance viņa sejā pamanīja gaviļpilnu izteiksmi. Viņa redzēja, ka Stēms nevairās no šis vietas, kā to darīja viņa. Viņu tā pacilāja. Uz brīdi, viņu vērodama, Konstance iedomājās, ka viņš iesaistījies klusā jnibas spēlē ar šo mežonīgo un vientulīgo ainavu, it kā samērotu sevi ar to, it kā izaicinātu tās bīstamo skaistumu. Likās, cīņas aizrauts, viņš aizmirsis Konstances klātbūtni. Konstance nokaunējās. Tieši tobrīd, vērdamās viņa profilā, viņa pret debesīm iezīmētajā saspringtajā un bālajā sejā, viņa pirmoreiz saprata, cik maz pazīst savu vīru. Stērns Makjavelli, Stērns šīs pasaules varenais, kas realizē savu ietekmi klubu telpās, gaiteņos, viesistabās, tā Konstance par viņu bija domājusi, un nu viņa saprata, ka ir maldījusies. Šodien es ieraudzīju Montegjū dvēseli. viņa ierakstīs savā piezīmju burtnīcā. Tas notika šajā šausmīgi skaistajā vietā, pie šī ezera, šajos kalnos. Tā kā Stēms joprojām neteica ne vārda un likās aizmirsis viņas klātbūtni, Konstance pēc brīža pastiepa roku un pieskārās viņa plecam. Viņa būtu gribējusi pastāstīt par to, ko bija redzējusi vīra sejā, bet zināja, ka nespēs atrast pareizos vārdus. Konstance vietjīgi ieminējās viņa jūtoties pārsteigta, ka viņam šī vieta patīkot, ka to viņa neesot gaidījusi. Ja viņai kāds būtu prasījis aprakstīt vietu, kas atbilstu viņa raksturam, viņa būtu izvēlējusies kaut ko šai vietai pilnīgi pretēju.

-    Es būtu izvēlējusies klasisku celtni ar klasisku parku, viņa sacīja. Kaut ko mazliet askētisku, kādu vietu, ko cilvēki pieradinājuši paaudžu paaudzēs.

-Tāda vieta man varētu patikt, Stērns izklaidīgi atbildēja, joprojām pievērsis skatienu apvārsnim. Bet šī man patīk labāk. Es nekad agrāk neesmu bijis Skotijā.

Sekoja klusums. Stēms joprojām lūkojās tālumā. Viņa skatiens izsekoja robotajai klinšu līnijai, kas iezīmējās pret debesīm. Tālumā, platos spārnus izpletis, augstu gaisā planēja kāds putns, ērglis vai klijāns.

-    Vai gribi, lai tas būtu mūsu?

Stērns, sabiedēdams Konstanci, piepeši viņu uzrunāja un satvēra aiz rokas. Viņai atklājās Stēma seja bez maskas, bez parastās savaldības, pirmoreiz atkailināta viņas skatienam. Viņa acīs dega tumšs satraukums.

-   Vai gribi? Viņš ciešāk sažņaudza Konstances plaukstu, ar plašu žestu norādīdams uz priekšā pavērušos ainavu. Mājiens ietvēra visu: klintis, kalnus, ūdeni, jūru.

-Tas viss varētu būt mūsu, Konstance, ja tu vēlētos. Tas viss varētu mums piederēt. Mums. Mēs varam pieprasīt.

-    Šo vietu?

Viņš pievilka Konstanci sev tuvāk. Stērns piedāvāja viņai to visu un vēl vairāk. Kāda pārgalvība! Uz mirkli gaiss iedziedājās viņas krūtīs. Arī viņa tika pacelta augšup šajos neredzamajos augstumos. Lūk, pasaule gulēja viņai pie kājām. Viens vārds un tā piederēs viņiem, nē, pat ne vārds, jo viņas vīrs pieliecās tuvāk: vajadzēja tikai noskūpstīt viņa lūpas, un viņa taps brīva. Vēl viena colla.

Konstance ielūkojās viņa acis, pasniedzās pretī skūpstam. Viņa roka ciešāk apskāva Konstances vidukli. Pašā pēdējā mirklī, vienā siksīkā mirklī, viņa nodrebēja, viņa izbijās, viņa atrāvās atpakaļ.

Viņa viegli un bezcerīgi iepleta rokas. Cik gan sīkas ir šīs glazē cimdos tērptās rokas pret dabas stihiju! Viņa pārlaida skatienu kalnu gredzenam, ezeram lejā. Vai viņa iedomājās savu tēvu? Varbūt, varbūt.

Galu galā, šī vieta atrodas pārāk tālu ziemeļos, viņa sev teica. Pārak auksts, pārāk ārkārtēji apstākļi. Viegli paraustījusi plecus, nicinādama sevi par nepatikā uzmesto lūpu, bet nespēdama apslēpt īgnumu, viņa aizgriezās.

-   Šī vieta? Šeit ir pietiekami labi augustā ja patīk nogalināt dzīvniekus. Bet ziemā?

Viņa apklusa, izbijusies par tikko izteiktajiem vārdiem. Kad viņa atkal pagriezās pret Stēmu, gaisma viņa sejā bija izdzisusi. Vēl vienu iespēju, viņai gribējās izsaukties. Vēl tikai vienu iespēju! Bet viņa tikai sacīja: Kāpēc tu prasi?

-Tāpat vien, Stērns novērsies atbildēja un saņēma viņu pie rokas.

-    Iesim mājās?

-    Montegjū…

-   Tev salst. Parunāsim citā reizē, viņš strupi noteica.

Konstance sarāvās, balss tonis lika viņai nodrebēt. Simt soļu līdz

durvīm. Pie durvīm Konstance vilcinādamās apstājās. Viņa nespēja iet iekšā. Ja viņa tagad ieies, ja viņa neko neteiks, tās būs beigas. Bet ko lai saka? Viņa pieliecās un, paņēmusi sauju gurkstoša sniega, saspieda to cietā lodē.

-    Šovakar pie vakariņu galda, Stērns vienaldzīgi sacīja. Tad varēsim to pārrunāt.

Viņš atvēra durvis. Konstance nepakustējās. Viņa tam neticēja. Pie vakariņu galda nekas netiks pārrunāts. Tas nav nekas tāds, ko var pārrunāt. Viņa cieši saspieda lodi plaukstās.

-    Montegjū… *

-Jā, dārgā?

-          Vai tu nekad neliecies sasaistīts? Aizvērts, aizslēgts tā tā, ka grūti elpot, ka jūties kā cietumā, ka pastiep roku, bet vari sataustīt vienīgi restes? Konstance apklusa. Tagad Stēms viņu vēroja ar interesi.

-     Jā, viņš piesardzīgi ierunājās. — Esmu to izjutis. Domāju, ka to jutusi lielākā daļa cilvēku…

-    Tu varētu mani atbrīvot, Konstance izsaucās, izmezdama no rokām sniegu un satverdama viņa plaukstu. Tu varētu. Ak, man reizēm liekas, ka tu varētu! Ja es uzdrīkstētos mazliet vairāk. Laikam tad es varētu justies tik brīva. Tik brīnišķīgi brīva. Un tu arī. Mēs varētu atbrīvot viens otru. Ak, Montegjū… -Viņa pacēla uz augšu skatienu. Vai tu mani saproti? Vai man ir taisnība?

Stēms ieskatījās pret viņu pavērstajā, pētošajā sejā. Viņa paša skatiens atmaiga. Pievilcis Konstanti sev tuvāk, viņš noskūpstīja viņas pieri, tad maigi, tomēr it kā nožēlodams, parvilka ar pirkstu viņas vaibstiem.

-    Tādēļ es tevi apprecēju, viņš klusi atbildēja. Vai tad tu nesaprati?

-     Kad atgriezīsimies Londonā, Konstance, viņš ierunājās pēc vakariņām, raudzīdamies viņā pāri visam galda garumam, mums vajadzēs izvēlēties vietu, kur dzīvot. Kur tev labāk patiktu?

-     Kaut kur Londonā. Un laikam vajadzēs kādu vietiņu uz laukiem. Konstance runāja, rūpīgi izvēlēdamās vārdus, jo saprata, ka Stēmam kaut kas padomā. Bet pēc kara es gribētu ceļot. Negribu pat ak piesaistīties kādai vienai vietai.

-    Es zinu.

Stēms, nodūris skatienu, pievērsās savai vīna glāzei. Viņš izliektā lokā bīdīja glāzi šurpu turpu pa tumši spīdīgo galda virsmu. Kalpotāji bija izgājuši. Konstanti no Stērna šķīra milzīga augļu piramīda, ko ieskāva kādas divas pēdas augstu sudraba svečturu rindas. Konstance nedroši pārlaida skatienu istabai. Masīvi krēsli, plati gobelēni ar bārkstainām heraldiskam emblēmām, lielas gleznas violetos toņos, kurās attēlotas Skotijas gravas. “Šajā mājā viss ir pārāk liels,” nodomāja Konstance. “Pat krēsli man liek justies kā punduritei.”

-    Gada laikā es varu dabūt Vinterskombu ja mēs to vēlētos, Stēms piepeši ierunājās, nepaceldams skatienu, Māja ir ieķīlāta pret aizdevumu. Varu pieprasīt to atmaksāt jebkurā laikā. Neredzu ne mazāko iespēju, ka viņi varētu aizdevumu atdot. Stēms pavērās augšup. Konstance skatījās viņā plati ieplestām acīm. Es varu dabūt Vinterskombu, viņš mierīgā balsī turpināja, un ne tikai Vinterskombu. Vai tu zini, ka Ārlingtonu muiža pārgājusi manā īpašumā?

-    Nē, Montegjū.

-    Es to nopirku pēc Hektora Ārlingtona nāves. Man pieder arī Ričarda Pīla muiža, vai atceries Dentona veco draugu Pīlu, kurš bija priecīgs saņemt labu padomu no jūda, bet ne tik priecīgs, kad vajadzēja ar to pašu jūdu ēst pie viena galda? Pagājušoruden viņš nomira. Muižu es nopirku no viņa testamenta izpildītājiem. Viņam nebija bērnu.

-    Ārlingtonu, Pīlu muižas un Vinterskomba? Šīs muižas atrodas cita citai blakus.

-   Acīmredzot. Vēl man padomā Džeinas Koningemas zeme. Viņai pieder pats lielākais īpašums. Viņa man teica, ka gribot to pārdot.

-    Un viņas zeme robežojas ar Vinterskombas zemi. Konstance vērīgi uzlūkoja Stērnu. Tu varētu iegūt savā īpašumā četras muižas un tās apvienot?

-    Varētu. Viņš likās gandrīz vai garlaikots. Iespējams, arī šo vietu. Man te patīk.

-    Ja tu to paveiksi, cik tad zemes tev piederēs?

-    Piecpadsmit tūkstoši akru neskaitot šos divpadsmit. Kopā ar četrām mājām, no kurām varēsim izvēlēties. Vinterskomba nav īpaši manā gaumē, lai gan varētu atbilst tavējai. Džeinas Koningemas māja ir laba. Pīla māja ir vēl labāka. Mēs varētu tās apskatīt. Ja tev tās nepatiktu, mēs varētu uzcelt jaunu. Viņš nevērīgi pameta ar roku. Mājas mani sevišķi neinteresē. Man piederējušas vairākas. Jūtu pienākumu tās piepildīt ar lietām, bet, tiklīdz tās ir piepildītas, man kļūst garlaicīgi.

-    Tu gribi teikt, ka tevi interesē zeme.

-Jā. Tā laikam ir.

-    Kādēļ, Montegjū?

-   Man patīk plašums. Stēms piecēlās kājās un palika stāvam, skatīdamies pāri galdam uz Konstanti. Kad biju zēns, es sapņoju par plašumu. Mājai, kurā es uzaugu, bija tikai trīs istabas. Tajā nekad nevarēja pabūt vienatnē ar sevi. Taču, cik atceros, tev netīk runāt par Vaitčepelu.

Stēms aizgriezās. Piegājis pie loga, viņš atvilka smagos aizkarus un paraudzījās laukā. Spīdēja pilns mēness: Konstance varēja to saredzēt pāri vīra plecam augstu debesīs slīdam pa skaidrajām debesim. Zvaigznes tumsā šķita kā no ledus. Konstance vēroja to sakārtojumu, tad pievērsās savam šķīvim.

-    Vai mīlestība pret zemi ir vienīgais iemesls, Montegjū?

-   Nē, ne vienīgais. Nē. Es vienmēr esmu gribējis varbūt tevi tas pārsteigs -, es vienmēr esmu gribējis kaut ko tādu, ko varētu nodot tālāk. Atceros, vienreiz tu teici, ka bērni mani neinteresējot. Tev nebija taisnība. Es vēlētos dēlu. Es gribētu nodot savu zemi savam dēlam. Varbūt man ir dinastiskas noslieces. Viņš pieklusa. Man ir sapnis, kurš atkārtojas, kuru es redzu jau daudzus gadus. Šajā sapnī es pavisam skaidri redzu savu dēlu. Viņa seju, matus katru vaibstu. Mēs kopīgi ejam garām mūsu muižām. Mēs tās… iespējams, apskatām. Un ejot mēs zinām, ka patiesībā tām nav robežu. Mēs varētu iet visu dienu un tik un tā nenonākt līdz mūsu robežām. Reizēm mēs apstājamies pašā zemes centrā. Mēs skatāmies apkārt. Un es viņam saku: Tā ir tava. Ņem! — Viņš spēji aprāvās. Mans dels, protams, ir pavisam citāds nekā es. Viņš ir brīvāks, nekā es jebkad esmu bijis. Bet tas tevi neskar. Tas ir tikai sapnis.

-    Man likās, ka tas varētu mani skart, Konstance klusi sacīja.

-    Bet protams! Piedod! Es tā negribēju.

-    Vai sapnī tu redzi tikai sevi un dēlu, Montegjū?

-Jā.

-    Es tajā nekad neparādos pat tagad?

-    Līdz šim ne, mīļā. Es zinu, ka ar laiku tas mainīsies un tu parādīsies. Droši vien man vajadzīgs laiks, lai pierastu pie mūsu laulības.

-    Es gribētu būt tavā sapnī. Konstance joprojām raudzījās šķīvī.

-    Es tevi redzu sapņos, Konstance. Kopš kāda laika.

-    Tu esi pārliecināts? Viņa bažīgi pagriezās un sniedza viņam roku.

-    Nu protams! Viņa balss bija kļuvusi maigāka. Saņēmis Konstances plaukstu, viņš pieliecās, lai to noskūpstītu.

-   Cik skumja seja. Viņš atkāpās un, pacēlis uz augšu viņas seju, ieskatījās tajā. Tik ļoti skumja seja. Kādēļ? Es tevi esmu apbēdinājis?

-    Mazliet.

-    Pastāsti kādēļ? Es tā negribēju.

-    Es īsti nezinu. Man liekas, es negribu dzīvot Vinterskombā. Vai tās tuvumā. Tā man pārāk atgādina pagātni. Tēvu…

-    Tad aizmirsīsim to un uzbūvēsim mūsu mazo pasauli kaut kur citur. Padomā par to kādu laiku, un tad, kad izdomāsi, mainīsim mūsu plānus. Viņš apklusa. Man šķiet, vainīga nav tikai Vinterskombā. Kaut kas vēl, vai ne?

-    Laikam. Es… Vai es tev palīku, Montegjū?

-   Kā sieva var uzdot tādu jautājumu savam vīram? Protams, tu man patīc, Konstance. Tu man ļoti patīc. Viņš sarauca pieri. Varbūt es ne visai labi protu to izrādīt. Es pēc dabas neesmu tiešs. Esmu mēģinājis likt tev saprast… Viņš apklusa.

-          Vai tu spētu — gandrīz mani mīlēt, Montegjū? — Konstance izstie

pa rokas un spēji un lūdzoši satvēra viņa plaukstas. Man liekas, ar to pietiktu, ja tu gandrīz spētu mani mīlēt.

-    Gribi, es tev ko pateikšu? Stēms atliecās. Tā varētu būt atbilde uz tavu jautājumu. Es jau ilgu laiku apjautu, ka tu mani interesē un neesi man vienaldzīga. Vai gribi zināt, kad es tevi pirmoreiz pamanīju?

-Jā.

-     Kad devāmies uz operu noskatīties “Rigoleto”. Mēs stāvējām Modās viesistabā. Tu man stāstīji, kas, pēc tavām domām, notiek tālāk, kad aizvēries priekškars.

-     Tad?

-    Tā man liekas. Izdomājumi par tavu māti un viņas tautību nemaz nebija vajadzīgi. Es zināju, ka tevi apprecēšu, vairākus mēnešus pirms tam, kad tu izteici šādu priekšlikumu.

-    Es neticu! Tu smejies par mani… — Konstance pielēca kājās.

-    Kā tev labpatīk. Stērns paraustīja plecus. Tu maldies. Es neriskētu par tevi smieties un nemaz nevēlos to darīt. Es tev stāstu to, ko es domāju. Ka mēs apprecēsimies. Ka mums varētu būt bērni ar laiku.

-     Bet tu joprojām biji kopā ar Modu…

-    Kāda tam nozīme?

-    Tātad tu pieņēmi lēmumu tik vēsi?

-    Tajā pašā laikā es nejutos vēss, kaut gan lēmumus vislabāk pieņemt tieši tā ar vēsu prātu. Domājams, ka tu tikpat vēsi izdarīji savus aprēķinus attiecībā uz mani. Redzi? Mēs esam no vienas sugas. Ja tu iemācītos mazdrusciņ man ticēt…

-    Vai tu man tici?

-    Es cenšos.

-    Tu gribi panākt, lai es dzīvoju Vinterskombā?

-    Nē. Es mēģināšu rīkoties tā, lai tev nekad nekas nebūtu jādara pret savu gribu. Viņš apklusa. Man likās acīmredzot esmu kļūdījies -, ka tu esi pieķērusies šai vietai.

-    Šai mājai? Nē.

-    Varbūt kādam šajā mājā?

-    Nē. Pašreiz ne.

-    Piemēram, Eklendam?

-    Kāpēc Eklendam? Kas tev liek tā domāt?

-    Nekas īpašs. Gluži vienkārši man radās tāds iespaids.

-     Ak, mēs ar Eklendu bijām veci ienaidnieki. Viņš bija mans sāncensis, tas arī viss. Es par viņu vairs nedomāju. Eklends ir miris. Man ir jauns pretinieks, Montegjū. Redzi, man pirkstā ir gredzens.

-Tev pirkstos ir ļoti daudz gredzenu, atbildēja Stēms, nopētīdams Konstances trauslo plaukstu.

-    Tikai viens no tiem ir vērtīgs.

-   Tā ir taisnība?

-    Protams. Es tagad esmu sieva. Gandrīz sieva.

-    Tad padarīsim tevi par īstu sievu?

Tāda bija Stēma atbilde, un ar to Konstances tāvakara un viņas medusmēneša apraksts apraujas. Seko tukšums, tukšums burtiskā nozīmē tukša lappuse. Tad seko gandrīz nesalasāmā rokrakstā rakstīti teikumi.

Montegjū bija tik labs, tik laipns, pacietīgs un maigs. Beigas visām spēlēm un visiem vārdiem. Man nesanāca īpaši labi. Es asiņoju. Es gaidīju. Es domāju, viņš teiks, ka esmu kaulaina un lempīga, bet viņš neteica. Es domāju, ka viņa acis mani ienīdīs, bet tās neienīda. Laikam tas mani mulsināja. Es izdarīju ko šausmīgu. Es nosaucu tavu vārdu, tēt, trīs reizes.

Tagad man padodas labāk. Montegjū mani nekad neiztaujā. Viņš vienmēr ir uzmanīgs pret mani. Kad viņš man pieskaras, es jūtos kā mirusi. Es nespēju atmosties. Es gribu, gribu, gribu atmosties. Mums jāturpina censties, mums abiem: mēs nevaram pārtraukt. Ja es stāvu viņam blakus, man viņam jāpieskaras.

Man nāksies viņam izstāstīt. Es baidos viņam stāstīt. Savus noslēpumus. Savas mazās kārbiņas. Vai man tās atvērt visas — vai tikai dažas no tām?

***

-   Nu, Konstance, stāsti! Stēms viņai sacīja.

Joprojām bija Stīnija izstādes atklāšanas vakars. Konstance ar vīru bija atgriezusies mājās pēdējā no saviem lepnajiem, īrētajiem namiem. Pulkstenis rādīja desmit vakarā, un telefona zvans, kas tik ļoti pārvērtīs viņu dzīvi, atskanēs tikai pēc stundas. Stēms apsēdās pie kamīna, bet Konstance ar sastingušu un sasprindzinātu izteiksmi sejā soļoja šurpu turpu pa istabu. Pedantiska šādās lietās, viņa bija tērpusies pa pusei sērās pēc Zēna. Viņai mugurā bija modema piegriezuma kleita no neuzkrītoša lavandas krāsas auduma. Kompromiss starp eleganci un sēru gadījumos pieņemtām normām. Zīmes rādīja, ka Konstance dumpojas pret šīm normām, kuras ierobežoja, jo viņai rokās bija neparasti skaista šalle košās krāsās indigo, cinobra, violeta. Šurpu turpu staigādama, viņa ļāva šallei slīdēt starp gredzenotajiem pirkstiem, reizēm aptinotics ap tiem.

Savu stāstījumu viņa ievadīja ar paskaidrojumu, ka daļu no tā viņa tovakar atklājusi Stīnijam, bet, negribēdama viņu sāpināt, daļu noklusējusi.

-    Un man būs ļauts dzirdēt visu? vaicāja Stēms savā bezkaislīgajā balsī.

-     Jā, atbildēja Konstance, tīdama šalli ap plaukstu. Tikai tu nedrīkstēsi mani pārtraukt, pat ja būsi dusmīgs. Es tagad saprotu, ka tev jāzina viss. Man vajadzēja tev izstāstīt jau agrāk. Redzi, Zēnam patika mani fotografēt to jau tu zini. Bet tu nezini to neviens nezina ka Zēnam patika ari man pieskarties.

Tad Konstance savam vīram pastāstīja kādu stāstu. Tā kā vienīgais šī stāsta liecinieks bija miris, man nav nekādu iespēju uzzināt, vai tas ir patiess vai arī Konstance, nespēdama izstāstīt vīram visu patiesību pat tagad to izgudroja. Iespējams, stāsts ir daļēja patiesība, iespējams, it viss tajā ir patiesība, iespējams, viss ir meli. Konstance nebija parasta mele, un viņa bieži, līdzīgi pasaku teicējiem, izmantoja izdomu, lai izteiktu dziļāku patiesību.

Lai katrs spriež pats. Skaidrs ir viens: pašas Konstances loma šajā stāstā diez vai ir tik nevainīga, kā viņa to attēlojusi. Jāatceras, kā viņa pozēja Zēnam Karaļa guļamistabā. Jāatceras Fredijs. Ja visā stāstā arī slēpjas kārdinātājs, garajā zālē rūpīgi noslēpusies čūska, es stipri šaubos, ka šis kārdinātājs ir Zēns. Ja Konstance stāstītu Stērnam par tēvu, viņa nemelotu, sacīdama, ka ir upuris, bet teikt, ka viņa ir Zēna upuris? Tam es nespēju ticēt. Taču šobrīd svarīgāka ir Stērna reakcija. Jautājums ir tāds: vai Stēms viņai noticēja?

Viss sākās ar sarunām, Konstance viņam sacīja. No sarunām pārgāja pie spēlēm. Pirmajai spēlei bija stingri noteikumi: Zēns bija tēvs un Konstance meita. Viņai vajadzēja Zēnu saukt par tēti, un, kad Konstance apciemoja Zenu viņa istabā, viņai vajadzēja šim “tētim” uzticēt visus savus bērnišķos pārkāpumus. Reizēm jaunais tēvs bija labvēlīgi noskaņots: viņš sacīja, ka visi Konstances mazie noziegumi rupjība pret guvernanti, saplēstie svārki, ķilda ar Stīniju tiekot piedoti, un piedošana vainagojās ar skūpstu. Citos gadījumos nezināmu iemeslu deļ jaunais tēvs nosprieda, ka noziegums ir nopietnāks. Neuzmanība baznīcā, — viņš teica. Nu tas ir ļoti nopietni. Vai arī: Konstance, tu nevīžīgi lasi grāmatu. Tev jāpievērš vairāk uzmanības mācībām. Tad viņš apklusa, sarauca pieri. Konstance, viņš tad sacīja, man tevi jāsoda.

Soda metode bija nemainīga. Zēns pārmeta viņu pār klēpi un uzšā

va vairākas sāpīgas pļaukas. To darot, ar Zēnu notika pārvērtības, kuras sākumā Konstance nesaprata, Viņa acis kļuva stingas un spožas. Viņš sāka stostīties, mainījās viņa balss tembrs, un viņam sākās arī erekcija.

Toreiz Konstance neesot zinājusi, kas tā erekcija tāda esot: vienīgais, ko viņa zinājusi, ka, Zēnam spēlējot šo spēli un spiežot Konstanci šķērsām pār klēpi, viņa sajutusi kaut ko sakustamies un atduramies pret ribām. Likās, ka Zēns par to kaunējies: pēc iepēršanas viņš nekad neesot uz Konstanci skatījies.

Pēc kāda laika Zēns izgudrojis citu spēli dīvainu paslēpju paveidu, jo slēpās abi un neviens nemeklēja. Savā Vinterskombas guļamistabā Zēnam bija ļoti liels drēbju skapis, milzīga mahagonija mebele. No iekšpuses to klāja smalks ciedrkoks. Tas atgādināja mazu istabiņu, pat Zēns lajā varēja stāvēt, taisni izslējies. Spēlējot spēli, viņi abi ierāpās šajā skapī, tad Zēns aizvēra durvis. Viens no likumiem vēstīja, ka abiem jābūt pilnīgi klusiem.

Konstance sēdēja skapī klusa kā pelīte. Viņa bija iespiesta starp vakara uzvalkiem, tvīda žaketēm, Zēna haki formastērpiem. Zēns, nabaga spēles iniciators, vienmēr ļoti smagi elpoja. Skapī bija pavisam tumšs. Izstiepjot roku, Konstance atklāja, ka nevar to saskatīt. Viņa sāka skaitīt un mierināt sevi, ka, aizskaitot līdz piecdesmit, Zēns beigs šo spēli. Viņa sāka lūgties, lai laižot laukā. Skapī trūka gaisa. Kādu dienu vai kādu vakaru, laikam trešo vai ceturto reizi spēlējot šo spēli, Zēns sāka čukstēt, ka viņi varot tumsā sadoties rokās, jo viņš zinot, ka Konstance baidoties. Kādu laiku Zēns turēja viņas roku, tad atskanēja dīvains troksnis, it kā viņš nopūstos, it kā iestenētos, un viņš pievirzīja viņas roku tā, lai tā pieskartos.

Viņa atkal sajuta dīvaino priekšmetu, kas bija tikpat stīvs un ciets kā agrāk: tas veidoja izcilni zem Zēna biksēm, un viņš salika viņas plaukstu piltuvē tā, lai tā cieši piegulētu priekšmetam. Viņš sāka kustēties, grozīdamies no vienas puses uz otru un rīvēdamies gar viņas plaukstu. Viņa kustības kļuva aizvien nepacietīgākas, viņš rīvējās straujāk, paslepšus un izmisīgi, vienmēr klusēdams — līdz piepeši vēlreiz iestenējās, un viņam pār visu augumu pārskrēja trīsas. Viņš tūdaļ pat atlaida Konstances roku un, ceļot viņu ārā no skapja, viegli noskūpstīja uz lūpu kaktiņa. Viņš sacīja, tas esot viņu noslēpums un viņi šo spēli varot spēlēt tāpēc, ka Zēns esot viņas tētis un brālis un mīlot viņu.

Tā viņi spēlējušies vairākas nedēļas, ne reizi neizrunādami ne vārda, kad atradās skapī. Tad Zēns sāka izdomāt dažādas variācijas. Vienu dienu viņš atpogāja Konstances kleitu, citā dienā, nometies ceļos, glāstīja viņas potītes. Trešajā dienā skapī atskanēja čaboņa, un, kad Zēns virzīja Konstances roku, viņa sajuta, ka izcilnais priekšmets ir ārā no biksēm. Viņa juta, ka tas stāv gaisā kā resna nūja. Tas bija silts un mitrs, un Zēns lika viņai to glāstīt, bet mirklī, kad viņas plauksta ap to sakļāvās, Zēns konvulsīvi nodrebēja. Konstance baidījās no šī priekšmeta, taču tas viņu tomēr valdzināja. Viņa īsti nevarēja saprast, vai Zēns to liek lietā aiz mīlestibas, kā pats apgalvoja, vai arī tas ir soda instruments.

Nedēļām ejot, Zēns kļuva drošāks. Viņi vairs vienmēr neslēpās skapja tumsā: reizēm viņš izvilka savu priekšmetu, kad uzņēma viņas fotogrāfijas. Zēnam patika nostādīt Konstanci pozā, ielikt filmu, uzstādīt kameru un tad pirms fotografēšanas apsēsties viņai iepretī, turot savu priekšmetu rokās.

To darot, viņš nekad neskatījies Konstancei sejā. Viņam paticis skatīties uz mazo spraugu viņai starp kājām. Konstance ienīda šo savu slepeno ķermeņa daļu, bet Zēns, to glāstot, skatījās un skatījās, un tad aizvēra acis. Reizēm viņš mēdza iestenēties balsī, kuru Konstance ienīda. Pēc tam viņš mazgājās. Viņš pēc tam vienmēr mazgājās. Viņš lietoja ziepes, kas smaržoja pēc neļķēm.

Visbeidzot, ilgi pēc tam, kad tas bija sācies, Zēns izgudroja pēdējo variantu. Pēdējo spēli: tā saucās “alas rakšana”. Spēli vienmēr spēlēja vienā un tajā pašā veidā, vienā un tajā pašā pozā. Zēns apsēdās. Konstancei vajadzēja jāteniski apsēsties viņam klēpī. Reiz Zēns noskūpstīja viņu uz lūpām, bet tā bija vienīgā reize. Viņam nepatika skūpsti. Zēns saņēma viņas vidukli un cilāja viņu uz augšu un uz leju. Kad viņš alu bija izracis viņš to vienmēr sauca par “alas izrakšanu” -, Zēna seja saviebās grimasē. Konstancei šī spēle sagādāja sāpes, un viņai šķita, ka ari Zēnam tā sagādāja sāpes, jo katru reizi, izracis alu, viņš izskatījās tā, it kā būtu ievainots. Viņa nevarēja saprast, kādēļ viņam šī spēle tik ļoti patika, ja jau tā abiem sagādāja sāpes, bet Zēns tā ari nepaskaidroja.

Kad spēle bija galā, Zēns palīdzēja Konstancei apģērbties, Viņš vienmēr bija ļoti maigs un laipns. Viņš varēja Konstanci noskūpstīt vai iedot viņai mazu dāvaniņu. Vienreiz viņš uzdāvināja gredzenu ar zilu akmeni, citu reizi viņš tai parādīja istabas stūrī noslēptu kasti, un tajā, cieši aizmidzis, zem sedziņas gulēja trīskrāsains spaniels, pavisam vēl kucēns. Pēc dāvanas saņemšanas Konstancei vajadzēja atstāt viņa istabu. Viņai vajadzēja ļoti uzmanīties, lai neviens viņu nepamanītu, un ilgu laiku nepamanīja arī. Bet kādu dienu tajā garajā, karstajā vasarā, kad tika pieteikts karš un Zēns no sava pulka bija palaists atvaļinājumā, viņu pieķēra.

Bija svētdienas rīts, un, tiklīdz viņa zagšus iznāca uz kāpņu laukumiņa, kāpņu galā gadījās Eklends.

Eklends apstājās un viņu nopētīja. Konstance zināja, ka viņš tai redz cauri. Neteicis viņai neviena vārda, Eklends devās uz Zēna istabu, un no kāpņu laukumiņa tālākā gala Konstance izdzirdēja dusmīgas balsis. Kaut kas bija noticis, neviens neko nepaskaidroja, bet apciemojumi izbeidzās. Izbeidzās arī fotografēšanās, paslēpes un alu rakšana.

Eklends viņu bija izglābis, un Konstance viņam par to bija pateicīga: viņa jau tad vairs nebija bērns un zināja, ka tās ir sliktas spēles. Nebija jau tā, ka Konstance vainotu Zēnu viņasprāt, Zēns tiešām viņu mīlēja -, bet tik un tā tas bija grēks, un reizēm viņa cerējusi, ka Eklends Zēnu par to sodījis.

Tas esot bijis viņas noslēpums, Konstance sacīja, pagriezusies pret viru, un tīstīja košo šalli cieši ap roku. Viņai bija kauns. Viņa jutās aptraipīta.

-    Tagad tu saproti? viņa trīcēdama vaicāja. Lūk, kas man tika nodarīts. Es nespēju aizmirst. Tas mani pārvērtis par neko, par tukšu gaisu. Es nespēju būt kā citas sievietes. Zēns mani ieslēdzis savā drēbju skapī, es tajā esmu noķerta kā slazdā, un man nav ko elpot. Tas nogalināja Zēnu, un tagad tas nogalina mani. Pat tagad. Tu esi vienīgais, kas var mani atsvabināt.

To sakot, Konstance, ar plaukstām aizsegusi seju, sāka raudāt vienā no saviem piepešajiem un negaidītajiem emociju uzplūdiem.

Stērns, kas līdz šim bija sēdējis klusēdams, piecēlās kājās. Viņš negāja tūdaļ pat pie sievas, bet sāka šurpu turpu staigāt pa istabu. Konstance, vīru uzlūkojot, redzēja, ka viņš ir neganti dusmīgs.

-    Labi, ka viņš nošāvās pats, Stērns sacīja. Ja ne, es to būtu izdarījis viņa vietā.

Konstance, pavērusies vīrā, ne mirkli nešaubījās, ka viņš runā patiesību. Ta nebija tukša plātīšanās, viņš runāja vēsi un apņēmīgi. Tāpat kā reizi vai divas Skotijā, Konstance vīrā samanīja spēju iet līdz galam: spēju, gatavību pārkāpt robežu. Tāpat kā agrāk, viņa sajuta satraukumu: Konstanci pievilka ikviens, kas atļāvās pēkšņu emociju uzplūdā pārkāpt vispārpieņemtās uzvedības normas. Viņai tas patika šeit, šajā laupītāju zemē, bet varbūt vēl lielāku prieku viņai sagādāja apziņa, ka robežu pārkāpšanu izprovocējusi viņa pati. Viņas atriebējs Stērns daudz šausmīgāks nekā jebkurš izdomāts romāna vai lugas varonis, turklāt apmierinājums lielāks, jo šī drāma bija patiesa un tās sižetu veidoja viņas dzīve. Viņa pārstaja raudāt un nodrebēja. Stērns, kurš bija uzgriezis viņai muguru, pienāca tuvāk.

-   Zēns man deva savu godavārdu. Todien klubā. Viņš sacīja, ka ne reizi neesot tev pieskāries.

-   Ko tad citu viņš būtu tev teicis? Konstance izsaucās. Es nedomāju, ka viņam būtu gribējies atzīties un vismazāk jau tev.

-   Bet kā viņš to pateica! Man likās, ka es sapratu…

-   Tad tu viņam nolicēji! Konstance alka! sāka raudāt. Tā jau vīriešiem pieņemts. Viņi vienmēr vairāk ticēs citam vīrietim nekā sievietei.

-   Nē! Nē! Tā nav. Konstance, neraudi! Protams, es neapšaubu tavus vārdus. Tādas lietas neviens nestāstītu, ja vien… Nāc šurp! Viņš pievilka Konstanti sev klāt un, piespiedis cieši pie krūtīm, sāka glāslīt viņas matus un noskūpstīja viņu uz pieres. Konstance, viņš turpināja cilā, maigākā balsī, kaut tu man būtu to agrāk pastāstījusi. Es būtu rīkojies daudz savādāk. Es pats esmu vainīgs. Ja es būtu zinājis, es būtu… Konstance, kad tas sākās?

-   Tovakar, kad nomira mans tēvs. Konstance piekļāvās vīram. Viņš pārstāja glāstīt tās matus, un Konstance cieši apvija rokas viņam ap kaklu. Saproti, tādēļ es jūtos vēl vainīgāka. Mans tēvs bija tur, ārā, viņš mira, un es pat nenojautu. Es biju ar Zēnu. Es biju kopā ar Zēnu visu nakti. No brīža, kad beidzās komētas viesības, līdz pieciem rītā. Es sēdēju viņa istabā, un mēs runājāmies. Vairāk neko, tikai runājāmies. Bet tonakt viss sākās. Un to es šovakar pateicu Stīnijam. Neko citu, ne to, kas sekoja. Tikai to, ka mēs sarunājāmies. Es gribēju, lai Stīnijs saprot, ka viss, ko Zēns viņam sastāstīja, ir meli. Zēns nenogalināja manu tēvu.

Konstance apklusa. Stēms bija uzlicis roku viņai uz pleca, un Konstance juta, ka viņa augums no jauna saspringst, pavērusies virā, viņa nomanīja Stēma sejā satraukumu.

Bet, atkāpjoties no viņas, visas pazīmes, kas liecināja par dusmām, bija nozudušas. Saņēmis Konstances roku, Stēms ielūkojās viņai sejā. Tikšķēja pulkstenis. Vairākas minūtes pagāja klusējot.

-   Tas nebija Zēns? Stēms sarauca pieri.

Viņš aizveda Konstanti līdz dīvānam, un abi apsēdās. Tad Stēms viņai sacīja: Konstance, paskaidro!

Konstance vēlāk rakstīs, ka viņas vīram kaut ko paskaidrot bija grūti. Gluži kā nopratināšanā pie advokāta. Stērns laiku pa laikam mēdza stāstījumu pārtraukt un uzdot jautājumus. Konstance sāka noprast, ka viņš visas atbildes uz saviem jautājumiem par laiku, vietu, apstākļiem salīdzina ar iepriekš uzkrāto informāciju.

-    Saproti, sacīja Konstance, todien Zēns mani jau bija nofotografējis. Torīt Karaļa guļamistabā. Pirms tam es Zēnam nebiju pievērsusi īpašu uzmanību, bet todien es jutu, ka viņš cenšas būt laipns pret mani. Tovakar, vēlāk vakarā, mums ar Stīniju atļāva palikt nomadā. Mēs vērojām komētu. Aukle nolika mani gulēt, bet es sapratu, ka nespēšu iemigt. Biju pārāk satraukta. Tolaik pirms iemigšanas mēdzu skaitīt lūgšanas es jau tev teicu -, bet tovakar man sagribējās paskatīties viesības. Gribēju apskatīt visus skaistos tērpus. Naktskreklā nozagos lejā un paslēpos vietā, kur mēs ar Stīniju mēdzām slēpties no aukles Templas. Slēptuve atradās oranžērijā aiz augstas kamēliju dobes, no kurienes varēja ieskatīties viesistabā.

-    Tā tu noskatījies slaveno bildinājumu?

-    Jā. Džeina spēlēja klavieres, un mūzika mani padarīja nedaudz miegainu. Es jau gribēju zagties atpakaļ uz halli un iet gulēt, kad mūzika apklusa un oranžērijā ienāca Džeina un Zēns. Viņš izteica bildinājumu nu, šī stāsta daļa tev jau zināma. Bildinājums izdevās ļoti neveikls, un es viņu vēlāk par to mēdzu izzobot. Mēs ar Stīniju vienreiz pat uzvedām lugu un parādījām Fredijam. Tagad es nožēloju, ka mēs tā darījām. Tas bija nekrietni. Saproti… Viņa pagriezās, lai uzlukotu vīru.

-     Es Zēnu neienīstu, Montegjū, lai arī ko viņš būtu darījis. Man viņa žēl. Viņš bija sava tēva upuris. Zēns zināja, ka nekad nespēs būt tāds, kādu viņu gribēja redzēt tēvs, un tādēļ bija ļoti nelaimīgs.

-    Tas viņu padarīja par bērnu pavedēju, vai to tu gribi pateikt?

-   Neesi ass! Konstance novērsās. Zēns baidījās būt pieaudzis. Viņš baidījās no pieaugušām sievietēm. Bērnībā viņš bija pārliecināts par tēva mīlestību, bet, jo vecāks viņš kļuva, jo vairāk juta, ka to zaudē. Es varu saprast šo vēlmi vienmēr palikt par bērnu. Vienmēr palikt tajā vecumā, kad esi bijis laimīgs.

-   Tu varētu?

-   Jā. Un Zēns to zināja. Tāpēc jutās ar mani drošs. Pirmkārt, es biju bērns, turklāt riebīgs, neglīts, drūms bērns. Neviens man blakus nejutās nožēlojams, pat Zēns. Viņš vienmēr tika žēlots, tāpēc nespēja to paciest. Arī to es varu saprast. Tā mūsu starpā izveidojās savienība. Mēs bijām draugi.

-    Labi. Es saprotu.

-   Tiešām? Konstance apveltīja viņu ar skumju skatienu. Es gribētu, lai tu saproti, bet redzu, ka tas nenākas viegli. Tu nezini, cik pretīgi būt nožēlojamam. Tevi neviens neuzdrošināsies žēlot.

-   Es neesmu tik neievainojams, kā tev šķiet, Stēms saņēma viņas roku. Bet nekas. Turpini!

-    Labi. Pēc tam kad Zēns un Džeina aizgāja, es jutos tik satraukta kā nekad. Bildinājums! Gribēju tūdaļ pat pamodināt Stīniju un pavēstīt viņam jaunumus, bet, kad atgriezos bērnistabā, Stīnijs gulēja ciešā miegā. Man likās, labāk viņu nemodināt. Pulkstenis ap to laiku jau rādija pusnakti, varbūt pat vairāk. Katrā ziņā dzirdēju, ka viesi sāk atvadīties. Vai zini, kur Vinterskombā atrodas bērnistabas? Otrajā stāvā. Tieši pie bērnistabas durvīm atrodas kāpņu laukumiņš, tad seko gaitenis, kur atrodas Zēna, Eklenda un Fredija istabas. No kāpņu laukumiņa var pārredzēt halli, tāpēc apsēdos tur un visu redzēju kā no putna lidojuma. Halli, parādes kāpnes, visu. Glūnēdama caur margām, skatījos, kā viesi izklīst. Pēc tam redzēju, kā palikušie viesi dodas augšup uz savām istabām. Redzēju Modu kāpjam augšup. Viņa viegli pasmaidīja. Redzēju pat tevi, Montegjū, kāpjam augšup, redzēju, kā Zēns pavada Džeinu uz viņas istabu. Džeina iegāja savā istabā, tad Zēns gāja uz savu istabu gulēt. Viņš izskatījās tik nožēlojams! Pēc tam mājā viss noklusa. Gribēju jau atgriezties bērnistabā, kad Zēna istabas durvis atvērās un viņš iznāca gaitenī. Viņa apklusa. Droši vien viņš meklēja Eklendu, jo klusi sauca viņu vārdā un tad atvēra Eklenda istabas durvis, bet viņa tur laikam nebija, jo Zēns tūdaļ iznāca atpakaļ.

-Viņš meklēja Eklendu? asi noprasīja Stēms. Cik bija pulkstenis?

-   Es īsti nezinu. Vēls. Man nebija pulksteņa. Visi pārējie jau atradās gultās., pat kalpotāji. Droši vien ap vieniem, varbūt mazliet vairak.

-    Viens. Un Eklends nebija savā istaba?

-Nē.

-    Vai tu zini, kur Eklends bija?

-    Es vienreiz viņam vaicāju. Konstance aizgriezās. Viņš teica, ka bijis kopā ar sievieti. Visu nakti.

-    Ar sievieti?

-Jā. Visu nakti.

-    Tu viņam tici?

-    Ja. Man liekas, es ticu. Bez tam mēs nerunājam par Eklendu. Lieta tāda, ka, iznācis kāpņu laukumiņā, Zēns pamanīja mani. Viņš vaicāja, ko es tur tik vēlu darot, un es paskaidroju, ka skatījos komētu. Viņš pasmaidīja un sacīja, ka manā vecumā arī noskatijies pieaugušo viesībās tieši no šīs pašas vietas. Pajautājis, vai man vēl nenākot miegs, un saņēmis atbildi, ka ne, viņš piedāvāja man ieiet viņa istabā, kur mēs varēšot parunāties.

-    Parunāties?

-          Tā viņš teica. Es iegāju istabā, un Zēns apsēdināja mani pie kamīna. Man mugurā bija tikai naktskrekls bez rītasvārkiem, un Zēns sameklēja pledu, kurā mani ievīstīja. Piedāvājis man glāzi limonādes un cepumus, viņš man izrādīja visas savas kolekcijas putnu olas, alvas zaldātiņus. Kas tie bija par priekiem! Pēc tam mēs runājāmies. Man liekas, Zēns bija ļoti nelaimīgs, viņam vajadzēja kādu, ar ko aprunāties, un tad gadījos es.

-    Jūs runājāties. Cik ilgi?

-   Ļoti ilgi. Bet laiks pagāja ātri. Tad Zēns sacīja, ka man esot jāiet atpakaļ gultā, un aizveda mani uz bērnistabu. Tikai tad es paskatījos pulkstenī. Bija minūte vai divas pirms pieciem es atceros, jo biju pārsteigta, ka ir tik vēls. Ierāpos gultā un dzirdēju, ka sāk zvanīt baznīcas zvani.

-   Tu par to visu esi pārliecināta?

-    Pilnīgi pārliecināta.

-    Cikos atklāja nelaimes gadījumu?

-    Sešos trīsdesmit. Ketermols vienmēr apgalvojis, ka ap sešiem trīsdesmit.

-    Cik dīvaini!

-    Kāpēc dīvaini?

-   Tāpēc, ka Zēns, kā tu saki, nevarēja būt ar nelaimes gadījumu saistīts. Kāpēc viņam vajadzēja apgalvot Stīnijam pretējo? Ka tev liekas, varbūt viņš slēpj kādu citu?

-    Kādu slēpj? Tu domā, ka tēvu?

-    Tēvs ir viens kandidats. Ir vēl cits.

Konstance piecēlās un pakratīja galvu.

-    Es nedomāju, ka viņš kādu slēpa. Manuprāt, viņš vienkārši bija apjucis. Mūsu laulība viņu padarīja nelaimīgu. Karā pieredzētais viņu satrieca. Tas bija karš, kas viņam lika tā runāt, un es gribēju, lai Stīnijs to saprot…

-    Liekas, tu izmisīgi gribi tam noticēt.

-     Es gribu to visu aizmirst varbūt tāpēc. Ak, Montegjū, vai tad tu nesaproti? Mani šis atgadījums bija tik ļoti pārņēmis. Es sev biju iestāstījusi, ka tas nav tikai nelaimes gadījums, ka es kādā dienā uzzināšu patiesību. Es mēģināju visu notikumu salikt kopā, gabaliņu pa gabaliņam. Es vairs negribu ar to nodarboties…

-    Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka tas bija nelaimes gadījums. Neviens nav vainojams, tikai Henesijs. Tas bija viņš, kas izlika slazdu, bet slazdā iekrita pavisam cits cilvēks. Tas notika pirms septiņiem gadiem. Es gribu to visu aizmirst, atstāt pagātnē. Lūdzu, Montegjū, vai tad tu neredzi? -

Pienākusi pie Stēma, viņa satvēra tā roku. Es gribu sākt citu dzīvi kopā ar tevi. Šī ir pēdējā reize, kad mums jārunā par pagātni. Es gribu sameklēt kādu skaistu vietu, kur mums apmesties…

-    Vinterskombu ne?

-    Nē, Vinterskombu ne, nedz arī Vinterskombas tuvumā, vai arī tagad tu nesaproti, cik tas neiespējami?

-Jā. Es saprotu.

-    Bez tam ak, es gribu, lai mēs būtu laimīgi! Es gribu tev dāvāt tavu dēlu. Es gribu, lai mēs sākam kopīgi iekarot pasauli tā, kā bijām plānojuši. Es gribu…

-    Vai tu joprojām gribi, lai Dženna ir tava istabmeita?

-   Jā, jā, es gribu pasargāt viņu un viņas mazuli no tā šausmīgā Henesija. Es gribu par viņiem rūpēties. Bet tā ir tikai maza daļiņa no maniem plāniem. Aizmirsti to! Pats svarīgākais tie esam mēs. Ak, Montegjū, es gribu, lai mēs būtu ļoti, ļoti tuvi…

-   Vai Henesijs ir tā bērna tēvs?

-    Kā lai es to zinu? Un kāda tam nozīme? Dženna apgalvo, ka jā. Droši vien viņai tas zināms! Aizmirsti viņus! Klausies, ko es tev teikšu, miļais Montegjū. Es Stīnijam šodien pastāstīju vēl kaut ko, un tas skar tevi. Un tagad…

-   Nē. Klausies, Konstance, ko es tev teikšu. Konstancei par izbrīnu, Stēms pārtrauca vārdu plūdus, pielikdams pirkstu pie viņas lūpām. Konstance būtu atgrūdusi šo pirkstu un turpinājusi, taču viņu atturēja Stērna sejas izteiksme. Viņa klusi iekliedzās.

-   Tik drūmi un skumji. Kāpēc tu uz mani tā skaties?

-    Tāpēc, ka es kaut ko gribu pateikt tev. Kaut ko tādu, ko tikai tagad sapratu. Vecās mīklas atminējumu. Šajā mīklā vienmēr kādas daļiņas pietrūka, bet šovakar tu ieliki vietā pēdējo gabaliņu. Tagad varu saskatīt visu zīmējumu un, manuprāt, to varēsi saskatīt arī tu, ja vien pietiekami uzmanīgi ieskatīsies. Viss, izrādās, ir pavisam vienkārši, tik vienkārši, ka man jau sen to vajadzēja saprast.

-    Es nesaprotu.

Stēms nopūtās. Lai ko viņš gribēja pateikt, bija redzams, ka viņam grūti iesākt. Viņš saņēma abas Konstances plaukstas savējās.

-    Konstance, viņš klusi ierunājās, tev nāksies šim atgadījumam pievērsties vēl pēdējo reizi. Citādi tu to nekad nevarēsi atstāt pagātnē un, iespējams, es arī ne. Klausies! Pavaicā pati sev! Vai tas tiešām bija nelaimes gadījums? Vai tovakar mājā neatradās kāds cilvēks, kuram būtu pietiekams iemesls nodarīt ļaunu tavam tēvam? Kāds, kurš jutās viņa nodots, kāds, kurš samanīja viņā mednieku svešā teritorijā, kāds, kuram bija zināms viņa sakars ar Gvenu?

-     Dentons? Tu domā Dcntonu?

-    Nu, Dentons, protams, ir acīm redzams kandidāts. Bet nē, es nedomāju Dentonu. Stērns uz mirkli apklusa un tad negribīgi turpināja: -Tu aizmirsti, Konstance: tovakar arī es biju klāt. Arī es esmu visu pārdomājis un izsvēris. Dentonu es jau sen izslēdzu. Vakariņu beigās viņš bija tik piedzēries, ka ar grūtībām spēja nostāvēt kājās, kur nu vēl paiet. Pīls, Heivards-Vests un es palīdzējām viņam tikt līdz bibliotēkai. Viņš gandrīz momentā atslēdzās. Mēs viņu atstājām tur izgulēt dzērumu.

-    Tad tur viņš bija pazudis? Konstance sarauca pieri. Tu jau zini, ka Zēns viņu meklēja un tā arī neatrada. Viņš gribēja tēvam pastāstīt par saderināšanos…

-    Jā, viņš tur palika. Es pārbaudīju, pirms devos uz savu istabu. Viņš gulēja kā beigts.

-Tad vairs nav neviena. Vai tad tu neredzi? Neviena.

-    Bet man liekas, Konstance, ka ir gan. Stēms atlaida viņas plaukstas. Liekas, tu nekādi negribi to atzīt. Pavaicā pati sev! Kuram ir visvājākais alibi?

-    Ak, es saprotu. Konstance dusmīgi pameta ar roku. Es saprotu, kurp tu mērķē. Es saprotu, ko tu gribi no manis dzirdēt.

-    Tiešām?

-    Jā. Tu apsūdzi Eklendu. Tam es neticu. Eklends nav vainīgs. Viņš man pastāstīja, kur tonakt bijis…

-    Konstance…

-    Es nemaz neklausīšos! Eklends ir miris. Viņš nevar sevi aizstāvēt. Nav godīgi viņu apspriest, tev nav tiesību. Tu Eklendu nepazini, bet es pazinu. Es viņam redzēju cauri. Tu esi greizsirdīgs uz Eklendu tagad man skaidrs. Tu vienmēr viņu piemini, vienmēr mani iztaujā par viņu. Nē, es tev neļaušu tā runāt. Eklends nevarēja man melot…

-    Ak, bet tu vari melot pati sev, Konstance. Padomā par to! Stēms piecēlās un noskatījās viņā no augšas. Tu vari ticēt tam, kam tu gribi ticēt. Uz to mēs visi esam spējīgi, it sevišķi, ja gribam aizbēgt no neglītas patiesības. Vai tad tu neredzi? Viņa skatienā atspoguļojās lielas skumjas. Ja patiesība ir sāpīga un skar kādu, ko mēs mīlam, neviens no mums negrib tai skatīties acīs. Mēs no tās slēpjamies. Un slēpjam to, kuru mīlam.

-    Tu domā, ka es mīlu Eklendu? Sārtums sakāpa Konstancei vaigos. Viņa piecēlās. To tu gribi sacīt?

-    Tāda iespēja man ienāca prātā. Starp daudzām cilām. Stērns atvirzījās. Katrā ziņā viņa nāve tevi ļoti satrauca. Es to atceros.

-    Tu domā, ka es viņu slēpju?

-   Es domāju, ka tu slēpies pati. Manuprāt, tu atsakies tikties ar patiesību vaigu vaigā.

-   Labi, tad es tev pateikšu. Konstance pacēla balsi un tuvojās vīram. Es ticēju Eklendam, kad viņš sacīja, ka bijis kopā ar sievieti, tāpēc ka es zināju, kas ir šī sieviete. Eklends viņu toreiz mīlēja katru mīļu brīdi, ko vien varēja, viņš pavadīja kopā ar viņu. Tonakt viņi satikās staļļaugšā. Es tev neteikšu viņas vārdu, bet…

-    Nav vajadzības man teikt viņas vārdu. Es zinu, kas tā bija.

-    Tu nevari zināt.

-    Nē, es varu gan. Stēms atgriezās pie viņas un, nožēlas pilns, saņēma viņas plaukstu. Es jau tev, Konstance, teicu, ka mani nav viegli piemānīt un man nepatīk, ka mani māna. Sieviete bija Dženna. Viņas mīļākais nebija vis kāds no ciemata, kā tu vienreiz man teici, bet Eklends. Slazds bija domāts Eklendam, jo uz viņu Henesijs bija greizsirdīgs. Varu iedomāties, ka Henesijs arī turpmāk būs greizsirdīgs un aizdomu pilns, kaut arī Eklends ir miris, jo gandrīz droši var teikt, ka Džennai bērns nav no viņas vīra. Jādomā, ka tādēļ tevī modusies tik īpašnieciska interese par bērnu. Tas ir Eklenda bērns, vai ne tā? Tu to varēji pateikt. Turklāt ir vel daudzas citas lielas, ko tu varēji pateikt, bet nepateici. Tu joprojām stāsti man patiesību ar atlasi, Konstance, gan man, gan Stīnijam. Reizēm man šķiet, ka tu arī pati sev nestāsti visu patiesību.

-    Kā tu to zini?

-    Daļēji no saviem novērojumiem. Daļēji informācijas dēļ. Kad Eklends devās armijā, viņš atstāja testamentu. Neilgi pirms viņa bojāejas to sastādīja jurists, kuru es ieteicu. Testamentā visu naudu, kas viņam bija, Eklends atstāja Džennai. Ak jā, tevi varētu interesēt, ka arī tu neliki piemirsta. Viņš tev atstāja savas grāmatas.

-    Tev zināms, kas rakstīts testamentos?

-    Dažos testamentos. Šo man gadījās izlasīt.

-   Par to es tevi nīstu! Tā okšķerēt. Tas ir pats zemiskākais, ko esmu savā mūžā dzirdējusi…

-   Par to es šaubos. Manā vietā tu būtu darījusi tieši to pašu. Nevienam no mums abiem ne mazākajā mērā nerūp sabiedriskie smalkumi…

-    Es nemaz neklausos. Konstance dusmīgi aizgriezās. Jebkurā gadījumā tas pierāda manu viedokli. Ja tev zināms par Džennu, tad tu sapratīsi, kāpēc es ticu Eklendam. Viņa alibi nav apstrīdams…

-Visu nakti?

-Viņš bija iemīlējies.

-   Es ticu, ka viņš tobrīd bija aizrāvies. Es ticu, ka viņi satikās staļļaugšā, tieši tā, kā tu apgalvo. Iespējams, ka viņš tur palika, kas to lai zina? Bet par vienu varam bīit droši. Dženna tur nepalika. Tu pali viņu redzēji īsi pēc pusnakts ejam uz Džcinas Koningemas istabu.

-   Ai! Konstance izbijās. Jā, patiešām! Par to es nepadomāju. Ak Dievs!

Viņa nokāra galvu. Stēms, pienācis pie Konstances, viņu apskāva.

-   Konstance, viņš sacīja. Pat tas neko nepierāda vai tad tu nesaproti? Ja Eklenda alibi ir apstrīdams, tikpat apstrīdami ir pārējie. Jā, Dentons bija piedzēries un nesamaņā bet varbūt viņš atguvās. Varbūt tu sajauci laiku un runāji ar Zēnu īsāku brīdi, nekā tev likās. Mēs par to varētu strīdēties tūkstoškārt. Viņš nopūtās. Varbūt tev taisnība un tas tiešām bija nelaimes gadījums.

-    Bet tu tam netici, vai ne? Es taču redzu.

-   Nē, neticu. Viņš pagrieza Konstanci ar seju pret sevi. Man liekas, es precīzi zinu, kas tonakt notika, un man liekas, ari tu to zini. Bet tas ir sāpīgi, un tu nesāksi iedziļināties.

-    Eklends nevarēja man melot! Konstances acīs sariesās asaras. -Un turklāt viņš ir miris. Vai tu nesaproti, Montegjū, ka nav nekāda labuma no jauna visu celt augšā. Mums jāpavelk svītra apakšā, tev un man, un jāsāk no jauna.

-    Labi. Nekad vairs par to nerunāsim.

Stērns pieliecās, gribēdams viņu noskūpstīt. Tajā brīdī iezvanījās telefons.

Viņš bažīgi izslējās un pacēla klausuli.

Sākumā Konstance šim zvanam nepievērsa uzmanību, domādama, ka tam kāds sakars ar vīra darīšanām. Bet tad Stēma izturēšanās sejas izteiksme, dīvainie jautājumi, kurus viņš uzdeva, lika viņai saausīties. Viņa pagriezās un sāka vīru vērot. Piegājusi tuvāk, Konstance mēģināja ieklausīties zvanītāja balsī tā piedereja sievietei. Kad Stēms nolika klausuli, viņa metās tam klāt.

-    Tā bija Moda?

-Jā.

-    Tu viņai iedevi šo numuru?

-   Nē. Droši vien dabūjusi no Gvenas.

-               Kā viņa uzdrošinājās zvanīt! Konstance piesita kāju pie zemes.

-     Kas noticis? Kaut kas ir noticis. Citādi viņa nezvanītu.

-    Kaut kas ir noticis…

-    Bet es redzu, ka tevi tas neiepriecina! Nauda? Viņa saslimusi?

-   Nē. Stēms apsēdās. Viņš neteica ne vārda.

Konstance skatījās vīrā ar pieaugošām izbailēm. Piesteigusies pie viņa, Konstance nometās ceļos un saņēma viņa plaukstas savējās.

-    Ak, Montegjū, piedod! Es biju dumja un greizsirdīga. Kas noticis? Vai noticis kas briesmīgs? Stāsti taču! Stāsti ātrāk! Es baidos.

-    Noticis kaut kas dīvains.

-    Kaut kas slikts?

-    īsti nezinu.

-    Vai tas skar mani?

-    Baidos, ka jā.

-   Kas tas ir?

-    Diezgan savādi, viņš sacīja, bet tam ir sakars ar alām.

* * *

Džeinai patika Etaplas alas. Gaisa uzlidojumi, reiz sākušies, parasti notika naktīs. Viņi slēpās alās, vienmēr naktīs. Kaļķakmens alu un eju labirints, kas dziļi iestiepās kalnā, Džeinu apbūra. Tālākajās alās neiespīdēja gaisma, tur nebija dzirdams arī nekāds troksnis. Atrodoties tajās, zuda jebkāda laika un vietas izjūta. Varēja būt tiklab pusnakts, kā pusdienlaiks. Alās bija vēss. Vasara vai ziema, gaisa temperatūra daudz nemainījās. Bez kabatas lukturīša un piesardzības klaiņojot starp klinšu spraugām, viņa būtu varējusi apmaldīties dažās minūtēs. Arī šis risks viņu valdzināja. Reizēm Džeina mēdza ieiet dziļāk kalnā, tad, sasniedzot lielo alu, viņa nodzēsa lukturīti. Viņa tuvināja roku sejai, bet tā bija neredzama. Viņa ieklausījās. Dzirdama bija tikai pašas elpa un ūdens pilēšana: tur tecēja gadsimti. Reizēm viņa piespieda sevi izskaitīt līdz divdesmit, tad piecdesmit, tad līdz simtam, pirms atkal ieslēdza lukturīti. No bailēm viņai uzmetās zosāda. Šādā veidā Džeinai patika sev atgādināt par alu klusējošo spēku un, labs vai ļauns, viņa bija pārliecināta, ka spēks tām piemīt.

Vinnija neko tādu nejuta, un vienu reizi, kad Džeina mēģināja paskaidrot, viņa sadusmojās. Vinnijai alas nepatika. Viņa sacīja, ka alas viņu ierobežojot, kaut arī tās esot tik lielas. Viņa žēlojās par aukstumu. Viņa žēlojās, ka klints, uz kuras viņai jāguļ, esot cieta. Patiesībā viņa kļuva dzēlīga attiecībā uz visu, kas saistījās ar alām, un tam bija savs iemesls. Pulkvedis Hanlcrs-Kūts ar saviem vīriem bija palicis nometnē: Vinnija, kas uzskatīja, ka vispirmām kārtām pieder pie militārā sastāva un tikai pēc tam ir sieviete, neatzina šo dalījumu. Mūsu vieta, meitas, ir tur, lejā! viņa sauca, stāvēdama pie ieejas alā un noradīdama uz nometni, kur tumsu izgaismoja šāviņu ugunis.

Līdzko bēgšana uz alām kļuva par regulāru notikumu, Vinnija atgu

vīis. Viņa lika lietā savas ievērojamās organizatores spējas. Vinnijai nakts alās likās neciešama bez liela daudzuma nomierinošu lietiņu: viņai bija vajadzīga sega, mazs, ciets gumijas spilventiņš, sūknis spilvena piepūšanai. Nometni viņa nepameta bez virves, kabatas lukturīša, sērkociņiem, spalvu nazīša, grāmatas, rakstāmpapīra un spalvas, rezerves baterijām un svecēm. Ja nevaram gulēt, labāk ēdīsim, viņa paziņoja. Ne viņa, ne viņas meitenes nespēra alas kāju, nenodrošinājušās ar kakao blašķēm, žāvētiem augļiem un pergamenta papīrā ietītiem, kārtīgiem sviestmaižu saiņiem.

Pēc trim vai četrām uzlidojumu naktīm Vinnija darīja tāpat kā Franču ciematnieki, kuri, ilgi nedomādami, sāka alas pārvērst par mājām. Pirmām kārtām, viņi izmeklēja pašu labāko, pašu siltāko un sausāko alu, no kuras vislabāk varēja pārredzēt apšaudi lejā. Lai visiem butu skaidrs, ka tā ir viņu teritorija, ciematnieki iezīmēja teritorijas robežu ar mantu kaudzēm, kuras atstāja gatavībā nākamajam uzlidojumam. Uzradās matrači. Kāds ļoti vecs vīrs pat uzstiepa kalnā izsēdētu atzveltnes krēslu. Bērni nesa grozus ar pārtiku un vīna pudeles. Vectētiņi nesa akordeonus un mutes harmonikas. Kāda vecmāmiņa saitē atveda govi. Viņa sēdēja pie ieejas alā un to slauca. Tipiski, absolūti tipiski! greizsirdīgi izsaucās Vinnija. Vai tu zini, ko tā sieviete darīja tā, ar govi? Viņa cepa vistu uz petrolejas plītiņas. Pašā kaujas vidū. Franči patiešām ir absolūti nelabojami. Nākamajā vakarā Vinnija starodama atstiepa prīmusu. Vēl nākamajā vakarā viņa to izmantoja. Būdama angliete, Vinnija vistu necepa. Viņa uzsildīja vēršastes zupas konservus. Nākamajā vakarā viņa apsolīja ceptas sardīnes.

-    Sardīnes pusnakti. Jocīgi, Vinnija, nomurmināja Vekstons.

Patiesībā no sardīnēm nekas nesanāca, jo tajā vakarā vācu aviācija

devās tiešā triecienā. Viņi zaudēja munīciju, viņi zaudēja mācību laukumu un noliktavas, bet viena bumba trāpīja tieši Vinnijas klubam. Ievainoto nebija, taču Vinnija, kas nākamajā vakarā ieradās alās, bija pavisam cita Vinnija.

-    Pagalam, viss pagalam! gaužām satriekta, viņa paziņoja. Visas manas mīļās kondensētā piena bundžas, un es nedēļām ilgi gaidīju, kad tās dabūšu! Trauki, galdi un krēsli viss sikās šķēpelēs! Pat klavieres lupatu lēveros. Viņi zināja, skaidrs, ka šitie huņņi zināja. Munīcija? Ne jau munīcijas noliktavām viņi uzbruka. Viņi uzbruka mūsu morālei.

Vinnija bija nolēmusi nepakļauties mierinājumam. Viņa atteicās pat no kakao. Satīstījusies segās, viņa pēc kāda brīža sāka izdvest trokšņus, kurus tikpat labi varēja noturēt kā par krācieniem, tā vaidiem. Pārliecinājušies, ka tic ir krācieni, Džeina un Vekstons viņu atstāja.

Apstaigājusi alu, kurā gulēja viņas pašas pacienti, Džeina pievienojās Vekstonam pie ieejas alās, no kurienes pavērās skats uz nometni. Kādu laiku viņi runājās ar sargiem, mēģinādami kaut ko saskatīt tumsā un ieklausīdamies tuvojošos lidmašīnu rūkoņā. Tad Vckstons apsēdās, aizsmēķēja un izvilka savu piezīmju burtnīcu. Džeina atstāja viņu sēžam un atgriezās atpakaļ alās.

Lūk, ala ar frančiem viņa redzēja vecmāmuļu un govi, piespiedušos vienu otrai. Vecmāmuļa adīja. Džeina devās uz dziļāko, lielāko alu, kurā rindās izvietotās nometnes gultās gulēja ievainotie. Viņa devās dziļāk un ielūkojās alā, kurā atradās ar kara apātiju slimie. Šī ala atradās visdziļāk kalnā. Šeit šāvienu un sprādzienu troksnis bija slāpēts. Šķita, ka slimie guļ diezgan mierīgi. Viņus uzraudzīja viena no Sarkanā Krusta māsām, ar kuru Džeina bija tikusies Vinnijas klubā. Viņai uz ceļiem atradās grāmata un blakus divas sveces. Liesmas izlocīdamās dejoja uz alas sienām, mezdamas māsai sejā velnišķīgu atspulgu. Pamanījusi Džeinu, viņa pacēla acis no grāmatas un pasmaidīja. Džeina gāja tālāk.

Dziļāk un dziļāk alā. Tagad klusums bija absolūts. Dažas alas bija ļoti mazas, ne vairāk kā spraugas klinšu sienās. Citas alas bija tik milzīgas, ka tur kabatas lukturīša gaisma nespēja izlauzties cauri tumsai, kas klāja alas velves. Mitrās klintis gaismā iemirdzējās, stalaktīti sāka fosforiski spīdēt.

Džeina neapstājās, lai tos pavērotu. Viņa paātrināja gaitu. Viņa gribēja sasniegt kādu alu, kuru bija iepriekš atklājusi. Šī ala bija tik augsta, plata, plaša un skanīga kā katedrāle. Pie ieejas alā atradās tik gluds iedobums klintī kā biķeris, pilns ar ūdeni. Nonākusi līdz alai, Džeina to .sameklēja un, iemērkusi plaukstu ledainajā ūdenī, apšļakstīja seju. Cieši turēdama lukturīti, viņa devās uz priekšu, vispirms pasperdama piecus soļus, tad desmit.

Džeina apstājās un ieklausījās. Tālu priekšā kaul kas kustējās, švīkstinādams ādainos spārnus, visticamāk, ka sikspārņi. Džeina no sikspārņiem baidījās. Viņa iztēlojās, kā būtu, ja kāds no tiem sapītos viņas matos. Brīdi svārstījusies, viņa nometās ceļos.

Uz šo alu Džeina bija atnākusi, lai lūgtu. Šeit viņa varēja būt pilnīgi viena. Bet reizēm pat šajā ala Džeina juta, cik niecīgas ir viņas lūgšanas. Tās mezglojās, pinās un griezās pie viņas atpakaļ.

Tovakar viņas lūgšanās sākās, lūk, tā. Aukstā klints sāpīgi griezās ceļos, kliedējot Džeinas uzmanību. Augšā pie griestu velvēm joprojām atskanēja ādainā švīkstoņa. Džeina mēģināja lūgties par Zēnu, kurš viņa bija pārliecināta izdarījis pašnāvību, lai gan vecāki apgalvoja, ka

nāves cēlonis esot neuzmanīga rīkošanās ar ieroci. Pilēja ūdens. Viņa mēģināja lūgt par krustmāti Klāru, kura bija mirusi, un savu tēvu, kurš bija miris, un savu brāli Rolandu, kurš bija kritis citā karā. Tumsa stindzināja viņas lūgšanas. Viņa atsēdās tupus un juta, ka zeķe ceļgalā saplīsusi. Varbūt nav pareizi, Džeina nodomāja, ka viņa savās lūgšanās, šķiet, piemin tikai mirušos. Vajadzētu lūgties par dzīvajiem.

Tad Džeina izdarīja ko savādu. Vēlāk, mēģinādama to aprakstīt dienasgrāmatā, viņa atklāja, ka nespēj neko sakarīgu pastāstīt. Nebija iespējams atrast īstos vārdus. Viss nolika neapzināti. Vienā mirklī viņa tupēja uz ceļiem, bet nākamajā mirklī jau ieplestām rokām gulēja, pilnā augumā izstiepusies uz kaļķakmens klints.

Pavisam pēkšņi visi vārdi bija izgaisuši. Klints tos izdzina no viņas ārā, dusmas un sāpes, karu un nožēlu, ticību un tās šķēršļus. Izzuda visas pretrunas, tās uznira un tad bija pagaisušas. Džeina jutās viegla, pacelta pāri vārdiem. Cik sīkas likās vārdos izsacītās sāpes, kad viņa pacēlās tiem pāri. Ceļotāja telpā, ceļotāja, kurai dāvāti spārni. Viņa nolūkojas uz vārdiem, un tie šķita tik niecīgi kā zvaigznes, nepielūdzami kā planētas, tāli un burvīgi kā mēness, labais un ļaunais, cerība un izmisums, visi pretstati sakārtojās neapgāžamā līdzsvarā. Ātrāk par gaismu viņa nolūkojās uz sievieti, kuru bija pametusi lejā, alā, viņa nolūkojās uz mieru un kaujām, viņa vēroja nāves un piedzimšanas ritmus, izzušanas un atjaunotnes ritmus. Šī raksta skaistums žilbināja acis. Šo orbītu precizitāte un taisnīgums reibināja un sieviete tur lejā, alā, iekliedzās.

Pēc mirkļa, kas šķita visa mūža garumā, nozūdot spožajai vīzijai, tumsa alā kļuva absolūta. Džeina gulēja tumsā, un tad viņu pārņēma bailes. Viņai neveikli pieceļoties, kabatas lukturītis izslīdēja no rokām. Mirklis vistīrāko izbaiļu, acu priekšā rādījās ainas, ka viņa maldās eju labirintā. Tad noliekusies viņa tūdaļ pat atrada lukturīti. Roka satvēra metāla korpusu, baterija nograbēja. Atkal atskanēja spārnu švīkstoņa, tad atspīdēja gaisma.

Džeina pavērsa gaismas kūli pret klinšu sienu. Vai viņa ienāca alā pa to spraugu vai to, kas atrodas nedaudz pa labi? Vai viņai jāiet pa tuvāko vai pa tālāko caurumu? Pa kuru?

Džeina pagriezās uz vienu pusi, pagriezās uz otru. Viņa bailīgi pameta skatienu uz vietu, kur tikko bija gulējusi. Viņa vairs nebija pārliecināta, ka bija tur gulējusi. Varbūt tās ir tikai iedomas. Tas Džeinu izbiedēja vēl vairāk. Šīm alām piemita spēks, spēks, kuru viņa bija jutusi pašā sākumā. Tagad Džeina sāka ticēt, ka tas ir ļauns spēks. Šīs alas grib viņai nodarīt ļaunu. Tās grib viņu pazudināt.

Kaut kas aizbrāzās Džeinai gar seju. Viņa iekliedzās. Klints uztvēra

kliedzienu un atsvieda atpakaļ. Lukturīša gaisma iemirgojās, lad kļuva spēcīgāka. Džeina uzreiz nomierinājās. Viņa pavērsa skatienu vispirms pa kreisi, tad pa labi. Viņa bija pārliecināta gandrīz pārliecināta, ka ienākusi alā pa mazo atvērumu kreisajā pusē. Aplūkojusi spraugu, viņa aizgriezās. Daži soļi, šaura iežmauga, klints pārkare, tad eja, kas spēji virzās uz augšu.

Pa šo ceļu viņa nebija nākusi, bet pa to var iziet. Izspraukusies cauri iežmaugai, Džeina sāka soļot ātrākā gaitā, pārliecināta, ka virziens ir pareizs. Kā Ariadne, viņa nodomāja, sekodama neredzamajam pavedienam. īstais ceļš: viņa paklupa, tad metās skriešus. Viņa gandrīz bija klāt. Džeina apstājās vietā, kur eja kļuva platāka un savienojās trīs lakas. Atkal bija sākusies bombardēšana. Akmens slāpētas, varēja saklausīt šāvienu atbalsis. Ala, kurā gulēja Vinnija, atradās pa kreisi, ala, kurā sēdēja Vekstons ar sardzi, atradās tieši priekšā. Ala, kura viņai jāatrod, bija pa labi.

Džeina paskrēja dažus soļus uz priekšu. Kad viņa bija nonākusi līdz īstajai alai, ložmetēji aizrijās. Džcinai ieejot alā, Sarkanā Krusta māsa nolika malā grāmatu, nožāvājās un smaidīdama izstaipījās. Abas sveces bija gandrīz izdegušas. Viņa paņēma vēl divas, aizdedza tās un nostiprināja izkusuša vaska peļķītē. Sveču liesmas sāka šaudīties, tad iedegās spēcīgāk. Cik gara ir nakts, viņa sacīja.

Džeinas skatiens no māsas pārslīdēja pie gultām. Viņa tās pārskaitīja. Alā atradās divdesmit pieci cilvēki. Viņa pagaismoja ar lukturīti gultu rindas. Lielākā daļa slimo gulēja, sakņupuši zem savām segām. Viens no vīriem, lukturīša apžilbināts, pieslejās gultā sēdus un pārskaitīja savus pirkstus. Divas gultas tālāk vīrietis kunkstēja, izdvesdams zemas, monotonas skaņas. Vīrietis blakusgultā onanēja. Segas izmisīgi cilājās. Viņš pārgrieza acis, vārstīja vaļā un ciet muti, tad nopūtās. Pēc tam raustīšanās un grozīšanās atsākās no jauna.

-    Labak likt viņus mierā. Sarkanā Krusta māsa paskatījās uz vīrieti. Viņi negrib neko ļaunu. Lielākā daļa no viņiem ir gluži kā bērni, un turklāt, ja tas viņus nomierina, kāpēc ne?

Džeina vēlreiz palūkojās uz gultām. Tas, kurš bija kunkstējis, kļuva nemierīgs. Viņš mētājās pa gultu un, atliecies atpakaļ, sāka dauzīt galvu pret klinti.

-   Ak tas tur! Viņš ir viens no smagajiem. Māsa piecēlās kājās un uzmeta Džeinai vērtējošu skatienu. Daži no viņiem ir klusi kā pelītes..; Nerunā ne vārda. Bet tas tur… Viņa paklakšķinaja ar mēli. Ja viņam uznāk, ir tikai viens veids, kā tikt ar viņu gala. Gribi redzēt? Tu nevienam neteiksi? Mēs visas tā darām, un tīri labi izdodas viņu nomierināt, bet, ja uzzinātu vecākā māsa, viņai tas nepatiktu.

-    Lūdzu! Tie ir tavi pacienti.

Džeina aizgriezās un pievērsās svecēm. Viņa vēroja, kā uz klinšu sienām kustas ēnas. Pagriezusies atpakaļ, viņa redzēja, ka māsa apsēdusies uz vaidošā vīrieša gultas malas. Noliekusies viņa glaudīja tā pieri. Uzmetusi īsu, piesardzīgu skatienu alas ieejai, viņa atvēra formastērpa priekšu un izvilka vienu pilnīgu krūti.

-Te ir, mīlulīt. Te. Ņem nu. Ņem nu!

Vīrieša acis joprojām bija cieši aizvērtas. Dzirdot māsas balsi, vaidi nedaudz pierima. Māsa saņēma viņa roku un virzīja tuvāk bālajam krūts apaļumam, kuru viņš beidzot satvēra, taisīdams ar lūpām šmakstošas skaņas. Māsa, viņu aijādama, noliecās uz priekšu un iebāza krūtsgalu viņam starp lūpām. Vīrietis sāka zīst.

Māsa sēdēja, viņu zīdīdama, kādas divas vai trīs minūtes, tad, alguldinājusi atpakaļ un noglāstījusi pieri, aizpogāja kleitu.

-   Nu viņš būs pavisam mierīgs, nabaga jērs. Tagad viņš gulēs, tu redzēsi. Tas viņu nomierina, un kas tur tik sevišķs? Ne vairāk kā pazīdīt bērnu, kad tas kliedz. Labāk, nekā dot morfiju, tik ļoti nepierod, un ātrāk arī.

-   Vai viņš runā? Džeina joprojām vēroja gultu rindas. Vai viņš domā, ka tu esi viņa māte?

-    Nezinu, mīļā. Viņš bieži kunkst tu jau dzirdēji. Runāt necik daudz nerunā. Patiesībā tie nav vārdi. Man liekas… Viņa sastomījās.

-     Man liekas, viņš vairs nenāks pie saprašanas, vismaz šis ne.

-   Vai kāds no viņiem runā? Džeina pagriezās pret māsu. Es gribu vaicāt, vai viņi vispār runā par to, kas viņus tādus padarījis? Ko viņi tādu redzējuši?

-    Daži. Māsa nopūtās. Parasti tas ir kāds sīkums, kam viņi pievērsuši uzmanību, un par to viņi runā atkal un atkal no jauna. Bet vēl citi kā šis -, tie vispār nerunā. Tikai skalās tev cauri. Dažiem nav pat vārda. Mēs nezinām, kas viņi tādi ir, un uzņemot dodam viņiem numuru. Man tas nepatīk, tāpēc es viņiem, vienalga, piešķiru vārdus. Es viņiem saku: Labi, tu esi Bils vai Džonijs. Liekas, ka viņiem patīk. Protams, viņi neko nespēj atcerēties. Viss pagaisis no atmiņas.

-   Vārdi? Džeina no jauna uzlūkoja gultas. Kāpēc viņiem nevar būt vārdi?

-    Simtiem iemeslu. Sprādzieni. Dzeloņstieples. Pa pusei dzīvs aprakts. Nodzīvojis zemnīcā piecas dienas kopā ar mirušiem, pirms atrasts. Tādas lietas notiek visu laiku. Daži joprojām zina, kas viņi tādi, citus var identificēt, citus nevar. Es domāju, ka ar viņiem tiks skaidrībā, kad nogādās atpakaļ Anglijā. Ak kungs! Paskaties uz to tur! Man jāpārtrauc viņa izdarības. Tūlīt būšu atpakaļ.

Viņa atgrūda krēslu un piegāja pie vīrieša, kura segas pirmīt cilājās. Tagad segas bija noslīdējušas no gultas. Bikšu priekša bija pavērusies. Starp izmisīgi sažņaugtajām rokām vidēja šļaugana, tik tikko pacēlusies miesa. Džeina novērsās. Atskanēja pļauka. Vīrietis iestenējās. Kad Džeina atkal paskatījās, segas atradās savā vietā. Vīrietis bija aizvēris acis un sūkāja īkšķi.

-   Nav miera sasodītajam. Māsa apstājās pie viņa gultas. Iedegusi lukturīti, viņa paspidināja gaismu pār gultu rindām, vispirms pa labi, tad pa kreisi. Viņas pacienti gulēja mierīgi. Māsa pacēla skatienu.

-   Vai tu negribi iedzert ko siltu? Man ir blašķe ar siltu pienu un lāsīti kā stiprāka. Nevēlies, mīļā? Es priecātos par sabiedrību. Mums te vēl būs jānosēž garas stundas.

-    Mazliet pagaidi. Es gribētu… Džeina panāca uz priekšu un pagājās starp gultām. Viens no vīriešiem, kad tu spīdināji lukturīti. Man kaut kas iekrita acīs…

-    Kurš no viņiem? Māsa vēlreiz iededza kabatas lukturiti un paspīdināja ar to šurpu turpu pa rindām. Šis te? Šonakt viņš ir mierīgs. Šis ir vēl viens, kas, manuprāt, neatjēgsies.

-   Nē, šis ne. Tur…

Māsa pavērsa gaismas kūli norādītajā virzienā. Luktura gaismā atklājās pelēkas segas un novērsušās sejas, cieši aizvērtas acis, pieauguši vīrieši, kas gulēja, saritinājušies kā embriji.

-    Ko, tas tur? Gaismas kūlis sašūpojās, tad aprima. Ak, tas ir viens no numuriem. Es par viņu necik daudz nezinu. Viņu atveda tikai kad? pirms divām dienām. Trim dienām. Bija gūstekņu apmaiņa pie Arasas, man šķiet, tad viņu ar kuģi atveda uz šejieni. Vai nav vājš? Nobadojies. Un viņam bija briesmīga brūce. Tagad tā ir apdzijusi, bet joprojām briesmīga. Paskaties!

Viņa pieliecās un atvilka segu.

-    Vai, nemodini viņu! Viņš guļ.

-    Viņš nemodīsies. Māsa uzmeta Džeinai ieslīpu skatienu. Bet, ja viņš pamodīsies, viņš nerunās. Viņš ir katatoniķis. Es nedodu viņam vairāk par nedēļu. Paskaties, paskaties tik un tu redzēsi! Kā cilvēks var dabūt tādu ievainojumu un joprojām būt dzīvs?

Vīrieša žakete nebija aizpogāta, krekls bija vaļā. Māsa tos atbīdīja un paspidināja lukturīti. Vīrietis bija saņēmis durkļa dūrienu krūtis. Durklis acīmredzot bija noslīdējis gar ribām, pirms iedūries krūtīs nedaudz zem sirds. Ievainojumam bija slikti uzlikta šuve. Tas veidoja nedzīstošu brūci jauna mēness formā. Skaidri varēja saskatīt adatas dūrienu pčdas. Vīrietim ap kaklu karājās siksna ar mazu ādas medaljonu.

-    Simt deviņdesmit trešais?

-Tas ir viņa numurs. Slimnīcas numurs. Māsa nepacietīgi sakārtoja segu.

-     Vai viņam tu vārdu neiedevi?

-    Šim? Nē, neiedevu. Nezinu, kādēļ. Viņš šeit atrodas tikai nesen, un es neesmu daudz viņu pieskatījusi. Turklāt viņš mani biedē. Zini, no dažiem metas bailes. Viņiem ir tāds skatiens. It kā gribētu tevi nogalināt. Viņam ari. Aukstas acis. Tās skatās tieši tev cauri. Un tām ir neparasta krāsa.

Vīrietis it kā sadzirdēja viņas teikto. Viņš sakustējās, pagriezās un atvēra acis. Nemirkšķinot plakstiņus, viņš, gulēdams uz muguras, skatījās tieši uz viņām. Droši vien viņš tās redzēja, bet neizrādīja ne mazākās pazīmes, ka būtu ko saskatījis. Tikpat labi viņš varēja skatīties sienā.

-    Kāpēc mēs nedzeram pienu?

Māsa pagriezās, lai ietu. Džeina nepakustējās.

-    Nāc šurp! Man ir arī dažas cigaretes, ja tu vēlētos. Dežūras laikā nevajadzētu, bet nakts ir tik gara, vai tev tā neliekas? Viņa nodrebinājās. Ienīstu šīs nolādētās alas.

-Jā. Ļoti gara.

Džeina nometās ceļos pie gultas. Izvilkusi no kabatas pati savu lukturīti, viņa to iededza un uzmanīgi apgaismoja vīrieša seju no sāniem, lai gaisma viņu neapžilbinātu. Novājējusi seja. Rudi, dienas četras vai piecas neskūtas bārdas rugāji.

“Kāpēc neviens viņu nav noskuvis?” viņa nodomāja, piepešu dusmu pārņemta. Kāpēc neviens par viņu nav parūpējies, ja jau viņš pats nespēja? Un viņa mati nav ne mazgāti, ne ķemmēti. Pacēlusi roku, viņa tos noglāstīja. Vīrieša mati bija dzīvi, galvas āda kustējās.

Džeina atrāva roku, gandrīz izmezdama lukturīti.

-    Šim cilvēkam ir utis. Viņa apsūdzoši apmetās riņķī.

Māsa paraustīja plecus.

-    Es atstāšu zīmīti. Rīt viņi tiks ar to galā.

-    Ar to vajadzēja tikt galā uzreiz. Uzreiz.

Džeina apklusa. Vīrietis bija pagriezis galvu un pievērsis viņas sejai aukstu skatienu. Viņa acis pārslīdēja Džeinas matiem, cepurei. Skatiens noslīdēja lejup uz viņas muti un zodu, tad atgriezās pie viņas acīm. Viņa acis likās neko neredzošas kā aklajam.

-    Paklau, tu gribi pienu vai negribi? māsa ievaicājās nepacietīgā balsī. Liec viņu mierā! Lai viņš paguļ. Es negribu liekas raizes.

-    Es viņu pazīstu, sacīja Džeina. Es viņu pazīstu.

Viņa noliecās un cieši ieskatījās vīrietim acīs. Viņš aizvien vēl lūkojās sev taisni priekšā, it kā viņai cauri raudzītos tumsā. Viņam bija zaļas acis. Kreisās acs krāsa ievērojami atšķīrās no labās, Džeina saņēma viņa kreiso roku starp savām plaukstām. Reiz viņš uz mazā pirkstiņa bija valkājis zīmoggredzenu, tagad tas bija pazudis.

-    Eklend!

Džeina izrunāja viņa vārdu ļoti klusi, tā, lai tikai viņi abi spētu to sadzirdēt. Viņš neatsaucās.

-   Eklend! Vai tu saproti, ko es saku? Es esmu Džeina. Redzi pieskaries man! Es šeit kopju ievainotos. Esmu nogriezusi matus, kopš tu mani pēdējoreiz redzēji, bet es zinu, ja tu paskatītos, tu mani pazītu…

Džcinas balss aizlūza. Viņa bija apjukusi. Acis aizmiglojās. Mati? Kāpēc viņa runāja par matiem? Kā viņa varēja būt tāda muļķe?

-    Skaties! Džeina pacēla roku tā, lai tā pieskartos viņas sejai. Roka palika mēma un nekustīga. Skaties! Es raudu, Eklend. Asaras tu jūti? Es raudu tāpēc, ka esmu tik laimīga, Eklend. Saproti, es domāju, ka esmu tevi zaudējusi. Bet tu neesi zaudēts. Tu esi atradies. Eklend, vai tu mani dzirdi? Ak, lūdzu, vai tu redzi mani?

Gultā guļošais vīrietis neizrādīja nekādas pazīmes, ka dzirdētu viņas balsi. Viņa roka joprojām palika nekustīga. Viņa pirksti atbildot nesaspieda Džeinas plaukstu, viņa acis neatsaucās. “Es viņam vienmēr esmu bijusi neredzama, esmu neredzama joprojām,” nodomāja Džeina.

-    Eklend, lūdzu, ļauj man tev palīdzēt! Tagad tu būsi drošībā. Es par tevi rūpēšos. Es neļaušu nevienam darīt tev pāri. Es tevi aizvedīšu uz mājām. Iedomājies, Eklend! Vinterskomba. Tu redzēsi Vinterskombu. Tur tagad ir pavasaris…

Džeina apklusa. Viņa atņēma rokas un mazliet atkāpās. Eklenda roka palika tāpat, kā bijusi. Viņš to nenolaida. Džeinu pārņēma drebuļi. Tālumā sprāga bumba. Gaiss kustējās. Džeina mēģināja nolaist viņa pacelto roku uz segas, bet tas nebija iespējams. Tā bija tikpat stīva kā dienu veca līķa roka. Viņa apmetās apkārt.

-    Kas noticis šim cilvēkam? Kas tas ir? viņa dusmīgi vaicāja.

Māsa apvainojās.

-   Kas viņam noticis? Kā tev šķiet, kas viņam noticis? Tas pats, kas noticis citiem. Un tu velti šķied laiku, pūlēdamās ar viņu runāt. Varbūt viņš var dzirdēt, bet, ja var, tad neklausās. Un viņš nekad nerunā. Paklau nāc un iedzer! Uzpīpē! viņa samierinoši sacīja. Nāc, mīļā! Liec viņam labāk mieru. Viņš ir traks.

DESMITĀ DAĻA. X LĀCARS

-    Vekston, es sacīju, vai izlasīsi šo te?

Es pasniedzu vienu no Konslances melnajām burtnīcām. Vekstons, kurš jau agrāk bija atteicies paskatīties uz kādu no tām, paņēma burtnīcu ar acīm redzamu nepatiku.

-    Lūdzu, Vekston! Es gribu, lai tu saproti, kāpēc tās mani tik ļoti satrauc.

-    Tas ir pēc alām? Viņš uzlika savas lasāmās brilles.

-    Piecus mēnešus vēlāk.

Vekstons piegāja pie loga, kur gaišāks. Ārā bija skaidra rudens diena: pāri Vinterskombas dārziem spīdēja saule. Viņš nolieca galvu pār lappusi un pilnīgā klusumā — izlasīja nākamo ierakstu. Konstance to bija rakstījusi šajā mājā 1917. gada oktobri.

Neviena netrūkst. Mēs atkal visi esam sapulcējušies šeit. Tā bija Gvenas ideja. Ģimenes ligzda, ģimenes loks. Gvena tic, ka tas izdziedēs Eklendu pēc pieciem Londonā pavadītiem mēnešiem, kad tas nebija izdevies sešiem slaveniem ārstiem.

Laiks ir jauks. Baznīcai ielikts jauns, krāsains logs. Dentona piemiņa Zēnam. Pretēji Džeinas ieteikumam Gvena vakar bija aizvedusi Eklendu to apskatīt. Viņš sēdēja savā braucamkrēslā ar seju pret logu. Iespējams, viņš to redzēja, iespējams, ka ne. Lieki teikt, ka viņš nerunāja. Pēc tam naktī viņš atkal murgoja. Viņš kliedza tik skaļi, ka es pamodos. Es izskrēju uz kāpnēm. Man šķita, ka atgriezies mans tēvs.

Stāvēju uz kāpnēm klausīdamās. Ļaudis skraidīja šurpu turpu. Pat Montegjū pamodās un iznāca no savas istabas. Viņš redzēja mani stāvam un apskāva mani. Viņš piedāvājās palikt pie manis, bet es aizsūtīju viņu projām. Man viņš tagad nav vajadzīgs, vismaz pašlaik ne. Man esi vajadzīgs tu, Eklend. Es grasos atgriezt tevi atpakaļ no mirušajiem.

Tagad uzklausi mani, Eklend, manu visumīļo Lācar. Es esmu bijusi pacietīga, bet vairs es tāda nebūšu. Tu no manis nesagaidīsi ne drusciņas mīlošas sirsnības — lai Dļeina mīlinās un skaita lūgšanas, laip

esmu mīlējis miera nesēju nāvi…” Tikai viņa nemīl pa pusei. Tas ir pilnasinīgs romāns. Nāve jau arī pārāk nenes mieru. Patiesībā, kā jau mīlētājiem pieklājas, viņa izsakās ar pienācīgu kvēli, vai tev tā nešķiet? “Dūriens, dūriens, dūriens… Aizej, uzvaroši mirkstot asinīs…” Šeit netrūkst seksa. Nāve kā galīgais seksuālais partneris.

Vekstons apklusa, it kā viņam būtu piepeši ataususi kāda doma. Viņa seja, kas pirms mirkļa bija moža un ieinteresēta, apmācās. Vekstons pakratīja galvu.

-    Es domāju…

Likās, viņš grib vēl ko piebilst, tad, pārlicis prātā, pārdomāja. Tagad zinu, ka Vekstons domāja par nākotni, bet tobrīd viņa reakciju pārpratu. Manuprāt, varēja būt tikai viens iemesls, kādēļ Konstancei Eklends asociējās ar nāvi, un šis iemesls bija saistīts ar tēva bojāeju. Ja arī Vekstonam ienākusi prātā šāda saistība: Neraizējies, es tevi turēšu noslēpumā. Es joprojām sargāju tevi! tad es to tagad negribēju apspriest. Gribēju aizgainīt šīs aizdomas: vēl nebiju gatava sastapties ar tām vaigu vaigā.

-   Vekston, es sacīju, vai atceries Indiju dienu, kad devos pie mistera Čaterdži?

-Jā.

-    Atceries, ko viņš teica par divām sievietēm?

-    Uhū. Vekstona sejas izteiksme kļuva piesardzīga.

-    Nevarētu teikt, ka es ticu gaišredzībai, acīmredzot es tai neticu.

-    Acīmredzot. Vekstons pasmaidīja.

-    Bet abas sievietes, lūk, te viņas ir. Vai tu saproti? Konstance un Džeina. Konstance un mana māte. Viņš teica, ka man būšot jāizvēlas starp abām. Un es jūtu, ka tas brīdis ir pienācis. Tieši šajā vietā.

-    Kura no abām izdziedējusi Eklendu? Tu domā šo stāstu?

-   Jā. Ar šo stāstu es uzaugu, Vekston. Es tam joprojām ticu.

-   Es arī.

-    Saproti, ja tikai es iegūtu pārliecību, kura no abām to paveikusi. Konstance vienmēr apgalvojusi, ka viņa.

-    Izklausās pavisam tipiski. Un ko sacīja tava māte?

-    Viņa sacīja, ka to izdarīja Dievs.

-   Varu iedomāties. Es gribu sacīt, Džeina… jā, tas izklausās pēc viņas.

-    Viss notika tik savādi, Vekston. Ja tikai es spētu droši pateikt…

-Tu nevari. Es teiktu, ka tur jau tā nelaime.

Viņš saminstinājās. Šķērsojis istabu, viņš pienāca pie manis un satraukumā neveikli noglāstīja man roku.

-    Vai tagad sadzirdi savas matēs balsi? Konstance to vairs neapslāpē?

-    Nē. Vairs ne tik ļoti. Es viņu sadzirdu. Tā man liekas.

-    Tad padomā. Uzticies savai intuīcijai. Liec abas svaru kausos un izšķiries. Viņš pieklusa. Bet nejautā man. Tik un tā manas domas tev zināmas. Bet vispār es esmu bezcerīgi aizspriedumains.

-    Tavuprāt, viss ir skaidrs?

Man par pārsteigumu, Vekstons pakratīja galvu.

-    Diemžēl ne. Es nebūt nedomāju, ka viss ir skaidrs. Nekad neesmu par zemu novērtējis Konstances varu. Un arī tagad nevērtēju par zemu. Viņš pamāja uz dienasgrāmatu pusi. Kā sievietes abas viņa un tava māte bija galēji pretējas. Tā bija eņģeļu divkauja.

Šī frāze mani pārsteidza vēl vairāk Vekstons parasti nemēdza pārspīlēt. Mans izbrīns, liekas, viņu uzjautrināja. Viņa seja savilkās pierasti labvēlīgajā smaidā.

-    Kādēļ ne? Dzīve nav parasta. Tā ir neparasta. Vienmēr esmu tam ticējis.

-    Patiešām, Vekston?

-     Protams! Bet tu jau zini, ka es nemīlu prozu. Nekad neesmu mīlējis. Tāpēc arī rakstu nevis prozu, bet dzeju.

Izteicis šo atziņu, Vekstons iekārtojās krēslā pie kamīna un aizkūpināja vienu no Stīnija aromātiskajām cigaretēm, atgādinādams vecīgu vīru, kas gatavojas patīkamai priekšpusdienas snaudai.

Es atgriezos pie Konstances, manas mātes un tēva: mīlas trijstūra Vinterskombā.

Bērnībā tēva atveseļošanās bija viens no maniem mīļākajiem stāstiem pirms aizmigšanas. Lūdzu, es mēdzu sacīt mātei, pastāsti man to vēlreiz! Un viņa stāstīja: viņa stāstīja man par alām un savu pārliecību, ka, atradusi īsto alu, viņa atradīs arī Eklendu. Viņa stāstīja man par atgriešanos Anglijā, par garajiem mēnešiem, kuru laikā Eklenda slimība šķila nedziedināma, un to nakti, kad viņš beidzot sāka runāt. Protams, es zināju, kas sekoja viņi apprecējās un zināju, kas notika pēc tam: viņi dzīvoja laimīgi, kā cilvēki dzīvo skaistākajās pasakās.

Vairs nespēju atcerēties, cik veca biju, kad pirmoreiz apjautu, ka šim stāstam ir vēl arī otra puse, tā, ko mana māte savā stāstījumā nepieminēja. Visādā ziņā divpadsmit vai trīspadsmit gadu vecumā es sapratu, ka spriedumā par mana tēva atveseļošanos cilvēku domas dalījās.

Tā, piemēram, vectante Moda, kas visās lietās saglabāja noteiktību, nešaubīgi atzina, ka mana māte atgriezusi tēva veselību. Moda apgal

voja, ka māte esot tēva labais eņģelis, kas izrāvusi tēvu no nebūtības ar veselā saprāta, olu kulteņa, svaiga gaisa un rāmas izturēšanās palīdzību.

Arī Vekstons, būdams uzticamāks liecinieks, atbalstīja Džeinu: lai piešķirtu savai argumentācijai lielāku spēku, viņš izmantoja no baznīcas aizgūto jēdzienu “žēlsirdība”. Taču Stīnijs pilnībā nostājās Konstances pusē. Es uzzināju, ka arī Konstance apmeklējusi Eklendu viņa atveseļošanās diena. Pēc Stīnija domām, Konstance bija tumšais eņģelis, kas esot iestājies starp manu tēvu un nāvi. Tēvocis Stīnijs bija ieguvis klasisko izglītību, viņa izpratnē Eklends jau bija pārpeldējis Stiksas upi un sarokojies ar Hadesu. Lai kādu atgrieztu atpakaļ no tādas vietas, apgalvoja Stīnijs, nepietiek ar veselo saprātu vai pat mīlestību, nepieciešams kas dramatiskāks uzdrīkstēšanās, viltus, drosme un galējības. Stīnijs pierādīja, ka Konstancei visas šīs īpašības piemita pārpārēm.

-    Nesajauc! viņš iesauksies, tukšojot otro “Bolindžera” pudeli.

-    Konstance viņu ar šoka palīdzību atgrieza dzīvē. Es nezinu, kā, bet tā bija!

To sakot, Stīnijs piemiedza aci. Man nepatika viņa acs piemiegšana. Tā mani darīja nervozu. Bez šaubām, es lūdzu, lai Konstance paskaidro, bet viņa, bez šaubām, tā arī nepaskaidroja. To izdarīju es un mazliet melnās maģijas, viņa vienmēr atbildēja un mainīja sarunas tematu.

Viņas dienasgrāmatas nebija tik atturīgas. Manā priekšā trieciens pēc trieciena gulēja viss Konstances paveiktais atdzīvināšanas process. Rakstītajam piemita sapnim līdzīga skaidrība. Manuprāt, es tam noticēju. Manuprāt, es ticu joprojām. Jāatceras viens: Konstance un mana māte bija apmeklējušas Eklendu vienā dienā ar dažu stundu starpību. Vai nu Konstance bija timšais eņģelis, vai ne, viņa darbojās ātri. Divas dienas pēc tā ieraksta dienasgrāmatā, kuru tikko bija izlasījis Vekstons, radās gaidītā izdevība: Džeina uz vienu dienu pameta Vinterskombu, lai aizbrauktu uz Londonu.

Divas sievietes. Divi stāsti, divas dienasgrāmatas atrodas manā priekšā uz galda. Mana māte bija ne tikai laba, bet arī nevainīga, un viens no sodiem par nevainību ir aklums. Aizbraucot uz Londonu, Džeina palūdza Konstanci todien nedaudz laika veltīt Eklendam. Viņai nepatika uz ilgu laiku atstāt Eklendu vienu Konstance varētu viņam palasīt. Džeina bija pārliecināta, ka Konstancei nepatīk slimnieku istabas, un viņa gaidīja atteikumu. Bet es viņu nebiju pienācīgi novērtējusi, Džeina rakstīja. Konstance ir spējīga uz sirsnību. Viņa piekrita bez vilcināšanās.

Londonas apmeklēšanai bija divi iemesli: Džeina juta nepieciešamību apciemot Džennu, un pēc tam pirms vilciena, kas devās atpakaļ uz Vinterskombu,viņai vajadzēja satikt Modu. Pirmo apciemojumu nevarēja atlikt: Džeina raizējās par Džennu, kura bija zaudējusi bērnu un kurai bija tik vārga veselība.

Tomēr ceļojumam bija arī cits iemesls, kuru viņa negribēja atzīt. Šī bija pirmā reize, kad Džeina neatradās blakus Eklendam kopš viņa pārvešanas no Etaplas, un viņai šī diena bija nepieciešama kā gaiss, viņa bija pēc tās izslāpusi.

Eklenda stāvoklis gandrīz nebija mainījies. Varēja uzskatīt, ka uzlabojusies viņa fiziskā veselība: viņš ēda, ja vien tika atstāts viens, viņš gulēja, viņš piekrita pārvietošanai no gultas braucamkrēslā. Bet tas arī viss. Viņš joprojām vairāk raudzījās cilvēkiem un lietām cauri nekā uz tām. Viņš nebija ne ar glaimiem, ne viltu iesaistāms sarunā, lai gan, murgu mocīts, reizēm izkliedza pavisam saprotamus vārdus.

Šo kompromisu, šo dzīvi pa pusei, Džeina nespēja pieņemt. Iekāpjot Londonas vilcienā, viņa juta, ka nepatika atbalsojas kaut kur apziņas dzīlēs, sasaukdamās ar vilciena riteņu klaboņu, iegūdama paātrinājumu, kļūdama uzstājīgāka ar katru nobraukto jūdzi. Džeina pretojās. Viņa atgādināja sev visas medicīniskās un ētiskās patiesības, vienu, divas, trīs, četras, bet, lai cilvēka prāts atveseļotos, vajadzīgs laiks. Tas prasa pacietību, neatlaidību, izturību un ticību. To ievērot bija viņas vēlēšanās un pienākums. Džeina palūkojās pa logu. Garām skrēja lauki, dzīvžogi. Viņas prāts dumpojās pret šīm patiesībām. Kaut kur apziņas dziļumos sakustējās doma: Eklends rīkojās nepareizi.

Vēl viņa šo domu nelaida tuvāk. Viņa to ari neapslāpēja. Viņa ļāva tai mitināties kādā apziņas nostūri, bet, dienai paejot, viņa šai domai neizbēgami tuvosies. Dienas beigās, Džeina bija pārliecināta, viņa būs gatava ar to tikties un uzlūkot to vaigu vaigā. Šī pārliecība piešķīra dīvainu atbrīvotības un mundruma sajūtu.

Izkāpusi Pedingtonas stacijā, viņa paņēma taksometru un lika braukt uz Vaterlo. Viņa brauca pa neizskatīgām ielām, garām baznīcai, kurā bija notikušas Džennas laulības, garām kapsētai, kurā atdusējās Džeinas dēliņš. Dumpja gars zagās aizvien tuvāk. Džeina pacēla seju pret pilsētas sauli un nodomāja: tuvu, tuvu, tuvu.

Sešas nedēļas pēc bērna piedzimšanas, kamēr Džeina vēl joprojām atradās Francijā, Dženna, naudas trūkuma spiesta, bija sākusi strādāt. Darbu, lai gan Dženna to nezināja, viņai bija sagādājis advokāts Solomons pēc sarunas ar Montegjū Stēmu. Bērna pieskatīšana tika atstāta misis Tabsas ziņā, un Dženna ar nepatiku pievienojās Florensai Tabsai

Stērna ieroču fabrikā. Viņas darbs skaitījās labi apmaksāts, pēc tāda kāroja daudzi. Dženna saņēma divdesmit četrus šiliņus nedēļā. Viņa iesaiņoja šāviņus.

Darbs bija ietekmējis Džennas veselību. Šāviņu izgatavošanā izmantoja tetrahlorīdu, kas atstāja blakus efektus uz fabrikā strādājošajām sievietēm, reiboņus, sliktu dūšu un vemšanu. Šī ķīmiskā viela iedarbojās ari uz ādu, piešķirot tai dzeltenīgu nokrāsu, šāviņu saiņotājas šī iemesla dēļ dēvēja par “kanārijputniņiem”.

Dženna, kas tajā oktobra rītā atvēra durvis Džeinai Koningemai, bija stipri pārvērtusies: nabadzība un ciešanas viņu darīja vecīgu. Džennas jaunība bija pagājusi.

-               Lūdzu! Viņa saņēma Džeinas roku, tad apmeta ap pleciem šalli.

-    Es taisni gribu iet uz turieni. Es gribu jums to parādīt. Tas ir tik skaists. Es nekad nebūtu varējusi… Es esmu tik pateicīga.

Satvērusi Džeinu pie rokas, viņa sāka soļot ļoti ātri, vilkdama Džeinu sev līdzi. Ejot garām baznīcai, kurā tikusi laulāta, Dženna novērsa seju. Viņa iegriezās vienā šķērsielā, tad citā, līdz nonāca pie sarga mājiņas un augstiem metāla vārtiem. Pirms došanās tālāk Dženna atslīga pret tiem un tad sāka soļot vēl ātrākā gaitā, tā ka Džeinai, lai tiktu līdzi, vajadzēja gandrīz mesties skriešus.

Kapsēta bija liela, viena no lielākajām Londonas dienvidu daļā, tā atrodas tur vēl joprojām. Pat tagad varētu izsekot Džennas tās dienas ceļam: garām akmens eņģeļiem, akmenī izcirstām urnām, bagāto aizgājēju akmens katafalkiem uz to vietu, kur zem mazākiem, ciešāk izvietotiem kapakmeņiem atdusējās trūcīgie ļaudis. Tur, stūrītī, īves paēnā, Dženna apstājās. Pie kapsētas mūra, krūmos un zālē ieaugusi, vidēja mazu, ne augstāku par astoņām collām, koka krustiņu rinda. Daži krusti bija nošķiebušies, daži bez kādiem uzrakstiem, uz citiem ar tinti rakstītie iniciāļi un gadskaitļi saulē un lietū jau bija sākuši balēt. Arī šie krusti joprojām tur atrodami, lai gan vēl vairāk aizauguši un lielākā daļa jau satrūdējuši. Šie bija ubagu kapi, un Dženna tos uzlūkoja ar nicinājumu.

-   Viņš bija jauks puisītis. Es tā lepojos ar viņu! Negribēju, ka viņam būtu jāguļ šeit. Es ienīstu šos kapus. Man nebūtu miera, ja viņam būtu te jāguļ. Par jūsu iedoto naudu skatieties! Vai jūs redzat? Tas ir Velsas slāņakmens. Man teica, ka tas esot mīksts un labi padodoties kaltam.

Viņa pagriezās un pavilka Džeinu dziļāk zem īves koka. Tur atradās nesen uzmesta, maza kapu kopiņa, akmens vāze ar vijolītēm un kapakmens no zila slāņakmens ar iegravētu vārdu “Edgars”, neminot uzvārdu, un mazuļa dzimšanas un miršanas dati. Zem vārda bija uzrakstīts: Dziļi mīlēts un tēva un mātes apraudāts. Atdusies mierā!

Burti izlocījās uz slāņakmens. Džeinas krūtīs sakāpa nevaldāmas dusmas un žēlums. Tik vien spēj nauda, viņa nodomāja. Tik maz.

-    Kaut jūs viņu būtu redzējusi, turpināja Dženna. Es saprotu. Es zinu, ka jums nebija viegli atgriezties, turklāt, kad viņš saslima, viss beidzās tik ātri. Viņš bija jauks mazulis tā visi sacīja. Viņš nekad neraudāja. Viņš prata satvert manu pirkstu un turēja to tik cieši! Un viņš smaidīja. Viņš mani pazina, kad atgriezos no darba. Es viņu paņēmu rokās un… es domāju, varbūt viņam vajadzēja vairāk raudāt. Mazi bērni taču raud. Varbūt tad es būtu zinājusi, bet viņš bija tik kluss. Varbūt viņš jau no paša sākuma nebija pārāk spēcīgs. Tomēr viņš izēda savu pienu to viņš darīja vienmēr līdz pat pēdējai dienai. Taču mēs domājām, ka viņš saaukstējies, vienkārši saaukstējies, ka tas nav nekas nopietns. Saprotiet, māja ir drēgna, un mēs ne vienmēr varējām dabūt ogles. Florija aizskrēja pēc ārsta, bet ārsts bija aizņemts, un tā es ievīstīju Edgaru šajā šallē un skrēju ar viņu uz klīniku. Tā atrodas tikai piecus kvartālus attālu, bet lija lietus un metās tumšs. Varbūt man to nevajadzēja darīt. Varbūt man vajadzēja palikt mājās un gaidīt, bet viņam bija zilas lūpas, viņš nevarēja paelpot es nedomāju, ka viņš varēja paelpot, un tā es domāju, ka man jāskrien. Viņš joprojām bija silts, kad tiku līdz klīnikai, viņš joprojām bija silts. Bet viņš bija miris. Viņš droši vien nomira, kamēr es skrēju. Un es pat nezināju. Es nezināju, es būtu gribējusi ar viņu parunāt. Varbūt noskūpstīt. Tikai vienu pēdējo reizi. Piedodiet! Šis te palīdz, tas ļoti palīdz, apziņa, ka viņš atrodas šeit un viņam ir kārtīgs kapakmens, ka viss ir izdarīts, kā nākas. Es jums par to ļoti pateicos. Tas ir tikai… Es tūdaļ saņemšos. Tūdaļ. Jā. Jā. Jūs esat ļoti laba.

Dženna nometās ceļos, nokāra galvu un raudāja. Viņas augums drebēja. Džeina palika stāvam. No pienbaltajām debesīm sāka smidzināt sīks lietutiņš, izraibinādams viņas ādas pirkstaiņus. Viņa aplūkoja šos pieticīgos, vienkāršos, izturīgos pirkstaiņus. Viens pāris šādu parastu pirkstaiņu bija Džennas divu nedēļu algas vērts. Džeina tos uzlūkoja. Tie šeit neiederējās.

Pēc brīža ar pēkšņu, nepacietīgu žestu viņa norāva cimdus un, saņurcījusi tos murskulī, iesvieda zālē. Norāvusi cepuri, viņa nosvieda arī to un ļāva seju un matus lietum. Viņa dziļi ievilka miklo un piekvēpušo gaisu. Viņa iedomājās visas savas muižas, savas mājas, savu naudu, kas atradās bankā, un savus ieguldījumus nenozīmīgas, muļķīgas lietas, tikpat nevajadzīgas kā šie cimdi. Lietus aprasinātu seju, blakus sagumušajam Džennas stāvam pie savām kājām, viņa vēlreiz uzskaitīja visus apstākļus, kas viņu bija kavējuši: vispārpieņemtās normas un pašas biklums, Zēns, tad slimnieku kopšana un, visbeidzot, Eklends. -

To darot, atgriezās vilcienā sajustais dumplgums. Viņa steidzās tam pretī. Tas pārplūdināja viņas prātu ar visspožāko gaismu. Džeina atmeta atpaka] slapjos, īsos matus, un tie atkal iedarbojās uz viņu pārliecinoši. Džeinas rokas mazliet drebēja no emociju spēka, tas pieauga, un viņa tās sažņaudza tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Noliekusies viņa palīdzēja Džennai piecelties. Aplikusi roku Džennai ap pleciem, viņa to veda atpakaļ uz mājām. Šoreiz viņas gāja daudz lēnāk.

Džeina palika pie Džennas divas stundas, pēc tam, kā solījusi, devās uz upes otru krastu apciemot Modu. Laiks likās ritam ļoti lēni, tomēr arī ļoti ātri. Bija nepieciešams tikt pāri šim brīdim. Viņa ar nepacietību gaidīja notikumu, kas būs pēc šī brīža.

Mana vectante Moda bija sliktā noskaņojumā. Iespējams, tāpēc, ka vairāki draugi, arī lēdija Kanēda, bija viņu pametuši un viņa jutās vientuļa.

-    Vai tu zini pēdējos jaunumus? viņa, dzerot tēju, vaicāja tonī, kurā jautās labi ieturēts līdzsvars starp nicinājumu un sašutumu. Šīs gleznas… Moda pamāja uz gleznām, kuras Konstance reiz bija atradusi par izdevīgu apbrīnot. Tās bija dāvinātas, bet tagad viņai, liekas, ienācis prātā tās pieprasīt atpakaļ. Cik attapīga! Ja gribi zināt, man piesūtīts saraksts.

Šie vārdi izskanēja kā negaidīta vaļsirdība, jo Moda parasti ļoti piesargājās, lai nezaudētu cieņu, un sāpju vai greizsirdības izrādīšanu uzskatīja par sliktas audzināšanas pazīmi. Iespējams, viņa šos vārdus tūlīt nožēloja, jo, pavicinājusi minēto vēstuli, tūdaļ to pastūma malā. Viņai par lielu pārsteigumu, Džeina nedz mainīja sarunas tematu, nedz izrādīja smalkjūtību, bet, pielēkusi kājās, ārkārtīgi satraukta, sasita plaukstas un piesārtušiem vaigiem uzlūkoja Modu.

-   Bet vai tad tu nesaproti? viņa iesaucās, pēc Modās domām, pārmērīgi skaļi. Tieši tas tev ar! jādara. Nosūti tās visas atpakaļ! Nosūti visu atpakaļ! Tu jutīsies daudz brīvāk, daudz labāk.

-   Mana mīļā! Kāda gaiša doma. Es varētu dzīvot kā čigāniete. Protams!

Moda, apzinoties, ka, paklausot Džeinas ieteikumam un nosūtot Montegjū atpakaļ visas viņa dāvanas, varētu palikt bez jumta virs galvas, ielēja tēju un mainīja sarunas tematu. Džeina, izrādīdama negaidītu romantismu un emocionalitāti, viņu mazliet bija aizkaitinājusi.

-    Tu esi pārstrādājusies, mana mīļā, viņa pārmetoši sacīja, kad Džeina grasījās atvadīties. Tavas acis spīd pārāk spoži un vaigi joprojām deg kā ugunīs. Vai tev nav drudzis?

-          Nē, Džeina atbildēja, pēc Modās domām, pārāk kategoriskā toni. Viņa saņēma Modās roku un smaidot piespieda to sev pie pieres, kas patiesi bija vēsa.

-    Paldies, ka tu atnāci, Džeina! Es neaizmirsīšu tavu padomu.

Moda jutās apmulsusi. Viņas skatiens pievērsās durvīm, no kurām

netālu karājās Sezana ainava, un pārslīdēja gleznas vēsi brūnajām līnijām. Noteiktā leņķī aplūkota, tā attēloja kādu apvidu, bet, ja izvēlējās citu leņķi, atgādināja abstrakciju, kuras Modai nekad nebija patikušas. Viņa domāja par šīm gleznām. Viņa domāja par Montegjū Stērnu, kura viņai ļoti pietrūka.

-    Var būt, ka tev ir taisnība, Moda domīgi noteica un tad nespēja atturēties, nepajautājusi: Kā klājas Montijam? Es ceru, ka labi?

Džeina, pārdomādama atbildi, sarauca pieri.

-     Man liekas, viņš ir nelaimīgs, viņa beidzot sacīja, it kā šāda doma viņai tikai nupat būtu ienākusi prātā. Jā. Labi. Bet viņš ir nelaimīgs.

Šāda atklātība pašreizējos apstākļos Modai bija par daudz. Viņa izplūda steidzīgos atvadu vārdos, kuros Džeina, atkal kļuvusi izklaidīga, neklausījās.

Viņu urdīja nepacietīga vēlēšanās ātrāk nokļūt aiz durvīm uz ielas, vilcienā.

Nama durvīm aizveroties, Džeina ieskatījās pulkstenī. Tas rādija trīs un trīsdesmit minūtes pēcpusdienā. Ja viņai izdotos noķert vilcienu, viņa tiktu mājās tūlīt pēc sešiem. Viņu gaidīja Eklends. Vienalga, vai viņš atbild vai ne. Beidzot Džeina zināja, ko viņam pasacīt.

***

Konstance pirmā tika pie Eklcnda. Tomēr nemitīgie kavēkļi viņu kaitināja.

Vispirms Gvena uzstāja, ka viņai lielākā rīta daļa esot jāpavada ar Eklendu, jāpavizina viņš krēslā šurpu turpu pa verandu. Tad, atgriezusies Eklenda istabā, viņa tam lasīja priekšā. Kad Gvena beidzot bija aizgājusi, pa kāpnēm elsdams pūzdams kāpa Dentons, lai pusstundu pavadītu pie dēla. Tad istabā iegriezās Fredijs un Stīnijs. Kad arī tie bija aizgājuši, nolīgtā slimnieku kopēja paziņoja, ka viņas pacientam esot jāatpūšas. Mis Koningema bija atstājusi precīzus norādījumus.

Ap to laiku, kad beidzās atpūta, lika pasniegts lenčs. Pēc lenča, Konstancei par lielām dusmām, Montegjū Stēms uzaicināja viņu doties kopīgā pastaigā. Viņš izvēlējās maršrutu, kas Konstancei visvairāk nepatika: garām ezeram, cauri mežam un lejup uz upi.

Konstance baidījās, ka viņas vīrs, kas vēroja un redzēja visu, varētu zināt, ko viņa iecerējusi darīt. Tādēļ viņai lielu piepūli sagādāja vispirms piedāvājumu pieņemt un pēc tam izlikties nesteidzīgai.

Tā, pastaigai sākoties, viņa sāka tērzēt. Viņa gāja ar vīru zem rokas, neatrāva skatienu no viņa sejas, ķircinājās un provocēja viņu. Laikam Stērnam šī spēle sagādāja prieku, jo viņš neizrādīja ne mazāko aizdomu vai neapmierinātības zīmi. Viņš soļoja mierīgā gaitā, pievērsis skatienu ainavai. Laiku pa laikam, kad Konstance pateica ko jocīgu, viņš pasmaidīja.

Tas Konstanci iedrošināja. Lai gan Stēms klusēja un viņa klusēšana sevī slēpa nezināmo, Konstance pie tās bija pieradusi. Kādreiz tā viņu bija darījusi piesardzīgu, bet, pieradumam pieaugot, Konstance kļuva bezrūpīgāka.

Nogājuši nedaudz vairāk pārjūdzi, viņi šķērsoja upi pa nelielu tiltiņu un uzkāpa pakalnā netālu no Vinterskombas muižas robežām. No pakalna, raugoties rietumu virzienā uz mājas pusi un austrumu virzienā pāri laukiem, varēja pārredzēt lielu gabalu Kavendišu zemes līdz pat vietai, kur tā savienojās ar neapstrādātiem laukiem, kas reiz bija piederējuši sera Ričarda Pīla muižai.

Stērnam patika šis skats. Atlaidis Konstances roku, viņš pagājās dažus soļus tālāk un atspiedās pret žogu. Viņš nopētīja laukus un dzīvžogu rindas, pievērsa skatienu Ārlingtonu muižai, kas atradās tālāk uz ziemeļiem, un tad uz pakalna pusi, kur sākās Koningemu zeme. Tā kā viņš bija uzgriezis Konstancei muguru, tā ielūkojās savā rokaspulkstenī: bija gandrīz trīs.

-   Montegjū…

-Jā?

Stēms neatskatījās. Konstance ievēroja, ka viņa skatiens pievērsts garai kastaņu alejai un pelēkam, masīvam šīfera jumtam aiz tās, kas reiz agrākos laikos sedza Pīla namu, kurš tagad piederēja Stērnam.

Konstance vilcinājās, bet tad, redzot, ka nelaikā iegadījušos pastaigu iespējams pārvērst par ieguvumu, pagājās soli vai divus uz priekšu un pieskārās Stēma mēteļa piedurknei.

-   Skaista māja. Viņa uzlūkoja Stēmu. Varbūt Džeinas māja ir grandiozāka, taču Pila nams ir smalkāks, pat es to redzu. Astoņpadsmitā gadsimta celtne…

-   Astoņpadsmitā gadsimta parkā… Stēms pasmaidīja.

-   Atturīga. Klasiska. Edamsa fasāde. Zini, to gleznojis Ginsboro ar vienu no Pīla scncēm parkā.

-   Tā Pīls nepaguris skandināja.

-   Sence esot bijusi diezgan neglīta. Bet viņai piederējis brīnišķīgs suns. Spaniels, tāpat kā mans Zīdspalvis.

-    Labi, labi! Stēms viegli paraustīja plecus. Tā ir tikai māja.

-    Bet māja, kas pieder tev. Kas tev, manuprāt, patīk. Izsmalcināta māja. Tā piestāv tev, Montegjū. Vai atceries? Es reiz Skotijā teicu…

-    Atceros. Stēms lūkojās tālumā. Es to uztvēru par taviem kārtējiem glaimiem. Izsmalcināta māja? Kāpēc lai tā man piestāvētu, ja esmu slavens ar savu vulgāro gaumi?

-    Ak, bet tu nemaz neesi vulgārs! Konslance piezagās mazliet tuvāk, tad vēl tuvāk. Tu izliecies, ka esi vulgārs. Varbūt tas tev sagādā prieku. Bet mani tu ar savām vestēm, savām baltajām aprocēm un jaunajām kurpēm neapmuļķosi. Man pazīstams tavs prāts un mazliet lava sirds. Tu neesi vulgārs. Vai tu mani nenoskūpstītu, Montegjū? Tu jau dienām ilgi neesi mani skūpstījis.

-    Var, ja jau tu prasi, atbildēja Stērns un apkampa viņu. Konstanti šis apskāviens izsita no līdzsvara. Viņa jutās tā, it kā viņas prātā visi slepenie plauktiņi, kas pirms mirkļa tik akurāti bija sakārtoti, tagad sašūpotos, sāktu slīdēt un draudētu izjukt.

Viņa soli atkāpās.

-    Tas bija kaisls skūpsts.

-    Atturībai ir savas priekšrocības.

-    Iztiksim bez dzēlībām.

-    Es nemaz nemēģināju iedzelt. Vienkārši konstatēju acīm redzamu patiesību.

-    Montegjū…

-Jā?

-    Zini, es laikam esmu mainījusi savas domas.

-    Tu bieži maini savas domas. Tā ir viena no tavām visapburošākajām iezīmēm. Par ko tu tās esi mainījusi?

-    Par muižām. Kur mēs dzīvosim. Par visu, ko pārrunājām Skotijā.

Konstancc atkal piegāja viņam tuvāk. Ļaudama cimdotajām rokām

nolaisties uz Stēma krūtīm, viņa vienu no tām pabāza zem Stēma mēteļa un žaketes, un tā silta skāra vietu, kur atradās sirds. Viņa sakoda lūpas līdz sārtumam un ieskatījās Stēmam acīs.

-    Galu galā, varbūt es spētu dzīvot netālu no Vinterskombas. Es tagad vairs nejūtos tik nomākta. Beidzot sāku atbrīvoties no pagātnes. Kaut kur mums jādzīvo. Mēs nevaram mūžīgi īrēt mājas. Man liekas, es spētu dzīvot Pīla mājā, ja es šeit dzīvotu kopā ar tevi.

-    Tu man glaimo.

-    Muļķības, Montegjū. Es neuzdrošinātos. Vienkārši domāju praktiski, tas ari viss. Mums šī lieta jānokārto. Tagad, kad esam atgriezušies Vinterskombā kopā, es atklāju, ka tīri labi ar sevi varu tikt galā. Man ar šejieni saistās ari patīkamas atminas, ne tikai tās, ko negribas atcerēties. Turklāt mēs nedzīvosim šeit, mēs dzīvosim blakus. Tā ka ir vērts pamēģināt, vai ne? Bez tam, ja nolemsim, ka Pila māja mums nav piemērota, varam taču pārvākties. Kas var būt vēl vienkāršāks? Šī nav neatgriezeniska lieta. Kā tu saki, šī ir tikai māja.

-    Patiesi. Tu runā ļoti prātīgi.

Pretestības trūkums Konstanci vēlreiz iedrošināja. Viņa pavērās augšup vīra sejā, acīs ar smagajiem plakstiņiem, kas slēpa to izteiksmi, uz rūsganajiem matiem, kuri skāra balto krekla apkaklīti. Pacēlusi trauslo plaukstu, Konstance noglāstīja šo matu cirtu un vēlreiz atbalstījās pret viņa elkoni.

-   Saki “jā”, Montegjū! Lūdzu, saki! Man apnikusi pārbraukšana no vienas vietas uz citu. Man apnicis meklēt mājas. Padomā, cik tas būtu interesanti! Mēs varētu māju pārveidot no augšas līdz apakšai. Tavas gleznas ļoti labi iederētos šejienes bibliotēkā, vai tev tā neliekas? Mēs…

-    Kas licis tavām domām mainīties? Pārtraukdams Konstances vārdu plūdus, Stēms pagriezās pret viņu un pievērsa viņai vienu no saviem mierīgākajiem skatieniem. Konstance nenoteikti pameta ar roku.

-   Nekas īpašs. Es jau tev teicu. Mēs esam precējušies gandrīz gadu. Viss mainās. Es…

-    Eklenda dēļ?

-    Eklenda? Protams, ne! Kāpēc tad Eklenda dēļ?

-   Kad tu ticēji, ka Eklends ir miris, tev nebija vēlēšanās šeit dzīvot. Kad Eklends, kā izrādās, ir dzīvs, tu maini savas domas. Varbūt tev patīk, ka viņš dzīvos kaimiņos.

-    Cik smieklīgi! Konstance atrāvās. Tu esi kā uzburts uz Eklendu. Turklāt viņš nebūs mūsu kaimiņš, vai ne? Tu jebkurā brīdī vari iegūt Vinterskombu savā īpašumā. Pieprasi, lai atdod parādu, Montegjū.

-    Tagad?

-   Labi, varbūt ne tūdaļ pat. Ne tagad, kad viņš ir tik slims. Tas var izskatīties nedaudz…

-    Vulgāri?

-    Plēsonīgi. Konstance pasmaidīja. Pastiepusies uz pirkstgaliem, viņa noskūpstīja vīru uz vaiga. Protams, tu vari būt plēsonīgs tāpat es arī. Mēs abi to zinām. Bet pieklājības pēc nevajadzētu to izrādīt. Mazliet pacietības vai ne, Montegjū? Tu man esi iemācījis gaidīt. Varbūt gada beigās tu varētu pieprasit, lai atdot aizdevumu. Galu galā, savā pašreizējā stāvoklī un nedomāju, ka tas mainīsies, Eklends pat nesapratīs, kas notiek. Viņam būs vienalga, vai tā ir Vinterskomba vai kāds pansionāts. Ja jau par to esam sākuši runāt, Konstance ielūkojās pulkstenī, es Džeinai apzvērēju, ka šodien kādu laiciņu pasēdēšu pie Eklenda. Tu jau zini, kā viņa satraucas. Man jāpalasa viņam priekšā viena no viņa drūmajām grāmatām. Labāk iesim atpakaļ.

-   Protams! Turies man pie rokas. Taka šeit ir mazliet slidena.

-    Paldies, Montegjū!

Konstance, būdama stingra uz kājām, tomēr pieķērās vīram pie rokas. Sajuzdama parasto možumu un jautrību, kas viņu pārņēma, kad izdevās panākt iecerēto, Konstance atpakaļceļu uzsāka labā garastāvoklī.

-    Vai atceries, Montegjū? viņa ierunājās, un tad sekoja notikums pēc notikuma viņu īsajā laulības dzīvē, Konstance iegremdējās atmiņu vilnī, izlaizdama visus sarežģījumus un sāpes, pievērsdamās tikai tiem atgadījumiem, kurus varēja uzskatīt par priecīgiem. Skūpsts pie altāra, sniegotās pastaigas Skotijā.

-    Vai atceries to, Montegjū?

-    Es par to domāju ar bijību.

-   Bija tik auksts, bet, ieejot mājā, tik silts. Tev tur patika. Zini, tu varētu nopirkt arī to māju, galu galā, mums ar to saistās īpašas atmiņas. Aizbraucot uz turieni, mēs katru gadu varētu pavadīt tur medusmēnesi.

-   Varētu.

-   Un atceries todien Londonā! Ak, Montegjū, es par to bieži domāju. Atceries? Es atgriezos no pastaigas parkā, un tu klausījies savu iemīļoto Verdi un nemaz nepamanīji, ka es esmu pārnākusi…

-    Vāgneru.

-   Nu, Vāgneru. Kāda atšķirība? Tu mani todien pārsteidzi. Tu iekaroji mani… ar pārsteigumu. Tādēļ jau tu man esi tik piemērots. Tāpēc ka tu mani vienmēr spēj pārsteigt. Tik vēss un savaldīgs vienā mirklī, bet tik… pārliecinošs nākamajā. Viņa ciešāk pieķērās Stēmam pie rokas. Viņi bija iznākuši no meža un tuvojās mājai. Vai atceries, Montegjū, vakaru Skotijā, kad tu man stāstīji par savām muižām? Kad tu man izstāstīji sapni par dēlu? Vai tu domā, ka esmu to aizmirsusi? Tad zini, ka neesmu vis aizmirsusi. Man šie vārdi ir ļoti dārgi. Tavi svētie vārdi tā es par tiem domāju. Man liekas, tobrīd notika manas īstās laulības. Un vai tu zini es gandrīz droši esmu pārliecināta, ka tad, ja mēs apmestos uz dzīvi noteiktā vietā, tas varētu notikt. Mūsu bērns.

Viņa piespieda vienu mazo plaukstu pie sirds. Stēms palēnināja gaitu.

-          Bērns? Ko es runāju? Konstance palēkusies apstājās. Kāpēc

mums būtu jāapstājas pie viena bērna? Es gribētu, lai mums būtu vesels bariņš. Četri zēni un četras meitenes. Vai tu gribētu, Montegjū? Pila māja ir pati labākā vieta bērniem. Bēniņi un gaiteņi, kur spēlēt paslēpes. Milzīgais dārzs. Mēs varētu… Montegjū, kas noticis? Man sāp.

Stēms bija apstājies. Konstancei joprojām pļāpājot, viņš saņēma tās plaukstas locītavu. Kad viņa nebeidza runāt, viņa tvēriens kļuva ciešāks. Viņš atlauza Konstances plaukstu atpakaļ tā, ka viņai uz mirkli likās locītava pārlūzīs.

Konstance no sāpēm un pārsteiguma klusi iekliedzās. Stēms atlaida sievas roku un ielūkojās viņai sejā.

-   Nevajag! Vārds tika izteikts ar ievērojamu uzsvaru. Tad, sabāzis rokas kabatās un atstājis Konstanti stāvam uz takas, viņš viens pats devās atpakaļ uz māju.

***

Stērna negaidītā reakcija Konstanci nedaudz satrauca. Ieskrējusi mājā, pa ceļam uz Eklenda istabu viņa to pārdomāja. Vai viņas vīrs bija greizsirdīgs? Viņš vienmēr izklausījās greizsirdīgs, kad pieminēja Eklendu. Šī doma, ka Montegjū varētu būt spējīgs uz greizsirdību, Konstancei glaimoja, jo viņu iepriecināja katrs atgādinājums par pašas varu. Kāpņu augšgalā viņa apstājās. Protams, viņa nebija teikusi patiesību, bet to taču Stēms nevarēja zināt? Nē, viņš ir greizsirdīgs, Konstance nosprieda, un piezīme par atturību neapšaubāmi bija izskanējusi dzēlīgi. Cik ilgi viņa nebija ar vīru gulējusi? Vairākas nedēļas. Kopš no Francijas bija pienākušas ziņas par Eklenda atrašanos, Konstances vajadzība pēc viņa bija mazinājusies.

Droši vien nedrīkstēja viņam ļaut to noprast. Vai palūgt, lai vīrs šonakt paliek pie viņas? Konstance svārstījās. Tas, ko viņa gatavojās darīt, bija vīra nodevība. Neapšaubāmi būtu kļūda ļaut Stēmam noprast ieplānoto neuzticību. No otras puses, iespēja izsist vīru no ierastā līdzsvara, izraisot vai nu viņa dusmas, vai greizsirdību, Konstanci satrauca. Tātad, protams, Stēms nekad nedrīkstēja uzzināt, ko viņa šodien darījusi, tas bija pārāk bīstami. Bet ar nenozīmīgiem mājieniem rosināt viņu domāt par Eklcndu kā par sāncensi kāds gan tur ļaunums?

Tā domādama par savu vīru, Konstance tuvojās Eklenda istabai. Viņa kopēja atradās ārpusē, mazā priekštelpā, un Konstance sievieti atlaida ar norādījumu vismaz uz vienu stundu izvest pastaigā pa parku suni Boksu. Tiklīdz kopēja bija aizgājusi, Konstance paņēma Skota “Antikvāru”, kas pašlaik tika lasīts priekšā mēmajam Eklendam. Konstancei šī grāmata vienmēr bija likusies garlaicīga.

Palocījusi grāmatas vākus šurpu turpu, viņa to nolika atpakaļ. Gandrīz vai vēlēdamās, lai vīrs atrastos šeit un pats savām acīm skatītu šo ieplānoto neuzticību redzētu, cik līdzsvarots tad viņš būtu! Konstance atvēra Eklenda istabas durvis. Iegājusi viņa apstājās un apdomājusies tās aizslēdza.

Kad Eklends atgriezās Vinterskombā, viņam bija sagatavota liela viesu istaba, jo tika nospriests, ka viņa vecā guļamistaba otrajā stāvā ir pārāk maza un nomaļa. Istaba atradās dienvidu pusē. Pa erkera logu pavērās skats uz dārziem, ezeru un parku.

Konstancei ienākot, Eklends braucamkrēslā sēdēja šajā erkerā. Viņš bija nomazgāts, noskūts, ieģērbts tīrās drēbēs Džeina sīki ievēroja šos smalkumus. Eklenda kalsnās rokas atdusējās uz krēsla roku balstiem. Viņa novājējusi seja bija pavērsta pret logu. Rietošās saules krītošā gaisma apmirdzēja viņa matus.

Konstance viņu nesveicināja. Paņēmusi krēslu, viņa to novietoja Eklendam tieši pretī ar muguru pret logu. Pārliecinājusies, ka krēsls atrodas viņa redzes laukā un ka viņa acis, kaut ari neredzošas, ir atvērtas, Konstance pavilka malā aizkarus un palūkojās laukā.

-    Panorāma, viņa ierunājās. Tu redzi mežu un ezeru. Tu redzi bērzu birzi. Tajā vietā Zēns izdarīja pašnāvību, tu jau zini. Tas nebija nelaimes gadījums, kā viņi izliekas. Viņš sadragāja sev smadzenes ar vienu “Purdcys” šāvienu. Fredijs un Stīnijs to redzēja paši savām acīm. Pirms tam viņš izsūdzēja Stīnijam grēkus. Viņš teica, ka esot nogalinājis manu tēvu. Es zinu, ka tā nav patiesība. Man liekas varbūt es kļūdos -, ka arī tu to zini, Eklend.

Konstance apsēdās. Viņa cieši uzlūkoja Eklendu. Nedz viņa seja, nedz rokas nebija sakustējušās. Viņa acis palika pievērstas logam. Konstance izmisusi pameta ar roku.

-   Tu mani dzirdi, Eklend? Es ticu, ka dzirdi. Kāpēc tu centies no manis paslēpties? Kāpēc tu noslēdzies sevī? Tev tik un tā neizdosies. Mēs esam pārāk tuvi, lai izdotos. Es tevi pazīstu, Eklend. Es redzu visu, ko tu esi kādreiz darījis, visu, kas tu jebkad esi bijis. Es varu ieskatīties tavas dvēseles dziļumos. Es sadzirdu tavas domas. Es vēroju tavus sapņus. Tu nevari noslēpties no manis, un es nevaru noslēpties no tevis. Lūdzu, Eklend, vai tiešām tu nevari saprast? Es tevi netiesāju. Es nevaru tevi tiesāt. Tas būtu tas pats, kas tiesāt pašai sevi. Ne tikai tu esi darījis un redzējis sliktu, es arī! Es zinu, kā ir tad, kad gribas nomirt. Lūdzu, pasaki man: vai tas bija karš, Eklend, kas tevi tādu padarīja? Vai varbūt tas ir kaut kas cits, ko tu kādreiz esi izdarījis, un nu tevi pārņēmusi vainas apziņa, kas tevī snaudusi jau gadiem ilgi? Man liekas, vainas sajuta varētu ko tādu paveikt. Ak, Eklend, lūdzu, pasaki man! Tas ir tik smagi…

Konstance spēji aprāvās. Viegli drebošam rokam viņa nogaidīja. Istabas klusums likās nomācošs. Eklends palika nekustīgi sēžam krēslā.

-   Vai tu nepaskatītos uz mani kaut reizi? Es zinu, ka tu gribi uz mani paskatīties, Konstance sacīja, un, kad Eklends joprojām nepagrieza galvu, viņa klusi nopūtās un, pacēlusi rokas, sāka atbrīvot matus no matu spraudeni.

-   Labi, viņa klusi turpināja. Man vienalga. Es nepadošos. Skaties, Eklend, un klausies! Es tev parādīšu sevi. Es gribu, lai tu redzi, cik miris tu patiesībā esi.

Konstance sapurināja galvu, ļaudama matiem atrist pār pleciem. Tad lēni un rūpīgi, it kā atrastos istabā viena pati, viņa sāka atpogāt kleitu. Viņai staip krūtīm šūpojās krustiņš, viena no Stērna dāvanām, ko untuma pēc neticīgs vīrs devis neticīgai sievai. Konstance piespieda tam plaukstas, tad ļāva tām noslīgt uz kailās ādas. Viegli nodrebējusi, viņa klusi nopūtās.

-   Ak, es tagad esmu pavisam viena. Neviens mani neredz. Neviens uz mani neskatās. Es neciešu, ka uz mani skatās. Ir tik labi būt mierīgai, pašai ar sevi. Vai tu zini, ka man reizēm kļūst skumji melot, rīkoties, izlikties pasaules priekšā? Un, kad man kļūst skumji, es daru, rau, tā. Es atnāku. Es iekāpju šī mazā apļa vidū. Lūk, es to redzu! Te tas ir.

Izstiepusi pirkstgalus, viņa uz grīdas novilka nelielu loku.

-     Vai redzi, Eklend? Neredzamais aplis. Tu to redzi. Es to redzu. Neviens cits to neredz. Aplis ar stikla sienām. Tās ir ļoti izturīgas. Neviens mums šeit nevar pieskarties, un, kad mēs esam apļa iekšpusē, mēs varam darīt jebko, visu, ko gribam. Vai parādīt, ko mēs darām? Mēs kliedējam tumsu ar pieskārieniem. Klausies, Konstance sacīja un aizvēra acis, jo bija pārliecināta, ka tagad Eklends viņu redz. Viņa sajuta, ka viņa skatiens pieskaras ādai. Klausies, viņa sacīja, un es tev pastāstīšu stāstu par Konstanci un viņas mīļāko. Viņa vārds ir Eklends. Viņš ir vienīgais vīrietis, kuru viņa jebkad ir mīlējusi un jebkad gribējusi. Viņš ir, luk, kads: viņš tai ir gan ienaidnieks, gan draugs, gan brālis, gan radītājs. Kuru stāstu tu gribētu dzirdēt? Ir tik daudzi, kurus izvēlēties. Viņš nak pie tās tik daudzos veidos. Kad viņa bija bērns, Eklends nāca pie viņas putna izskatā. Tas bija liels, balts putns tik brīva būtne! Putns pacēla viņu uz saviem spārniem, un viņi kopīgi apceļoja pasauli. Tas ir viens stāsts es varētu tev to pastāstīt. Un es varu pastāstīt, kā viņš nāca kā vīrietis bet tas notika ļoti bieži. Ak, katru nakti! Viņš tai pieskārās: vispirms tās matiem viņš mīlēja tās matus tad kaklam, tad krūtīm, tad starp kājām. Reiz viņi apgūlās sniegā, un viņai kļuva karsti. Reiz viņi devās uz mežu, bet reiz viņi apgūlās uz kāpnēm, un vienreiz viņi paslēpās jā, viņi abi paslēpās skapī, tumsā, atspiedušies pret mēteļiem, un viņa rokas bija ļoti nesavaldīgas. Tajā reizē, kad viņa tam pieskārās, tas bija ciets kā zizlis, un, kad viņa to izgaršoja, tas bija kā Dievs. Tā tas bija. Tā tas ir bijis. Konstance apklusa un, klusi iestenējusies, aptvēra sevi ar rokām. Tā tas turpinājās ilgi, ilgi, gadu pēc gada, gadsimtiem ilgi. Bija neizturami būt šķirtiem. Šķirties likās gluži kā nomirt. Bet tad pirms kāda laika, ne pārāk sen, atgadījās kas šausmīgs. Kādu nakti Eklends ieradās viņas istabā un, turēdams viņu savās skavās, sacīja, ka esot ieradies no mirušajiem. Viņš stāstīja, kāda ir sajūta, pārkāpjot šo robežu. Kāds noslēpums! Viņš pavēra kreklu un rādija viņai savu brūci gluži zem sirds. Tad viņš savija gredzenā savus matus, savus gaišos matus, un aptina tos ap viņas pirkstu kā laulības gredzenu. Tā kļuva viņa līgava un arī viņa atraitne. Saproti, viņa zināja, ka viņš aizies. Un viņš aizgāja. Viņš palika pie viņas visu nakti un tad pameta… kad uzausa rīts.

Konstance pacēla galvu. Atvērusi acis, viņa cieši palūkojās uz Eklendu.

-    Tu pameti. Tu aizgāji. Es domāju, ka tu nekad neatgriezīsies. Es domāju, ka tās ir beigas, mans sods un mans liktenis: mūžam palikt vienai. Konstance pieklusa. Ja tā ir, es savā ziņā izdzīvošu. Es nemiršu vismaz ne tiešā nozīmē. Bet es gribu skaidri zināt vai tu esi aizgājis vai esi spējīgs atgriezties. Vai tu vari būt pavisam mierīgs? Man vajag tev pieskarties.

Beigusi savu stāstu, Konstance piecēlās. Viņai ļodzījās kājas, istaba ap viņu šūpojās. Viņa paspēra vienu soli, tad otru. Pieliekusies viņa ieskatījās Eklendam acīs un, atpogājusi viņa kreklu, pabāza savu mazo plaukstu zem tā. Rēta bija Konstancei pazīstama. Viņa uzlika uz tās plaukstu.«

Es gribēju vienīgi būt par burvi, — viņa raksta, — es gribēju būt Eklenda Kirke. Tāpēc es viņam pastāstīju mūsu mīlas stāstu un parādīju sevi. Ja viņš neatbildēja uz maniem vārdiem, varēja gadīties, ka viņš atbild manam ķermenim. Vīrieši tādi ir. Man liekas, viņiem patīk mana āda un mani stāsti.

Manas lūpas bija tik tuvu viņējām, ka tās gandrīz saskārās. Eklends nemaz nebija tik miris tagad es to redzēju. Es būtu varējusi tam pieskarties, lai pārliecinātos, ka nekļūdos, un es ļoti gribēju pieskarties. Bet nepieskāros. Es biju pārliecināta, ka viņš dos man kādu zīmi, un beigās viņš to deva.

Viņš pacēla roku. Es domāju, ka viņš grasās pieskarties manai krūtij, man liekas, viņš gribēja pieskarties manai krūtij, bet viņš nepieskārās. Viņš pieskārās Montegjū dotajam krustiņam. Viņa plauksta pārslīdēja manai ādai. Viņš ļoti cieši satvēra krustu. Man liekas, viņš varēja sajust, kā sitas mana sirds.

Es gaidīju. No istabas stūriem skanēja čuksti, un gaiss elpoja, bet — tad es izšķīros. Tagad pietiek. Biju gandrīz vai laimīga, ka viņš man nepieskārās! Es negribētu nemūžam! ka mūsu attiecības kļūst parastas. Pārgāju pie nākamās ainas. Pie faktiem, kas viņam jāzina. Laika bija palicis pavisam maz, un man vajadzēja pasteigties. Man nācās rīkoties mērķtiecīgi.

Aizpogāju kleitu. Apsēdos uz sava krēsla. Pēc tam kad biju pavisam pārliecināta, ka viņš skatās uz mani, nevis man cauri, es izplāju visus faktus, pliukš, plaukš, pliukš, kā kārtis dalot. Zēns, Dženna, Dženna un bērns. (Es viņam pastāstīju, ka būtu rūpējusies par viņa bērnu.) Pastāstīju par naudu, kuru viņa tēvs bija parādā Montegjū. Pastāstīju, cik ļoti Montegjū grib dabūt Vinterskombu. Tad es apklusu uz īsu mirkli. Vajadzēja apklust. Eklenda seja bija tik balta.

Es nodomāju: varbūt viņš ir vainīgs. Varbūt viņš jūtas vainīgs par Džennu un bērnu viņš varētu justies. Nezināju, ko sacīt. Man liekas, es saprotu, ko nozīmē būt vainīgam, bet neesmu pārliecināta, ka kaut reizi esmu jutusies vainīga. Es to nespēju. Nespēju justies vainīga pat sakarā ar Zēna nāvi. Laikam, mani radot, šī daļa ir izpalikusi. Bet Eklends ir citāds es to zinu. Tāpēc mēģināju paskaidrot: justies vainīgam ir bezjēdzīgi. Viņš nevar atcelt pagātni, es sacīju, bet viņa spēkos ir, ja vien vēlas, ietekmēt nākotni.

Es piecēlos un piegāju pie loga. Norādīju uz dārziem, uz ezeru un mežu. Sacīju, ka neesmu pārliecināta, vai viņam tie ko nozīmē, vai viņam tic vispār rūp, bet, ja viņš vēlētos tos sev paturēt vai saglabāt saviem brāļiem vai bērniem, kas varētu kādreiz rasties, viņš tos varētu atgūt. Pat tagad. Iespējams, ka Montegjū šī vieta pieaugusi pie sirds, es sacīju, bet pat ar Montegjū var tikt galā, ja vien viņš klausīsies manī. Lai paglābtu savu māju, Eklendam vajadzīga vienīgi bagāta sieva, bet kura gan būtu vēl bagātāka un pieejamāka, es piebildu, par Džeinu Koningemu?

Es atkal apsēdos un sāku uzskaitīt Džeinas labās īpašības. Džeina, es sacīju, ir ārkārtīgi bagāta. Viņa taču var samaksāt visus tava tēva parādus, paglābt Vinterskombu un pat nepamanīt atšķirību! Es atgādināju, ka viņš ir Džeinas parādnieks. Galu galā, viņa izglābusi tam dzīvību un kopusi viņu ar tādu pacietību, kādu es pat iedomāties nespēju.

I

I

Es norādīju, ka Džeina viņu mīl un ir mīlējusi gadiem ilgi. Manuprāt, tas viņu pārsteidza, Eklends var būt dīvaini neapķērīgs. Ja jau Džeina viņu tik ļoti mīl, es sacīju, tad apprecoties viņš atmaksās tai savu parādu. Turklāt, ja viņam mans plāns liekas pārāk merkantils, viņš, būdams talantīgs, ar laiku varētu naudu bez grūtībām atdot!

Likās, Eklendu mani vārdi nepārliecināja. Viņa seja izskatījās tik drūma un acis tik aukstas. Tādēļ mēģināju vēl cītīgāk. Sacīju, ka gluži labi saprotu mana ideja var neizskatīties īpaši pievilcīga, bet, galu galā, no Džeinas iznāktu lieliska sieva un ar laiku priekšzīmīga māte.

-    Padomā, Eklend, es sacīju. Viņa ir gudra. Viņa ir drosmīga. Jums daudz kas ir kopīgs. Viņa redzējusi karu tuvplānā. Jums patīk viena un tā pati mūzika. Jums patīk pat vienas un tās pašas grāmatas.

-    Protams, es turpināju un te nu es izmantoju nelielu viltībiņu,

-    ir jau arī daži trūkumi. Nevaru iedomāties, ka Džeina tev varētu likties sevišķi pievilcīga. Taču, ja pēc dažiem laulības dzīves gadiem tu izjutīsi vajadzību pēc jauna stimula… nu, varbūt tu nebūsi atturībnieks, bet esmu pārliecināta, ka būsi diskrēts. Tu nekad nesāpināsi Džeinu, kā to varētu darīt kāds cits vīrietis, kam svešāki sirdsapziņas pārmetumi. Tātad redzi, tu viņai varētu būt ideāls vīrs!

Laikam Eklends sāka just nogurumu redzēju sasprindzinājumu viņa sejā -, un nodomāju: to viņš nedarīs. Viņš izvēlēsies bārdas nazi. Steidzīgi tuvojos nobeigumam.

-    Visbeidzot, es sacīju, neesmu pateikusi vēl vienu lietu. Pavisam niecīgu. Ja tu apprecētos un dzīvotu šeit, es laiku pa laikam varētu tevi apciemot. Galu galā, ja es dzīvošu Pīla mājā un es tur dzīvošu mēs abi būsim kaimiņi. Mēs varētu…

Es apklusu, jo negribēju runāt par visu, ko mēs varētu darīt. Zināju, ka Eklends to nojauš. Zināju, ka viņš par to sapņo. Laikam gaidīju, ka tagad viņš sāks runāt, bet, kad viņš nerunāja, sāku uztraukties. Nemierīgi savicināju rokas, nespēju tās noturēt mierā. Mēģināju paskaidrot: ka tādas redzu mūsu attiecības, ka vēlos, lai mēs būtu vienlaikus tuvi un tāli. Varbūt mēs nekad nepieskarsimies viens otram, bet mēs varam to darīt domās: šāda mīlestība ir pati labākā, jo tajā vienmēr saglabājas pilnība.

Dusmojos, ka esmu spiesta paskaidrot un runāt par to skaļi tik

neaprakstāmi garlaicīgā veidā. Es zināju, ka viņš mani saprot un vienmēr ir sapratis. Zināju, ka mēs pasauli redzam vienādām acīm.

Mūsu slepenā mīlestība. Dusmas lika manam ķermenim viegli trīcēt. Varēju saost, kā tās sadeg. Zināju, ka man jāsteidzas. Bija pienācis laiks pasniegt Eklendam divas viņam domātās dāvanas. Piegāju pie viņa krēsla un nometos tam blakus uz ceļiem. Man kabatā bija bārdas nazis, un es to izņēmu. Turēju to ļoti cieši savā labajā rokā.

Pieliecos un ieskatījos viņam acīs. Jutos tik spoži! Uzspiedu viņa lūpām skūpstu. Izgaršoju tās. Ļāvu, lai viņš mani noskūpsta.

-    Skaties, es teicu. Te ir tavas dāvanas. Nāve manā labajā rokā un dzīvība kreisajā. Izvēlies, Eklend!

Eklends ilgi, ilgi raudzījās uz bārdas nazi. Likās, tas viņu pārsteidz, lai gan viņš droši vien zināja, ka es to atnesīšu. Lai palīdzētu viņam izšķirties, es to atvāzu. Nazis bija ļoti ass. Pārvilku ar asmeni savai plaukstai. Nazis pāršķēla ādu. Sāka plūst asinis. Pastiepu viņam savu plaukstu un sacīju: Izgaršo, Eklend! Šī garša un šī smaka tev ir pazīstama Tā. Tā garšo izeja. Vai to tu gribi? Ja tiešām to vēlies, paņem nazi. Es tev palīdzēšu, kā biju solījusi. Delnas vai rīkli? Es tev palīdzēšu trāpīt īstajā vietā un palikšu šeit gaidām, kamēr viss būs galā. Durvis ir aizslēgtas. Apsolu, ka nekliegšu un nesaukšu pēc palīdzības. Es neesmu tāda kā citas sievietes. Zinu, ka būšu uz to spējīga, ja tu vēlēsies. Izvēlies, Eklend!

Viņa pirksti satvēra manu delnu. Man liekas, viņš parāva mani aiz rokas. Bārdas nazis aizlidoja pa gaisu. Tas aprakstīja loku pa istabu un nokrita uz turku paklāja blakus rakstāmgaldam.

Eklends sacīja: Tu esi neparasta sieviete. Tu esi neparastākā sieviete, kādu esmu saticis.

Man liekas, tā viņš teica. Pēc tam kad bija izvēlējies.

Es pacēlu bārdas nazi un iebāzu to atpakaļ kabatā. Tā, lūk. Gribēju pateikt Eklendam, ka sieviete, kuru viņš mīlēja, nemaz nebija tik neparasta: viņa bija… nejaušība. Neliela kaprīze. Kāds, kas salikts no pārāk daudzām daļiņām, kuras turklāt saliktas nepareizi■ Tāda viņa bija piedzimusi bet varbūt viņu par tādu bija padarījuši. Tomēr es to nepateicu. Zināju, ka tas nav vajadzīgs. Eklends mani mīl manu pretišķību un daudzveidības dēļ. Viņš zina, ka es spēju būt ikviena sieviete un jebkura sieviete tikai viņam. Varu būt viņa mazā jaunava vai viņa mazā netikle, viiia mazā svētā vai viņa mazā grēciniece. Un viņš ir mans neiespējamais vīrietis, kurš pabijis nāvē un atgriezies atpakaļ, kurš nogalinās manā vārdā. Eklends, mans atbrīvotājs, viņa uzdrīkstēšanās nezina robežu!

Devos uz durvīm un pieskāros gaismas slēdzim. Arā satumsa, un istabā sabiezēja krēsla. Iededzu gaismu un atkal izslēdzu. Redzi, Eklend. Te es esmu. Un te es atkal neesmu. Tad es aizgāju.

Devos atpakaļ pie Montegjū. Mēs mīlējāmies diezgan brutāli. Man patika. Man patīk, ja pret mani rupji izturas reizēm. Joprojām nesasniedzu orgasmu, ja viņš ir manī. Bezrūpīgi pavaicāju, vai viņš arī citas sievietes ieguvis šādā veidā, un viņš atbildēja, ka jā, vienu vai divas, lai ietaupītu laiku. Lai tas mani neuztraucot.

Man likās, ka viņu teju, teju pārņems nožēla, un tas man nepatika. Nākamreiz izlikšos, es izlēmu. Uzdāvāšu viņam ekstāzi.

-    Vai palasīji Eklendam? viņš vaicāja, pārģērbjoties vakariņām.

Sacīju, ka palasīju. Teicu, ka lasīju "Antikvāru". Sacīju, ka saturs bija nesaprotams, bet lasīju es ļoti skaisti.

Pulkstenis rādīja pāri pieciem, kad Konstance atstāja Eklenda istabu. Džeina pie viņa iegāja stundu vēlāk. Kopēja, domādama, ka Eklends iemidzis, bija atstājusi viņu braucamkrēslā, kas atradās erkerā. Džeina, redzot, ka viņa acis ir atvērtas, apstājās durvīs. Viņa nodomāja, ka viņš vēro karu.

Džeina bija atgriezusies no Londonas, cik vien ātri spējusi. Ieskrienot lejas hallē, viņa bija pamanījusi Gvenu vientuļi sēžam viesistabā. Viņa sēdēja puskrēslā, nokārtu galvu. Viņas izskats pauda sāpes un ciešanas.

Šis skats Džeinai lika steigties vēl ātrāk. Viņa zināja, cik ļoti Gvena cieta. Viņa zināja, ko no Gvenas prasīja ieiet Eklenda istabā, runāt ar viņu un nezaudēt gaišumu un jautrību. Pa kāpnēm Džeina uzskrēja skriešus. Viņu pildīja dusmas un sašutums. Sirds strauji sitās. Varbūt tas nesaskanēja ar to, kas viņai bija mācīts kā slimnieku kopējai, bet Džeina bija apņēmusies runāt. Viņa domāja: es vairs neļaušu viņam uzlikt šo smagumu viņa ģimenei. Neļaušu. Tas ir egoistiski.

Pieskrējusi pie Eklenda, Džeina nometās ceļos blakus viņa krēslam un cieši satvēra viņa rokas. Tajā brīdī viņa pamanīja, ka Eklends bija raudājis.

Mani joprojām satriec, kad vīrietis raud, viņa rakstīja, un mana sirds tiecās viņam pretī. Es viņu tik ļoti, ļoti mīlēju. Es to izjutu ar katru ķermeņa šūnu. Biju izdomājusi, ko sacīt, visus argumentus, ko minēšu, bet, kad pienāca laiks runāt, mīlestība, dusmas un sašutums sajaucās kopā. Droši vien es neizteicos pārāk skaidri.

Gribēju, lai viņš saprot, ka, par spīti visam, kas noticis Francijā, vienalga, ko viņš tur darīja un ko redzēja, viņš bija izdzīvojis. Viņam bija dota pati vērtīgākā no visām dāvanām: dzīvība. Cik daudziem cik daudziem miljoniem ļaužu šī dāvana tikusi liegta! Viņi nekad neatgriezīsies. Paies laiks, kaujas aizmirsīsies.

Droši vien, kad karš beigsies, tiks uzcelti memoriāli un cilvēki tos apmeklēs. Tiks atzīmētas gadadienas. Bet vai viņus mēs atcerēsimies? Katra no šīm kapu kopiņām ir cilvēks, katrs krusts ir kāds dzīves stāsts. Tie, kas viņus mīlējuši, atcerēsies, bet, kad arī viņi aizies, kas paliks pāri? Anonimitāte. Cilvēki ļoti ātri aizmirst karus.

Laikam biju sākusi raudāt. Balss drebēja. Nespēju to savaldīt. Gribēju, lai viņš saprot, ka tas, ko viņš dara, nav pareizi, ka tā ir vairāk nekā veltīga sevis izniekošana, tas ir grēks. Dievs viņam piešķīris dzīvību, bet viņš šo dāvanu atsviež Viņam atpakaļ sejā.

Teiktais skanēja muļķīgi, sapratu to uzreiz. Eklends pat netic Dievam ja vien karš viņam nav devis ticību, kas bija maz ticams. Mēģināju vēlreiz. Centos runāt sakarīgi. Kad cilvēkam ir tik daudz dots, kad viņam dzīvē dotas visas iespējas atgriezties atpakaļ no kara veselam, nesakropļotam, atrasties šeit, kur viņam pieejamas visas ērtības, lielākas nekā cilvēkam nepieciešamas, būt kopā ar savu ģimeni, kas viņu mīl… Nespēju turpināt. Jutos tik stipra, bet sapratu, ka tas, ko saku, skan banāli, nodrāzti, muļķīgi.

Saskaitos pati uz sevi un tā arī viņam pateicu. Sacīju es tevi mīlu, Eklend. Esmu mīlējusi tevi gadiem ilgi, cik vien ilgi sevi atceros.

Viņš nesakustējās. Viņš nepagrieza galvu, nepakustināja rokas. Neko. Biju pārliecināta, ka viņš mani dzirdēja. Biju pārliecināta, ka viņš saprot, ko es saku. Bet viņš nepapūlējās man dot ne mazāko zīmi. Ak, kādas rūgtas dusmas un nožēlu es izjutu!

Palaidu vaļā viņa rokas. Piecēlos un tad pastāstīju viņam, ko biju nolēmusi. Ja jau nespēju palīdzēt viņam, tad ir citi cilvēki, kuriem varu būt noderīga. Man jādzīvo sava dzīve. Atceros savus vārdus pavisam precīzi, jo turpmākais mani pārsteidza.

4 Pagāju viņam garām pie loga. Laukā bija satumsis. Mežā iekliedzās pūce. Krūtīs smacēja, un vārdi atteicās nākt pār lūpām, bet jutos stipra. Zināju, ka man taisnība un tas nenotiek bieži. Es teicu: mana dzīve, Eklend, man ir tikai viena. Es tevi vairs nekopšu. Es tevi mīlu, bet vairs nekopšu. Es tev palīdzētu dzīvot, ja justu, ka es to spēju. Bet es nepalīdzēšu tev nomirt kad nav nekādas nepieciešamības nomirt. Es tevi par to nicinu. Es nespēju skatīties, ko tu dari savai mātei un pārējiem tuviniekiem. Pasaulē ir cilvēki, kuriem klājas daudz sliktāk nekā tev. Vai zini, ko nozīmē šis braucamkrēsls un šis klusums? Gļēvulību.

Es neatskatījos. Raudzījos ārā pa logu tumsā un domāju: man ir divdesmit deviņi gadi. Es domāju par mājām un naudu, un mēģinājumiem darīt labu. Izdzirdu klusu skaņu. Sākumā nesapratu, kas tā par skaņu. Tad sapratu. Tā bija Eklenda balss. Viņš izrunāja manu vārdu.

Viņš izrunāja Džeinas vārdu trīs reizes. Viņa pagriezās, un Eklends pastiepa viņai pretī roku. Viņš teica: Es varu runāt. Un staigāt. Un domāt. Un just. Tu man liki sajust dziļu kaunu.

Džeina klusi iekliedzās. Apgaismojums bija ļoti slikts. Patiesībā viņa spēja izšķirt vienīgi braucamkrēsla aprises un Eklenda stāvu tajā. Viņa seja pustumsā izdalījās kā bālgans plankums. Uz mirkli Džeinai šķita, ka viņai tikai izlicies, tik nekustīgs bija šis stāvs, bet tad viņa saprata, ka nav vis izlicies. Acis pieplūda ar asarām. Viņa paspēra soli uz priekšu, tad vēl vienu. Viņa paskatījās uz pretim pastiepto roku, tad, satvērusi to, nometās ceļos.

-    Tu esi apgriezusi matus.

Eklenda pirksti pieskārās viņas kaklam. Viņš pabumīja matu šķipsnu starp rādītājpirkstu un īkšķi. Džeina pavērās augšup.

-Es tevi pazinu. Alās… Etaplā…

Viņš runāja lēni. Balss kavējās pie līdzskaņiem, it kā viņš tiem neuzticētos. Džeina redzēja, ka viņa skatienā kaut kas nozibsnī, tad viņa seja kļuva atkal mierīga un koncentrēta.

-   Es pazinu tavu balsi. Ilgi pirms tam, kad tu pienāci pie manas gultas. Es dzirdēju tavu balsi. Dzirdēju visu, par ko biju domājis, ka esmu zaudējis. Angliju. Šo māju. Kaut ko vēl svarīgāku kaut ko vēl svarīgāku par to. Gribēju kliegt, bet nevarēju.

Viņš nokāra galvu. Pustumsā viņa mati bija zaudējuši jebkādu krāsu. Viņš nopūtās. Džeina lēnām pastiepa roku un pieskārās viņa sejai.

-   Es vienmēr domāju par tevi… Viņš apklusa, tad turpināja: Es domāju par tevi kā par sava brāļa nākamo sievu: Es tevi neredzēju…

Džeina atrāva roku.

-   Ir jau labi, Eklend, viņa ierunājās. Es to zinu. Es saprotu. Bet mēs vienmēr esam bijuši draugi.

-   Nē. Tu nesaproti. Tu nemaz nesaproti. Es jūtos tik briesmīgi noguris. Baidos, ka nespēšu paskaidrot. Ja tu tikai paskatītos uz mani…

Tieši tobrīd Džeinā pamodās cerība. Viņa tai pretojās. Viņa mēģināja sev iestāstīt, ka nevajag cerēt, bet tas bija neiespējami. Cerība pamodās un nebija noslāpējama. Viņa ielūkojās Eklenda sejas aprisēs. Viņa ielūkojās acīs, kuru nevienādā krāsa viņu vienmēr bija satraukusi, kuras nesaskaņu viņa vienmēr bija mīlējusi. Šajās acīs atspoguļojās izteiksme, kādu viņa nekad agrāk nebija redzējusi un nebija gaidījusi, ka ieraudzīs.

-    Eklend… Džeina ierunājās.

-                Es zinu. Vai tas nav dīvaini? Eklenda plauksta uzgūla viņējai.

— Es nekad to nebūtu varējis iedomāties. Un tomēr tās ir tik spēcīgas. Kad tu tikko runāji. Kad es uz tevi skatos. Varbūt tās vienmēr bijušas. Tikai nepamanītas. Man liekas, ka esmu tās nojautis. Reizi vai divas.

Viņš pacēla roku un noglāstīja Džeinas vaigu. Viņš izzīmēja ar pirkstu viņas uzacu līniju.

-    Tavās acīs mirdz gaisma. Viņš ļāva rokai noslīdēt. Un tavi mati tavi mali ir kā bruņucepure. Tu pirmīt runāji tik dedzīgi. Viņš saminstinājās. Vajadzīga drosme, lai visu lo pateiktu. Vai tu vienmēr esi bijusi tik drosmīga? Kāpēc es to nepamanīju?

-    Nē. Nē. Ne jau drosme, Džeina steidzīgi noteica. Tā nemaz nav drosme. Ja esmu pārvērtusies…

-Nāc šurp!

Piecēlies Eklends aizveda viņu pie loga, un viņi stāvēja, raudzīdamies uz Vinterskombu. Džeina vēroja, kā mēness sejai priekšā aizslīd mākoņi, likdami tai satumst, tad atkal iemirdzēties. Eklends pavērās Džeinā.

-  Tu esi pārvērtusies. Pa kuru laiku? Kāpēc?

Džeina nodomāja: tagad es viņam vairs neesmu neredzama, vairs ne. Var gadīties, ka es vairs nekad nebūšu neredzama.

-   Varbūt tur vainojams mans darbs, viņa sacīja. Un tas, ka kļūstu vecāka. Un karš…

-     Ak, šis karš, atteica Eklends un apskāva viņu.

Izlasījusi šo mātes ierakstu dienasgrāmatā, es pametu Vekstonu snaužam savā krēslā un izgāju dārzā. Devos lejā pie ezera un bērzu birzs. Šķērsoju vietas, kas atklājās skatienam pa erkera logu toreiz, mana tēva atveseļošanās vakarā.

Izdzirdu mātes balsi skaidrāk, nekā jebkad biju dzirdējusi trīsdesmit gadu laikā: tā mani atgrieza bērnībā. Redzēju māti tādu, kāda viņa parasti bija: no viņas staroja miers, un viņas klātbūtnē bija droši. Pirmajos astoņos manas dzīves gados viņa ne reizi nav devusi man iemeslu šaubīties par viņas mīlestību un viņas iejūtību ne man, ne manam tēvam. Viņa nedusmojās kā Konstance par niekiem: ka kleitai nav pareizais tonis, ka neapmierina matu sakārtojums. Viņa bija brīva no liekulības. Viņu varēja sadusmot meli, visvairāk netaisnība. Lūk, mana māte, tagad spēju sajust viņas spēku un viņas stiprumu. Laba sieviete. Bet kā es biju viņai atmaksājusi? Ar neuzticību.

Biju ļāvusi viņai aizslīdēt projām no sevis, biju ļāvusi viņu aizmirst, biju ļāvusi Konstancei ieņemt viņas vietu. Zināju, ka visam iespējams rast attaisnojumu. Mana māte mira jauna: dzīvie vienmēr ieņem mirušo vietu. Būt labam, iespējams, nav pati dzīvīgākā īpašība: ne jau labie ļaudis ir tie, kas vispirms saista uzmanību, ienākot telpā. Labais var likties garlaicīgs. Ak vai, attaisnojumu, cik uziet! Tik un tā nicināju sevi.

Apsēdos ezera krastā un domāju par laulības dzīvi, kas, jādomā, ari var likties garlaicīga, lai gan ticu, ka tā spēj atnest vislielāko piepildījumu. Sēdēju pie ezera un sāku apjaust, kam gribēju noticēt: es gribēju ticēt mātes viedoklim. Gribēju ticēt viņas mīlestībai pret tēvu un tēva mīlestībai pret māti. Es gribēju ticēt, ka tieši manas mātes mīlestība atjaunoja vispirms tēva runasspējas un pec tam arī veselību. Šajā ziņā mēs visi esam bērni, es nodomāju, mums visiem nepieciešama nepārejoša ticība mīlestībai, kas mūs laidusi pasaulē, ilgi pēc tam, kad esam sasnieguši to vecumu, līdz apjaušam, ka šī vajadzība var būt iracionāla. Mums nepieciešama ticība ilgstošai mīlestībai, pasaku “vēl šobaltdienai”, un es kaismīgi vēlējos noticēt, ka manu vecāku gadījumā pasakām raksturīgās beigas atbilst īstenībai. Taču, protams, neizliku bez šaubām: par to bija parūpējusies Konstance.

Es gandrīz vai sāku viņu ienīst, biju piegājusi tuvāk naidam nekā jebkad. Es ienīdu viņu par milzīgo pašpaļāvību, ar kādu viņa rakstīja, viņas smieklīgo pieņēmumu par saitēm, kas saistīja viņu ar manu tēvu, viņas nesatricināmo pārliecību, ka tā bijusi viņa, kas izkārtojusi manu vecāku laulības, ka tās ir merkantils darījums, aprēķina laulības.

Cik varēju atcerēties savu vecāku kopdzīvi, nekas nedeva iemeslu šādai pārliecībai, vairāk šķiet, ka manam tēvam šāda doma liktos zaimojoša. Bet tik un tā šaubas bija iesētas, un tās neizklīda. Dienasgrāmatās aprakstītais tēvs reiz jau bija izturējies nožēlojami pret Džennu. Pirmskara gadu gaisīgais bezdievis ne ar ko neatgādināja tēvu, kādu to atcerējos. Bārdainais stāvs Etaplas alās, klusā figūra braucamkrēslā tic visi man bija svešinieki.

Atgriežoties mājā, jau biju nonākusi pie pārliecības, ka Konstances dāvana pagātne bija tīša, izplānota ļaunprātība: uzlūkoju dienasgrāmatas ar aizdomām un nepatiku.

Pamodies no snaudas, Vekstons nožāvājās un izstaipījās.

-    Nu, viņš sacīja. Kas notika tālāk?

Es daļēji jau zināju, kas notiks tālāk, jo biju nedaudz palasījusi uz priekšu. Lasīju labāk atzīties godīgi ar nenoliedzami ļaunu prieku.

-    Konstance dabu pērienu, es atbildēju.

-    Ļoti labi, sacīja Vekstons.

Kad ziņa par Eklenda saderināšanos ar Džeinu nonāca līdz Konstancei un pagāja vairākas nedēļas, līdz to uzzināja pat Eklenda tuvākie ģimenes locekļi, viņa sāka dejot sava īrētā Londonas dzīvokļa viesistabā. Jauno ziņu vēstulē pavēstīja Gvena. Konstance pasvieda gaisā vēstules lapas un ļāva tām izkaisīties pa paklāju, tad salasīja. Bija jānotiek tam, ko viņa gribēja, neviens viņas varai nespēja pretoties: Konstance citu pēc citas noskūpstīja vēstules lapas.

Viņa paturēja pie sevis jaunumus visu dienu. Viņa glabāja tos līdz pat vīra pārnākšanai. Arī tad viņa tos vēl kādu laiku neatklāja. Kad būtu piemērotākais brīdis tos pavēstīt? Un kā? Bauda Konstancei patika izauklēt noslēpumus bija neizmērojama.

Vakariņu laikā Konstance neko neteica. Viņa gatavoja vīram priekšnesumu kā aktrise pirms iziešanas uz skatuves. Viņas acis mirdzēja. Vaigi bija piesārtuši. Konstancei runājot, viņas mazās plaukstas, spīdinot dārgakmeņus, žestikulēja. Viņa bija izlaidusi matus tā, kā patika vīram. Mugurā viņai bija jauna, koša un skaista kleita. Čūskveida aproce vijās ap viņas roku: vienreiz, divreiz, trīsreiz. Šoreiz esmu viņu viltībā pārspējusi, Konstance nodomāja.

Pēc vakariņām viņa pieglaudās vīra plecam. Viņa noskūpstīja vispirms savu mazo sunīti, tad viņu. Viņa spēlēja vienu no savām mīļākajām bērnišķīgas koķetes lomām. Uzmetusi ieslīpu skatienu, Konstance atgādināja vīram viesības, uz kurām viņi bija solījuši ierasties, un mīļi ieteicās, ka daudz patīkamāk būtu palikt mājās.

Desmitos viņa skūpstoties un sačukstoties uzveda vīru augšstāvā. Desmitos piecpadsmit vispirms kautrīgi, tad izaicinoši viņa izģērbās. Desmitos trīsdesmit Stēms atradās viņas gultā, un viņa, uzgūlusies tam virsū, aptvēra vīra kaklu ar savām sīkajām rokām un apvija kājas ap viņa vidukli. Es uzdāvināšu viņam ekstāzi, Konstance noteica pati pie sevis, un pēc tam viņam pateikšu.

Aiz viņu laulības gultas atradās spogulis. Konstance vēroja savu izrādi. Viņa kustējās augšup un lejup. Viņas āda bija rožaina. Viņas mati bija gari un ļoti melni. Viņas lūpas bija asinssārtas. Runā ar mani, satrauc mani, viņa čukstēja. Man tas patīk.

Kad tas bija galā, Konstance kādu brīdi gulēja vīra apskāvienos. Viņa skaisti notēloja gurdenumu. Uz mirkli viņa izlikās aizmiegam. Aizvērtām acīm viņa gaidīja īsto brīdi. Cik ilgi vajadzētu gaidīt? Piecpadsmit minūtes? Desmit? Un tad, kad par saderināšanos būs pateikts, vai par apmešanos Pīla mājā runāt uzreiz vai nogaidīt? Nē, viņa nespēj gaidīt. Viņa pastāstīs par saderināšanos un tad uzsverot Eklenda jauno pieķeršanos Džeinai ierunāsies par māju.

Konstance pieslējās sēdus. Jauki nožāvājusies, viņa izstaipījās.

-    Montegjū, viņa ierunājās, man ir daži jaunumi.

-    Vienu mirklīti, dārgā! Stēms izkāpa no gultas, piegājis pie sava rakstāmgalda, to atslēdza un pagriezās. Te tev būs dāvana, Konstance, viņš sacīja.

Konstance acumirklī aizmirsa visu. Viņa bērnišķīgi priecājās par katru dāvanu, bet Stēma dāvanas vienmēr bija izšķērdīgas. Tomēr šī bija dīvaina dāvana: divas aploksnes. Ar pieklājīgu žestu, kas tūdaļ izraisīja Konstances modrību, Stēms tās ielika viņai klēpi.

Konstance atvēra aploksnes un kādu brīdi, jūtot skudriņas pārskrienam pār muguru, apdomāja to saturu. Viņa turēja rokās divas biļetes uz okeāna laineri, vienvirziena biļetes no Sauthemptonas līdz Ņujorkai.

-    Kas tas ir? viņa beidzot aizžņaugtā balsi ievaicājās.

-    Rezervētas vietas, Konstance. Viena tev, viena man. Palūk, uz tām rakstīti mūsu vārdi.

-    To es redzu. Nodurtu galvu, slēpjot seju, Konstance sacīja. Datumu es arī redzu. Tas ir nākamo mēnesi.

-     Decembri. Jā. Ap Ziemassvētkiem, mana dārgā, mēs būsim Ņujorkā.

-Ņujorkā? Kā mēs varam būt Ņujorkā? Ir taču karš.

-Tas nekas. Laineri joprojām kursē. Ceļojums ir pilnīgi iespējams.

Konstance pazina šo līdzsvaroto un nesatricināmo toni. Viņa riskēja uzmest vīram zibenīgu skatienu. Viņš bija apsēdies Konstancei blakus un ar vieglu smaidu uz lūpām Konstanti aukstasinīgi uzlūkoja.

-    Un cik ilgi mēs tur paliksim, Montegjū? Mēnesi? Divus mēnešus?

-    Nu, mēs paliksim ilgāk. Manuprāt, mēs varētu tur palikt… uz visiem laikiem.

Konstancei nepatika tonis, kādā Stēms runāja. Zem pieklājības slāņa varēja nojaust zināmu ledaina triumfa pieskaņu. Viņa riskēja mazliet pačīkstēt.

-    Uz visiem laikiem? Konstance pievilka vīru tuvāk un apvija rokas viņam ap kaklu. Montegjū, mīļais, nevajag par mani zoboties! Kā mēs varam dzīvot Ņujorkā? Tevi taču šeit gaida darbs. Banka. Ieroču fabrikas…

-    Ak, par to esmu parūpējies, Stēms bezrūpīgi atbildēja. Vai tad es neteicu? Jūtams, ka amerikāņu iejaukšanās kara gaitā ir bijusi izšķirošā. Ilgi tas neturpināsies. Ieroču fabrikas es pārdevu par labāku cenu, nekā sagaidāms pēc gada.

-     Montegjū, bet banka…

-    Man ir partneri, kas spēj banku pārvaldīt. Visādā ziņā tai ir sakari ar Volstrītu. Nevar būt, ka tu neatceries! Esmu par to runājis.

-    Neko es neatceros. Konstance īgni atrāvās. Tu nekad neesi pieminējis Ņujorku. Vai Ameriku.

-   Varbūt tu neklausījies. Vai tevi šī doma neiepriecina? Es domāju, ka tu būsi sajūsmināta. Mīļā, tu taču vienmēr esi gribējusi ceļot. Tev patīk pārmaiņas. Ņujorka ir mainīga pilsēta. Vēlāk tev Londona liksies pavisam garlaicīga…

-   Es negribu dzīvot Londonā, Konstance izmeta. Es jau tev teicu. Mēs par to runājām. Es gribu dzīvot Pīla mājā…

-    Pila mājā? Stērns izlikās pārsteigts. Bet, Konstance, tas vairs nav iespējams. Es to pārdevu.

Konstance sastinga. Viņas seja piesarka.

-    Pārdevi? viņa lēni ierunājās. Kad tu to paspēji izdarīt?

Stērns paraustīja plecus.

-   Mana dārgā, šonedēļ, pagājušajā nedēļā esmu aizmirsis datumu. Konstance, tu tik bieži maini savas domas. Es nospriedu, ka tava vēlēšanās dzīvot Pīla mājā ir tikai pārejoša kaprīze. Man neienāca pat prātā…

Viņš apklusa. Konstancei kļuva pavisam skaidrs, ka vīrs melo. Neienāca prātā! Nē, viņai nebija šaubu, ka Montegjū zināja, cik ļoti viņa tīko pēc šīs mājas, un, pats sliktākais, iespējams, zināja arī kāpēc.

Konstance cieši iekoda lūpā savus baltos zobiņus. Teju, teju acīs sasprāgs asaras. Atrasties tik tuvu mērķim, kad viss ieplānotais katrā ziņā piepildījās, un tad tikt sava vīra viltībā pārspētai. Sātans, sātans, sātans, viņa klusībā noteica un sažņaudza rokas dūrēs.

-   Dārgumiņ, sacīja Stērns Stērns, kurš gandrīz tikpat kā nelietoja mīļvārdiņus. Viņš pieliecās, lai Konstanci apskautu. Viņa balsī cik ļoti viņa neieredzēja Stēma aktiera spējas ieskanējās nožēla.

-    Konstance, dārgā, tu izskaties bēdīga. Ja vien es būtu zinājis! Man piedāvāja nopirkt uzreiz gan Pīla māju, gan Ārlingtonu īpašumu. Piedāvātā cena bija ļoti izdevīga…

-     Par to es esmu pārliecināta, Konstance nomurmināja. Par to es esmu pārliecināta.

Viņai par lielām dusmām, maza, nikna asara noritēja pār vaigu. Sagādājot vēl lielākās dusmas, viņas vīrs vispirms noskūpstīja asaru, pēc tam viņas lūpas.

-   Konstance, Stērns turpināja, viņu apskaudams. Padomā pati! Skotijā tu biji ļoti kategoriska. Tikai ne Vinterskomba, tikai ne Vinterskombas tuvumā tu sacīji. Un bez tam mūsu mazā pasaule atceries, mēs par to runājām. Šī pasaule pēdējās nedēļās ir sarukusi. Vai tev neliekas, ka Pīla māja nav īpaši pievilcīga bez Vinterskombas zemes un Koningemu muižas? Un tās, man bail, es nekad nedabūšu nekad, ja baumas, ko dzirdu, ir patiesas…

-Baumas? Kādas baumas?

-    Ka Dentona parādus brīnumainā kārtā iespējams atmaksāt. Ka Eklends un zināmā mantiniece ir pamatīgi samīlējušies. Tādas ir baumas, dārgā.

-    Tu domā Eklends un Džeina? Samīlējušies? Konstance atbrīvojās no viņa skāviena un papurināja galvu. Nekad mūžā neesmu dzirdējusi neko tik muļķīgu.

-    Vēl vairāk nekā samīlējušies, vismaz tā es dzirdēju. Solījušies. Stēms piecēlās. Solījušies un saderinājušies, lai apprecētos, viņš ar zināmu uzsvaru piebilda.

Konstance atlaidās spilvenos. Tā kā viņa bija ļoti dusmīga, tad prātīgāk būtu nerunāt. Stērna pēdējā piezīme slēpj ļaunumu, viņa sev teica, bet, ja arī ne ļaunumu, tad nepārprotamu vēlēšanos ievainot. Turklāt, ja jau viņai jātēlo vienaldzība pret Eklendu, viņa nedrīkstēja izrādīt, ka ievainojums sāp. Protams, viņai vajadzēja būt piesardzīgākai, rīkoties smalkāk tagad tas skaidri redzams. Moda bija viņu brīdinājusi. Arī viņa pati sākumā bija uzskatījusi Stēmu par spēcīgu pretinieku un ko viņa bija izdarījusi? Viņa bija kalusi plānus un, to darot, aizmirsusi, ka arī viņas vīram varētu būt prātā kādi plāni.

Muļķīga kļūda. Konstance uzlūkoja vīru. Ja arī Stēms izjuta triumfu, ka viņu pārspējis, tad labi prata to apslēpt. Konstance noskatījās, kā, saglabādams parasto līdzsvaru, viņš atlika kuģa biļetes atpakaļ aploksnēs, un, vīru vērodama, viņa juta, kā dusmas vispirms mazinās, bet tad pārvēršas apbrīnā. Viņš man ir vairāk nekā piemērots, Konstance sev teica un tā kā viņa mīlēja cīņu sāka kalt jaunus plānus. Jā, Stēms ir uzvarējis šajā kaujā, bet uzvarēt kaujā vēl nenozīmē uzvarēt karā. Vīra aizsardzības sistēmā bija sīka, bet saskatāma plaisa.

-     Montegjū… viņa domīgi iemnājās.

-    Jā, mīļā? Stērns nezin kāpēc piesardzīgi atbildēja.

Konstance pastiepa roku un novilka viņu sev līdzās. Uzsmaidījusi

vīram visnevainīgāko smaidu, viņa pamanīja, ka viņš saspringst.

-    Montegjū, viņa ierunājās. Pasaki man tagad patiesību! Vai esmu devusi iemeslu tavām dusmām?

-    Dusmām? Stēms nedaudz stīvi atvaicāja. Protams, ne! Kāpēc lai es dusmotos? Bez tam es reti dusmojos. Esmu aplaimots vai nosodīts ar vēsu temperamentu. Dusmošanās ir velta laika šķiešana.

-    Tiešām? Konstance uzmeta viņam ieslīpu skatienu. Tas nozīmē, ka tu nekad nedusmojies?

-    Reizēm. Viņu skatieni sastapās. Man nepatīk, ka mani sadusmo, Konstance.

-    Sadusmo! Konstance savaikstīja grimasi. Augstās debesis! Esmu pārliecināta, ka neviens neuzdrošinātos tevi sadusmot. Vismaz es katrā ziņā ne. Cik dīvaini! Tad tās nevarētu būt dusmas. Tomēr, skatoties uz tevi, kad tu man devi tās biļetes, es nodomāju…

-   Tā ir dāvana, Konstance. Pārsteigums.

-   Ak, ļoti jauks pārsteigums, protams. Tomēr es nesaprotu. Ja tu nebiji dusmīgs, vai tad tu biji greizsirdīgs? Zini, Montegjū, man ir aizdomas, ka tu biji greizsirdīgs! Ak tad tā! Viņa pacēla skatienu. Es to redzu tavā sejā. Esmu trāpījusi. Tu esi greizsirdīgs uz Eklendu. Tāpēc tu tik izdevīgi atbrīvojies no Pīla mājas, tāpēc tu mani gribi nosūtīt uz otru zemes pusi. Man ir aizdomas, Montegjū, ka tu gribi mani dabūt tālāk projām no… Vinterskombas kārdinājumiem.

Konstancei par aizkaitinājumu, Stērns šo pieņēmumu uztvēra ar pieklājīgu un nesatricināmu jautrību.

-   Konstance, mīļā, es negribu tev sagādāt vilšanos. Zinu, ka sievietēm patīk piedēvēt vīriešiem šādus motīvus. Sievišķīgajai domāšanai tas ir ļoti raksturīgi. Bet diemžēl tu maldies. Man piemīt daudzi trūkumi. Bet greizsirdība man nepiemīt.

-    Patiešām, Montegjū?

-   Man žēl, bet tā ir patiesība. Eklends tev neko nenozīmē. Es to zinu tāpēc, ka tu daudzas reizes man to esi teikusi. Neatliek nekas cits kā atzīt, ka mani motīvi ir gluži finansiāli.

-   Tu gribi teikt, ka nekad neesi izjutis greizsirdību, Montegjū? sacīja Konstance, kura nedomāja padoties.

-    Nē, cik varu atcerēties, viņš īsi atteica. Cenšos nebūt īpašniecisks.

Konstance, beidzot nojautusi nepietiekami slēptu vājo vietu, viegli sarauca uzacis un atlaidās spilvenos.

-    Protams, tagad es atceros, viņa domīgi noteica. Kā tu īsti sacīji? Ka tu īpaši neraizējies par fizisko uzticību jā, tieši tā tu sacīji. Ak vai. tu esi tik augstsirdīgs, Montegjū! Es nepavisam tāda neesmu.

-   Tiešām, Konstance?

-    Nemaz! Konstance izsaucās, atkal apsēzdamās un satverdama viņa delnu. Es esmu tik greizsirdīga un īpašnieciska, cik vien tas iespējams. Ja tu tik vien kā paskatītos uz citu sievieti, es sākšu pamazām mirt. Ja tu liksies ar viņu gultā ak, Montegjū, cik tas būs šausmīgi! Es jutīšos kā sagriezta sīkos gabaliņos ar maziem, asiem nazīšiem…

-     Konstance, nerunā tā! Stērns saspieda viņas plaukstu. Tev jāzina tev nedraud tādas briesmas… Viņš palaboja teikto: Tev nedraud tūlītējas briesmas. Es esmu ar tevi apmierināts. Es neilgojos pēc citām sievietēm.

Konstance klusi iekliedzās un piekļāvās viņam. Atzīšanās, viņa nodomāja piekļaudamās: beidzot atzīšanās. Viņa juta uzbangojam triumfa vilni, kam gandrīz nekavējoties sekoja daudz pretrunīgāku emociju uzplūdi. Stēma apskāvieni, viņa glāsti, viņa lūpas uz pieres tas viss Konstancē izraisīja dumpīgu vēlēšanos būt patiesīgai, taču būt patiesīj’ai nozīmēja sevi atklāt, un to viņa nevarēja atļauties ar Stēmu vismazāk. Viņa atrāvās.

-   Te nu mēs esam, viņa jau mierīgāk sacīja. Man ir greizsirdīga daba, bet tev nav. Lai gan es īsti neticu, ka tu esi tik vēss, kā pats apgalvo. Pieņemsim, ka mani ieinteresē cits vīrietis… Pieņemsim, ka es iegādājos mīļāko. Protams, es to nekad nedarīšu, bet ja izdarītu? Tad taču tu nebūtu vienaldzīgs? Kaut mazdrusciņ? Palikt vienaldzigam nebūtu cilvēcīgi, Montegjū.

-   Nu labi. Ja jau tu tā vēlies. — Stēms, nedaudz aizkaitināts, pameta ar roku. Tādā gadījumā es acīmredzot nepaliktu nejūtīgs. Bet es mēģinātu savaldīties. Es jau tev teicu. Starp vīrieti un sievieti pastāv citi uzticības veidi, kas man liekas svarīgāki. Kad es to sacīju…

-   Jā, Montegjū?

-   Es lūkojos daudzus gadus uz priekšu. Es domāju par mūsu vecumu neatbilstību. Es mēģināju būt reālists. Galu galā, tu esi ļoti jauna. Viņš vilcinājās. Kad tev, Konstance, būs trīsdesmit, es tuvošos sešdesmitiem. Stēms apklusa. Konstance viņu uzmanīgi vēroja.

-   Nu es saprotu, viņa beidzot klusi sacīja. Es saprotu. Tu runāji par nākotni, nevis tagadni?

-   Acīmredzot. Konstance, mēs esam precējušies tikai gadu. Mazāk nekā gadu…

-   Gadu? Konstance izsaucās savādā balsī. Pagājis tikai gads? Man likās daudz vairāk. Es esmu laimīga ar tevi, Montegjū. Kad esmu kopā ar tevi, es nejūtu laiku. Es jūtu tu mani pārveido… Strauji pieliekusies, Konstance sāka pārklāt vīra seju ar ašiem skūpstiem. Tik tiešām! Tā ir patiesība. Ja es būtu kopā ar tevi visu laiku ja es nekad nebūtu viena pati, man liekas, es spētu pārvērsties vēl vairāk. Es varētu kļūt… Viņa aprāvās. Bet nekas. Tas nav svarīgi. Es tikai gribēju pateikt, es priecājos, ka tu nopirki šīs biļetes.

-   Tā ir patiesība? Stēms saņēma viņas zodu un, pavērsis Konstances seju, skumji ieskatījās viņai acīs. Tā ir patiesība? Ar tevi, Konstance, es nekad neesmu drošs. Iespējams, tu tiešām domā to, ko tu saki. Iespējams, tu gribētu domāt to, ko tu saki. Iespējams, tu vienkārši izliecies…

-   Tā ir patiesība. Tā es domāju. Tā es domāju tagad. Protams… —

Konstance nodūra skatienu un pasmaidīja. Protams, es nevaru runāt par nākotni. Ja es tagad tā domāju, tas nenozīmē, ka es tāpat domāšu pēc piecām minūtēm vai pieciem gadiem… Saproti? Es esmu godīga, Montegjū. Es pazīstu savu raksturu. Es tev dodu sīkas vaļsirdības drupatas, bet tas ir daudz vairāk, nekā jelkad kāds cits saņēmis no manām rokām. Lūk! Patiesība. Tobrīd, kad devi man biļetes, es nebiju pārāk iepriecināta. Bet tagad esmu. Es domāju, ka tu esi rīkojies gudri un prātīgi, un es domāju, ka mēs Amerikā būsim laimīgi. Iedomājies tikai… Nometusies gultā uz ceļiem, viņa apkampa Stēma kaklu. Mums pavērsies jauna pasaule, kuru iekarot, tieši tā, kā bijām plānojuši. Kāda mums daļa par Londonu, Vinterskombu un tiem, kas tur dzīvo? Mēs varam būt pārāki. Mēs varam sākt no jauna. Cik žēl, ka nav jābrauc jau rīt! Tu redzēsi, cik es tev būšu noderīga. Es pūlēšos un plānošu mums būs pašas labākās viesības, paši labākie viesu saraksti, visa pilsēta būs pie mūsu kājām! Es tev būšu lieliska sieva! Tu skatīsies uz mani un domāsi: Konstance ir neaizvietojama…

-   Bet, dārgā, es jau tā domāju, Stēms atturīgi noteica.

-   Tu domāsi vēl vairāk! Konstance izsaucās, traukdamās uz priekšu, neiedziļinādamās komplimenta zemtekstā. Kā paradusi, viņa steigā sāka kalt plānus: kur viņi dzīvošot, kā viņi dzīvošot, sīkumu pēc sīkuma.

Stēms klausījās, nedaudz pārsteigts. Viņš jutās aizkustināts. Konstances optimisms bija neviltots kā bērnam un tikpat dedzīgs. Stēms negaidīja, ka šī sajūsma vai optimisms būs ilgstošs, taču atklāja, ka ir maldījies. Nākamajās nedēļās sievas pacilātība palika nemainīga, pieķeršanās viņam nemazinājās.

Viņa apmeklēja draugus, viņa zvanīja, viņa virknēja adreses un tikšanās. Viņa pirka jaunus tērpus un jaunas rotaslietas. Katru vakaru, Stērnam atgriežoties, Konstance triumfējoši viņam izrādīja savus jaunieguvumus.

Reizi vai divas Stēms viņu brīdināja, ka ceļš uz uzvarām sabiedrībā varētu būt daudz sarežģītāks, nekā viņa iedomājas: viņa tautība, Stēms paskaidroja, varētu viņiem Ņujorkā aizvērt daudzas durvis.

Konstance, atmetusi galvu, atvairīja visas aizdomas. Viņa sacīja, ka pret šādiem aizspriedumiem izturēsies ar nicinājumu, kādu tie pelnījuši.

-   Neviens no viņiem nespers kāju manās viesībās, viņa paziņoja.

-   Viņi uz tām nenāks šā vai tā. To jau es tev gribu ieskaidrot.

-   Jo labāk, viņa izsaucās. Jo es viņus negribu redzēt!

Konstances enerģija un sajūsma noplaka tikai vienreiz, un tas notika pēc uzkāpšanas uz kuģa. Jūra viļņojās, un Stēmam tas patika. Konštance zobojās par to, ka viņam patika pastaigāties pa kuģa klājiem, stāvēt pie borta un lūkoties Atlantijas okeāna plašumos. Ūdens bija svina krāsā, debesis viscaur pelēkas. Gan dienā, gan naktī pie apvāršņa vienmēr vīdēja šaura gaismas strēle.

Stēms mēģināja pierunāt sievu iziet uz klāja, un vienreiz, pirmajā vakarā, Konstance paklausīja. Viņš rādīja mēness atblāzmu ūdenī. Aizvedis Konstanci uz kuģa pakaļgalu, viņš rādīja, kā putojas ūdens zem kuģa ķīļa. Viņš runāja par turbīnu jaudu.

Konstance to visu vēroja drebēdama. Viņa sacīja, ka nemīlot jūru. Tā viņu biedēja. Viņa atgriezās kuģa iekštelpās un palika tur visu ceļojuma laiku. Katru vakaru Konstance spēlēja bridžu uz augstām likmēm, parasti uzvarēdama. Viņa iepazinās ar daudziem cilvekiem, kuri vēlāk varēja noderēt, lai viņa gūtu panākumus Ņujorkas sabiedrībā. It īpaši Konstance flirtēja ar vienu no viņiem, ar jaunu cilvēku no senas Ņujorkas ģimenes, kurš atgriezās mājup no kara.

Atbraukšanas dienā Konstancei bija labs garastāvoklis. Viņa uzlūkoja Manhetenu ar mīlestību un gaidām. Stāvot uz klāja, viņa vīru noskūpstīja ne bez kaisles. Pret Stēmu pavērstā seja valdzināja. Mīļotais, viņa sacīja, kā bija sākusi saukt vīru ceļojuma laikā. Montegjū, mīļotais! Tu mani esi padarījis ļoti laimīgu. Nevaru vien sagaidīt, kad tikšu krastā. Esmu sauszemes radījums, kā redzi. Viņa uzmeta Stēmam ķircinošu skatienu. Man patīk ietve zem kājām. Tad es varu ātrāk paskriet.

Nonākusi dienasgrāmatā ap šo vietu, es uz kādu laiku pārstāju to lasīt. Bija savādi lasīt par notikumiem, paredzot to iznākumu, bet, nonākusi līdz ceļojumam pār Atlantiju, es sāku justies neērti. Es zināju, kas sekos: es gandrīz zināju.

Vai redzat? Veidojās sakarība. Šī sakarība saglabājās vairāk nekā divpadsmit gadus, laika posmu, kas šķīra 1918. gadu, kad beidzās karš un apprecējās mani vecāki, un 1930. gadu, kad piedzimu es.

Mani vecāki šajā laikā dzīvoja Vinterskombā. Mans tēvs dažus gadus strādāja kā līdzīpašnieks kādā Londonas komercbankā, jādomā, pūledamies atmaksāt daļu naudas, kuru viņš bija parādā Džeinai. Darbs viņam nepatika un viņu neinteresēja. Tēva asais prāts, viņa vērīgā inteliģence, viņa talants uzvarēt teorētiskās diskusijās, interese un mīlestība uz literatūru, vēsturi un filozofiju tas viss ne pārāk atbilda finansu pasaules prasībām. Šajā ziņā viņš, iespējams, bija savas kārtas gūsteknis: dzīšanās pēc ienākumiem ievilka rievas ap viņa muti.

Pēc sava tēva nāves tā bija trieka jeb, kā mēs teiktu, infarkts un atgadījās 1923. gadā tēvs no komercbankas aizgāja, lai pilnībā nodotos Vinterskombai. Viņš arvien vairāk tika iesaistīts mātes daudzajos labdarības projektos, it īpaši bāreņu patversmju projektēšanā. Par šo tēmu viņš sarakstījis vairākus pamfletus un pat kādu bridi enerģiski piedalījās kampaņā par trūkumcietēju parlamentāru sociālās aprūpes reformu. Viņš bija nonācis pie pārliecības, ka attiecīgās iestādes ne tikai bāreņu patversmes, bet arī cietumi atstāj dziļu iespaidu uz to iemītnieku mentalitāti. Ja cilvēkus iesprosto būros, viņš mēdza sacīt, tad acīmredzot viņi uzvedīsies kā dzīvnieki.

Daudzos uzskatos ka mazgadīgo likumpārkāpēju cietumiem jābūt sabiedrības uzmanībā, ka bērni bāreņi jāizvieto ģimenēs, nevis iestādēs mans tēvs gāja savam laikam tālu pa priekšu. Manuprāt, tēvs zināja, ka viņa plāni nolemti neveiksmei, bet tas viņu neatbaidīja: viņam patika zaudētas lietas.

Zaudētas lietas maksāja naudu. Vinterskomba maksāja naudu: nākamajos divpadsmit gados daudzi mātes labdarības projekti piepildījās, bet tik un tā veiksmīgi vai neveiksmīgi tie deldēja viņas kapitālu. Man liekas, viņa turklāt viegli paļāvās blēžiem un šarlatāniem, vismaz jaunības gados. Katrā ziņā daži viņas ieguldījumi un visi šie projekti balstījās uz ieguldījumiem nebija prātīgi. Gadu pēc gada ideālisms soli pa solim tuvināja manus vecākus tai aristokrātiskajai nabadzībai, kuru pieredzēju savā bērnībā. Es ar to lepojos un lepojos joprojām, bet lasot pamanīju sakarību. Vinterskombā ideālisms un finansiāla lejupslīde; Atlantijas otrā pusē pragmatisms un nemitīga virzīšanās pretī pasaulīgiem panākumiem.

Konstance un Stēms Ņujorkā dzīvoja zaļas dienas. Stēms Volstrītā bija kļuvis tikpat ietekmīgs kā reiz Sitijā. Konstance dejoja pretim panākumiem Ņujorkas viesistabās.

-   Lēnprātīgajiem piederēs valstība? viņai patika izsaukties; Konstancei ne reizi neradās vēlēšanās mīkstināt zaimus. Kādas blēņas! Lēnprātīgie nogrims.

Katru gadu vienu reizi abas frakcijas sastapās, kad Stēms un Konstance devās ceļojumā uz Eiropu uz Angliju un Vinterskombu. Pēdējais šāds apciemojums notika 1929. gadā Volstrītā krīzes gadā. Nākamajā gadā piedzimu es, un Konstance ieradās uz manām kristībām viena pati bez vīra. Tas bija viņas pēdējais apciemojums toreiz viņu izraidīja no Vinterskombas:

Kaut kas notika un tas izjauca divpadsmit gados izveidojušās attiecības. Es joprojām nezinu, kas tas bija, bet zinu kādu citu faktu: 1930. gadā beidzās arī Konstances laulība ar Stēmu.

Vai redzat manu nepatīkamo stāvokli? Es zināju kaut ko par pagātni un kaut ko par nākotni un man šķita, ka saikne starp tām ir acīm redzama. Konstances apsēstība ar manu tēvu bija kļuvusi par mazu bumbu ar laika degli. Tā turpināja tikšķēt divpadsmit gadus. Jāpieņem, ka, man piedzimstot, bumba uzsprāga: man sprādziens turpinājās vēl daudzus gadus pēc tam.

Un tā kādu vakaru, apmēram pēc nedēļas, kopš Vinterskombā bija ieradies Vekstons, es nolēmu: tālāk vairs nelasīšu. Man bija bail lasīt tālāk un drīz vien jūs skaidri sapratīsiet, kāpēc. Pati sev es šajās bailēs neatzinos. Vienkārši sasaiņoju visas vēstules un dienasgrāmatas un noliku tās malā. Es sasaiņoju pagātni un noglabāju to rakstāmgalda atvilktnēs un čemodānos.

Vekstons manu rīcību nekomentēja. Es domāju, ka patiesībā Vekstons jau bija nolēmis, kādā virzienā došos, un gaidīja, kad es viņam pievienošos. Izbārstīto papīru nozušanu viņš uztvēra pavisam dabiski.

-   Esmu nopircis divas biļetes uz Stretfordu, kādu rītu pie brokastgalda viņš paziņoja.

Uz Stretfordu devāmies nākamajā dienā. Todien un dažas dienas pēc tam mēs norobežojāmies no pagātnes.

***

Izrāde, kuru gatavojāmies skatīties, bija Šekspīra “Troils un Kresida”, viena no Vekstona mīļākajām lugām, kas atspoguļoja viņa pašreizējo apsēstību ar karu.

No rīta aizbraucām uz Stretfordu pie Eivonas, ieturējām lenču, izstaigājām pilsētu, vakarā noskatījāmies izrādi un pa tumšajiem un mierīgajiem lauku ceļiem braucām mājās uz Vinterskombu.

Man šķiet, ka Vekstonam šis brauciens līdzinājās svētceļojumam. Tā bija daļa atvadu no tēvoča Stīnija. Uz Stretfordu mēs bieži braucām arī agrāk, bet vienmēr mūsu ceļojumos piedalījās arī Stīnijs. Šī bija pirmā reize, kad mēs ar Vekstonu tur ieradāmies vieni paši. Vekstons, protams, par to nerunāja. Viņš ne reizi neizrādīja ne mazāko melanholijas pazīmi. Lenču ēdām Stīnija iemīļotajā upmalas krogā. Pēc lenča pastaigājāmies pa pilsētu, Vekstonam prātojot, kuru no senajiem angļu tējas veikaliņiem vēlāk aplaimot. Izvēlējušies sliktāko tējnīcu, kurā bija pieejama Enijas Hezvijas tēja ar krējumu Vekstons bija sajūsmā -, mēs sākām iet pa maršrutu, kuru es jau biju paredzējusi, jo vienmēr gājām pa to kopā ar Stīniju: gar upmalu uz Svētās Trīsvienības baznīcu, kur apglabāts Šekspīrs.

Vekstons nekad nepameta Stretfordu, neapliecinājis cieņu Šekspīra mirstīgajām atliekām. Atradāmies šeit jau kādu divdesmito reizi. Iegājām baznīcā un tuvojāmies kapam. Vekstons izlikās nemanām skolēnu grupu (kura garlaikojās) vienā kapa pusē un japāņu biznesmeni (kas bija vīlies, jo baznīcas iekšienē nebija atļauts izmantot fotoaparātu).

Kādu laiku Vekstons nolūkojās uz uzrakstu kapakmenī. Vēlāk viņš nodibināja acumirklīgu draudzību ar japāņu biznesmeni, ar kuru, aizejot no baznīcas, apsprieda izbraukumus ar autobusu, “Hamleta” nozīmi un ticamību, ka Enija Hezvija būtu gatavojusi vīram tēju ar krējumu.

Kad tējas dzeršana bija galā, Vekstons, svētlaimīgi nevērīgs pret skatieniem un sabikstišanos pie galdiņiem kafejnīcas otrā malā, kur sēdēja studenti, kas viņu bija pazinuši, aizsmēķēja cigareti. Viņš man draudzīgi uzsmaidīja. Acīmredzot viņa domas vēl joprojām kavējās Svētās Trīsvienības baznīcā pie uzraksta, ko viņš tur bija vēlreiz izlasījis: Good friendforJesus sake forbearefTo digg the dust enclosed here.*

—      Lielisks padoms, Vekstons noteica. Kā parasti, viņš nav kļūdījies. Kad būsim atgriezušies Vinterskombā, sakursim ugunskuru.

Nākamajā dienā mēs tā arī izdarījām. Uzzināju Vekstona abu noslēpumaino ceļasomu saturu. Vekstons tās atvēra. Izrādījās, ka tās glabā veselu gūzmu papīru. Nedz viņam pašam, nedz man nebija ļauts tajos ieskatīties.

Bijām izvēlējušies vietu netālu no ezera. Vekstons gatavojās pedantiski. Bēru sārts, viņš jautri sacīja. Tam jābūt pamatīgam.

Apkārt mētājās milzum daudz iekura, milzum daudz sausu žagaru. Stiepām baļķēnus šurpu turpu. Sakūrām jauku ugunskuru. Vekstons izgāza ceļasomu saturu nebija šaubu, ka tās ir vēstules, laikam ari dzejoļi. Kad viss bija sagatavots, Vekstons aizdedza pirmo sērkociņu. Bēru sārts dega skaisti. Papīrs aizsvilās, sausie žagari sprakšķēja, vējiņš plandīja liesmas, uguns laizīja koku un cēlās augšup.

Kļuva neizturami karsts. Mums nācās no ugunskura atkāpties. Reizēm, kad kāda papīra strēmele tiecās atrauties no kaudzes, Vekstons ar garu nūju kā ar kruķi to iebikstīja atpakaļ. Viņam es par to nešaubos — dedzināšana sagādāja lielu prieku.

Sākumā es nebiju tik aizrautīga. Jutu, ka man vajadzēja iebilst, atrunāt viņu. Viena lieta, ja Vekstons atdod liesmām vēstules, savu privāto dzīvi viņam bija visas tiesības izvēlēties, ko ar tām darīt, bet nespēju pieļaut domu, ka viņš nodod aizmirstībai arī dzejoļus. Taču Vekstonam sārts sagādāja tādu prieku, ka arī es aizrāvos. Uguns izraisa

•To, draugs, tev saku: vērā liec.

Šeit raktos pišļus neaiztiec. (Tulk. no angļu vai.) zināmu satraukumu: piromāniskas tieksmes, kas slēpjas mūsos visos. Drīz vien mēs abi enerģiski barojām liesmas: brīdī, kad tās grasījās noplakt, Vekstons parasti lēns un mierīgs gandrīz lēkāja.

-   Tā, lūk, viņš beidzot sacīja. Tas ir viss. Viss pelnos. Es jūtos daudz labāk. Tagad es parādīšu tam Jeilas plēsoņam, ko es par viņu domāju.

Es apmulsu.

-   Te nav visas, Vekston, beidzot sacīju. Vēl ir tavas vēstules Stīnijam. Tās atrodas mājā. Gribi, es tās atnesīšu?

-    Nē, Vekstons stingri noteica. — Tās piederēja Stīnijam, nevis man. Tagad tās pieder tev. Tev jālemj, ko ar tām darīt.

-    Tu esi pārliecināts?

-   Nūjā. Viņš man uzmeta ieslīpu skatienu. Es gan negribētu, ka tās nokļūst Jeilā vai Ostinā. Zini, Ostina kļuvusi pavisam drausmīga. Kapenes ikvienam rakstniekam. Bet tu izdomā! Vai sakurt kādreiz vēl ugunskuru vai nesakurt. Tas atkarīgs no tevis. Es tev ticu. Ak… Viņš apklusa. Tas nekādā ziņā nebija mājiens. Es tev neliku katrā ziņā kurt ugunskuru vismaz tagad vēl ne.

Kādu laiku stāvējām, vērodami, kā uguns pamazām noplok un pārvēršas par kvēlojošām oglēm. Tad, krēslai iestājoties, devāmies uz māju, mans krusttēvs un es.

Vekstons, dzerot tēju, bija kluss un domīgs. Rāmo noskaņu pārtrauca gandrīz satrauktā Džerveza Džarstcnga-Nota zvans. Viņš gribēja pateikt, ka viņam beidzot izdevies noķert savu klientu, kurš, šķiet, beidzot pārstājis šaudīties starp Kaimanu salām un Šveici un pašreiz atrodoties Londonā. Viņš esot piekritis ierasties Vinterskombā.

-   Dzelzs jākaļ, kamēr tā karsta! Džarstengs-Nots sacīja sev neraksturīgā tonī. Viņš grib ierasties parit.

Norunājām tikšanos. Manī pamodās vāja cerība, kuru mēģināju apspiest. Zināju, ka potenciālā pircēja interese būs tikpat remdena kā iepriekšējiem pircējiem, kuri bija ieradušies apskatīt īpašumu, tomēr zināma cerība palika. Un izrādījās, ka ne velti. Vinterskombu klients nenopirka, bet viņa apmeklējums bija nozīmīgs.

Vekstons, joprojām kluss un domīgs pēc sarīkotā sārta, neizrādīja īpašu interesi par pircēja uzrašanos. Es klāstīju plānus, kā piešķirt Vinlerskombai pēc iespējas vilinošāku izskatu, bet Vekstons neklausījās. Viņš palīdzēja man sagatavot vakariņas, bet varēja just, ka viņa domas kavējas citur.

-   Par tām dienasgrāmatām, viņš beidzot ierunājās, kad bijām paēduši vakariņas. Par Konstanci un tavu tēvu…

-   Jā, Vekston… Es saspringu.

-   Tevi kaut kas nomāc. Kaut kas tāds, ko tu man neesi pastāstījusi. Par ko tu neesi runājusi.

-   Tā ir, Vekston. Es negribu par to domāt…

-   Labi, bet agri vai vēlu tev nāksies par to domāt. Tas nekur nepazudīs. Ja tāpēc paliktu vieglāk, es varētu minēt, kas tevi nomāc. Tas pats mēdza nomākt arī mani un Stīniju. Viņš apklusa. Notikums ar Šaukrosu, lūk, tas tevi nomāc, vai ne?

-   Jā, es vilcinādamās sacīju. Tev, Vekston, šajā sakarā bija sava teorija. Es zinu, jo Stīnijs to piemin vienā no savām nenosūtītajām vēstulēm. Viņš raksta, ka esat to pārrunājuši, bet, viņaprāt, jūs abi esot maldījušies. Apklusu. Es domāju kas tas varētu būt, Vekston? Man likās savādi, ka tu nekad neesi man to stāstījis.

Vekstons paraustīja plecus.

-   Tā bija tikai teorija. Iespējams, ka kļūdaina. Negribu to tagad pārrunāt. Tas nebūtu pareizi…

-    Tā varētu mani apbēdināt?

-    Jā. Varētu. Vekstons kļuva stipri izvairīgs.

Vekstona izvairigums mani satrauca. Man uznāca viegls nelabums. Nepabeigusi ēst, atstūmu šķīvi malā.

Ēdām bifšteku, es to labi atceros, jo Vekstons lielāks sangviniķis nekā es ēda ar acīm redzamu apetīti. Kad viņš beidzot nolika dakšiņu, viņa sejā parādījās labsirdīgs smaids, un, pieliecies man tuvāk, viņš pieminēja Tibetu. Viņš deva tālāku norādi katrā ziņā tādu, kuru man būtu vajadzējis ņemt vērā.

Nākamajā rītā to pārdomāju. Galu galā, manā ģimenē bija profesionāls mīklu minētājs. Turklāt bija iznācis tā, ka es viņu ļoti mīlēju. Un, lai gan es negribēju viņu apbēdināt ar saviem jautājumiem, viņš bija vienīgais cilvēks no tiem, kuri vēl bija palikuši dzīvi, kas atradies šeit Vinterskombā komētas svinību naktī, protams, arī Konstance.

VIENPADSMITĀ DAĻA . xi cuibono?[23]

Tēvocim Fredijam bija jau pāri septiņdesmit. Viņš joprojām dzīvoja savā mājā Mazajā Venēcijā, kur reiz bērnībā dzēru tēju. Taču māja pa šo laiku bija kļuvusi elegantāka: jau ieejot pa vārtiņiem, varēja pateikt, ka Fredija dzīvē ienākusi jauna vēsma. Jaunā vēsma bija atnesusi mirdzošo misiņa pastkastīti un klauvēkli pie durvīm, dzīvžogu, kas apcirpts ar militāru precizitāti, un mākslīgo kvadrātveida dīķīti zem logiem, kas uzradies pēc mana pēdējā apciemojuma. To rotāja tukls un pēc izskata kauslīgs ķerubs.

-   Bā! izsaucās Vinnija, atvērdama durvis un piespiezdama mani pie sava kaujas kuģim līdzīgā vēdera. Viņa lepni norādīja uz dīķīti.

-    Tas ir mūsu jaunieguvums. Ārkārtīgi fascinējošs.

Vinifreda Hantere-Kūta bija palikusi atraitnēs piecdesmito gadu vidū, kad es dzīvoju Ņujorkā. Vinnija ļoti sēroja pēc sava vīra HanteraKūta un joprojām sliecās tērpties melnā viņam par godu, taču viņa bija jutekliska sieviete ar lielu dzīvesprieku, un atraitnība viņai nepiestāvēja. Divu gadu laikā to sapratusi, viņa lietišķi sāka meklēt sev jaunu vīru.

Viņa pārskatīja visu savu paziņu loku, apstājās pie tēvoča Fredija un tika ar viņu galā trīs mēnešos. Manuprāt, iniciatīva bija pilnībā Vinnijas pusē. Pēc manas mātes nāves viņa ar tēvoci Frediju bija saglabājusi draudzību, un, vīru meklējot, viņa ieradās šeit, Mazajā Venēcijā, uz tēju. Paskatījusies sev apkārt, viņa ieraudzīja, ka Fredijs bija vienlaikus gan nelaimīgs, gan neorganizēts, un pieņēma lēmumu.

Izšķirošais faktors bija tēvoča Fredija detektīvromāni. Šīs grāmatas, kurām viņš bija pieķēries — atšķirībā no pārējiem aizraušanās veidiem šis neizčākstēja bija atnesušas Fredijam stabilus un augošus panākumus. Viņam par lielu pārsteigumu, jo Fredijs bija pieticīgs, izdevējs bija pieņēmis viņa septīto mēģinājumu šajā žanrā un izrādīja noslieci pieņemt arī nākamos. Un vēl pārsteidzošāk cilvēki tiešām gāja, maksāja naudu un tos pirka. Tēvocis Fredijs to zināja, tāpēc ka tie viņam reizēm rakstīja, un tas viņam ļoti patika, un tāpēc ka viņš lasīja skaitļus statistikas biļetenos.

So biļetenu pienākšana divreiz gadā bija lieli svētki.

-   Paskat, Fredijs sacīja. Paskat, Viktorija! Es esmu pārdevis trīs tūkstošus četri simti trīsdesmit sešus eksemplārus! Vai tas nav brīnums? Diez kas viņi ir visi šie ļaudis? Nezin cik no viņiem uzminēja, kas ir slepkava? Zini, tas bija sekretārs. Viņš izmantoja speciālu indi man nācās par šo tēmu palasīt literatūru. Tas bija ļoti interesanti. Bet kur es esmu nolicis to grāmatu par indēm?

Viņš tās nekad nevarēja atrast ne grāmatu par indēm, ne ieroču rokasgrāmatu, no kuras bija smēlies detaļas par romānā izmantoto pistoli, ne dzelzceļa sarakstu, kas ļāva slepkavam atgriezties un atrasties vienlaikus divās vietās (viens no tēvoča Fredija iemīļotajiem paņēmieniem). Viņš nevarēja tās atrast, jo tēvoča Fredija mājā valdīja neaprakstāms juceklis.

Vinnija to novērtēja ar vienu skatienu tajā pašā dienā, kad bija ieradusies uz tēju. Viņa palūkojās uz pūkaino, drupatām piebārstīto paklāju, uz misiņa galdu ar kobras kāju, kuru neviens nebija tīrījis gadiem ilgi. Viņa palūkojās uz plakātiem no vācu kabarejām un uz misis O’Braienas iešļūcenēm, kad viņa ienesa tēju. Viņa apskatīja tintes trauku uz galda loga nišā, uz kura Fredijs mēdza rakstīt, paraudzījās uz papīra grēdām, grāmatām, transporta kustības grafikiem, rokasgrāmatām, bibliotēku kartītēm, kartotēku kartītēm un pieņēma lēmumu. Tēvoci Frediju nepieciešams organizēt.

-    Kas pārraksta tavus romānus ar rakstāmmašīnu, Fredij? viņa apvaicājās stingrā balsī.

-    Ek! Dažas meitenes. Dažādas meitenes. Kad viņas ir pabeigušas, es manuskriptu iesaiņoju un taisnā ceļā nesu uz aģentūru.

-    Uz aģentūru? Vinnija likās dziļi satriekta. Vai viņas labo tavu pareizrakstību? Tava pareizrakstība ir drausmīga.

-    Nē, nelabo. Fredijs izskatījās noskumis. Man šķiet, arī viņu pareizrakstība nav īpaši spoža. Vienreiz es palūdzu, lai viņas paskatās pieturas zīmes zini, komatus un kolus bet nedomāju, ka ar to kas uzlabojās. Taču, viņš atplauka, man ir ļoti jauks redaktors. Ļoti prātīgs vīrs. Viņš visu izlabo.

-    Fredij, es varētu pārrakstīt tavus manuskriptus, Vinnija daudznozīmīgi sacīja. Būdama žēlsirdīga, viņa nepiebilda, ka viņas pareizrakstība ir vienkārši lieliska un ka viņa ļoti labi zina gramatiku. Vinnija kļuva domīga.

Vēlāk, kad Fredijs lepni rādīja savu kartotēku, Vinnija kļuva vēl

domīgāka.

-   Skaties, Fredijs sacīja. Redzi, Vinnija, man viss sakārtots sistēmā. Rozā kartītes paredzētas aizdomām, bet zilās atrisinājumiem. Tad es nevaru sajaukt. Iedomājies, pa trim slepkavībām katrā grāmatā! Tāds ir mans likums. Trīs slepkavības ir pats pareizākais skaits.

Vinnija nopētīja kartotēku. Vispirms atvilktnes iesprūda. Kad tās ar varu dabūja vaļā, kartītes izbira laukā kā konfeti. Lasīdama tās kopā, Vinnija atklāja aizdomas uz zilās kartītes, bet atrisinājumu uz rozā kartītes. Nolēmusi atmest žēlsirdību, viņa norādīja uz kļūdu Fredijam.

Fredijs nopūtās.

-   Ak vai, es zinu, viņš padodamies sacīja. Es tik ļoti aizrāvos! Saproti, sižets. Man liekas, patiesībā man vajadzīga sekretāre.

Vinnija viņu stingri uzlūkoja. Klusībā viņa bija nākusi pie secinājuma, ka Fredijam vajadzīga ne tikai sekretāre, bet arī sieva.

Nedēļas laikā Vinnija tika iecelta par sekretāri. Pēc tam laulības bija neizbēgamas. Fredijs, kuru neviens nekad nebija redzējis steidzamies, mēdza ar to lielīties.

-    Vinnija ir ļoti mērķtiecīga sieviete, viņš sacīja acīm redzamā sajūsmā. Viņa tikai vienu reizi uz mani paskatījās, un es biju gar zemi.

No viņiem iznāca lielisks, kaut arī neparasts pāris. Mans tēvocis Fredijs, kas zēna gados bija tik nevaldāms, ar laiku dzīvē likās kā nedaudz apmaldījies iespējams, Konstances dēļ, iespējams. Zēna nāves dēļ, iespējams, sava rakstura trūkuma dēļ. Gadiem ilgi viņš bija peldējis, kurp viļņi nes. Līdz ar Vinnijas parādīšanos Fredijam uzradās ne tikai mērķa izjūta, bet arī jauna un pārsteidzoša enerģija.

Viņš bija pieradis uzrakstīt vienu detektīvstāstu divos gados. Vinnijas dēļ viņa jauda vispirms dubultojās, tad trīskāršojās. Viņš izgudroja jaunu detektīvu, inspektoru Kūtu, kas tā tika nosaukts par godu Vinnijas pirmajam vīram. Inspektoru Kūtu, kura raksturu, domājams, bija ietekmējušas garas sarunas ar Vinniju, ļoti iemīļoja tēvoča Fredija lasītāji. Fredija izpārdoto grāmatu skaits auga augumā. Viņa honorāri strauji kāpa. Viņu sāka publicēt Amerikā, kur patika viņa lauku māju apraksti, Vācijā, Francijā. Fredija spēks slēpās apstāklī, ka pasaule, kuru viņš attēloja, nemainījās. Tā bija pasaule, kuru viņš iepazina, būdams zēns. Viņa grāmatu sižets varēja norisināties mūsdienās, bet inspektors Kūts nemainīgi palika enerģisks, četrdesmit piecus gadus vecs detektīvs, un neviens no Fredija galvenajiem varoņiem nespēja iztikt bez virssulaiņa.

Torīt, kad pie viņiem ierados, Vinnija un tēvocis Fredijs bija precējušies jau desmit gadus. Viņi bija nešķirami. Viņi ziedojās viens otram.

Viņi bija dziļi, uzkrītoši laimīgi. Viņu dzīve ritēja nemainīgās sliedēs, kurās Vinnija visu organizēja un tēvocis Fredijs darīja, kā viņam lika. Abi bija apmierināti. Viņi bija atklājuši rutīnas valdzinājumu.

Precīzi deviņos četrdesmit piecās minūtēs tēvocis Fredijs ar spalvu rokā apsēdās pie sava kārtīgā rakstāmgalda, kas atradās dzīvojamā istabā pie loga. Vinnija sēdēja pie ļoti akurāta galdiņa istabas otrā galā. Vinnija klaudzināja rakstāmmašīnu. Tēvocis Fredijs rakstīja.

Vienpadsmitos viņi pārtrauca darbu, lai iekostu iedzertu kafiju vai karstu šokolādi ar viegli sagremojamiem cepumiem. Nākamais īsais pārtraukums bija paredzēts lenčam, kuru uz paplātēm ienesa misis O’ Braiena, kas, tāpat kā māja, bija ievērojami uzposta. Ap trim viņi devās kopīgā pusstundu ilgā pastaigā gar kanālu, vienmēr precīzi ievērodami vienu un to pašu maršrutu. Vakaros, kad darbs bija galā, viņi paēda vakariņas atkal uz paplātēm un skatījās televīzijā izklaidējošas pārraides, lugas, ziepju operas, biljardu, futbolu, dokumentālās filmas, “Es mīlu Lūsiju” atkārtojumu: visu, kas tika celts priekšā, viņi skatījās bez mazākās izšķirības. Tēvocis Fredijs bija aizrāvies ar regulēšanu. Tā kā viņam patika veselīgi cilvēki, viņš krāsu regulatoru nostādīja tā, ka visiem sejas izskatījās koši oranžas.

No šīs kārtības Vinnija un mans tēvocis nekad nešķīrās. Tā tika izjaukta vienīgi reizi gadā, kad pēkšņā bezbailīgas enerģijas uzplūdā viņi devās divas nedēļas ilgā atvaļinājumā pie neskartas dabas. No gada gadā šie ceļojumi kļuva aizvien ambiciozāki. Viņi jau bija ceļojuši laivā pa Nīlu. Viņi bija apmeklējuši Angkorvatu. Viņi bija jājuši ar kamieļiem pa Sahāru. Pavisam nesen viņi bija devušies uz Himalaju piekāji un bijuši Tibetā.

Man ierodoties, uz galda jau atradās reklāmu prospekti, no kuriem tiks izvēlēts nākamā gada ceļojuma maršruts. Mēs dzērām kafiju improvizētajā darba un dzīvojamā istabā. Tēvoča Fredija tintnīca, dzēšpapīrs un rakstāmspalva atradās gatavībā. Vinnijas rakstāmmašīna ar jau ieliktu papīra lapu gaidīja istabas otrā galā. Blakus manai kafijas krūzei atradās koši tempļu un piramīdu, attālu kalnu un bīstamu upju fotouzņēmumi. Vinnija un Fredijs vēl nebija izšķīrušies, bet domāja, ka nākamgad varētu aizlidot uz Austrāliju un padzīvot teltīs brīvā dabā. Kad tas bija izstāstīts, Himalaji aprakstīti, iestājās klusums. Sāku justies vainīga. Es jaucu ierasto kārtību.

Kad par to ieminējos, abi kļuva ļoti laipni.

-   Blēņas! ietaurējās Vinnija. Tu izskaties sašļukusi. Vai kaut kas nelāgs atgadījies? Jo ātrāk dabūsi nost no pleciem, jo labāk. Vai tam kāds sakars ar vīrieti? Ja tā, tu vari mums droši stāstīt. Mēs ar Frcdiju ne par ko nebrīnīsimies. Mēs esam ar plašiem uzskatiem. Nu, stāsti! Dalītas grūtības vairs nav grūtības. Kas tevi nomāc?

Es atkal vilcinājos. Viņi gaidīja. Beigu beigās nolēmu, ka būtu muļķīgi veikt tik tālu ceļu un neko nenoskaidrot, tāpēc sacīju:

-   Tam sakars ar Konstanti.

Atbildes reakcija bija ātra. Vinnija sabozās. Tēvocis Fredijs, beidzot izārstējies no Konstances, pacēla acis pret griestiem.

-    Tikai nestāsti, ka tu viņu atkal esi satikusi, Vikija! Tu taču zini, ka no viņas nekas labs nav gaidāms.

Vinnija skaļi nosprauslājās.

-    Tu droši vien zini, ka esmu ar viņu likusies. Pirms tavas mātes nāves. Vinterskombā. Viņa valkāja ļoti apšaubāmas cepures. Patiesi ļoti apšaubāmas. Es šai sievietei neticētu ne par mata tiesu. Neticēju un arī tagad neticu. Vinnija iespaidīgi uz mani paraudzījās. Fredijs zina, viņa ar lielu cieņu piebilda, ko es par viņu domāju.

Vinnija un tēvocis Fredijs saskatījās zīmīgi saskatījās. Es nodomāju, diez cik tēvocis Fredijs stāstījis Vinnijai par savu aizraušanos ar Konstanci. Pazīdama Vinnijas noteikto dabu, es iedomājos, ka droši vien daudz. Nespēju iztēloties, ka starp viņiem varētu pastāvēt noslēpumi. Tomēr varēja gadīties kļūmes, tādēļ vajadzēja uzmanīties. Pastāstīju par savu Ņujorkas apmeklējumu, par saviem Konstances meklējumiem. Vinnija visu laiku mani pārtrauca. Vienā vietā viņa noturēja kvēlu runu, atsaukdamās uz Konstances vecumu viņa tam piesvieda vēl piecus gadus. Viņa atsaucās uz tenku lapām avīzēs. Viņa izteica neskaitāmas piezīmes, vispirms par cilvēkēdājiem un tad par nimfomāniju.

Šis vārds Vinnijas lūpās mani ļoti pārsteidza. Vinnija, to redzot, gaisīgi pameta ar roku.

-    Ak, mēs ar Frediju par šīm lietām zinām it visu. Mēs cenšamies neatpalikt no laika, Viktorija. Vakar vakarā mēs par šo jautājumu redzējām ļoti interesantu televīzijas pārraidi. Satriecoši atklājumi. Es Fredijam sacīju, ka viņš to varētu izmantot vienā no savām grāmatām. Pareizā aspektā, protams.

Tad iestājās pauze. Es pamanīju, ka Vinnijas un Fredija starpā noris klusa sazināšanās. Vinnija nepārprotami izvalbīja acis un pameta ar galvu uz kamīna pusi kāds tam sakars ar kamīnu? bet Fredijs nokremšļojās.

-               Vai viņu tev negadījās sastapt, kad biji Ņujorkā? Viņš nosarka.

-    Es tikai domāju, ka pēc tik ilga laika, ja jums būtu…

-    Nē, viņu es nesastapu.

-          Es šad un tad par viņu iedomājos. Fredijs likās apmulsis. — Vinnija un es saproti, mums gribētos redzēt, ka tava dzīve nokārtojas. Mēs domājām, ka jūs abi esat tik piemēroti viens otram. Man viņš ļoti patika. Viņš bija…

-   Ir, Fredij, ir. Viņš ir ārkārtējs vīrietis. Lielisks vīrietis.

-   Vinnija… es ierunājos.

-   Un, kas vēl svarīgāk, viņš joprojām ir neprecējies, Vinnija turpināja Mēs ar Frediju vēl arvien interesējamies. Mēs sekojam viņa karjerāi. Protams, es vienmēr esmu zinājusi, ka viņš gūs panākumus. To var redzēt stils, mērķtiecība. Vai tu zini, ka vakardienas "Times” bija raksts par viņu? Paklau, kur tu to noliki, Fredij? Es speciāli izgriezu…

-    Vinnija, lūdzu, es labāk to nelasīšu, atvairījos, bet manos protestos neviens neklausījās. Biju pateicīga, ka ne Vinnija, ne Fredijs nepieminēja viņa vārdu tas mani joprojām satrauca, joprojām sāpināja. Izgriezums no avīzes tūdaļ pat tika sameklēts. Tas jau atradās gatavībā tieši zem prospekta par ceļojumu iespējām Austrālijā. Uzņēmums profilā bija pārfotografēts no "New York Times", virsraksts bija “Iekšējās telpas iekarotājs”.

Ievietotais fotouzņēmums bija liels, uzņemts Skripa-Fostera institūtā. Fotografējis, kā redzēju, neviens cits kā Konrads Vikers, bet Vikers šis mūsu laiku hronists, šis skaistā, modemā, talantīgā un nolādētā protokolists fotografēja pavisam nedaudzus zinātniekus.

Doktors Frenks Gerhards pa šo laiku bija kļuvis ļoti ievērojams zinātnieks, vadošais savā nozarē, bet ne jau šī iemesla dēļ Vikers bija piekritis viņu fotografēt, to es sapratu uzreiz. Nē, Vikeram būs radusies vēlēšanās uzņemt šo cilvēku viņa sejas izteiksmīgās sejas dēļ, uz kuru man joprojām bija sāpīgi skatīties.

Vikers viņu bija fotografējis slavenajā laboratorijā, profesionālā aprīkojuma vidū. Pieliecies viņš ar labo roku skāra mikroskopu. Droši vien Vikcra kamera bija tvērusi viņu runas vidū.

Satrauktas runas vidū cik varēju spriest. Doktors Gerhards droši vien runāja par savu darbu. Vikers bija notvēris viņa sejā izteiksmi, kuru es joprojām labi atcerējos, kurā līdzsvarojās spriedze un atturība, pārliecība un melanholija. Doktoram Gerhardam bija nogurusi seja.

Nesāku lasīt šo rakstu. Patiesi domāju, ka nespētu to izlasīt, jo vārdi lēkāja acu priekšā. Līdz manai apziņai nonāca atsevišķas frāzes: redzēju, ka vēža pētniecības darbs turpinās. Redzēju, ka žurnālists šos pētījumus apraksta kā “meklējumus”, ka viņš runā par tiem kā par jaunas pasaules apjaušanu, ka viņš, nevis Frenks Gerhards, tuvojas jaunu ārstniecības iespēju atklāšanai.

Zinātnieks ar garīdznieka skatienu, tā par viņu reiz bija izteicies Vekstons. Lūkojos viņa acīs, uz viņa matiem, rokām. Viņa vaibsti man joprojām bija dārgi. Nespēju vienaldzīgi uz tiem skatīties. Drebēja rokas. Salocīju izgriezumu uz pusēm, nodomāju manai nākotnei nav vairs nekādas nozīmes un atdevu to atpakaļ.

-Neprecējies, sacīja Fredijs. Vinnija atkal deva zīmes. Saproti? Neprecējies.Tur tā rakstīts.

Es novērsos un sacīju: Tam nav nekādas nozīmes. Tas ir beidzies. Jūs to zināt.

-    Nesaprotu, kāpēc, Fredijs, joprojām Vinnijas uzmundrināts, turpināja uzbrukumu. Tu vienkārši esi bijusi stūrgalvīga, tas arī viss. Zini, Viktorija, tu reizēm esi ļoti stūrgalvīga.

-Viņš arī, Fredij.

-    Jā, es zinu. Es zinu. Bet tam bija savi iemesli. Mēs ar Vinniju domājām, ka tev tikai vajadzētu…

-    Fredij, lūdzu! Es negribu par to runāt…

Man par pārsteigumu un atvieglojumu, iejaucās Vinnija.

-    Liecies mierā, Fredij! viņa sacīja. — Viktorijai ir taisnība. Šis nav īstais brīdis…

-    Bet, Vinnija, tu taču teici…

-Fredij!

Vinnija acīmredzot bija izšķīrusies par atkāpšanās taktiku. Iespējams, ka viņa bija pamanījusi manas ciešanas. Lai kāds būtu iemesls, viņa paliecās uz priekšu un možā balsī ierunājās.

-      Paklau, mīļā, viņa sacīja, nenovirzīsimies no temata. Mēs apspriedām… to sievieti. Droši vien tu kaut ko gribēji mums pateikt?

-    Jā, es sāku stāstīt, meklēju Konstanci, kā jau teicu. Bet es viņu nesastapu. Taču viņa man pasniedza dāvanu.

-    Dāvanu? Tēvocis Fredijs nemierīgi sagrozījās.

-    Savas dienasgrāmatas.

-    Dienasgrāmatas? Nemaz nezināju, ka Konstance raksta dienasgrāmatas. Fredijs atkal koši pietvīka.

-    Patiesībā tās varētu nosaukt par piezīmju burtnīcām. Viņa nerakstīja tajās katru dienu. Es tās pārlasīju es izskatīju Vinterskombā arī dažus citus dokumentus. Tie uzvedināja mani uz domām par pagātni. Man radās jautājumi. Jautājumi, uz kuriem tu, manuprāt, varētu dot atbildes.

Fredija sejā parādījās vajāta cilvēka izteiksme. Vinnija cieši lūkojās paplātē sev priekšā uz galda.

-     Kādi jautājumi? pēc ilgstošas pauzes Fredijs apvaicājās.

-    Galvenokārt par viņas tēva nāvi, es ierunājos stingrā balsī. Tēvoča Fredija sejā tūdaļ pat atspoguļojās dziļa atvieglojuma sajūta.

-    Ak par to? Tas bija tik sen. Tu vēl nebiji pat piedzimusi. Nevaru saprast, kādā veidā tas varētu skart tevi, Vikija.

Tā bija Vinnija, kas prasīja paskaidrot, un tā, piesardzīgi un rūpīgi izvēloties vārdus, es sāku stāstīt. Fredijs un Vinnija uzmanīgi klausījās. Tiklīdz pieminēju vārdu “slepkavība”, abi izslējās taisni, tad ar dziļu, profesionālu ziņkāri skatienā pieliecās man tuvāk. Tomēr, kad biju beigusi, Vinnija atkal nosprauslājās.

-    Tipiski! viņa sacīja. Pavisam tipiski. Šī sieviete spējīga dramatizēt it visu. Ja viņa gludinās kreklu, tad pārvērtis to trīs cēlienu traģēdijā. Slepkavība? Tādas blēņas dzirdu pirmoreiz mūžā. Esmu dzirdējusi šo notikumu simtiem reižu. Tas ir absolūti vienkāršs. Viņas tēvs bija nepatīkams tips. Ļoti glums tips, un viņam gadījās nepatikšanas. Tas ari viss. Es tavā vietā to tūdaļ pat aizmirstu, Viktorija. Tam nav pilnīgi nekāda sakara ar tevi.

Tēvocis Fredijs izskatījās domīgāks. Viņš uzzīmēja stabuli uz dzēšpapīra, tad to nosvītroja.

-     Ja viņai liekas, ka tā bijusi slepkavība, viņš beidzot sacīja, tad, jādomā, bijis ari slepkava. Vai tāds ir jautājums, Vikija?

-    Jā, es sacīju, aplūkodama savas plaukstas. Riskēt vai ne? Nolēmu riskēt un pavēros uz tēvoci Frediju. Saproti, Konstance domā, ka tas bijis mans tēvs.

Lai gan mans tēvs bija miris jau trīsdesmit gadus, Fredijs viņu joprojām mīlēja. Aizstāvot tēvu, viņš iekarsa. Vinnija un es nevarēju to neredzēt, tik neparasti tas likās nebija īpaši dedzīga. Biju gaidījusi skalu noliegumu, atkārtotus izsaucienus par neiespējamību Konstancei ticēt, bet nekas tamlīdzīgs nesekoja. Tieši tobrīd sāku domāt, ka Vinnija, kas tik ļoti mīlēja manu māti Džeinu, laikam ne tik ļoti mīl manu tēvu.

Kad tēvocis Fredijs tuvojās sava brāļa Eklenda pārliecinošās, drudžainās, tomēr daiļskanīgās aizstāvības runas nobeigumam, Vinnija piecēlās.

-    Iešu paskatīšos kaut ko lenčam, viņa mundri ieteicās. Misis O’Braienai šodien brīvdiena. Pagatavošu kaut ko no zivs.

Arī es piecēlos.

-     Vinnija atvaino! Es jums abiem neļauju strādāt. Es tagad iešu.

-    Nē, tu neiesi. Vinnija uzlika lielu plaukstu man uz pleca, iestumdama mani atpakaļ krēslā. Tu izrunāsies ar Frediju. Darbs var pagaidīt. Šī problēma acīmredzot tevi nomāc. Tā ka klausies, ko teiks Fredijs, un viņš visu saliks savās vietās. Tavs tēvocis, Viktorija, ir ļoti gudrs cilvēks.

-    Ak mūžs! tēvocis Fredijs sacīja, kad Vinnija bija izgājusi no istabas. Es baidos, ka neesmu, Vikija. Nemaz neesmu gudrs. Kaut jel es tāds būtu bijis!

Viņš izskatījās ļoti noskumis, pat satriekts. Juzdama pret viņu žēlumu, izvēlējos ceļu, kas mums abiem varēja palīdzēt.

-    Saproti, Fredij, es teicu, Konstance to nekad nepasaka tieši. Reiz, kad viņas vīrs izteica aizdomas, ka mans tēvs iejaukts šajā notikumā, viņa to dedzīgi noliedza. Bet, jo vairāk viņa noliedz, jo lielākas bailes mani pārņem. Es sev mēģinu iestāstīt, ka tas bijis nelaimes gadījums, bet nemanot piezogas šaubas. Gluži kā vienā tavā grāmatā. Es jūtu, ka man jāpierāda tēva nevainība. Es jūtu, ka man šī problēma jāatrisina. Un tad es iedomājos: kā šādā gadījumā būtu rīkojies inspektors Kūts?

Tēvocis Fredijs uzreiz atplauka.

-    Tu gribi teikt, ja tā būtu bijusi slepkavība?

-Jā.

-Nu labi. Viņš saberzēja plaukstas. Tas tiešām ir interesanti. Ko viņš būtu darījis? Droši vien viņš būtu iztaujājis visus, kas piedalījās tajās viesībās. Visus viesus. Visu ģimeni. Visus kalpotājus.

-    Un pēc tam?

-    Viņš ļoti rūpīgi salīdzinātu laikus. Viņš ir liels laika pārbaužu piekritējs.

-    Un pēc tam?

-   Tu taču zini viņa paroli, Vikija. MIR. Motīvs. Iespējas. Raksturs. Tās ir galvenās lietas. Cui bono, Vikija, to nekad nedrīkst aizmirst.

-    Cuibono?

-    Burtiski kuram tiek labums? Šajā kontekstā kurš no tā iegūst? Tēvocis Fredijs aizrāvies plati pasmaidīja.

-Tavās grāmatās, tēvoci Fredij, labums tiek visiem aizdomās turētajiem. Tādēļ tik grūti piekļūt atrisinājumam.

-   Nu, protams, tā jau tas iecerēts! Tēvocis Fredijs iespurdzās, bet tad sarauca uzacis. Taču šajā gadījumā, tīri teorētiski skatoties, ieguvis nav neviens, cik varu saprast. Pilnīgi neviens.

-   Fredij, tā nav taisnība, es maigi noteicu. Es zinu nedaudz no tā, kas notika. Bija cilvēki, kuriem varēja rasties vēlēšanās dabūt Šaukrosu nost no ceļa, piemēram, mans vecaistēvs. Vai viņš nebija greizsirdīgs?

-    Uz Šaukrosu? Fredijs kļuva izvairīgs. Varbūt.

-   Un mans tēvs. Viņš acīmredzot necieta Šaukrosu. Manuprāt, viņš to ienīda…

-    Pilnīgi iespējams. Fredijs iepleta rokas. Bet nevajag pārspīlēt. Ienīst ir stiprs vārds. Mana māte daudzām precētām sievietēm toreiz bija īpaši draugi. Neviens par to daudz nedomāja. Eklendam Šaukross nekad nebija paticis, tā ir taisnība, bet, galu galā, viņš nepatika nevienam no mums. Es viņu necietu. Un es viņu nenogalināju, ja tas tev padomā!

-   Protams, ne! Bet Fredij…

-    Ja raugāmies uz šo notikumu no detektīvromāna viedokļa… — Fredijs atkal kļuva mundrāks. Un man nupat ienāca prātā, ka no tā varētu iznākt gluži labs sižets. Slepkavība bez motīva! Jā, tas man patīk! Tad tev nāktos sacīt: kurš viņu ienīda, bet slēpa savu naidu? Vai tovakar mājā atradās kāds, kuram ar viņu būtu bijušas slepenas saites varbūt finansiālas? Varbūt kādam no viesiem Šaukross jau bija pazīstams. Un tad tas ir svarīgi tev nāktos pārdomāt, kurš varētu būt pietiekami spēcīgs. Šaukross bija saprātīgs. Viņam nevarēja vienkārši sekot uz mežu un pateikt: “Te ir slazds. Vai tu nevēlētos tajā iekāpt?” Viņu vajadzēja iegrūst. Vai iebiedēt. Hm! Interesanti.

Man šķita, ka viņš grib aizvest mani atpakaļ pie tēva, bet to es nevelējos, un es pieliecos viņam tuvāk.

-    Tēvoci Fredij! Ja tevi tas apbēdina, pārtrauc mani. Bet saproti, man zināms par Zēnu. Es zinu, ko Zēns stāstīja Stīnijam pašnāvības dienā. Un zinu, ka tā nevarēja būt patiesība, jo Zēns bija kopā ar Konstanti, Bet tādā gadījumā kas tad paņēma “Purdeys" šautenes? Kāds taču paņēma. Pēc vakariņām to vairs nebija un jādomā, ka tā ir patiesība. Par to raksta mana māte.

Fredijs nopūtās.

-   Nabaga Zēns! Viņš pakratīja galvu. Zini, es joprojām par viņu domāju. Viņš bija labs. Nespētu pat mušai nodarīt pāri. Tēvocis saminstinājās. Ja tas palīdz, varu pateikt, ka nezinu, kurš paņēma šautenes, bet zinu, kurš tās nolika atpakaļ. Tas bija mans tēvs.

-    Dentons? Tu esi pārliecināts? Fredij…

-   Atceros ļoti labi. Gāju garām ieroču istabai un redzēju, kā viņš tās ieslēdz atpakaļ skapītī. Šaukross vēl nebija miris. Viņš gulēja augšstāvā. Man tas likās dīvaini. Ko tēvs darīja ar Zēna šautenēm? Protams, Fredijs atkal atplauka, tas manu tēvu padara par galveno aizdomās turamo. Tu tā domā? Bet man šķiet, ka tu maldies. Viņš to nevarēja izdarīt. Vismaz es domāju, ka viņš to nevarēja izdarīt.

-    Kāpēc ne, tēvoci Fredij?

-    Tāpēc, ka es viņu redzēju komētas vakarā. Viņš neklaiņoja pa mežu, dzīdamies pakaļ Šaukrosam. Viņš bija mājā.

-    Mājā? Kā tu to zini, Fredij?

Fredijs nosarka.

-    Saproti, lieta tāda, ka tovakar… es laikam par daudz iedzēru. Man pirmo reizi mūžā atļāva palikt uz portvīna dzeršanu. Es izdzēru trīs glāzes. Pēc tam iedzēru mazliet šampanieša. Ap laiku, kad gāju gulēt, biju pilnā. Man bija tas kalpotājs esmu aizmirsis viņa vārdu…

-    Tabss. Arturs Tabss.

-    Tieši tā! Malacis! Fredijs staroja. Tātad es aizsūtīju Arturu projām. Jutos pārāk slikti, lai izģērbtos. Likās, istaba šūpojas,tu jau zini, kā tas ir. Tāpēc es vienkārši iekritu gultā. Iemigu, bet negulēju ilgi. Pamodos, mocīdamies šausmīgās slāpēs. Šķita, ka pa galvu iespēris zirgs. No portvīna tā mēdz būt. Pārāk skābs. Tagad es tam pat nepieskaros…

-Fredij…

-    Piedod! Atgriežos pie lietas. Tātad devos padzerties. Mazliet paklaiņoju pa māju. Tad nodomāju, ka nenāktu par ļaunu ieelpot nedaudz svaiga gaisa. Tāpēc nokāpu lejā. Izgāju verandā un dažas reizes dziļi ieelpoju. Šķita, ka atlabstu. Ap to laiku lielākā daļa viesu jau gulēja, bet biljarda istabā joprojām dega gaisma. Dzirdēju balsis. Tāpēc streipuļoju uz turieni. Droši vien gribēju būt pieaudzis vīrietis man tolaik bija tikai piecpadsmit gadu. Lai nu kā, devos…

-    Un tur bija tavs tēvs?

-    Nu, esmu gandrīz vai pārliecināts, ka viņš tur bija. Fredijs sarauca pieri. Saproti, tas bija tik sen, un tobrīd nelikās svarīgi, kas tur bija un kas nebija. Bez tam man joprojām mazliet reiba galva. Telpa bija pilna ar cigāru dūmiem. Tajā valdīja drūzma tēva vecie draugi, viņiem patika palikt augšā. Ļauj man padomāt… Tur atradās vīrs, vārdā Pīls, Ričards Pīls es atceros, ka viņš tur bija. Un vēl viens, kam bija kaut kāds sakars ar Sitiju…

-    Džordžs Heivards-Vests ?

-     Pareizi. Es teiktu, ka tu esi iedziļinājusies šajā lietā, vai ne? Džordžs Heivards-Vests, tas bija viņš. Es atceros, jo viņi ar Montegjū Stērnu bija sarīkojuši kaut ko līdzīgu sacensībām: abi ļoti labi spēlēja biljardu, un es kādu brīdi vēroju viņu spēli…

-    Montegjū Stēms? Viņš bija biljarda istabā? Fredij, viņš nevarēja būt…

-    Kāpēc ne? Fredija sejā parādījās aizkaitinājums. Par viņa būtni nav šaubu. Es viņu redzēju pirmo reizi, tāpēc skaidri atceros. Viņi ar Heivardu-Vestu spēlēja kā sadeguši. Stēms mēdza valkāt tās šausmigās vestes, un tovakar viņam arī tāda bija mugurā. Tumši sarkana ar -v zelta izšuvumu. Viņi abi bija novilkuši svārkus un atrotījuši piedurknes…

-    Fredij, cik rādīja pulkstenis?

-     Kas to lai zina? Man nav ne mazākās jausmas. Divi? Trīs? Diezgan vēls. Galvenais, ka arī mans tēvs atradās biljarda istabā. Viņš sēdēja šūpuļkrēslā un ik pa brīdim pamodās, lai atkal aizmigtu. Fredijs apklusa. Lieta tāda, ka es ne visu pārāk skaidri atceros. Telpā bija ļoti daudz cilvēku. Pēc laiciņa kāds man pasniedza vēl vienu glāzi, un es labi sapratu, ko viņi visi domā, tāpēc nolēmu viņiem parādīt un izdzēru. Glāzē bija viskijs. Es nekad agrāk nebiju dzēris viskiju. Tā neapšaubāmi bija kļūda. Atceros, Eklends man bija iedevis cigareti, baidos, ka mēdzu tās čiept viņa istabā. Vienalga, vienu viņš man bija iedevis. Es iedzēru viskiju un nodomāju: "Ak kungs, man kļūst nelabi!” Eklends man palīdzēja nokļūt līdz istabai. Kaut kā. Un pats jocīgākais man likās, ka Zēns viņam palīdzēja. Vienīgi Zēna, protams, tur nebija, tā ka tas droši vien būs bijis kāds cits. Varbūt Džordžs Heivards-Vests. Viņš bija tā nekas. Vienmēr, kad palika pie mums, iedeva man kabatasnaudu nekad mazāk par sovrinu. Fredijs lūkojās tālumā. Viņš nopūtās. Iestājās klusums.

Pārdomāju dzirdēto. Ja tas, ko stāstīja tēvocis Fredijs, ir patiesība, nevis viņa vingrinātās un atzīstamās atmiņas maldi, Montegjū Stēms nav palicis pie Modās, viņš ir bijis lejā, arī Dentons bijis lejā. Bet pats svarīgākais, ka mans tēvs bijis lejā. Laika aprēķins bija visai aptuvens biju pārliecināta, ka tas neapmierinātu inspektoru Kūtu, bet mans tēvs atradies biljarda istabā. Skaidrs taču, ka neviens nevarētu izdarīt slepkavību un tad atgriezties, lai spēlētu biljardu?

Lūkojos garām tēvocim pa logu: parasta iela, parasta diena. Jutu visdziļāko atvieglojumu. Protams, Šaukrosa nāve bija nejaušība man nevajadzēja sākt par to šaubīties. Droši vien Konstance mani maldinājusi, izsitot no līdzsvara ar saviem izdomājumiem.

Laikam tēvocis Fredijs bija nojautis manas domas, jo viņš pasmaidīja. Arī viņš kļuva mundrs un prātīgs.

-    Jebkurā gadījumā, viņš sacīja, ja atgriežamies pie lietas, domājot par to no inspektora Kūta viedokļa, saprotams, ka tā nekādā ziņā nevarēja būt slepkavība. Tas ir acīm redzami. Neiespējami.

.ģKāpēc, tēvoci Fredij?

-   Padomā! Šaukross nenomira vismaz tūlīt ne. Pagāja trīs dienas.

Kā jau tas gadās, viņš nespēja parunāt. Viņš atradās pārāk smagā stāvoklī. Bet iespējamais slepkava to nevarēja zināt. Galu galā, Šaukrosu varēja atrast ātrāk. Varēja gadīties, ka viņš netiek tik smagi sakropļots. Varēja gadīties, ka viņš spētu parunāt, un tad viņš būtu uzrādījis slepkavu! Pārāk daudz nejaušību. Slepkavam vajadzēja būt drošam, ka viņu nepazīs, bet tas ir neiespējami. Tonakt spīdēja mēness. Būtu notikusi cīņa. Fredijs apklusa un noglāstīja manu plaukstu. Redzi? Tu velti sevi satrauc. Tu patiešām esi satriekta. Man bijis piecdesmit astoņus gadus laika pārdomāt šo notikumu, un es zinu, ka man ir taisnība. Tā bija nejaušība, un, ja Konstance domā citādi, es to neņemtu vērā. Viņš vilcinājās un tad sirsnīgi, bet mazliet aizplīvuroti sacīja: Tu jau zini, ka viņa nav īstā, kam uzticēties. Viņai patīk sagādāt nepatikšanas. Tu to zini.

Pēdējās tēvoča runas daļas laikā ar paplāti rokās bija ienākusi Vinnija. Mēs ēdām lielisku lenču un pārrunājām ēdienu receptes un pavārmākslas noslēpumus. Reizi vai divas mēģināju uzvedināt sarunu uz 1930. gadu, manām kristībām un noslēpumaino strīdu starp Konstanci un maniem vecākiem, bet šķita, ka Fredijs un Vinnija nevēlas uzķerties uz ēsmas, un, tā kā pirmīt biju riskējusi skart jautājumu par Šaukrosu, nevēlējos viņus apbēdināt vēl vairāk.

Dažas nedēļas pēc šī lenča, kad manā dzīvē notika lielas pārmaiņas, tēvocis Fredijs sāka rakstīt detektīvromānu, kura pamatā bija 1910. gada nelaimes gadījums. Viņš to nosauca “Nosliece uz slepkavību”. Romāns kļuva par viņa lielāko sasniegumu, un to daudzreiz izdeva atkārtoti. Tas vēl joprojām nav nozudis no veikalu plauktiem, un gribētājs šo romānu var izlasīt: darbības vieta un daudzi raksturi lasot ir atpazīstami. Tēvoča Fredija risinājums gan nesakrīt ar manu risinājumu, taču jāņem vērā, ka viņa versija pieder pie literatūras, turpretī manējā pa to laiku kļuvusi par faktu.

Lai gan tēvoča Fredija priekšstats par notikušo atšķiras no mana priekšstata, daudz kas no rakstītā un todien Mazajā Venēcijā stāstītā sakrīt. Es varu redzēt, ka, todien stāstīdams par slepkavību, viņš bija nonācis visai tuvu patiesībai: tā slēpās izrunātajos vārdos, bija acīm redzama, tomēr neviens no mums to nesaskatīja.

Tam bija savi iemesli. Tēvocis Fredijs, tāpat kā es, atradās aizspriedumu varā. Bija zināmas lietas, kuras mīlestības un uzticēšanās dēļ mēs abi nevēlējāmies saredzēt.

Līdz manai promiešanai nekas ievērojams nenotika. Mēs bijām beiguši lenču. Vinnija sāka mest ilgpilnus skatienus uz rakstāmmašīnas pusi. Es sacīju, ka iešu.

Tēvocis Fredijs, gatavs atsākt darbu, palika pie rakstāmgalda. Redzēju, ka viņa skatiens atkal pievēršas kamīna dzegai. Redzēju, ka Vinnija viņam viegli un noslēpumaini pamāj.

Vinnija mani pavadīja. Viņa cieši pievēra dzīvojamās istabas durvis. Palūkojusies pār plecu, viņa mani aizvadīja pa gaileni līdz ārdurvīm. Pārliecinājusies, ka mūs vairs nevar dzirdēt, Vinnija satraukti satvēra manu roku.

-    Viktorija! Tevi vēl kaut kas nomāc, vai ne, mīļā? Man liekas, tu neesi mums izstāstījusi visu.

-    Nē taču, Vinnija. Pavisam visu neesmu. Bet tam nav nozīmes. Es jūtos daudz labāk. Jūs abi man ļoti palīdzējāt.

-     Paklausies, ko es teikšu! Vinnija noraidīja visus manus apgalvojumus. Tas, ko Fredijs nupat teica kad ienācu ar lenča paplāti viņam bija pilnīga taisnība! Tā sieviete ir īsta nelaimes cēlāja. Bija un joprojām ir. Vinnija apklusa. Pēc manām domām, viņa reiz Fredijam nodarīja lielu ļaunumu. Nav nekādas nepieciešamības iedziļināties detaļās detaļas nav svarīgas. Svarīgs ir tas, ko viņa nodarīja Fredijam. Viņš pilnībā zaudēja paļāvību uz sevi. Viņš nespēja iekārtot savu dzīvi. Vajadzēja daudzus gadus, lai Frediju izdziedētu no tā, ko viņa tam nodarīja. Viņa saindēja Fredija prātu attiecībā uz zināmiem ģimenes locekļiem, pagāja ilgs laiks, kamēr viņš atveseļojās. Es negribētu redzēt, ka tas pats notiek ar tevi.

-    Es to nepieļaušu, Vinnija.

-   To ir viegli pasacīt, un esmu pārliecināta, ka tu domā to, ko saki, bet vai tā ir taisnība? Lenča laikā, kad tu apvaicājies par savām kristībām, par ģimenes šķelšanos, vai tā bija nejaušība?

-Nē, Vinnija. Nepavisam.

-   Tā jau es zināju! Vinnija iekaisa. Viņa tev iedvesusi kādu domu, vai ne? Par sevi un tavu tēvu?

-   Apmēram.

-               Labi, tad es tev pateikšu. Vinnija pagrieza mani ar seju pret sevi.

-    Es biju Vinterskombā uz tavām kristībām. Nelaimīgā kārtā tas nav gadījums, ko es gribētu atcerēties. Tomēr… viņa pavīpsnāja, es tur biju klāt. Es precīzi zinu, kas notika…

-     Viņai bija romāns. Ar manu tēvu, es neizteiksmīgi sacīju. Ir jau labi, Vinnija. Es to sapratu jau pirms vairākām nedēļām. Tas gadījās vai nu tieši pirms manas piedzimšanas, vai neilgi pēc tam. Tas nav svarīgi. Esmu pārliecināta, ka viņš mīlēja manu māti, bet viņš mīlēja ari Konstanci. Un Konstance neapšaubāmi mīlēja viņu. Es zinu, ka tādas lietas notiek. Es apradīšu ar šo domu…

-     Blēņas un muļķības, Vinnija nošņācās. Nekā tamlīdzīga, bet, ja viņa uzvedina uz tādām domām, viņa melo caur un cauri. Viss notika pavisam vienkārši. Bezkaunīgā kārtā tavās kristībās, kā tev tas patīk! viņa izteica priekšlikumu tavam tēvam, bet viņš to atraidīja. Viņa nekavējoties devās atpakaļ uz Ņujorku. Es jau tev teicu, Konstance bija iedomājusies, ka ir neatvairāma pat tādiem vīriešiem kā tavs tēvs, kuram ir laimīga ģimene, mīlama sieva un tikko piedzimis mazulis. Protams, viņa to nespēja pārdzīvot un gribēja visu izpostīt. Vinnija ievilka elpu. Jādomā, tu to spēj saprast? Tu zini, kāda viņa ir. To pašu viņa nodarīja tev.

Pēdējie vārdi izskanēja ar zināmu izaicinājumu. Es neatbildēju.

-    Elle ir nieks salīdzinājumā ar noniecinātu sievieti! Vinnija pacēla balsi. Vai saprati? Es nekad neesmu šaubījusies. Konstance Vinterskombu pameta gluži zila no dusmām. Manuprāt, viņa vienmer gribējusi dabūt savos nagos tavu tēvu, bet, kad tas neizdevās, viņa vērsās pret tevi. Es vienmēr esmu teikusi Fredijam, ka šai sievietei ir bīstama ietekme. Viņam vajadzēja teikt savu vārdu. Viņa nedrīkstēja nemūžam kļūt par tavu aizbildni. Tu nedrīkstēji braukt uz Ņujorku. Ja es jau toreiz būtu precējusies ar Frediju, nekas tāds nekad nebūtu noticis…

-    Vinnija. Viņa bija laba pret mani. Daudzus gadus. Vairāk nekā laba, līdz mēs sastrīdējāmies…

-     Un kad jūs sastrīdējāties? Vinnija triumfējoši ievaicājās. Tad, kad Konstancei šķita, ka viņa tevi zaudē. Tad, kad tu, pēc viņas domām, atradi savu laimi. Tieši tāpat kā gadījumā ar tavu tēvu. Tu saproti? Kad domāju par scēnu, ko viņa tovakar sarīkoja Vintcrskombā, par meliem, ko viņa sarunāja… Visu klātbūtnē. Vekstons arī tur bija. Pavaicā viņam, ja netici. Viņš apstiprinās manus vārdus. Toreiz es sacīju tavai mātei: izsūtīt! Izsūtīt vien par maz. Konstances gadījumā nepieciešama ļauno garu izdzīšana.

To pateikusi, Vinnija negaidīti apklusa. Viņas vaigi bija no dusmām piesārtuši, bet tad sejai pārslīdēja cita izteiksme. Tā kļuva vienlaikus sirsnīga un noslēpumaina. Parakņājusies kabatā, viņa man iespieda rokā kartīti un pastūma uz durvju pusi.

-    Te būs kaut kas tāds, ko mēs, Fredijs un es, gribējām tev iedot. Tagad neskaties, kas tas ir, varēsi paskatīties vēlāk. Saproti, mēs netiekam un tāpēc domājām, ka varbūt tu…

Vinnija atvēra durvis un izstūma mani ārā uz kāpnītēm. Liekas, viņai piepeši radās vēlēšanās ātrāk tikt no manis vaļā.

-    Apskati pa ceļam tritonus, viņa pārspīlēti mundri izsaucās. Dīķī ir viens milzenis, kas mums ļoti patīk. Parasti viņš sastopams zem lilijas lapas pa kreisi. Tur viņam ir midzenis.

Durvis steigšus aizvērās. Neizpratnē apskatīju tritonu, kurš atradās tur, kur, pēc Vinnijas vārdiem, viņam bija jāatrodas: jauks, trekns, kārpains savas sugas pārstāvis. Pastiepu roku, gribēdama viņam pieskarties, taču izrādījās, ka viņš ir viltīgs. Kad mana plauksta atradās trīs collu attālumā, viņš piepeši nozuda zem savas lilijas lapas.

Izgājusi uz ielas, atlocīju kartīti, kuru Vinnija bija iespiedusi man rokā. Tikai tad sapratu, ko nozīmēja skatieni uz kamīna dzegas pusi, kur Vinnija glabāja ielūgumus. Sapratu ari mulsumu un slepenību, ar kādu tas tika man nodots. Labu vēloša konspirācija. Kartīte bija ielūgums uz lekciju, kurai jānotiek pēc divām dienām Londonā un kuru lasīs doktors Frenks Gerhards.

Viņa vārdam sekoja milzum daudz burtu. Stāvēju uz ielas stūra, tos skaitīdama.

Fredija un Vinnijas vārdi atradās kartītes augšējā kreisajā stūri, tie bija rakstīti ar Frenka roku. Tā kā joprojām viņu mīlēju, tā kā lai arī kā centos nekad nebiju pārstājusi to darīt, jutu kārdinājumu. Nodomāju: varbūt aiziet.

Tomēr astoņus gadus biju pavadījusi, mācīdamās būt prātīga, un šie astoņi gadi nostājās man acu priekšā. Atkalsavienošanās pēc astoņiem gadiem iespējama tikai grāmatās: dzīvē tas atgadās ārkārtīgi reti.

Devos uz Pedingtonas staciju. Nopirku četras avīzes, jo vēlējos lasīt un neko nedomāt. Bija oktobra beigas, un avīzes rakstīja tikai par karu par karu Vjetnamā, ar aicinājumu amerikāņiem pārtraukt bombardēšanu. Izlasīju vienu un to pašu informāciju četros variantos vēl un vēl reizi. Nesapratu ne vārdus, ne teikumus. Vēros tajos neko neredzošām acīm visu atpakaļceļu uz Vinterskombu.

Nākamajā dienā bija gaidāma potenciālā pircēja ierašanās par ko biju pateicīga.

Neko lielu paveikt, lai uzlabotu Vinterskombas izskatu, nebija iespējams, bet to mazumiņu, ko varēju, izdarīju. Rīta cēlienu pavadīju, kārtodama ziedus: klients, vārdā Kaningems, bija gaidāms ap pulksten vienpadsmitiem.

Laimīgā kārtā nelija lietus: lietainā laikā Vinterskomba neizskatās diez cik pievilcīga. Bija skaidra, auksta, gaiša diena. Deviņos, atgriezdamās mājā no ziemas dārza ar pēdējo vēlo rožu klēpi, apstājos un palūkojos uz māju.

Tās austrumu fasādi apspīdēja rīta saule, mīkstinādama arhitektūras pretenciozitāti un ķieģeļu krāsu. Logus skaisti ieskāva vīteņaugu jūklis. Pagriezos atpakaļ uz ezera un rudenīgā meža pusi. Virs ūdens cēlās viegla, violeta migla. Vienīgā skaņa bija putnu dziedāšana. Atcerējos frāzi, kuru man pirms trīsdesmit gadiem bija sacījis Francis Jakobs: ein Zauberort apburta vieta.

Piepeši mani pārņēma liela mīlestība pret šo māju pret šo māju un tās bijušajiem iemītniekiem, viņu dzīvi un noslēpumiem. Šajā rītā sajutu viņu ēnas klīstam ap māju. Apburta vieta. Es domāju: diez vai Džarstenga-Nota klients to sajutīs?

Kad šis cilvēks precīzi noteiktajā laikā ieradās, sēdēdams personīgā šofera vadītā "Corniche" aizmugurē, mēs ar Džarstengu-Notu viņu jau gaidījām viņš nebūt neizskatījās pēc tāda, kas, uzskaitot mājas “par” un “pret”, “burvestību” ieskaitītu mājas priekšrocību ailē. Raukdams pieri, viņš aplūkoja nama fasādi. Biju pārliecināta, ka viņa skatienam nepalika nepamanītas izļodzījušās lietus notekas. Viņa sejas izteiksme brīdināja, ka šis cilvēks caur grīdas dēļiem spēj saskatīt neredzamo pelējuma sēnīti. Es rēķināju, ka viņam varētu būt pāri sešdesmit, bet, ieskatoties tuvāk, sapratu, ka patiesībā viņam ir nedaudz vairāk. Klients bija elegants, kalsns, labi saglabājies, tumši iededzis. Viņš bija ģērbies dārgā, pārāk rūpīgi konservatīvā stilā ieturētā apģērbā. No viņa staroja izturība un pašpārliecinātība. Tikko ienācis pa durvīm, viņš ar izteiktu Vidusatlantijas akcentu vaicāja, vai mājā ir telefons.

Es pazinu darījumu cilvēkus, kuri jutās atslēgti no ārpasaules, tiklīdz tiem ilgāk par stundu nebija pieejams telefons. Laikam misters Kaningems bija viens no viņiem. Droši vien viņš vēlējās uzsvērt arī pats savas personas svarīgumu. Piezvanījis no blakusistabas, durvis neaizvēris, viņš runāja skaļā balsī: neslēpjot detaļas, tika minētas lielas summas. Džarstenga-Nota sejā atspoguļojās ciešanas. Viņš savilka lūpas un vaibstījās. Kad Kaningems, uzņēmis jaunu pašpārliecinātības lādiņu, beidzot atgriezās, viņi ar Džarstengu-Notu pārmija izaicinošus skatienus. Viņu nepatika vienam pret otru bija jūtama no pirmā acu skatiena, un ne viens, ne otrs to necentās īpaši slēpt. Džarstenga-Nota aizbildnieciskais runasveids bija iegūts, mācoties slēgtā privātskolā privileģēto bērniem, un gadu gaitā viņš to bija izkopis līdz pilnībai. Kaningema atbildēs jautās Ņūmonejas agresivitāte. Džarstengs-Nots izteica pārsteigumu, ka tādu cilvēku kā Kaningems varētu iedvesmot šāda māja. Kaningems ar žestiem, stāju un vārdiem lika saprast, ka laiki, veco zēn, mainījušies, tie, kas beiguši privātskolas, vairs neesot nekas, nieka kalpi, bet lādi kā viņš pats tagad atrodoties spicē. Uzdzirksteļoja kārtu naids, un gaisā sabiezēja dūmi.

Sākām mājas apskati. Pēc Džarstenga-Nota teorijas dīvaini, bet arī es šo parādību biju pamanījusi un zinu, ka viņam taisnība, ļoti bagātos neinteresē iegūt pilnību. Viņi netic pilnībai. Pat redzot visādā ziņā nevainojamu māju, viņi atrod nepilnības. Viņiem patīk nepilnības. Viņiem niez nagi atrast kaut ko pārveidojamu, kaut ko labojamu.

Vinterskomba, protams, bija tālu no pilnības, un, staigājot no telpas telpā, Džarstengs-Nots, sekodams savai teorijai, aizrautīgi uzskaitīja visus tās trūkumus. Sausā puve, mitrā puve, kanalizācija, notekas, jumta segums, vadi, apkure; viņš uzmeta apklusušajam Kaningemam vienaldzīgu skatienu. Džarstengs-Nots izrādījās īsts meistars īpašuma nocenošanā. Man bija skaidrs priekšstats, cik naudas nepieciešams ieguldīt, lai pilnībā atjaunotu Vinterskombu. Džarstengs-Nots aukstasinīgi šo summu dubultoja.

-   Tas būtu minimums, — viņš sacīja, stiepdams vārdus. Protams, neņemot vērā telpu iekšējo apdari.

No Džarstenga-Nota uzsvērtā un nepieejamā pārākuma slēptā veidā izrietēja, ka Vinterskomba nepavisam nav Kaningemam pa kabatai. Tas saslējās, kā kost gribēdams.

-   Tā? viņš jūtami agresīvi sacīja un uzgrieza nekustamā īpašuma aģentam muguru. Piegājis pie kamīna, kur atradās kādreizējā zvana aukla kalpotāju izsaukšanai, viņš to paraustīja. — Tā darbojas, ko?

Es sacīju jā, tā joprojām darbojas. Viņš savādi, mazliet ļauni pasmaidīja. Bet tobrīd, kad devāmies uz nākamo guļamistabu, es sāku kaut ko nojaust. Likās, Kaningemam telpu izvietojums mājā ir zināms, bet tā kā Vinterskomba ir tik milzīga šis izvietojums nav vienkāršs. Likās, viņam zināms, kur būs kāpnes, viņš redz, kas gaidāms aiz stūra, un man ienāca prātā, ka varbūt viņš šeit neatrodas pirmoreiz. Pārdomāju, vai Kaningems šeit nav bijis kara gados, varbūt tad, kad māja tika rekvizēta armijas vajadzībām.

Staigājām no istabas istabā. Kaningems daudz nerunāja, taču jau pēc stundas varēju droši teikt, ka viņš negrasās māju pirkt. Viņš jūtami zaudēja interesi, kā aizvainots lūkojās apkārt, it kā būtu gaidījis daudz vairāk, taču māja neattaisnoja gaidīto.

Mani tas sadusmoja. Biju pietiekami vecmodīga, lai iedomātos, ka viņš varēja vismaz papūlēties būt pieklājīgs. Lai gan Vinterskombā netrūka sava laikmeta nejēdzības apliecinājumu, tomēr tai piemita arī savas stiprās īpašības. Biju Vinterskombas pusē. Norādīju uz ainavu: ezeru, kokiem, mežu. Uzmetis paviršu skatienu, viņš novērsās, iespēra ar kāju pa paneli un nopētija parketu. Kaningemam aiz muguras Džarstengs-Nots savaikstīja nepieklājīgu grimasi.

Aizvilkāmies līdz staļļiem, kariešu novietnei, vecajai veļas mazgātavai, pamestajai pienotavai. Pirmo reizi pēc daudziem gadiem atkal stāvēju šajā par guļamzāli pārvērstajā ēkā, kura katru vasaru uzņēma bērnus no bāreņu patversmēm. Šajā telpas galā atradās mana drauga Franča Jakoba gulta, pa šo pašu logu viņš man pirms trīsdesmit gadiem sūtīja zīmītes ar Morzes ābeces palīdzību. Aizvēru acis. Redzēju uzzibsnījam kabatas lukturīša signālus. Atkal atvēru acis un bezcerīgi palūkojos apkārt. Vai tiešām šajā mājā nekas nekad netika izsviests? Garā telpa joprojām bija piebāzta ar vecajām bāreņu patversmes dzelzs gultām.

Zināju, ka mēs velti šķiežam laiku mēs visi trīs. Dodoties atpakaļ uz māju, jau gribēju pievērst uzmanību šim faktam un izteikt priekšlikumu beigt apskati, te pēkšņi Kaningems apstājās. Joprojām izlikdamies neredzam nekustamā īpašuma aģentu, viņš mani uzrunāja.

-    Es šejieni pazīstu, viņš sacīja.

Es nezināju, ko teikt. Atzīšanās likās izteikta negribīgi. Kaningema pašpārliecinātība bija pazudusi.

-    Man arī tā likās. Vai tas bija kara laikā?

-Kas?

-   Vai bijāt šeit izmitināts kara laikā? Es domāju…

-    Izmitināts šeit? Viņš savādi pasmaidīja. Nē, nē! Es šeit strādāju. Mani uz šejieni atsūtīja no Londonas piecpadsmit gadu vecumā. Jūsu ģimene mani apmācīja. Smaids kļuva mazliet izsmējīgs. Es biju kalps jūsu… tēvocim, laikam tā? Jūsu tēvocim Frederikam. Liekas, viņš tagad raksta. Detektīvromānus vai ko tamlīdzīgu?

Pārsteigta viņu uzlūkoju.

-   Jūs esat Arturs Arturs Tabss?

Tā kā manu prātu joprojām nodarbināja pagātne, redzēju viņu kā zēnu, kalsnu zēnu, kas, nelaimes apjucis, torīt, kad atklājās negadījums, ieklupa Fredija istabā. Skatīju Arturu tādu, kādu viņu bija aprakstījusi Konstance: nervozu, zebiekstei līdzīgu, viņš bija vedējs Džennas kāzās. Kādreizējais statists, tagad galvenās lomas tēlotājs. Gribēju sacīt: “Bet jums taču bija iedalīta tik nenozīmīga loma.” Gribēju sacīt: “Vai, bet izrādās, ka jūs esat īsts!” Laimīgā kārtā neko tik stulbu nepateicu: pamanīju, kad pieminēju viņa vārdu droši vien tas nāca negaidīti -, viņa āda zem iedeguma piesarka.

-   Jā… bet tagad es šo vārdu vairs nelietoju. Es to nomainīju. Biznesa ērtību dēļ, vai zināt. Tagad esmu Kaningems. Kaningems jau četrdesmit gadus.

Nodomāju: Keningems-Kaningems. Nodomāju: lūk, vēl viens stāsts, stāsts, kuru es nekad neuzzināšu. Pa to laiku viņš bija pagriezies pret māju.

-          Tas ir liktenīgi… Vidusatlantijas akcents, kas pirmīt bija pazibējis, nu tika rūpīgi noslēpts. Es gribēju iegūt šo īpašumu. Gaidīju gadiem ilgi, kad tas parādīsies tirgū. Zināju, ka beigu beigās tas notiks. Redziet, biju nolēmis, ka tad es to nopirkšu. Tikai…

-Tikai tagad jūs to vairs nevēlaties?

-                Nē. Nevēlos. Viņš pagriezās pret mani un paraustīja plecus.

-     Nevaru pateikt tieši, kāpēc. Tas… neatbilst…

-    Protams, māja tagad ir nolaista, es ieteicos. Es zinu. Tai vajadzīga restaurācija. Bet…

-    Nē, tas nav tas. — Viņš uzmeta man nicīgu skatienu. Es to tāpat būtu pārbūvējis. Biju domājis, varbūt jūs… Esmu redzējis jūsu darbu. Vienalga! Nav jēgas par to runāt. Šī māja man neder. Laiks ir nauda. Ari to nav jēgas tērēt velti. Man jāiet.

Ātrā gaitā viņš devās uz mājas priekšu, kur gaidīja mašīna. Šoferis izkāpis noņēma cepuri un atvēra pakaļējās durvis.

-     Esmu šo to iemācījies. Tabss-Kaningems mazliet saspringti pasmaidīja. Tiešām esmu bijis labs skolnieks. Es zinu, kā lietas kārtojamas.

Viņš pēdējo reizi atskatījās uz mājas pusi. Sāku saprast, kāpēc viņš gribēja nodarbināt mani mājas pārveides darbos šim lēmumam nebija nekā kopēja ar manām intcrjeristes dotībām. Šeit drīzāk izpaudās kalpa vēlēšanās būt kunga lomā. Tikai tagad sapratu, ka Džarstengam-Notam ar Kaningema aizkaitinājumu nebija nekāda sakara: viņa nepatiku izraisīju es.

-    Vai zināt, cik kalpotāju toreiz bija mājā? Viņš mani vēsi uzlūkoja. Piecdesmit. Kas to lai zina? Varbūt tieši tā man pietrūkst. Visa šī klanīšanās un iztapība. “Jā, mans kungs. Nē, mana kundze. Trīs somas pilnas, kundze.” Vai zināt, cik man maksāja par drēbju padošanu? Mārciņu nedēļā.

-Jādomā, ka vēl istabu un uzturu piedevām, Džarstengs-Nots ne pārāk pieklājīgi iestarpināja. Turklāt tas bija ļoti sen.

Viņi pārmija naidīgus skatienus. Kaningems, izteicis man vēl pēdējo piezīmi, ierāpās mašīnā un aizbrauca.

-    Iznirelis, sacīja Džarstengs-Nots. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka pirmo summiņu nokampis, spekulējot melnajā tirgū. Diezgan aizdomīgs tips, vai jums tā neliekas?

Neatbildēju. Ne vien neatbalstīju Džarstenga-Nota politisko un sociālo pārliecību, bet nevarēju viņam arī piekrist. Man Arturs Tabss šķita daudz interesantāks un daudz sarežģītaks. Vispirms tikt ekspluatētam, tad vēlēties pašam ekspluatēt, apzīmogot savu biznesa karjeru, nopērkot māju, kurā pats kādreiz kalpojis, spēju saprast šīs vēlmes skumjo loģiku.

Paskatījos uz Vinterskombu citām acīm. Redzēju, ka iespējams par to spriest dažādi, ka dažādi cilvēki to novērtē atšķirīgi. Tabsam māja bija atriebības objekts par kalpības gadiem, manam vectēvam iespēja izvairīties no apkaunojošas nodarbes, veids, kā pilnībā aizmirst balinātāja ražošanas fabrikas. Montegjū Stēmam tā bija brīvības un varas apliecinājums, vieta, kuru var pārvaldīt izstumtais, mantojums izsapņotajam dēlam. Konstancei Vinterskomba bijusi noslēpumu māja, manam tēvam elēģija, man zaudētās bērnības svētnīca. Iedomājos, ka mēs visi esam dažādi lūkojušies uz šiem javas saistītajiem ķieģeļiem un radījuši himeru.

Saskatīju briesmas. Laikam tieši tobrīd, vērdamās uz Vinterskombu, es apņēmos, patiešām apņēmos tikt no tās vaļā.

-    Tā nav vairs tāda… kādu es to atceros, Kaningems bija man sacījis, aizvērdams mašīnas logu. Teiktais mani satrieca. Nejaušas piezīmes bieži vien liek aizdomāties pareizā virzienā.

-    Vekston, es sacīju, kad Džarstengs-Nots bija prom un es iegāju mājā, vai tu neiebilsti, ka es rīt aizbraukšu uz Londonu? Gribu aiziet uz lekciju.

-    Nemaz, atbildēja Vekstons balsī, no kuras es acumirklī sapratu, ka viņam zināms, kas tā par lekciju, kas to lasa un ka arī viņš iejaukts Fredija un Vinnijas sazvērestībā.

Tovakar, dodamās uz savu istabu, zinādama, ka nespēšu iemigt, pārdomāju visas piedāvātās pagātnes Versijas: iespējamo variantu bija tikpat daudz, cik cilvēku. Tomēr viens variants joprojām nebija izpētīts, un viena stāsta līdz šim nebija. Manējā; pagātne, kādu es to atcerējos.

No šīs teritorijas ilgi izvairījos. Man liekas, tikai viens cilvēks varēja piespiest mani tur atgriezties, un viņš mani tur gaidīja astoņus gadus ilgo paslēpju aizsegā.

Jā gan, es zināju, kurp ved šis ceļš, Tas ved atpakaļ, bet arī uz priekšu, pie šī cilvēka laboratorijā: pie mana amerikāņa doktora Frenka Gerharda.

*                                        **

Viņš ārstēja cilvēkus. Tāda bija viņa profesija. Ieguvis medicīnisko grādu Kolumbijas universitātē, viņš devās tālāk uz Jeilu, pēc tam lika uzņemts Skripa-Fostera institūtā, kur veica bioķīmiskos pētījumus. Viņš pievērsās šūnu transmutācijai, šai anarhijai jeb ja vēlaties iekšējiem kariem, kas saārda līdzsvaru cilvēka ķermenī. Viņš ir bioķīmiķis, es interjera māksliniece. Tagad, es ceru, jūs redzat, kāpēc astoņi šķiršanās gadi mūs tik viegli izšķīra uz visiem laikiem. Satikšanās prasītu izšķirošu rīcību vai nu no viņa, vai manas puses. Nejaušības bija tikpat kā neiespējamas. Bioķīmiķu un interjera dizaineru ceļi reti krustojas. Viņš strādāja Amerikā. Es no šīs zemes vairījos. Iespējams, mēs abi izturējāmies ārkārtīgi piesardzīgi, pat dzīvojot vienā pilsētā, nejaušas tikšanās būtu tikpat kā izslēgtas. Es to nožēloju. Šajos astoņos gados bijušas daudzas reizes, kad, neticēdama liktenim, vēlējos, kaut šāds spēks būtu iejaucies un devis mums… iespēju.

No otras puses, ja tā būtu noticis, es stūrgalvīgi varēju izlikties to nemanām. Es spēju būt akla. Es tāda biju, kad mēs pirmoreiz tikāmies. Frenku Gerhardu satiku sava darba dēļ un tāpēc, ka draudzējos ar viņa māti, nepārspējamo Rozu. Vairāku gadu laikā man nācās vairākkārt viņu sastapt. Tajā pirmajā reizē mēs tikāmies Rozas mājās. Viņš man pateica divus vārdus: “sveiki!” un: “uz redzēšanos!”. Man šķita, ka aiz sveiciena un atvadu vārdiem bija jūtama vienaldzība, pat nepatika, kaut neredzēju, kas to varētu būt izraisījis. Piecas minūtes manā sabiedrībā un pirmā sastapšanās nebija ilgāka likās pietiekamas, lai viņš mani noraidītu. Tas nelika mieru. Nolēmu izlikties nemanām ne viņa reakciju, ne viņu pašu. Bet, tā kā viņš joprojām atklāti izrādīja savu nepatiku, tas ne vienmēr bija viegli.

Pirmo reizi nespēju viņu ignorēt 1956. gadā. Bija agrs pavasaris. Mēs ar Konstanti ieradāmies Venēcijā. Jā, tas bija gadījums, kad Konrāds Vikers viens no Konstances pavadoņiem uzņēma zināmo fotogrāfiju pie Santa Maria della Salutē baznīcas.

Frenks Gerhards Venēcijā atradās žēlsirdības pasākumā. Pirms dažiem mēnešiem bija miris viņa tēvs Maksis Gerhards, lingvistikas profesors Kolumbijas universitātē. Venēcijas apmeklējumu Frenks un viens no viņa brāļiem Gerhardi ir milzīga ģimene bija ieplānojis, lai kaut kā palīdzētu savai mātei Rozai pārdzīvot smago zaudējumu. Roza, pateicīga un drosmīga, bet, būdama slikta aktrise, manuprāt, mēģināja izlikties, ka šī iecere ir veiksmīga.

Roza uzbruka sāpēm ar savu parasto enerģiju un nikni tām pretojās. Ģērbusies sarkanā kleitā, ar ceļvedi rokā, viņa tikko bija izvadājusi savu ģimeni nogurdinošā īsti Rozas garā ekskursijā pa baznīcu.

Konslance, Konrāds Vikers, es un vēl daži citi Konstances svētceļnieki kā jau bija paredzams nodarbojāmies ar daudz vieglprātīgākām lietām. Starp svētceļotājiem atradās Bobsijs un Biks van Dinemi, kuriem toreiz nebija vairak par trīsdesmit un kurus tenku lapās dēvē par debešķīgajiem dvīņiem viņu veiksmes un galvu reibinošā izskata dēļ. Mēs tikko bijām apciemojuši kādu attālu van Dinemu ģimenes radinieci un atradāmies ceļā no minētāspavēlnieces nama uz Harija bāru.

Divas ļaužu grupas, viena vieglprātīga, otra nogurusi, nejauši sastapās zem brīnišķīgās Venēcijas saules. Konstance, tālumā pamanījusi Rozu, sacīja: “Ak vai! Par vēlu izvairīties.” Roza, kas nezināja, ka esam Venēcijā, skaļi pauda prieku par sastapšanos. Viņa apskāva mani un sirsnīgi apsveicinājās ar Konstanci. Es nogāju malā un raudzījos pāri ūdenim. Skaistā pilsēta spoguļojās tā virsmā: gaisma likās tikpat zeltaina kā Veronēzes gleznās.

-    Sveika! Frenks Gerhards man sacīja pēc piecām minūtēm, kad kārtojāmies rindā kopīgam fotouzņēmumam. Mana draudzene Roza laikam priecīga, ka tikusi vaļā no kultūras, sarunājās ar Konstanci, kuru pazina jau gadiem ilgi, jo Konstances firma bija iekārtojusi Rozas daudzās mājas. Vikers rosījās, nevarēdams vien beigt pārkārtot grupu. Dvīņi van Dinemi draiskojās ar panamas cepuri. Atceros, ka Bobsijs uzlika cepuri man galvā un sajauca matus. Es to noņēmu un mazliet asi sacīju: Tā nedari!

Konstance, kurai patika izlikties, ka Bobsijs van Dinems ir mans pielūdzējs, savilka izprotošu grimasi. Biks van Dinems sāka žēloties, ka viņam slāpstot. Konrāds joprojām drudžaini pārkārtoja grupu. Sākumā viņš mani nostādīja malā baznīcas ēnā, pēc tam atkal izvilka saulē. Klusējošais Frenks Gerhards nokļuva man blakus. Raudzījos uz baznīcu. Noklikšķēja slēdzis.

Gaidīju, ka Frenks Gerhards man tūlīt teiks: “Uz redzēšanos!” bet, man par pārsteigumu, viņš to nedarīja. Uzlūkojis dvīņus van Dinemus ar nicīgu skatienu, tomēr izlēmis uzkavēties, viņš aizveda mani nostāk no grupas.

Mēs apmainījāmies īsām frāzēm par saviem tuvākajiem plāniem. Izbēgusi no Konstances nebeidzamajiem kokteiļvakariem un viesībām, es iepriekšējā dienā biju apmeklējusi akadēmiju. Izrādījās, ka arī Frenks Gerhards tur vakar bijis. Mums sastapties liegušas tikai dažas minūtes.

Šī sakritība, kas pa* par sevi nebija nekas nozīmīgs, likās, padarīja viņu domīgu. Viņš nolūkojās Lielā kanāla ūdenī. Vispirms ēna, tad gaismas atspulgs pārslīdēja viņa sejai. Viņš šķita noraizējies. Uzdrīkstējos stomīgi un nevietā apvaicāties par viņa tēvu. Viņš atbildēja strupi. Riskēju izteikt vēl dažas samākslotas frāzes es tolaik biju līdz sāpīgumam kautrīga. Mani vārdi neizvilināja lielu atsaucību. Lūkojos uz Frenku Gerhardu, kurš bija ģērbies melnā uzvalkā, un domāju, ka neatkarīgi no apstākļiem viņš ir sarežģīts, grūtsirdīgs, nepieklājīgs un kā biju pamanījusi jau iepriekš atsvešināts.

Roza pa to laiku sarunājās ar Konstanci par mājām šo tematu bija ierosinājusi Konstance. Vai viņa būtu aizmirsusi, ka Roza nupat bija kļuvusi atraitne? Pilnīgi iespējams: Konstancei nerūpēja citu cilvēku dzīves smalkumi.

-   Nu, Roza, viņa ievaicājās, un kad tu pārvāksies uz nākamo vietu? Zini, man reizēm liekas, ka tu maini dzīvesvietas tikpat ātri, kā citi sakravā ceļasomas.

-   Redzi, Roza klusi ierunājās, es vairs nepārvākšos. Tagad ne. Makša dēļ.

To sakot, viņa sāpīgi pameta ar roku un aizgriezās. Viņai aiz muguras Konstance uztvēra Konrādā Vikera skatienu. Viņa savilka nepacietīgu grimasi. Kad Roza atguvusies ierunājās no jauna, Konstance viņu steigšus pārtrauca.

-   Jā, jā, viņa teica. Bet nerunāsim vairs tagad. Citādi Biks nobeigsies no slāpēm. Mēs ejam uz Harija bāru. Nāc mums līdzi, Roza! Mēs dzersim bellini…

Rozas labsirdīgā seja acumirklī iedegās. Viņa vienmēr bija jutusi simpātijas pret Konstanci un laikam iedomājās, ka uzaicinājums nāk no sirds. Viņa to dedzīgi pieņēma. Man viņas sametās žēl un sanāca dusmas uz Konstanci. Mana krustmāte zem laipnības maskas varēja but nežēlīga: zināju, ka, nonākot Harija bārā, Konstance atradīs iemeslu, lai Rozu un pavadoņus vienkārši saķildotu.

Arī Frenks Gerhards bija pamanījis skatienu, kuru Konstance pārmija ar Konrādu Vikeru. Redzēju, ka viņš pieiet pie mātes un klusi viņai ko saka.

-   Nē, nē, Roza atbildēja. Jūtos pavisam labi, nemaz neesmu nogurusi. Harija bārs! Es tur nekad neesmu bijusi. Paldies, Konstance!

Frenks Gerhards, nogājis malā, pārmija dažus vārdus ar brāli. Brālis saņēma Rozu pie rokas, bet grupa pa to laiku sāka kustēties. Pie baznīcas palikām vienīgi mēs ar Frenku Gerhardu. Attālums starp mums un bellini kārotājiem palielinājās.

Frenks Gerhards, saraucis pieri, nolūkojās tiem pakaļ. Likās, viņš pieņēmis piepešu lēmumu. Kad gribēju sekot pārējiem, viņš negaidīti saņēma manu roku un sacīja: Mums nav jāiet ar viņiem.

-   Es tikai domāju…

-   Es zinu, ko tu domāji. Rozai nekas nenotiks. Daniēls viņu pieskatīs. Vai tu nevēlies kaut ko iedzert? Tepat tuvumā ir kāda vietiņa mierīga vietiņa.

Atbildi viņš negaidīja. Joprojām turēdams mani aiz rokas, Frenks Gerhards nogriezās uz šauras ieliņas pusi. Ātrā gaitā izgājām cauri pasāžu labirintam, arkai un šķērsojām tiltu.

Abi gājām klusējot, līdz beidzot nonācām nelielā, pagalmā izvie

lolā kafejnīciņā, pār kuru krita magnolijas koka ēna. No akmens lauvas mutes seklā baseinā strUkloja ūdens. Mēs bijām vienīgie apmeklētāji.

-    Šo vietu es atklāju pašā pirmajā dienā. Vai tev te patīk?

Savādi, bet šķita, ka viņam ļoti rūpēja, vai man te patīk vai ne.

-    Ļoti patīk. Te ir skaisti. To dzirdot, viņš pasmaidīja, un viņa seja pārvērtās: tajā iedegās zobgalība, kas pielipa ari man. Tātad tev nepatīk Harija bārs? es vaicāju, kad Frenks Gerhards padeva man krēslu.

-    Nē, man nepatīk Harija bārs, viņš atteica. Harija bārs man nemaz nepatīk. Tā ir vienīgā vieta Venēcijā, no kuras es gribētu izvairīties vairāk par visu.

-    Un tev nepatīk bellinil

Viņa acis iedzirkstījās: sapratu, ka viņš negrib izvairīties no bāra vai bellmi, bet no kompānijas, un, manuprāt, Frenks Gerhards zināja, ka es to saprotu. Viņš neko neatbildēja, tikai paraustīja plecus.

-    Gleznotāji patīk. Dzēriens nepatīk. Taču, manuprāt, esmu nopelnījis vienu malku. Šodien Santa Marijas katedrālē, liekas, apskatīju katru logu, katru skulptūru, katru cilni, katru altāra detaļu. Varētu atstāstīt “Zilā ceļveža” komentārus no galvas. Tā ir ļoti liela baznīca patiesi ļoti liela baznīca. Protams, ļoti skaista arī, bet pēc piecdesmit sestā kontrforsa…

-    Roza ir nenogurdināma.

-    Tā ir. Frenks Gerhards nopietni uz mani paskatījās, kaut skatienā joprojām dzirkstīja jautrība. Tad viņa seja kļuva nopietna. Tomēr…

-    Viņai tas palīdz?

-   Laikam. Es tā ceru, viņš īsi noteica. Ko tu gribētu? Tev garšo kamparp.

Atnestā kampari glāzēm bija cukurotas malas: to es atceros. Dzēriena krāsa atgādināja izkusušu rubīnu. Glāzes no ārpuses bija aprasojušas, un runājot es nenovērsu acis no kondensētā tvaika stīdziņām. Kā jau teicu, biju kautrīga pieradusi, ka Konstance pārvalda ikkatru situāciju sabiedrībā, un neveikla sarunā. Pirmo reizi biju kopā ar Frenku Gerhardu viena pali, un viņš mani biedēja. Zināju, ka Frenks Gerhards tikko beidzis doktorantūru Jeilā to man bija stāstījusi Roza, kas ļoti lepojās ar dēlu, un kādu brīdi mēģināju viņu par to iztaujāt, par viņa darbu, par Ņūheivenu.

Iespējams, ka viņš necentās veicināt manus mēģinājumus uzturēt sarunu. Frenks Gerhards atbildēja mehānisļy, un man radās iespaids, ka viņa domas nesaistīja ne mani jautajumi, ne paša atbildes. Likās, viņš mani vēro. Jutu, ka viņa skatiens kavējas pie manas sejas un viņš pats ir dīvaini saspringts. Laiku pa laikam, viņam novēršoties, zaglīgi viņu uzlūkoju.

Man toreiz bija divdesmit pieci gadi. Frenkam Gerhardam divdesmit septiņi vai astoņi. Viņš bija garš un savam augumam kalsns, šauru un izteiksmīgu seju. Ļoti melnie mati krita pār pieri, bet acis bija tik tumši brūnas, ka arī šķita melnas. Audzināšana bija vērtusi viņu par vērotāju, kādiem jābūt it visiem zinātniekiem, ari temperaments bija atbilstošs. Viņa skatienam, kas sākumā raudzījās vērīgi, tad nepacietīgi, nekas nepaslīdēja garām. Zināju, ka viņš ir ļoti gudrs. Agrāk viņš man bija licies arī augstprātīgs.

Todien vairs nebiju par savu spriedumu droša. Negaidot aizvedis mani uz turieni, viņš likās tikpat lielā neizpratnē kā es par to, ko darīt tālāk. Mūsu saruna atgādināja sliktu tenisa maču starp diviem kūtriem spēlētājiem: virkne neveiksmīgu piespēļu pāri neredzamam tīklam. Ar katru mirkli manas atbildes kļuva garlaicīgākas. Ienīzdama sevi, vēlējos, kaut man būtu piemitusi Konstances atjautība un vārdiskās uguņošanas māka. Pati spēju tikai izgrūst nožēlojamus vienzilbes vārdus. Tobrīd novērsies viņš strauji palūkojās atpakaļ. Tas notika tik piepeši, ka nepaspēju novērst acis. Mūsu skatieni sastapās.

Man šķiet, ka tobrīd Frenku Gerhardu pirmo reizi ieraudzīju tādu, kāds viņš bija īstenībā, un ieraudzījusi nespēju novērst skatienu, un liekas, ari viņš to nespēja. Laikam viņš izteica manu vārdu un apklusa. Frenka Gerharda plauksta, guļot uz galda tuvu manējai, nevilšus sakustējās, bet tad norima. Viņa sejā nebija ne miņas no garlaicības, pārākuma, vienaldzības vai naidīguma: tas mani mulsināja. Sejas izteiksme sākumā likās saspringta, to nomainīja neizsakāms prieks, tad drūmums. Šķita, ka viņš gaida, lai es sāku runāt, bet, kad klusēju, izteiksme Frenka Gerharda sejā pārvērtās.

Jums zināms teiciens “lasīt sejā”? Tobrīd man tas ienāca prātā. Savāds teiciens mistiska procesa apzīmēšanai. Kāda ir šī procesa gramatika, kādiem teikumiem mēs izsakāmies? Frenka seja bija sastingusi, viņš nerunāja ne vārdiem, ne žestiem, un tomēr es lasīju pārvērtību viņa sejā: zināms drūmums skatienā, pāreja no vērīguma uz skumjām, tad mēģinājums slēpt skumjas zem froideur*. Visu to paspēju izlasīt pāris sekundēs, pirms viņš sāka runāt.

Jutu, ka viņš gribēja kaut ko pateikt, bet tad pārdomāja un aizsāka citu tematu, tagad vairs neatceros, kādu. Nav svarīgi. Frenks Gerhards runāja runāšanas dēļ, un vārdi nostājās starp mani un viņa domām. Klausījos nevis viņa vārdos, bet balsī.

Runa sākumā bija stīva, tad kļuva steidzīga. Balsij piemita akcents, kas ļoti līdzinājās viņa mātes Rozas akcentam. Roza Gerharde bija dzimusi katoliete, viņas ģimene pārstāvēja zemāko Dienvidvācijas aristokrātiju. Pirmā pasaules kara beigās, zaudējis gan zemi, gan naudu, Rozas tēvs ar ģimeni emigrēja uz Ameriku, kur viņam uzsmaidīja ievērojama veiksme. Roza, vecāku vienīgā un lolotā meita, ieguvusi izglītību dārgā un izmeklētā katoļu meiteņu pansijā, astoņpadsmit gadu vecumā sagrāva visas vecāku cerības, satiekot un drīz vien pēc tam apprecot Maksi Gerhardu, arī vācu izcelsmes, Leipcigā dzimušu emigrantu un vecākiem par šausmām ebreju.

Roza enerģiski un apņēmīgi pievērsās vīra reliģijai, pieņēma viņa radikālos politiskos uzskatus un, tā kā bija mantojusi krietnu naudas summu, varēja atļauties veicināt laulātā drauga akadēmisko karjeru. Būdama bērns, Roza mājās bija runājusi vāciski, arī būdama sieva, viņa mājās runāja vāciski. Nebija iespējams noteikt, kas viņa īsti ir: viņai nevarēja piedēvēt ne kādu noteiktu tautību, ne kārtu, ne reliģiju, ne rasi. Kā Roza pati uzjautrināta apgalvoja, viņa bija hibrīds, un šo ietekmju sajaukumu joprojām varēja nojaust viņas balsī.

Arī viņas dēla balsi. Todien Venēcijā šajā balsī klausoties, varēju sadzirdēt gan Eiropu, gan Ameriku: pirmskara balsi un mūsdienu balsi divas kultūras un divas ēras, kas sastapušās vienā cilvēkā.

Man tas patika. Vēlāk es šo īpatnību iemīlēju. Domādama par to, mēģināju atcerēties: Frenks Gerhards man kādu atgādināja, bet neaptvēru, ko. Tad sapratu, ka neesmu sadzirdējusi tikko uzdoto jautājumu. Uzlicis elkoņus uz galda, viņš bija pievērsis ciešu skatienu manai sejai.

-    Atvaino! Ko tu vaicāji?

-    Par karu. Es tev vaicāju par karu. Vai tu kara laikā biji Anglijā?

-   Ak nē! Nebiju. Atstāju Angliju trīsdesmit astotajā gadā. Pēc vecāku nāves. Toreiz apmetos uz dzīvi pie Konstances.

-   Tu atgriezies? Tu esi tur bijusi pēc tam?

-   Savās mājās ne. Reizēm mēs braucam uz Londonu. Ne pārāk bieži. Konstance dod priekšroku Itālijai. Un Francijai.

-    Bet tu? Kam tu dod priekšroku?

-    īsti nezinu. Man patīk Venēcija. Es mīlu Franciju. Parasti mēs dodamies uz Nicu vai Montekarlo. Bet vienu gadu mēs apmetāmies ļoti mazā ciematā. Tas bija zvejnieku ciemats netālu no Tulonas. Konstance tur noīrēja māju. Tur man patika vislabāk. Gāju uz tirgiem iepirkties. Pastaigājos gar piekrasti. Vēroju zvejniekus. Tur varēju pabūt viena pati. Es…

-Jā?

-   Ak, tas nav nekas interesants. Vienkārši ciemats. Mēs tur nepalikām ilgi. Konstancei tur likās garlaicīgi, tāpēc…

-    Tev arī tur likās garlaicīgi?

-   Nē. Man nelikās. Novērsos. Vienalga. Mēs aizbraucām. Pēc tam devāmies uz Vāciju. Es gribēju nokļūt Vācijā, un Konstance to zināja, tā…

-   Vācijā? Likās, viņu tas ieinteresēja. Kāpēc tu gribēji nokļūt Vācijā?

-   Sakarā ar vecāku nāvi. Ar to nelaimes gadījumu. Neticu, ka Roza tev nav stāstījusi.

-Jā. Viņš samulsa. Droši vien… ir stāstījusi.

-    Saproti, neviens neko nevarēja paskaidrot. Par to, kas noticis. Es domāju, ka kaut kur Berlīnē jābūt kādiem dokumentiem par šo gadījumu. Un es varētu uzzināt, kā… nelaime notikusi. Nē, ne to. Kāpēc tā notikusi…

-    Un tev neizdevās?

Mani pārsteidza maigums, ar kādu lika izteikts jautājums. Nekad agrāk nevienam nebiju stāstījusi par šo drūmo ceļojumu un sāku nožēlot, ka stāstu to tagad. Līdzjūtība mani drīzāk tuvina asarām nekā vienaldzība. Steidzīgi novērsos.

-    Nē, neuzzināju, turpināju možākā balsī. Dokumenti bija pazuduši, ja vien tādi kādreiz bijuši. Tā, lūk! Muļķīgi, ka vispār aizbraucu. Konstance mani jau brīdināja, man vajadzēja viņai paklausīt. Dokumentiem nav nekādas nozīmes. Vienīgi es sajutu… Apklusu un pieklājīgi pabeidzu: Vai tu tur kādreiz esi bijis? Tu esi apmeklējis Vāciju?

Iestājās klusums, un Frenka Gerharda seja nocietinājās.

-    Vai esmu apmeklējis Vāciju? Nē.

To sakot, viņš atrāvās nostāk. Balss skanēja strupi. Pirms mirkļa viņa plauksta gulēja uz galda, pavisam tuvu manējai, tikai dažu collu atstatumā no tās. Plauksta piepeši nozuda un līdz ar to arī Frenka Gerharda uzmanība. Viņš sāka lūkoties apkārt pēc viesmīļa. Acīmredzot es viņu biju kaut kādā veidā aizvainojusi. Sāku muļķīgi taisnoties.

-   Es tikai padomāju… varbūt tu tur esi bijis. Pēc kara. Kopā ar Rožu… vai savu tēvu. Roza reiz sacīja…

-   Diez vai. Tu ju zini, ka mans tēvs bija ebrejs. Ja tu padomātu, tu saprastu: pēckara Vācijas izpriecas viņu nevarēja īpaši vilināt.

Tumši piesarku. Frenks Gerhards piecēlās un samaksāja rēķinu. Nelikās, ka viņš nožēlotu savu piezīmi vai asumu, ar kādu tā tika izteikta. Patiesi šķita, ka viņš pēc iespējas drīzāk vēlas tikt vaļā no manas sabiedrības. Ātrā gaitā pametām restorānu. Sacīju, ka iešu atpakaļ pie Konstances un viņas draugiem. Viņš savukārt bija nolēmis atgriezties viesnīcā. Netālu no Harija bāra atradās ūdens tramvaja piestātne. Frenks Gerhards bija ar mieru pavadīt mani līdz turienei. Es, nožēlojama un apjukusi, neiedrošinājos iebilst. Gājām uz priekšu klusēdami. Ielas galā, kas veda uz bāru, viņš apstājās.

Tālumā ar muguru pret mums stāvēja Konstance ar pavadoņiem. Konrāds Vikers runāja un plātījās ar rokām. Konstance smējās. Dvīņi van Dinemi, dekoratīvi un laiski, stāvēja, atspiedušies pret sienu. Rozas starp viņiem nebija. Stāvot un gaidot, kad ieradīsies vaporetto*, līdz mums nonāca atsevišķi Konrādā Vikera runas fragmenti.

Tas bija šausmīgi, jo tūdaļ pat kļuva skaidrs, ka viņš aprunā Rozu.

-    Trīspadsmitā māja, mēs izdzirdām. Saki man, dā-ār-gumiņ, — kā tu to vari izturēti Šitā kleita! Kā milzīga, sarkana pastkastīte. Staigājoša pastkastīte. Drausmīgi. Man likās, tu teici, ka viņa ir atraitne? Nevar būt, ka viņa ir atraitne. Varbūt viņa ir jautrā atraitne, ko?

Mēģināju aizvest mūs ārpus dzirdamības robežas, taču bija skaidrs, ka Frenks Gerhards jau sadzirdējis komentārus par savu māti. Viņš pagriezās, nogāja dažus soļus, tad piepeši apsviedās atpakaļ.

-                Vai pateikt, kādēļ viņai mugurā šāda kleita? Šāda sarkana kleita?

-     Viņš noprasīja dusmās piesmakušā balsī. Šodien ir viņas kāzu jubileja. Sarkanā bija Makša mīļākā krāsa. Tāpēc viņai šodien mugurā sarkanā kleita…

-    Es saprotu. Lūdzu…

-    Tiešām?

-    Protams.

-    Tu esi pārliecināta? Viņš vairs neslēpa sarkasmu. Galu galā, tas cilvēks taču ir tavs draugs, vai ne tā? Konrāds Vikers. Dvīņi van Dinemi. Tavi pastāvīgie ceļojumu pavadoņi. Tavi tuvie draugi…

-    Es reizēm ceļoju ar viņiem kopā. Tā ir. Viņi patiešām ir Konstances draugi. Tas ir…

-    Bobsijs van Dinems ir tavas krustmātes draugs? Vārds “draugs” tika izteikts dzēlīgi, tā, ka vairs nebiju pārliecināta, vai apšaubītas tiek manas krustmātes attiecības ar Bobsiju vai manējās.

-    Nu, ne gluži. Viņš ir arī mans draugs. Un Konrādu es pazīstu kopš bērnības. Saprotu, ka viņš mīl pārspīlēt, bet…

-    Pārspīlēt? Jā gan. Turklāt viņš ir ļauns.

-    Viņš ir fotogrāfs, Frcnk…

Apklusu. Atzinos sev un ne pirmo reizi ka Vikers, kuram Konstance pastāvīgi dziedāja slavas dziesmas, ir cilvēks, kurš man ļoti nepatīk. Varēju to pateikt, bet nepateicu. Norobežoties no Vikera bija kārdinoši, bet tas izklausītos lēti. Turklāt sapratu, ka tam nebūtu nozīmes. Pasaki, kas ir tavs draugs, un es pateikšu, kas esi tu pats. No izteiksmes Frenka Gerharda sejā varēja noprast, ka, viņaprāt, mēs ar Konrādu Vikeru esam bāžami vienā maisā.

Vienu plaukstu sažņaudzis dūrē, viņš atskatījās uz ielas pusi. Viņa seja bija dusmās piesārtusi. Uz mirkli sāku baidīties, ka viņš tūdaļ ies atpakaļ noskaidrot attiecības ar Vikeru, varbūt pat viņu piekaut. Tad, pilns nicinājuma, nikni paraustījis plecus, viņš aizgriezās. Tuvojās vaporetto.

Tagad zinu, ka viņa reakcija bija daudz sarežģītāka, nekā es toreiz domāju, viņā runāja arī greizsirdība, un ne viss dusmu lādiņš bija vērsts pret Vikeru. Toreiz es to nezināju. Apmulsusi un satriekta, juzdama, ka zaudēju kaut ko sev nozīmīgu, kaut skaidri nespēju noteikt, ko tieši, panācos uz priekšu. Izteicu viņa vārdu. Laikam pastiepu roku. Upes tramvajs piebrauca pie piestātnes. Frenks Gerhards pagriezās, lai ietu.

-    Cik tev gadu? viņš vaicāja.

Kad atbildēju, ka man ir divdesmit pieci, viņš neteica ne vārda. Tas nebija vajadzīgs: es sapratu, ko viņš domā. Ja cilvēkam ir divdesmit pieci gadi, viņš jau ir pietiekami vecs, lai viņam būtu pašam savs spriedums.

Tikpat labi viņš būtu varējis teikt: pieaudzis. Bet viņš tikai vēsi un pieklājīgi noteica: “Uz redzēšanos!” Es būtu varējusi viņam pastāstīt un dažus gadus vēlāk es to arī izdarīju -, ka esmu mēģinājusi. Bet bija tik grūti kļūt pieaugušai, grūti izrauties: Konstance mani bija mīlējusi kā bērnu. Viņa gribēja, lai es palieku bērns uz visiem laikiem. Pat fiziski un ilgu laiku tas bija tik bezjēdzīgi.

-   Pārstāj augti viņa man sacīja, kad padsmitgadniece biju sasniegusi piecas pēdas un sešas collas, pie kurām man vajadzēja žēlsirdīgi apstāties.

-   Neaudz tik ātril pa pusei jokodama, pa pusei nopietni viņa mēdza izsaukties, un es, baidīdamās zaudēt viņas pieķeršanos, būtu pārstājusi augt, ja vien spētu.

-   Tu liec man justies kā pundurītei, Konstance žēlojās. Tas ir šausmīgi. Man nepatīk. Es nekad pie tā nepieradīšu.

-    Tu esi tik gara savam vecumam.

Tie bija vieni no pirmajiem vārdiem, kurus viņa man sacīja, kad

ierados Ņujorkā. Manā pirmajā dienā pie krustmātes. Manā pirmajā dienā jaunā pasaulē. Mani bija viegli apburt.

Stāvējām Konstances spoguļu gaitenī, lūkodamās savos atspulgos, kamēr Dženna gaidīja malā. Vairākas dienas biju pavadījusi okeāna lainerī. Tikko pirmoreiz mūžā biju braukusi ar liftu. Joprojām atrados kustībā. Zem manām kājām paklājs šūpojās kā viļņi.

-    Cik Viktoriju tu vari saskaitīt? smaidot vaicāja mana jaunā krustmāte. Un Konstances?

Saskaitīju sešas. Pārskaitot iznāca astoņas. Konstance pakratīja galvu. Viņa teica, ka mēs esot bezgalīgi daudzas. Cik tu esi gara, viņa sacīja. Pavēros mūsu atspulgos. Astoņu gadu vecumā sniedzos krustmātei jau gandrīz līdz plecam. Viņai bija ļoti ideāls un ļoti sīks augums. Brīnījos, kādēļ mans garums varētu izraisīt nožēlu.

Izklausījās, ka vārdi teikti ar nožēlu. Paņēmusi pie rokas, viņa mani cauri hallei ieveda ļoti plašā viesistabā. Pa logiem varēju saskatīt koku galotnes. Nodomāju: mēs atrodamies ērgļa ligzdā. Ligzdas grīda ņirbēja.

-    Tev jāapsveicinās ar Metiju, sacīja Konstance, un Metija baltā formastērpā un baltās kurpēs panācās uz priekšu. Viņa bija pirmā melnā sieviete, kuru savā mūžā redzēju. Viltšīrā 1938. gadā nebija neviena melnādaina cilvēka. Nevienu nesatiku arī uz kuģa, braucot pirmajā klasē. Ieplestām acīm blenzu uz Metijas ādu. Tās melnumam piemita violeta nokrāsa kā vīnogām siltumnīcā. Viņas vaigi bija apaļi un stingri un izskatījās kā pulēti. Metija bija šausmīgi resna. Kad Metija smaidīja, viņas zobi balsnīja baltāk par baltu. Istaba man apkārt sašūpojās.

-    Gluži kā divas ūdenslāses, noslēpumaini bilda Metija. Tieši tā, kā jūs sacījāt.

Runājot viņa pameta ar roku. Metijai blakus uz galda stāvēja mana tēva fotogrāfija. Es to pazinu: tā pati fotogrāfija, kas vienmēr atradās uz mātes rakstāmgalda. Attēls rādīja manu tēvu pirms daudziem gadiem: viņš izskatījās bezrūpīgs, ar kroketa nūju rokā. Lūkojos uz šo fotogrāfiju un domāju par tēvu un māti, kurus biju atstājusi Vinterskombā, kuri bija miruši.

Istabā ieslāja liels, melns lācis un nolaizīja manu roku. Tas bija Konstances pēdējais suns, neparasti lēnprātīgs ņūfaundlendietis: Bērtijs.

Trīstūkstoš jūdzes. Es joprojām ceļoju. Gaisa straume mani pacēla un nesa pretī kaut kam acīm redzamam, bet man vajadzēja šķērsot okeā nu, lai to atklātu. Te nu es biju, astoņus gadus veca, gara un kalsna, ar lieliem kauliem, ar kumpumu uz plānā deguna, ar acīm, kuru krāsa ne gluži saskanēja, jo viena acs bija zaļāka nekā otra. Trīstūkstoš jūdzes, lai saskatītu pavisam citu Viktoriju: lūk, tur viņa ir, aiziedama mānīgā bezgalībā, meitene sava tēva precīza kopija.

Sāku raudāt. Biju nosolījusies, ka to nedarīšu, bet, sākusi raudāt, nespēju vairs apstāties. Gribēju, lai atgriežas tēvs, gribēju, lai atgriežas māte, gribēju vasaru un Vinterskombu, un savu draugu Franci Jakobu. Tā ari pateicu. Sākusi runāt, es ari to nespēju pārtraukt. Ilgi apspiestais posts un ciešanas plūda aumaļām pāri malām: manu vecāku nāvev manis pašas šausmīgā vaina, lielīšanās Šarlotei, rīta un vakara lūgšanas, katru svētdienu baznīcā iedegtās sveces, lai debesis ātrāk uzklausītu manu ļauno lūgsnu. Visi bija ļoti laipni, bet mana dīvainā krustmāte laipnākā no visiem. Viņa apguldīja mani gultā tik greznā istabā, ka atkal sāku raudāt pēc Vinterskombas vienkāršības. Krustmāte apsēdās un saņēma manu roku. Viņa necentās mierināt, un tāpēc asaras beigu beigās rimās pašas no sevis.

-     Es arī esmu bārene, viņa sacīja. Tāpat kā tu, Viktorija. Man bija desmit, kad nomira mans tēvs. Gadījās nelaime, viņš nomira ļoti pēkšņi un es arī sevi vainoju, tāpat kā tu. Tā ir parasti, ja kāds mirst, kad paaugsies, tu to sapratīsi. Mēs vienmēr domājam: es varēju darīt tā, es varēju sacīt šo. Nekas nemainītos ari tad, ja tu nebūtu sacerejusi savus melus, nebūtu skaitījusi lūgšanas. Viņa apklusa. Vai tu tici Dievam, Viktorija? Es neticu, bet tu?

Vilcinājos ar atbildi. Neviens man to iepriekš vel nebija prasījis. Ticība Vinterskombā bija pati par sevi saprotama lieta.

-    Tā man liekas, beidzot piesardzīgi sacīju.

-    Nu labi, Konstance noskuma, un es nodomāju, ka viņa droši vien jūtas nelaimīga, tāpēc ka ir ateiste. Ja tu tici Dievam un viņš ir labs Dievs, tu taču nedrīksti domāt, ka viņš varētu ar tevi izspēlēt šādu triku, vai ne?

-    Pat ja viņš gribētu mani sodīt par to, ka meloju Šarlotei? Bažīgi raudzījos viņā.

-    Protams, ne! Viņa sods būtu samērojams ar izdarīto pārkāpumu, vai tev tā neliekas?

-    Droši vien.

-     Es par to esmu pārliecināta. Burzīdama pirkstos palagu, viņa palūkojās manī, tad pacēla skatienu. Viktorija, tavs pārkāpums bija ļoti sīks, vari man ticēt. Tas bija tik ļoti, ļoti sīks pavisam niecīgs. Pasaulē notiek daudz ļaunākas lietas, par ko Viņam raizēties. Paskaties: Viņam jādomā par slepkavībām un zādzībām, par karu, par naidu. Par tiešām lielu ļaunumu. Par visiem šiem monstriem! Tu mazliet samelojies, turklāt aiz mīlestības. Par to Viņš tevi nekad nesodītu.

-     Tu esi pārliecināta?

-    Pilnīgi, trīssimtprocentīgi, absolūti pārliecināta. Dodu tev savu godavārdu. Viņa pasmaidīja un pieliekusies mani noskūpstīja. Viņa glāstīja manu pieri ar smalku, daudziem jaukiem gredzentiņiem rotātu plaukstu.

Es viņai ticēju. Piepeši jutu pārliecību, ka viņai zināms Dieva prāts, šai manai dīvainajai krustmātei. Ja viņa tā teica, ja viņa deva savu vārdu, tad teiktais bija patiesība. Atvieglojums, kas mani pārņēma, bija milzīgs: joprojām jutu zaudējuma smagumu, bet vainas apziņa mazinājās.

Likās, Konstance to saprot varbūt viņa spēja lasīt arī manas domas jo viņa atkal pasmaidīja un pastiepa uz augšu pavērstu plaukstu.

-    Nu lūk! Tā ir gandrīz projām tava vaina, vai ne? Vēl drusciņa palikusi? Pavisam mazliet? Labi, dod to man! Rau tā, ieliec to manā plaukstā tagad visa prom! Labi. Ai, viņai te patīk es varu sajust, kā viņa kutina manu plaukstu. Tā skrien augšup pa manu roku. Tā pievienojas pārējām vainām. Kā redzi, viņai ir daudz draudzeņu. Tā! Viņa noskurinājās. Tagad viņa ir manā sirdī. Zini, vainas apzinām patīk dzīvot sirdīs. Tagad tā tīri jauki iekārtojas. Tev nav jāuztraucas. Viņa pie tevis vairs neatgriezīsies.

-     Vai tiešām vaina dzīvo sirdī?

-    Neapšaubāmi. Reizēm tā lēkā, un tad ļaudis domā: ak vai, man ir sirdsklauves! Tā, protams, nav taisnība. Tā ir tikai vainas apziņa, kas nedod miera.

-    Un tev tādas jau ir daudzas?

-    Milzums. Es esmu pieaugusi.

-    Vai man ari būs, kad izaugšu liela?

-    Varbūt kāda. Un nožēla arī cik tā var būt nepatīkama! Zini ko, noslēgsim līgumu. Ja jutīsi, ka tev kāda zogas klāt, atdod to man, labi? Patiešām. Man vienalga. Esmu pie tām pieradusi.

-    Es tagad varbūt varētu gulēt.

-    Domāju, ka jā. Tu uz kuģa gulēji? Es nekādi nespēju. Man nepatīk kuģi un jūra, visapkārt jūra. Jūra ir briesmīga.

-    Vai man saukt tevi par tanti? Man liekas, es varētu saukt tevi par tanti.

-                Par tanti? Konstance savilka jocīgu grimasi un savieba degunu.

-     Nē, man liekas, tas man nemaz nepaliktu. “Tantei” jābūt ļoti vecai. Tas ož pēc naftalīna. Turklāt es neesmu tava tante, bet “krustmāte” izklausās šausmīgi cienīgi. Vai tu nevarētu mani saukt par Konstanci?

-     Vienkārši par Konstanci?

-   Pavisam vienkārši. Pamēģini! Saki: “Ar labu nakti, Konstance!” redzēsim, kā tas izklausās. Patiesībā ir vēla rīta stunda, bet mēs to neņemsim vērā.

-    Ar labu nakti… Konstance, es sacīju.

Konstance vēlreiz mani noskūpstīja. Aizvēru acis un jutu viņas lūpu pieskārienu savai pierei. Viņa piecēlās. Likās, viņai negribas aiziet. Atkal atvēru acis. Konstance izskatījās vienlaikus skumja un laimīga.

-    Es esmu tik priecīga, ka tu atbrauci! Viņa pieklusa. Atvaino, ja mēs tevi apbēdinājām. Tā fotogrāfija tas nudien bija nepārdomāti. Vai tu nebiji pamanījusi, cik līdzīga esi tēvam?

-   Nē, nekad.

-    Zini, kad mēs pirmoreiz sastapāmies, viņš bija divpadsmit gadus vecs, gandrīz trīspadsmit. Viņš izskatījās tieši tāds, kā tu pašlaik. Pilnīgi.

-   Tiešām?

-   Nu, viņam, protams, nebija bizes… Konstance pasmaidīja.

-    Man nepatīk bizes. Es tās vienmēr esmu ienīdusi.

-               Tad mēs tās aizliegsim, viņa sacīja, man par lielu pārsteigumu.

-    Izpin tās! Nogriez! Dari, kā gribi!

-    Vai tiešām?

-   Protams! Rīt pat varam tās nogriezt, ja tu vēlies. Izlem pati! Tās ir tavas bizes! Bet tagad tev jāguļ. Kad tu pamodīsies, Metija izceps pankūkas. Vai tev garšo pankūkas?

-    Ļoti.

-    Labi. Es pateikšu, lai izcep lielu kaudzi. Un paskaties Bērtijs tevi sargās, kamēr gulēsi. Rau, tur viņš ir. Viņš gulēs tavas gultas kājgalī kā milzu paklājs un krāks. Tevi tas netraucēs?

-    Nē. Man liekas, pat paliks.

-   Redzi, viņš sapņo. Kad viņš krāc un kustina ķepas, tas nozīmē, ka viņš redz savu mīļāko sapni. Zini, viņš sapņo par Ņūfaundlendu un peldēšanos jūrā. Viņam patīk peldēties. Viņam ir nagi ar peldplēvēm. Sapnī viņš peld un redz tik brīnišķīgas lietas! Lielas ledus alas un polārlāčus, roņus un valzirgus. Zaļus aisbergus, tik augstus kā Everests. Un jūras putnus, tos viņš arī redz, kad sapņo…

Nepamanīju, kad Konstance aizgāja, nepamanīju, kad viņa beidza runāt. Vārdi saplūda ar Bērtija krācieniem un krācieni ar kaiju brēcieniem. Istaba kļuva ļoti slapja, un, tajā peldot, es domāju, ka mana krustmāte ir satriecoša. Viņa varēja izlemt par bižu griešanu, ne sekundi nedomājot. Viņa dzīvoja ērgļa ligzdā. Viņa atdeva man tēvu. Viņš ir te, manos matos, manā ādā un acīs, un, ja jau viņš bija tik tuvu, tad tepat netalu, tepat viņam aiz muguras, kur sakas juras un lifti, jabut ari manai mātei.

Es gulēju ilgi: daudzas rīta un pēcpusdienas stundas. Kad pamodos, apēdu piecas pankūkas. Metija iepazīstināja mani ar kļavu sīrupu. Sēdēju virtuvē uz ķeblīša, un Metija izstāstīja man savu dzīvesstāstu. Divpadsmit gadu vecumā viņa bija aizbēgusi no mājām, un viņai bijuši daudzi piedzīvojumi. Kādreiz Metija dziedājusi kopā ar deju ansambli, mazgājusi palagus ķīniešu veļas mazgātavā, mācījusies iztīrīt kabatas un mazgājusi grīdas Čikāgā.

-    Vai tu tagad arī māki iztīrīt kabatas?

-    Saprotams! Tas man nieks, sacīja Metija un demonstrēja savu prasmi.

Nākamajā dienā krustmāte izpildīja savu solījumu. Bizes tika svinīgi izpītas. Stāvēju uz papīra loksnes viesistabas vidū. Metija iedrošināja. Džcnna vēroja.

Čik, čik, čik! Konstance pati ar sudraba šķērēm man apgrieza matus. Viņa tos apgrieza paklausīgākā garumā. Tagad tie tik tikko skāra plecus.

-   Nu! Paskat, cik tu jauki izskaties! Konstance izsaucās, kad ceremonija bija galā. Palūkojos spogulī. Kāds tur jaukums — jauka es nekad nebūšu -, bet katrā ziņā uzlabojums bija jūtams. Pat Dženna to atzina. Bet pēc tam sarauca uzacis. Man likās, ka viņa ir apbēdināta, varbūt, pēc viņas domām, bija par agru ieviest pārmaiņas. Nedroši pavēros Konstancē. Viņa arī bija bārene, tāpat kā es. Kad vaina apsēdās viņas plaukstā, tā kutēja. Viņai piederēja suns, kuram starp pirkstiem bija peldplēve un kurš sapņoja par aisbergiem. Viņa bija ļoti maza un skaista.

Čik, čik, čik: rudas matu cirtas uz papīra loksnes, uz papīra loksnes, kas izklāta uz puķaina paklāja. Man nerūpēja, ir vai nav par agru. Man vajadzēja kādu, ko mīlēt, un es mīlēju Konstanci. Es iemīlēju viņu tā, kā bāreņi mēdz iemīlēt; viņa to spētu saprast acumirklī, neviltoti.

Man liekas, Konstance saprata. Neteikdama ne vārda, viņa izstiepa man pretī rokas. Es iekritu tajās, un viņa mani cieši apskāva. Ieskatījusies viņas sejā, redzēju, ka tā staro man pretī.

Toreiz domāju, ka viņa izskatās tik laimīga, jo arī mīl mani. Es joprojām domāju, pat tagad, ka tā varētu būt patiesība. No otras puses negribīgi, ar pieauguša cilvēka skatienu redzu vēl ko citu. Konstancei patika iekarot. Iespējams, ka es tiku mīlēta, bet iespējams, ka biju vāja pretiniece. Joprojām man tas nav skaidrs.

Atceros, ka vienu gan darījām katru pēcpusdienu. Pulksten trijos, lai arī cik aizņemta būtu Konstance, viņa atgriezās mājās, un mēs vedām pastaigā Bērtiju. Noslīdējām lejā ar liftu, šķērsojām avēniju, nogājām kādu gabalu pa Piekto ielu un ļāvām Bērtijam iegrimt Centrālā parka smaku pētījumos. Parkā iegriezāmies pa ieeju blakus zvērudārza vārtiem, kuru reizēm apmeklējām, jo Konstance mīlēja dzīvniekus, lai gan viņai nepatika tas, ka tie ieslēgti buros. Sērojām par cietumnieku dzīvi kopā ar lāčiem un pērtiķēniem, bet pēc tam gājām pie ūdenskritumiem. Vai pazīstat šo parka daļu? Tajā izvietots dekoratīvs ezers ar strūklakām. Netālu atrodas estrāde. Reiz mēs ar Konstanci aizgājām uz turieni janvāri. Bija uzsnidzis sniegs. Parku apņēma balta Manhetena. Mēs bijām vienīgās parka apmeklētājas.

Bērtijam patika sniegs, un viņam patika Ņujorkas ziemas. Bet viņam bija biezs, ūdensnecaurlaidīgs kažoks ar biezu vilnu un viņš nepanesa vasaras karstumu. Vasarās Bērtijs kļuva apātisks un nožēlojams. Sākumā mēs ar Konstanci vedām viņu uz virtuvi un sēdinājām pie atvērtas saldētavas. Bērtijam bija labi, bet ne tik labi saldētavas saturam. Kalpotāji žēlojās: Konstance nopirka Bērtijam gaisa kondicionētāju. Tas viņam ļoti patika: mēs noregulējām, lai tas darbojas ar pilnu jaudu, un Bērtijs, ausīm plivinoties, sēdēja, pavērsis pumu pret vēsā gaisa strūklu.

Nākamais gājiens, kuru mēs bieži atkārtojām un nemainīgi veicām gadiem ilgi, līdz es jau biju pusaudze, veda uz zooveikalu Sešdesmit •trās ielas un Lekstona avēnijas stūri. Tas bija elegants veikaliņš, domāts elegantai klientūrai, kas dzīvoja netālajā Parka avēnijā, un daudzi pārdodami dzīvnieki bija tiešām eksotiski. Veikalā varēja apskatīt runājošus papagaiļus un angoras trušus, pitonus, kurus katru dienu nācās ieziest ar zīdaiņu elliņu, lai dzīvniekiem neizžūtu āda. Tur bija neaprakstāma suņu dažādība pinkaini un gludspalvaini, lieli un mazi. Tur bija arī kaķi un kaķēni.

Arī šie kaķi bija reti savas dzimtas pārstāvji. Šeit nebija atrodami parastie svītrainie vai melni un balti kaķi, bet gan miegainie, aristokrātiskie persieši, zilacainie siāmieši, birmieši, bet augstāk par visiem tika vērtēti abesīnieši. Šie kaķi man patika. Viņi bija eleganti un atturīgi. Viņi no saviem būriem ar nicinājumu vēroja pasauli. Kažoku krāsa no grauzdēta cukura brūnās pārgāja melnā. Tie bija kaķi no ēģiptiešu piramīdām, bet toreiz es to vēl nezināju; vienīgais, ko es zināju, ka gribu šādu kaķi.

Es to gribēju vēl jo vairak tāpēc, ka zināju: tas nav iespējams. Vienīgais dzīvnieks, kas Konstancei nepatika, bija kaķis. Kad devāmies uz zooveikalu, viņa izvairījās tuvoties to būriem. Ne par kādu cenu viņa nebūtu pierunājama kādu no šiem dzīvniekiem noglāstīt.

-     Nekādus kaķus, viņa sacīja, turklāt mums ir Bčrtijs!

Reiz, atgriežoties no kārtējā zooveikala apmeklējuma, es pirmoreiz apvaicājos Konstancei par viņas pārējiem suņiem, Bērtija priekšgājējiem. Nogriezāmies uz rietumu pusi, lai dotos uz Piekto avēniju. Konstance smaidīja, un mundrā gaitā soļojām tālāk.

-Debešķīgi! Jā, pašu pirmo sauca Zīdspalvis. To man uzdāvināja tavs tēvocis Frānsiss. Zīdspalvis bija jaukākais no jaukākajiem, brūns ar melnu un baltu, aste kā vēdeklis. Pēc tam nāca Bokss. To man arī kāds uzdāvināja. Viņš bija balts, pūkains, ļoti paklausīgs. Viņš atbrauca man līdzi uz Ņujorku un, nodzīvojis līdz piecpadsmit gadu vecumam, bija kļuvis pavisam resns. Pēc tam jāpadomā man kādu laiku bija pekinietis un tad mopsis. Es mīlēju savu mopsi! Kad viņš nomira, nolēmu ieviest pārmaiņas. Saproti, visi mani suņi bija maziņi. Nolēmu krist pretējā galējībā. Un sastapu Bērtiju.

-    Kāpēc tu gribēji pārmaiņas no tik maziem sunīšiem pāriet pie tik liela?

-    Vienkārši sagribēju, un cauri. Ļauj padomāt.., Bērtijs ir sestais. Es mainījos. Es mainos ļoti bieži. Un daru to radikāli. Nometu savu veco ādu un uzaudzēju jaunu gluži kā tās čūskas veikalā. Jā, tā tas notika. Es mainījos un nopirku Bērtiju, lai to atzīmētu. Tas bija pareizs lēmums. Bērtijs ir cēls un ļoti gudrs. Bet to jau tu zini.

-     Konslance, tu viņu ļoti mīli?

-    Jā, ļoti. Man liekas, es viņu mīlu vairāk par visiem saviem suņiem. Ja viņš nomirs un lieli suņi nedzīvo tik ilgi kā mazie -, nu, nemaz negribu domāt, cik tas būs šausmīgi. Bērtijs būs mans pēdējais suns. Esmu viņam to parādā, un tā esmu izlēmusi.

-    Tiešām, Konstance? Teiktais mani dziļi ietekmēja. Tavs pēdējais suns? Tev nekad nebūs cita?

-    Viņš ir uzticīgs līdz nāvei. Konstance palēnināja gaitu. Jā, Bčrtijs ir mana labākā daļa. Dodu svinīgu zvērestu tepat uz vietas uz Sešdesmit otrās ielas. Apzvēru.

-    Tu, protams, mīlēji arī pārējos, es sacīju, kad mēs iegriezāmies Piektajā avēnijā. It īpaši Zīdspalvi. Viņš bija pats pirmais un…

Gribēju piebilst, ko tēvocis Fredijs man bija stāstījis par Zīdspalvja nāvi un cik sāpīgi Konstance to pārdzīvojusi.

-     Ak, Zīdspalvis, jā, Konstance mani pārtrauca. Zini, viņš dabūja tetāniju. Tas bija šausmīgi. Viņš nomira Vinterskombā.

Es zināju, kas ir tetānija, ar tetāniju bija nomiris viens no tēva zirgiem. Tetānija nav tas pats, kas bojāeja zem zirgu pakaviem Haidparkā, bet negribēju to sacīt. Mani mācīja būt atturīgai: būt atturīgai nozīmēja būt pieklājīgai.

Iegājām dzīvojamā namā. Lifts uznesa mūs līdz dzīvoklim. Konstance tikko man bija pirmoreiz samelojusies, bet es to neapzinājos. Domāju, ka kļūdījies mans izklaidīgais tēvocis Fredijs.

Bija 1939. gads, nesen tika pieteikts karš. Sākās manas bērnības otrais posms, kas beigsies, kā jūs redzēsiet, ar karadarbības izbeigšanu 1945. gadā. Tetānija, es noteicu domās un noskūpstīju pielēkšojušo Bērtiju.

*                                       * *

Kara gados katru dienu rakstīju vēstules. Tās bija mana saikne ar cilvēkiem. Bieži biju viena. Mani uzraudzīja Metija vai kāds cits kalpotājs, vai ari guvernantes, kas sekoja cita citai. Konstance vai nu bija aizņemta darbā, vai atradās īslaicīgā ārzemju ceļojumā pie kāda drauga, bet man vajadzēja palikt mājā, šajā ērgļa ligzdā. Reizēm mācījos, bet biežāk lasīju vai rakstīju vēstules, un man pie kājām gulēja Bērtijs.

Rakstīju garas, ar tintes traipiem bagātīgas vēstules: rakstīju savai vectantei Modai, tēvočiem, krusttēvam Vekstonam, Džennai. Divreiz nedēļā bez izņēmuma rakstīju savam draugam Francim Jakobam.

Mana ģimene bija dāsna: es pastāvīgi saņēmu veselām kaudzēm atbilžu. Katru rītu Konstance ienesa manas vēstules un nolika tās blakus manam brokastu šķīvim kā dāvanu. Katru pēcpusdienu, iedamas pastaigā ar Bērtiju, mēs priekštelpā iemetām manas vēstules glītā kapara kastītē. Tieši no šim vēstulēm es uzzināju visvairāk par karu.

Tante Moda, kas joprojām bija pārāk slima, lai rakstītu pati, diktējot nesen nolīgtajai sekretārei, pastāstīja man par gaisa kaujām virs Londonas, par aizsargaerostatiem Haidparkā un tā bija pati lielākā rupjība to, ko viņa pateiktu fon Ribentropam, ja vien gadītos tāda izdevība. Stīnijs rakstīja no Konrādā Vikera jaunās villas Kapri salā, pēc tam no Šveices, kur viņš “bezrūpīgais gļēvulis”, kā pats izteicās, palika līdz kara beigām. Tēvocis Fredijs pavēstīja, ka esot iestājies ugunsdzēsējos un rakstot savus detektīvromānus bombardēšanas laikā. Vekstons, kura darbam bija slepenāks raksturs manuprāt, saistīts ar šifrēšanu un atšifrēšanu -, skāra vienkāršākas lietas: viņš daudz rakstīja par pārtikas normēšanu. Viņš ir spiegs, teica Konstance, lasīdama vienu no Vekstona vēstulēm: jau toreiz varēju pateikt, ka Vekstons viņai nepatīk.

Dženna, kurai mani vecāki bija atstājuši nedaudz naudas, bija aizgājusi strādāt par ekonomi pie atvaļināta garīdznieka Anglijas ziemeļos. Džennas virs viņai nesekoja, bet mani tas nepārsteidza. Arī Vinterskombā viņi nekad nerunāja viens ar otru. Biju pat aizmirsusi, ka abi ir precējušies.

Konstance, kad par to ierunājos, dzīvi iesaistījās sarunā.

-     Henesijs? viņa pārvaicāja. Tas briesmonis? Labi vien ir, ka viņa tikusi no tā vaļā. Viņš bija kauslis un dzērājs. Zini, viņš Džennu sita, sita stipri un bieži. Reiz viņš uzdauzīja Džennai zilu aci. Tu tikko biji piedzimusi tad ari Dženna atgriezās mājā. Viņa sarauca pieri. Tava māte Henesiju paturēja. Nevaru iedomāties, kādēļ. Laikam aiz žēluma.

Es-tieši tobrīd rakstīju Džennai vēstuli. Pārsteigumā man izkrita pildspalva no rokām, un pagāja kādas desmit minūtes, pirms atguvos. Henesijs, mūsu kurinātājs, kā izrādījās, ir kauslis. Viņš dzēra. Manai Džennai reiz tikusi uzdauzīta acs. Vīrieši varēja sist sievietēm. Visa pasaule sagriezās kājām gaisā, grīļojās un bruka. Saistošo atklājumu par Džennu un viņas viru tūdaļ pat pārstāstīju savai tantei Modai nākamajā vēstulē. Viņa atbildēja nekavējoties.

“Nē, es neko nezin« par Džennu,” rakstīja Moda. “Un, ja ari zinātu, neapspriestu. Man derdzas tenkas! Šādas lietas, Viktorija, ir ārpus pieklājības robežām. Tās neiederas pieklājīgā sarunā. Un, tā kā tenku avots ir Tava krustmāte, tās nākas krietni vien atšķaidīt. Tava krustmāte vienmēr mīlējusi sacerēt pasakas…”

Lai gan mīlēju tanti Modu, nespēju viņai ticēt. Viņa pati bija kārtīga tenku vācele, tā ka šī vēstules daļa neatbilda patiesībai, bet pārējo es atmetu. Man patika Konstances pasakas, un es tām ticēju.

Konstance bija kļuvusi mana sabiedrotā. Daudzējādā ziņā viņa mēdza izturēties tā, it kā mēs abas būtu vienā vecumā, it kā mēs būtu divi bērni, kas rīko sazvērestību pret pieaugušajiem, kuri parasti bojā citiem prieku. Tagad, viņa sacīja, es tevi atstāšu ofisā pie Prūdijas. Viņa visu laiku burkšķ, bet citādi ir pavisam nekaitīga, neļauj viņai uzmesties tev par rīkotāju. Vai, atgriezusies dzīvokli, kur kāda no kārtējām neveiksmīgajām guvernantēm ņēmās mani mācīt, izsaucās: Šodien stundas beigušās! un aizrāva mani uz spožu restorānu ieturēt lenču vai aizveda uz laukiem, kur tobrīd iekārtoja kādu māju. Konstance kategoriski iebilda pret skolām, necieta mācības un nekādu piespiedu disciplīnu. Vienu no labākajām guvernantēm, stingru bostonieti, kas man iedzina bijību, viņa atlaida tāpēc, ka tai bija liela kārpa uz zoda. Citu skolotāju, šoreiz izskatīgu jaunekli, kurš, liekas, bija iemantojis Konstances labvēlību un tādēļ gatavojās uz ilgāku palikšanu, viņa tomēr reiz ari atlaida, lai gan man viņš patika.

Šī atlaišana izraisīja skandālu. No dzīvokļa otra gala atskanēja nikna vārdu pārmaiņa, tad dzirdēju aizcērtamies durvis. Konstance uz jautājumu par atlaišanas iemesliem atbildēja īsi un izvairīgi: viņai nepatīkot jaunā cilvēka gaume un tas, kā viņš sienot kaklasaiti, viņam trūkstot fantāzijas. Viņš esot garlaicīgs.

Konstance un es pret pārējās pasaules diktātu pret pieaugušo drūmo pienākuma pasauli: tāds bija scenārijs. Kurš bērns gan izvēlēsies latiņu verbus, ja pretī piedāvāja bliņas un kaviāru krievu tējnīcā? Kāda jēga cīnīties ar pretīgo algebru, ja varēju kopā ar Konstanci doties uz Aladina alu viņas Piecdesmit septītās ielas izstāžu zālē? Konstances anarhija mani reibināja.

Bet viņa arī citādi bija mana sabiedrotā līdz ar to turot mani vēl stiprākā burvības varā. Lai gan Konstance reizēm izturējās tā, it kā būtu manā vecumā un mēs abas būtu bērni, viņa varēja izturēties arī tā, it kā es būtu viņas vecumā un mēs abas būtu pieaugušas. Jau pašā sākumā, kad iesaistījos Konstances darbā, viņa ar mani apspriedās, un man šķita, ka ieklausās manās domās. Kā tu domā, kuru no dzeltenajiem? viņa vaicāja, turot rokās divus auduma gabalus. Paklausīdama aklam instinktam, izvēlējos vienu no tiem, un Konstance piekrītoši pamāja. Labi, viņa sacīja. Tev ir ķēriens. Labi.

Nekad agrāk neviens par manām spējām nebija īpaši atzinīgi izteicies, un tāpēc jutos glaimota. Jutos glaimota arī par to, ka vienmēr, kad Konstancei ko uzticēju, viņa klausījās. Ja es vaicāju, viņa deva tiešu atbildi, it kā es būtu nevis bērns, bet pieaugusi sieviete.

Tantei Modai nepatika Konstance? Tas viegli saprotams: tante Moda reiz mīlējusi cilvēku, kurš kļuvis par Konstances vīru. Kā viņu sauca? Montegjū Stēms. Kur viņš ir pašlaik? Viņi nesatiekoties, bet Konstance domājot, ka viņš dzīvo viens pats Konektikutā. Kādēļ viņi izšķīrušies? Tāpēc, ka viņš gribējis bērnu, bet Konstancei bērni nevarot būt. Vai viņa lūgusi Dievu, lai dodot viņai bērnu? Jā, viņa teica, savā ziņā: viņa esot vēlējusies sev bērnu, un, lūk, bērns esot pie savas krustmātes.

Tolaik šos paskaidrojumus sapratu tikai pa pusei, bet tik un tā pieņēmu. Tie mani nomierināja, jo deva atbildes, kuras es gribēju dzirdēt.

Tā kā Konstance man tik daudz bija izstāstījusi, arī es stāstīju, atklāju viņai savu sirdi. Pavisam neilgi pēc manas ierašanās Ņujorkā uzticēju Konstancei savu lielāko noslēpumu. Izstāstīju viņai par savu draugu Franci Jakobu, un tieši Franča meklēšana vairāk par visu padarīja Konstanci par manu sabiedroto.

Kā jums zināms, Francis Jakobs man tā ari ncatrakstīja. Pirmajām nedēļām paejot, vainoju pastu. Aizrakstīju bāreņu patversmei, kurā mana māte bija ieguldījusi līdzekļus, sāku ticēt, ka pasts nav vainīgs, ka man nav pareizā adrese. Bet arī tad, ja manas vēstules viņu nesasniedza, Franča Jakoba klusēšanu nespēju izskaidrot. Kā viņš varēja apsolīt un nerakstīt?

Attālums nav šķērslis draugu sirdīm. Domāju par kuģi un krastmalu, par Franča Jakoba zeltaino Vīnes šokolādes konfekšu kārbu. Es to joprojām glabāju! Mani pārņēma bailes. Nodomāju: Francis Jakobs ir saslimis.

Konstance bija ļoti iejūtīga. Par Franci Jakobu biju izstāstījusi viņai jau vairākkārt. Viņa nekad nekļuva nepacietīga, kad es to atkārtoju no jauna. Stāstīju Konstancei par Franča Jakoba matemātiķa dotībām, par viņa skumjajām eiropieša acīm, par viņa ģimeni. Pastāstīju viņai par savādo un briesmīgo dienu, kad Francis Jakobs savu brīnumaino spēju dēļ mežā bija saodis asinis un karu.

Aprakstīju, kā mēs bāli un trīcoši stāvējām izcirtumā, ieklausīdamies, kā pamežam cauri laužas kurti. Un Konstance, klausīdamās manā stāstā, ari nobālēja.

-    Tā ir tā vieta, viņa teica, kad pastāstīju savu stāstu pirmoreiz. Apskāvusi mani, viņa sacīja: Ak, Viktorija, mums viņš jāatrod!

Franča Jakoba meklēšana kļuva par mūsu kopējo pasākumu. Es tirdīju Frediju un tanti Modu ar lūgumiem iztaujāt bāreņu patversmi. Kad šie pūliņi nedeva nekādus rezultātus, Konstance pati zvanīja bāreņu patversmes priekšniecībai. Saruna bija ļoti karsta, un tai sekoja vēl karstāka vēstule, kuru Konstance savā kantorī bija sacerējusi kopā ar mis Mārprūderi. Konstance un Prūdija lietoja tik kategorisku toni, tik nekaunīgus pārmetumus birokrātijai, ka mums beidzot izdevās izsisties lai cauri.

Mūs sūtīja pie citas organizācijas Londonā, kas nodarbojās ar evakuacijas jautājumiem. Vairākas nedēļas mēs lolojām cerību, ka Francis Jakobs, tāpat kā daudzi citi bērni, būs pārvietots uz laukiem, tālāk no gaisa uzlidojumiem. Tad pienāca jaunas ziņas: Francis Jakobs nav evakuēts. Divus mēnešus pirms kara pasludināšanas pēc vecāku pieprasījuma viņš esot atgriezies Vācijā.

Atceros Konstances seju, kad viņa man rādīja šo vēstuli, viņas rāmo un sirsnīgo valodu. Man toreiz bija deviņi gadi: sapratu vienīgi to, ka Francim Jakobam atgriezties mājās bija bīstami. Ļoti bīstami: to apliecināja skumjas Konstances acīs, viņas pēkšņā noslēgtība. Zināju, ko nozīmē šāda izteiksme pieaugušo acis: biju to jau iepriekš redzējusi. Tā

nozīmēja, ka noticis kaut kas ļauns, no kā mani jāpasargā. Pirmo reizi mani pārņēma patiesas bailes.

Konstance mani pasargāja, taču pasargāt uz visiem laikiem nevarēja. No atsevišķiem faktiem nebija iespējams izvairīties. Karš sākās, kad man bija deviņi gadi, un beidzās, kad man bija piecpadsmit. Francis Jakobs bija ebrejs. Tagad sapratu, kāpēc viņš man nerakstīja. Zināju, kas notika ar ebrejiem viņa dzimtenē.

Uzvaras dienā nosūtīju viņam pēdējo vēstuli. Rakstīju tukšumā visus kara gadus, un Konstance, zinādama, ka šīs vēstules nekad netiks izlasītas, bija izturējusies ar cieņu pret manu vajadzību. Kad pēdējā vēstule iekrita pastkastītē, viņas acīs sariesās asaras.

Man nācās viņu mierināt. Sacīju: Viss, Konstance. Tā ir pēdējā vēstule. Esmu sapratusi. Es zinu, ka viņš ir miris.

Muļķīgā angļu meitene: ein dummes englisches Mдdchen. Man bija vajadzīgi seši gadi, lai saprastu, ka tajā karstajā pirmskara pēcpusdienā Vinterskombas mežā Francis Jakobs bija nojautis pats savu nāvi.

Pēc sešiem gadiem saprasts šifrēts ziņojums: pēdējais kabatas baterijas zibsnis. Kaut es būtu bijusi attapīgāka! Kaut es būtu sapratusi jau toreiz, bet vismaz tagad es to saprotu.

Jutu, ka šī apjauta ir mūsu pēdējais līgums. Pāri zaudējumam un nāvei sadevos rokās ar Franci Jakobu. Attālums pat šī pēdējā nošķirtība nav šķērslis starp draugu sirdīm. Mīļais Franci, es svinīgi rakstīju tajā pēdējā vēstulē, es Tevi vienmēr atcerēšos. Es domāšu par Tevi katru dienu visu savu atlikušo mūžu.

Lai cik dīvaini piecpadsmitgadīgas meitenes mēdz būt sirsnīgas, bet viņu sirsnīgākie solījumi parasti aizmirstas dzīves steigā, doto vārdu Francim Jakobam esmu turējusi. Es nekad neesmu aizmirsusi ne viņu, ne zudušajam puisēnam doto slepeno solījumu.

Bet solījums tiešām bija slepens. Neesmu stāstījusi par to Konstancei nedz toreiz, nedz arī vēlāk. Es paturēju to pie sevis.

Droši vien jāpateicas Francim, ka manī radās pirmā interese par Rozu Gerhardi, kura arī bija vācu izcelsmes un arī pēc pievēršanās ticībai ebrejiete. Laikam tādējādi mirušie turpina ietekmēt dzīvos.

Rozas vārdu pirmoreiz izdzirdu divpadsmit vai trīspadsmit gadu vecumā. Karš vēl turpinājās. Todien Konstance bija aizrāvusi mani projām no skolotāja, kuram, kā vēlāk izrādījās, bija lemts noslēgt manu apmācītāju garo sarakstu. Šis cilvēks, skumīgs krievu baltemigrants, piederēja pie Konstances daudzajiem draugiem neveiksminiekiem, kas ieradušies Ņujorkā meklēt laimi. Konstance tīšām meklēja relikvijas, un viņas iknedēļas viesībās vienmēr varēja sastapt pa valdonīgam, trūkumā nonākušam aristokrātam, kura ietekmes laiki jau sen pagājuši. Serbu lielhercogi nomītos apavos, marķīzes bez graša kabatā, grāfiene tāda un hercogiene šāda. Konstances viesībās drūzmējās vēsture tās ciešanas bija sadzirdamas jau priekštelpā.

Krievu, kas mani mācīja, sauca Igors. Viņš bija laisks pēc dabas un haotisks pēc rakstura. Pirmās nedēļas entuziasma uzplūdos viņš man iemācīja daudzas dzīvē nepieciešamas lietas: kā atšķirt sevrjugu no belugas, kā sveicināt krievu lielhercogieni, ja nejauši gadās sastapties. Uzzināju galvenā zāles pārziņa vārdu labākajā Maskavas pirmsrevolūcijas laiku restorānā restorānā, kas uzspridzināts pirms piecpadsmit gadiem. Uzzināju, ka Igors neieredz boļševikus.

Tie bija pirmie uzplūdi, nākamajā nedēļā jutu, ka Igors zaudē interesi. Palaikam, pamodies no melanholijas, viņš lasīja man priekšā krieviski, bet, apjautis, ka nesaprotu ne vārda no lasītā, Igors līdz nāvei apvainojās. Domājams, viņš to uztvēra kā sliktas audzināšanas izpausmi. Pārgājis pie franču valodas, viņš saviebās, dzirdot manas stostīgās atbildes, un padevās. Ar noguruša cilvēka aizkaitinājumu viņš man ieteica lasīt.

Ja vajadzēja, es lasīju, tā pagāja mūsu nodarbības. Es, kura labprāt lasīja grāmatas, sēdēju ar Bērtiju vienā stūri ar grāmatu rokā, un Igors, kurš labprāt mēdza pasapņot, sūkdams vodku, sēdēja otrā. Šāds izkārtojums apmierināja mūs abus. Radās tikai viena problēma: Konstances visādi citādi bagātīgais dzīvoklis bija slikti apgādāts ar grāmatām.

-    Paklau, tu esi gluži kā tavs tēvs, Viktorija, kādu dienu sacīja Konstance. Eklcnds arī vienmēr lasīja un lasīja. Diez kas noticis ar viņa grāmatām? Tās tagad ir tavas. Iedomājies, visa Vinterskombas bibliotēka.

-   Manuprāt, tās tika sasaiņotas, Konstance, es atteicu. Kad ievācās armija. Tēta grāmatas un māmiņas grāmatas. Manu vecvecāku grāmatas arī. Tām vajadzētu būt bēniņos.

-   Es aizsūtīšu tām pakaļ! Konstance iedegās. — Prūdija aizrakstīs tiem nejēgas pilnvarotajiem. Es to pieprasīšu!

Pagāja divi mēneši, iekāms grāmatas ar kuģi ieradās Ņujorkā, un šajos mēnešos Konstance tām sagatavoja vietu. Viņas milzīgajā dzīvokli viena istaba tika atvēlēta bibliotēkai. Konstance visu, līdz pat sīkākajai detaļai, iekārtoja pati. Man nebija atļauts topošajā bibliotēkā pat ieskatīties.

Pienāca diena noņemt noslēpumainības plīvuru. Mūs ar Igoru un

Bērtiju lepni ieveda greznajā istabā. Visas četras sienas no grīdas līdz griestiem sedza grāmatu rindas.

Biju ļoti aizkustināta, ka Konstance manis dēļ tik ļoti rūpējusies, atļāvusies tādus izdevumus. Pat Igors izrādīja pārsteigumu. Gājām no plaukta pie plaukta. Igors pārlaida plaukstu Šekspīra kopotajiem rakstiem. Es noglāstīju sera Valtera Skota darbu garo rindu. Bet pamazām sāku apjaust ko dīvainu. Grāmatas bija rūpīgi sakārtotas, bet to izvietojums visai savāds. Visas manas mātes grāmatas atradās telpā pa labi, visas tēva grāmatas pa kreisi. Viena un tā paša autora darbi bija sadalīti divās daļās: Konstance bija ieviesusi literāro aparteīdu.

Neko neteicu. Negribēju Konstanci aizvainot. Arī Igors, kura pašsaglabāšanās instinkts bija spēcīgi izteikts, nesacīja ne vārda. Konstance mūs pameta. Mani no labās puses apņēma grāmatas un no kreisās puses arī: sākās nodarbības.

Šajā dīvainajā istabā strādāju katru dienu ja vien romānu lasīšanu var nosaukt par darbu -, un no šīs dīvainās istabas Konstance mani aizrāva tajā dienā, kad pirmoreiz izdzirdu par Rozu Gerhardi.

Todien lasīju “Pārliecināšanu” un labprāt būtu turpinājusi to lasīt, bet Konstances prasībām, pat viskaprīzākajām, vienmēr paklausīju. Mani aizveda uz Konstances izstāžu zāli, aprunājās par auduma izvēli un tad aizmirsa. Tā gadījās. Bieži uzradās mis Mārprūdere, nožvadzēja krelles; pametusi skatienu uz manu pusi, viņa bezrūpīgi pamāja. Zvanīja telefoni, Konstance rosījās, man sāka patikt šeit, vērot, mācīties, klausīties.

Uz Rozas Gerhardes zvanu atbildēja asistente man blakus, eleganta, iespaidīga sieviete.

-    Ak! viņa teica. Misis Gerharde. Un iestājās klusums.

Visi pārtrauca iesāktos darbus, lai labāk varētu dzirdēt. Tika pārmīti skatieni. Pamanīju, ka asistente atvirza klausuli tālāk no auss. Viņa tikpat kā neko nerunāja. No klausules atskanēja brēcieni un vaimanas. Kad tā beidzot bija nolikta, Konstance skaļi noskaitīja līdz desmit.

-    Nestāsti neko, viņa sacīja. Vajadzīga guļamistaba dzeltenā krāsā?

-   Nē, mis Šaukrosa. Sliktāk. Viņa pārvācas. Viņa ir nopirkusi vēl vienu māju.

To sakot, asistente aizsmēķēja cigareti. Viņa to iesprauda iemutī. To darot, viņas roka drebēja. Apguvu faktu, ka Roza Gerharde atstāj šādu iespaidu uz cilvēkiem.

-    Tā ir jau septītā?

-   Nē, mis Šaukrosa. Astotā. Viņa nodrebēja. Varēju mēģināt tikt no viņas vaļā.

-   Tikt no viņas vaļā? No viņas nav iespējams tikt vaļā. Roza Gerharde ir dzīves fakts. Tikpat labi varētu mēģināt apstādināt viesuļvētru. Ar viņu nodarbošos es.

-    Vai savienot jūs ar viņu, mis Šaukrosa? Viņa sacīja…

-    Jūs pati sapratīsiet, ka tas nav nepieciešams. Konstance saspringti pasmaidīja. Gaidiet! Nepaies ne divdesmit sekundes.

Gaidījām. Divdesmit sekundes aiztikšķēja. Sekretāre nervozi iesmējās. Pēc trīsdesmit sekundēm iezvanījās telefons. Konstance pacēla klausuli, turēdama to izstieptas rokas attālumā. No klausules atskanēja satraukti kliedzieni.

-   Ak, Roza… Konstance sacīja pēc minūtes. Tā esi tu? Cik patīkami beidzot dzirdēt tavu balsi…

Roza Gerharde bija kā Pateicības diena: viņa ieradās tieši vienreiz gadā. Roza nemitīgi meklēja ideālu mājokli: katru gadu viņa to atrada. Pēc viņas mājām es varētu uzskaitīt savas bērnības gadus: 1942., 1943., 1944. Roza bija sameklējusi savu astoto, devīto, desmito ideālo mājokli. Atceros, ka tad, kad viņa nonāca līdz desmitajai, mēs svinīgi atvērām šampanieša pudeli.

Man šķiet, ka misis Gerharde bija mistērija. Manuprāt, Konstance savā dzīvē bija pieredzējusi daudzas mistērijas, bet atšķirībā no misis Gerhardes ne visas no tām saistījās ar viņas nodarbošanos. Ja Roza Gerharde bija tik neciešama, tad kāpēc Konstance vienkārši neatteicās ar viņu strādāt? Kāpēc nenosūtīja viņu pie cita dizainera, piemēram, pie slavenajām māsām Perišām? Vienreiz ieminējos par to mis Mārprūderei, kas bija aizvedusi mani pie sevis uz mājām. Dzīvoju cerībās, ka Prūdija kādu dienu man to paskaidros. Gaidīju ciemošanos Prūdijas mājās, tāpat kā pirms gadiem biju gaidījusi Vinterskombā tēvoča Stīnija ierašanos. Vēl mazliet, es domāju, un tad nāks atklāsme.

Taču Prūdija, kārtodama tālruņa mežģīņu salvetīti, tikai nopūtās.

-    Man liekas, viņa uzjautrina tavu krustmāti, dārgumiņ. Tā man liekas.

-   Bet misis Gerharde viņu padara traku, Prūdija. Un katru reizi, kad tas notiek, viņa apgalvo, ka nekad vairs nerunāšot ar misis Gerhardi. Bet pēc tam runā.

-    Tāds vienkārši ir viņas stils, dārgumiņ.

To Prūdija apgalvoja vienmēr. Konstances “stili” izskaidroja visu. Tie izskaidroja viņas garastāvokļus, kurus iepriekš nebija iespējams paredzēt. Tie izskaidroja viņas bieži vien pēkšņo nozušanu. Manuprāt, izskaidroja nepietiekami. Kad Konstance nozuda kā nupat bija nozudusi uz divām dienām es sev vaicāju: kāpēc?

-    Prūdija, es piesardzīgi ievaicājos, vai tu esi dzirdējusi par Debešķīgajiem dvīņiem?

Zināju, ka viņai tie nav sveši: nav neviena, kas nebūtu dzirdējis par Debešķīgajiem dvīņiem. Viņu izdarības katru dienu tika aprakstītas avīžu tenku slejās. Dvīņus patiesībā sauca Roberts un Ričards van Dinemi, bet, kā zināms, visi viņus uzrunāja par Bobsiju un Biku. Bobsijs un Biks, kā mēs tagad teiktu, bija nopietni bagāti. Abi bija neaprēķināmo Austrumu krasta bagātību mantinieki, bet sava izskata dēļ kļuvuši jo slavenāki ar savu skaistumu nekā ar bagātību. Bobsijs un Biks vēlāk ņems skumju galu: Bobsijs nositīsies, braucot ar sporta mašīnu piecdesmito gadu beigās, bet Biks nodzersies līdz nāvei neilgi pēc tam. Taču tas nāks vēlāk: 1944. gadā Bobsijs un Biks bija divi divdesmitgadīgi, blondi dievi pilnā zelta jaunības plaukumā. Iespējams, viņi nebija īpaši gudri, bet katrā ziņā labsirdīgi. Abi divi vienmēr izturējās pret mani ļoti laipni, tāpat kā viņu tēvs un tēvocis, kas arī piedalījās visās Konstances viesībās.

-    Protams. Esmu par viņiem dzirdējusi, atbildēja Prūdija, joprojām nodarbodamās ap mežģīņu salvetīti.

-    Vai Konstance reizēm paliek pie Bobsija un Bika? es pavaicāju. Vai pašlaik viņa ir pie dvīņiem, Prūdija?

Nostādīju Prūdiju neapskaužamā situācijā. Viņai vienmēr bija zināms, kur Konstance sastopama, un Prūdija zināja ari to, ka man tas nav noslēpums.

-    Ko? Prūdija paraustīja plecus. Kādēļ lai viņa tur paliktu? Viņai ir pašai sava māja.

-   Jā, bet Konstances tajā nav, Prūdija. Viņa teica, ka būs, bet nav. Vakar vakarā mēģināju viņu sazvanīt.

-   Tā nevajadzēja. Prūdija kļuva sarkana. Viņai tas nepatīk, un tu to zini.

Viņa apklusa un piekārtoja spilvenus uz dīvāna.

-    Viņa droši vien bija izgājusi, Prūdija turpināja. Uz kādām viesībām. Vai vakariņām.

Tas bija pilnīgi iespējams. Pārliku, vai teikt Prūdijai, ka tādā gadījumā viesības stipri ievilkušās. Zvanīju Konstancci uz īsthemptonas māju pulksten trijos, pēc tam pulksten četros. Viņa vēl nebija atgriezusies. Nolēmu to neteikt.

-   Kāpēc tieši pie Bobsija un Bika? Prūdija piepeši ievaicājās. Kāpēc tieši pie viņiem? Pasaulē ir simtiem vietu, kur viņa varētu iegriezties kāpēc tieši pie viņiem?

-          Spriežot pēc tā, ko Bobsijs reiz Konstancei sacīja. Viņi norunāja likšanos. Taču nākamajā dienā Konstance viņu pat nepieminēja. Ne arī Biku. Viņa teica, ka bijusi kur citur.

-    Droši vien mainījusi plānus. Prūdija kļuva izvairīga. Turklāt tā nav tava darīšana, mazā mis Okšķere.

-    Es zinu, Prūdija. Un es negribēju okšķerēt. Taču man gribētos zināt-reizēm…

Prūdijas seja atmaiga.

-    Paklau, viņa sacīja, tavai krustmātei palīk iet cilvēkos. Tu to zini. Es to zinu. Viņa nevar daudz ceļot vismaz kara apstākļos. Bet viņai patīk… satikties ar cilvēkiem. Interesanti pavadīt laiku.

-    Prūdija, es steigšus ierunājos. Prūdija, vai tu kādreiz esi redzējusi viņas viru? Vai tu pazīsti Montegjū Stēmu?

-    Nē, Prūdija asi atteica. Nepazīstu.

-    Kā tev liekas, vai viņa to mīlēja, Prūdija? Un viņš?

-    Kas to lai zina? Prūdija aizgriezās. Bet vienu gan es zinu. Tā nav mana darīšana. Nedz arī tavējā.

Lūk, te tā bija, ķieģeļu siena. Lauzos sienai cauri gan todien, gan citas dienas. Biju pārliecināta, ka Prūdijai zināms daudz kas vairāk, nekā viņa man stāstīja. Biju pārliecināta, ka Prūdija zina gan par Montegjū Stēmu, gan Bobsiju un Biku, bet viņa nolēmusi man to nestāstīt. Domāju, ka viņai zināmi arī Konstances nozušanas iemesli. Domājams, viņa spēja izskaidrot ari citas lietas: ziedu pušķus, kas tika sūlīti Konstancei uz dzīvokli, no kuriem tika noplēstas zīmītes ar sūtītāja vārdu, telefona sarunas, kas tika pārtrauktas, man ienākot, viesībās novērotais veids, kādā Konstance ļoti ātri nodibināja draudzību ar noteiktiem vīriešiem. Prūdija varēja paskaidrot, kāpēc pārvēršas Konstances sejas izteiksme, kad viņa runāja par savu tālumā dzīvojošo vīru. Prūdija varēja paskaidrot, kāpēc mana tēva grāmatas atradās istabas vienā pusē, bet manas mātes grāmatas istabas otrā pusē. Droši vien Prūdija varēja pastāstīt par mīlestību. Sapratu, ka visā iejaukta mīlestība, kas palaikam pazibēja gan te, gan tur. Pazinu mīlestības zīmes un mājienus: biju sastapusies ar tiem romānos.

Bet Prūdija nepaskaidroja, un sāku saprast, ka nepaskaidros arī Konstance.

“Mīlestība?” Konstance pakratīs galvu. “Es neticu mīlestībai, vismaz ne starp vīrieti un sievieti. Saista tikai pievilcība un lielā mērā interese par sevi.” Tad viņa mani noskūpstīs vai apkamps. “Protams, tevi es mīlu,” viņa sacīs. “Es tevi ļoti mīlu. Bet tas ir pavisam savādāk.”

Šķiet, četrpadsmit gadu vecumā es biju pārāk jauna, lai man stāstītu par mīlestību. Varēju lasīt, fantazēt un sapņot, ko arī darīju, bet nedrīkstēju uzdot jautājumus. Jautājumi par bijušo laulību, pazušanu un mīlestību Konstanci kaitināja. Tā kā biju paklausīga, pārstāju tos uzdot. Taču turpināju jautāt par dažiem Konstances interesantākajiem klientiem, arī par Rozu Gerhardi.

-    Kāda viņa īsti ir? kādu dienu pavaicāju Konstancei. (Bija 1945. gada pavasaris. Man bija gandrīz piecpadsmit gadu. Pēdējā vēstule Francim Jakobam tiks nosūtīta tikai pēc vairākiem mēnešiem. Pastaigājāmies Centrālajā parkā ar Bērtiju. Bērtijam, par spīti priekšstatiem, ka lieli suņi ilgi nedzīvojot, ritēja jau vienpadsmitais gads.)

-   Tā, ļauj man padomāt. Viņa ir diezgan dižciltīga pēc izcelsmes un samērā ekscentriska pēc dabas. Uzaugusi katoļticībā, viņa pēc laulībām ar Maksi pārgāja viņa ticībā. Katru nedēļu viņa iet uz sinagogu un arī uz mesu. Viņa šajā apstākli nesaredz pretrunu. Viņa ir tāda sieviete.

-    Vai viņa joprojām ir precējusies ar Maksi?

Konstance smaidīja. Ak debess, pavisam aizmirsu! Tu jau zini, kā viņa kolekcionē mājas. Tāpat viņa kolekcionē ari vīrus. Un bērnus.

-   Vīrus? Es apstājos. Tobrīd man nebija ne mazākās jausmas, ka mani krāpj. Tu gribi sacīt, ka viņa meklē šķiršanos?

-   Nē taču! Varētu teikt, vini nomirst. Tas ir, vina tos noved līdz miršanai. Esmu pārliecināta, ka Roza viņus ļoti mīl, bet ātri nolieto. Vai tu zini, kā grab mašīna, kas nobraukusi astoņdesmit tūkstošus jūdžu? Tā grab Rozas viri. Laikam misters Gerhards izturēja visilgāk. Man liekas, viņš ilga veselu desmitgadi. Droši vien viņš bijis ievērojams cilvēks.

-    Un bērni?

-   Ak, bērni! Zini, patiesībā man liekas, es nevienu no tiem neesmu sastapusi. Viņiem ir tendence izgaist. Bet viņu ir daudz. Deviņi, desmit varbūt ducis? Taču es par viņiem zinu visu. Roza man pastāsta. Pagaidi, viens ir filmdirektors, senators, Ņujorkas mērs, vēl tieslietu ministrs viņš ātri virzās uz augšu. Vēl ir meita, kas tikko izcīnījusi Pulicera balvu. Ak, gandrīz aizmirsu: dēls, Nobela prēmijas laureāts.

Apstājos. Tikko bijām nonākušas līdz kaskāžu augšai.

-    Mērs? Nobela prēmija?

-   Ja. Konstance smaidīja. Pag, fizikā vai medicīnā? Esmu piemirsusi. Tas bija pirms vairākiem gadiem.

-   Tu gribi teikt… ka tas viss?

-   Es gribu teikt, ka Roza ir māte. Tā ir viņas profesija. Turklāt viņa ir optimiste. Vislielākā optimiste, kādu esmu savā mūžā sastapusi.

-    Konstance, vai tev viņa patīk? es pavaicāju, kad sekojām Bērtijam lejā pa kāpnēm. Konstance apstājās.

-    Dīvainā kārtā patīk. Taču nevaru pateikt, kāpēc. Roza ir vienīgā sieviete, kas savas domas par audekla gabalu trīsdesmit sekunžu laikā spēj mainīt reizes trīsdesmit. Pat es to nespēju. Tomēr man viņa patīk. Bez tam viņai ne mazākajā mērā nepiemīt ļaunums un tā, Viktorija, ir ārkārtīgi reta parādība.

Devāmies tālāk. Apstājāmies pie ezera. Aizmirsu Rozu Gerhardi tuvāko piecu gadu laikā vairs nedomāju par viņu, vienīgi paretam, sastopoties viesībās. Todien manu prātu nodarbināja vēl kas, daudz steidzamāks par Rozu Gerhardi.

Vēroju Bērtiju. Viņš tagad kustējās daudz lēnāk. Reizēm pēc skrējiena viņam uznāca klepus. Domāju, vai Konstance to arī ir pamanījusi. Laikam bija, jo, atgriežoties dzīvoklī, viņa izturējās neparasti klusu.

Apsēdusies blakus Bērtijam uz paklāja, viņa izskatījās izbijusies un stāstīja Bērtijam, cik ļoti to mīlot. Tad, glāstīdama Bērtija kažoku, viņa sāka stāstīt tam stāstus, kuri, pēc viņas domām, tam varētu patikt. Viņa tam čukstēja ausī par aisbergiem, roņiem, baltajām kaijām un Ņīifaundlendas aukstajām jūrām.

Nākamā mana piecpadsmitā vasara bija skumja un rosīga. Abas šīs lietas bija viena ar otru saistītas. Mani māca skumjas tāpēc, ka sāku apjaust patiesību par Franci Jakobu, tāpēc ka manu sirdi un prātu nomocīja jautājumi par dzīvi un mīlestību, uz kuriem neviens nespēja atbildēt. Gan mani, gan Konstanci skumdināja Bērtijs: redzējām, lai gan neatzināmies viena otrai, ka viņš zaudēja spēkus.

-   Darbs! sacīja Konstance. Mums, Viktorija, jāstrādā divreiz vairāk.

Tādas bija Konstances zāles vienmēr, pret visām nelaimēm. Viņasprāt, darbs bija vienīgā terapija.

Tā aizkustinošais vodkas lietotājs Igors tovasar tika atlaists, un līdz ar to beidzās visas manas turpmākās pretenzijas uz izglītību. Par Eiropu joprojām nevarēja būt ne runas. Gaidi, sacīja Konstance. Ceļosim pēc kara.

Vasarā, kā parasti, apmetāmies Konstances īsthemptonas mājā, bet, kad bijām iekārtojušās, Konstance atteicās tajā dzīvot. Viņu bija pārņēmis nervozs uzbudinājums: mierinājumu nesniedza pat Bobsija un Bika klātbūtne. Darbs! viņa izsaucās, redzot, kā Bērtijs gurdeni elso paēnā, un tā mēs ķērāmies pie darba. Tovasar Konstance mani paliesi iesvētīja savas mākslas noslēpumos.

Mazliet es jau zināju. Biju ieklausījusies Konstances sarunās. Biju kavējusies v-iņas izstāžu zālēs. Man ļāva būt par izsūtāmo un atbildēt uz zvaniem. Ar mani apspriedās par zīda atgriezumu krāsu. Man neļāva sagatavot paraugmaketus, bet es jau varēju Konstance teica, ka man ir ķēriens, noteikt istabas lielumu pēc acumēra. Mazliet sāku saprast, kas ir proporcijas, bet biju vienīgi svētceļotāja: tovasar, pēdējā kara vasarā, Konstance atļāva man piedalīties tempļa rituālos.

Togad viņa bija nolīgta iekārtot milzīgu un ļoti skaistu māju ar personisko pludmali kādas desmit jūdzes no viņas pašas īsthemptonas nama. Mājas īpašnieks dzīvoja Kalifomijā. Konstance bija pasūtījumu izkarojusi sīvā konkurences cīņā, bet pēc uzvaras viņas interese, kā tas reizēm mēdz gadīties, noplaka. Tagad tā atkal atdzīvojās. “Cerību māja” tā Konstance nosauca šo namu: viņa sacīja, ka, pietiekami cītīgi pie tās strādājot, neatlikšot laika skumjām.

Mēs uz turieni devāmies katru dienu divas vien. Konstancei toreiz piederēja mersedess, un viņa mēdza braukt ātri un riskanti. Bērtiju katru dienu iekārtoja uz viņa augumam neatbilstošā pakaļējā sēdekļa, un mēs devāmies ceļā. Konstance nēsāja tumšas brilles. Viņas īsi apgrieztie mati, kas man vienmēr atgādināja ēģiptiešu frizūru, plivinājās vējā, tāpat ari Bērtija ausis. Kad nonācām pie mērķa, Bērtijs lika ievietots plašā, vēsā, ar akmens plātnēm izliktā hallē, bet mēs ar Konstanci ķērāmies pie darba. Kontūras, gaisma, krāsa, forma: Konstance deva man neaizmirstamu mācību. Man likās, ka dzīvojamā istaba ir skaista: Konstance lika paskatīties uz to vēlreiz, un es sāku saprast, ka tās izmēri ir nepilnīgi.

-   Paskaties uz durvīm tās ir pārāk augstas, turklāt atšķirīga augstuma, sacīja Konstance. Bet logi neatbilst stilam. Vai tu redzi?

Jā, es sāku saskatīt. Un pēc dažām nedēļām, kad ieradās strādnieki, sāku redzēt vēl vairāk. Jau labu laiku biju zinājusi, ka gribu kļūt par interjera mākslinieci. Tieši “Cerību mājā” es sāku par tādu veidoties.

Izstudēju kaudzēm velveta, pakļāvīgo zīdu. Konstance man atklāja krāsu. Viņa iemācīja, ka krāsa, tāpat kā patiesība, nav sastingusi, bet ir mainīga. Krāsa mainās atkarībā no apgaismojuma, no materiāla, novietojuma. Paņem gabalu auduma. Tu teiksi, ka tas ir zaļš? Tīrs, košs zaļums kā smaragdam? Noliec to blakus baltajam, un iespējams, ka tev būs taisnība, bet pamēģini nolikt to pašu auduma gabalu blakus melnajam, blakus violetajam, koši zilajam vai aprikozu rozīgajam. Redzi? Auduma tonis mainās.

Gribi dzelteno? Kāds dzeltenais tev padomā? Citrondzeltenais? Hroma dzeltenais? Okera? Krokusa? Safrāna? Sēra zaļgandzeltenais? Varu dot tev jebkuru, bet varu likt tam arī mainīties, vibrēt. Netici savām acīm tovasar mani iemācīja, kā tās apmānīt.

Konstance man mācīja arī formas un proporcijas: ņemdama sastingušo, viņa tam piešķīra jaunu veidu. Nekas nebija neiespējams: lielu un aukstu istabu varēja padarīt siltu un intīmu, noslēgtai telpai varēja likt atvērties. Lūk, slikti izplānota telpa ņem un padari to zemāku, augstāku, sadali, vēlreiz sadali. Jebkuru telpu interjera mākslinieks ar acu apmāna palīdzību var pēc patikas pārveidot. Interjeristi loka telpu pēc sava prāta. Palūkojieties, viņi saka, uz šīs istabas neglītajām proporcijām. Dodiet man gaismu, dodiet man krāsu, dodiet man naudu un es jums radīšu simetriju. Telpu ar nepareiziem leņķiem un neglītām proporcijām es pārvērtīšu par ideālu Palatīnu.

Tā bija vasara, kurā es mācījos burvestības mākslu, vasara, kurā es mācījos slēpšanas mākslu: Konstance, šī mele ar bagāto fantāziju, bija dzimusi interjera māksliniece viņa mācīja pacietīgi un pamatīgi.

“Cerību mājā” pavadījām visu vasaru. Un šajā mājā, garajā verandā ar skatu uz jūru, mājā, kuru es vairs nekad neesmu redzējusi, Konstance pavēstīja man savu versiju par to, kas noticis manās kristībās.

Es viņu neizprovocēju. Neuzdevu nevienu jautājumu. Atklātību izraisīja vasaras pēcpusdienas siltais rāmums, viegls vējiņš no okeāna un, iespējams, rokassprādze, kuru todien biju aplikusi ap roku. Mana čūskveida rokassprādze, mana kristību dāvana. Tā bija ieradusies Ņujorkā reizē ar manu vecāku grāmatām. Konstancei patika, ka es to nēsāju.

-    Ak, Vinterskomba, viņa sacīja, pieliekdamās tuvāk un pieskardamās manai delnai, raugoties manī ar skumju nožēlu. Cik tu šodien jauki izskaties! Tu audz arvien lielāka. Drīz tu kļūsi par sievieti. Tu pametīsi mani. Tev vairs nebūs vajadzīga tava krustmāmiņa.

Tad, joprojām turēdama savu smalko plaukstu uz manas delnas, ar jūrai pievērstu skatienu viņa man paskaidroja, kādēļ esot padzīta no Vinterskombas.

Man liekas, es jutos vīlusies. Kā zināms, lasīju romānus. Biju sākusi tēva iemīļoto Valteru Skotu. Bez šaubām, gaidīju kaut ko ļoti dramatisku: kādu senu naidu, kādu pārpratumu, ārlaulības bērnu vai slepenu mīlas dēku. Nekā tamlīdzīga. Iemesls bijis nauda.

-   Nauda. Konstance viegli nopūtās. — Nauda bieži vien ir par cēloni tādām lietām. Tu esi pietiekami liela, lai to saprastu. Esmu piemirsusi sīkumus, bet tavi vecāki bija aizņēmušies naudu. Baidos, ka aizdevējs bija mans vīrs. Viņš, Viktorija, daudzējādā ziņā ir jauks cilvēks, bet naudas lietās nevienu nežēloja. Notika strīds. Šķelšanās. Abas puses sarunāja nepiedodamas lietas. Es piederēju pie abām nometnēm. Skumji to atcerēties. Tavs tēvs bija man kā brālis. Es viņu ļoti mīlēju. Savā ziņā mīlēju ari Monlegjū. Nu ko tur vairs! Tas bija tik sen. Tomēr reizēm man pietrūkst Vinterskombas, pat tagad. Pat šeit. Ir jau vēls. Bērtijs ir noguris. Varbūt iesim? Atpakaļceļā varam apciemot van Dinemus.

Dažas dienas pēc šis sarunas mēs ar Konstanci atgriezāmies Ņujorkā. Bija vēls septembris: kara beigas. Uzrakstīju pēdējo vēstuli Francim Jakobam. Domāju par mīlestību un kā to pazīt, kad tā atnākusi. Domāju par dažādiem mīlestības veidiem un to, cik dažādi var mīlēt draugu, brāli vai vīru.

Domāju arī par nāvi. Biju spiesta. Zaudējusi Franci Jakobu, mēnesi pirms kara beigām zaudēju arī tanti Modu. Pēdējo infarktu viņa piedzīvoja, sēdēdama krēslā savā kādreiz slavenajā viesistabā. Es viņu nekad vairs neredzēšu. Mēs ar Modu, šķiet, atvadījāmies jau pirms septiņiem gadiem. Sāpīgs sitiens, un vairs nepienāk vēstules.

Nelaimes nāk bariem tas bija viens no Konstances mīļākajiem sagrozītajiem teicieniem tā ari notika. Tuvojās pēdējā stundiņa arī Bērtijam. To varēja pamanīt. Sākumā Bērtijs mira lēnām, pakāpeniski apstādamies kā vecs pulkstenis. Katru dienu viņš nogāja mazāku attālumu, katru dienu staigāja arvien lēnāk. Ejot Bērtijs klepoja. Viņš it kā saguma, tad kļuva rezignēts, pēc tam bēdīgs. Viņš nelāgi oda; man liekas, viņš to zināja.

Bērtiju nebija iespējams uzmundrināt. Konstance gatavoja viņam vistu, baroja ar maziem viņa iemīļotās zivs gabaliņiem. Viņa mēģināja Bērtiju barot no rokas, bet tas, uzlūkojis saimnieci smagnēju skatienu, ar pārmetumu acīs aizgrieza projām lielo galvu. Man liekas, viņš zināja, ka mirst dzīvnieki to saprot -, un vēlējās paslēpties, nomirt ar cieņu. Savvaļas dzīvnieks, juzdams, ka jāmirst, meklē slepenu vietu, alu, caurumu zem sētas. Bērtijs atradās Ņujorkas dzīvokli. Pēdējā laikā viņš tikai gulēja kaktiņā un elsoja. Varējām saskatīt viņa sirds pukstus.

Konstanci pārņēma izmisums. Viņa sauca veterinārārstus citu pēc cita. Viņa atlika visas tikšanās. Viņa vairs nerīkoja viesības. Tikko kļuva skaidrs, ka Bērtijs izdziest, viņa uzskatīja par savu pienākumu atrasties tam blakus.

Kādu otrdienu vēlā otrdienas vakarā Bērtijs piecēlās no savas vietas kaktā un izstaipījās. Pacēlis galvu, viņš paostīja gaisu. Konstance ar sajūsmas saucienu pielēca kājās. Bērtijs, pagriezies pret savu gaisa kondicionētāju, aplūkoja to un pavēcināja asti.

Konstance to ieslēdza. Bērtijs stāvēja, pavērsis degunu pret elektrisko vēju. Viņa ausis plivinājās. Tad, novērsies no gaisa kondicionētāja, viņš stīvā solī devās uz durvīm.

-    Viņš grib iet ārā! Viktorija, paskaties! Viņš grib iet ārā! Viņam laikam ir labāk, vai ne?

Mēs izvedām Bērtiju pastaigā. Bija silta rudens pievakare, pietiekami vēla, lai gaiss būtu svaigs, nevis lipīgs. Gājām pa Piekto avēniju, iegriezāmies parkā, pagājām garām zvērudārzam. Bērtijs mūs veda. Viņš pārbaudīja kaskādes. Viņš pārbaudīja pakāpienus. Viņš apstaigāja visus savus iemīļotos paaugstinājumus.

Paostījis gaisu, Bērtijs pagriezās uz māju pusi. Viņš tik tiešām izturējās ļoti dižciltīgi, gluži kā Konstance bija teikusi. Tās bija Bērtija atvadas no Centrālā parka smaržām. Viņš ne reizi ncieklepojās.

Kad atgriezāmies dzīvoklī, viņš sameklēja sev jaunu vietiņu aiz dīvāna blakus aizslietnim krēsla aizsegā. Jauka un apslēpta vietiņa: Bērtijs apgūlās un iesnaudies sāka krākt. Viņa priekšķepas kustējās. Konstance tās noglāstīja.

Tikko pamodusies nākamajā rītā, zināju, ka viņš ir miris, Bija ļoti agrs. Dzirdēju Konstanci raudam.

Iegājusi redzēju, ka Bērtijs guļ, uzlicis galvu uz priekšķepām. Viņa sāni vairs ritmiski nekustējās. Bērtija milzīgā aste, kas ar vienu vēzienu varēja noslaucīt no galda visu porcelānu, bija piespiesta klāt ķermenim. Konstance gulēja viņam līdzās uz grīdas, aptvērusi ar roku suņa kaklu. Viņa nemaz nebija gājusi gulēt. Mazās, ar spožajiem gredzeniem rotātās rokas bija noslīgušas uz Bērtija kažoka. Viņa nespēja raudāt un nebija pierunājama piecelties. Viņa palika blakus Bērtijam kādas divas stundas, un, ja es drīkstētu paturēt par Konstanci tikai vienas atmiņas, tad tās būtu atmiņas par manas krustmātes atvadām no sava pēdējā un paša mīļākā suņa.

Konstances pēlējiem nav bijusi taisnība, vai nu jūs to redzat? Vinnijai nav bijusi taisnība. Modai nav bijusi taisnība. Un arī man nav vienmēr bijusi taisnība. Droši vien esmu bijusi neuzticīga un katrā ziņā netaisna. Tie, kuriem Konstance nepatika, redzēja viņu daļēji jā, šī daļa pastāvēja, bet ne tikai šī. Viņi nesaprata… nu, teiksim vienkārši, ka viņiem nebija sajēgas par suņiem.

Bērtijam sarīkoja skaistas bēres. Viņu apglabāja labi aprūpētajā dzīvnieku kapsētā. Kapakmeni izplānoja orhidejai līdzīgs jauns cilvēks, kurš bija guvis ievērību ar baleta iestudējumiem. Kā zināms, kapakmenim vajadzēja atgādināt aisbergu, un, raugoties no labās puses, tas tiešām atgādināja aisbergu. Taču grūti saglabāt akmenī ledus vienlaicīgo necaurspīdīgumu un gaisīgumu: pat Konstance atzina, ka kapakmens gan saista uzmanību, bet diez vai nosaucams par radošu veiksmi.

Orhidejiskais jauneklis apgalvoja, ka piemineklis piedzīvošot triumfu, turklāt cēla vai debesis savus iestudējumus. Konstance zaudēja savaldīšanos: viņa sacīja, ka kapakmens esot slikti apdarināts akmens blāķis, apvainojums Bērtija piemiņai. Dizainers, aiz dusmām trīcēdams, ieteica viņai paaugties. Jā, Bērtiju apglabāja, kā pienākas, taču tas viņu neuzmodināja.

Konstance palika uzticīga savam solījumam. Viņa nekad neiegādājās jaunu suni, taču Bērtija nāve viņu ļoti pārvērta. Vairākas nedēļas pēc Bērtija nāves Konstance slīga visdziļākajā depresijā. Viņa neizgāja no dzīvokļa. Viņa nestrādāja. Un tikpat kā neko neēda. Kādu dienu, kad atgriezos no viņas izstāžu zāles, atradu Konstanci sēžam, viņa bija atspiedusi galvu rokās, nekrāsotu seju, izjukušiem matiem.

Viņa sacīja, ka istabā esot putns. Tas ielidojis, kad viņa atvērusi logu. Viņa varot dzirdēt, kā putns sagūstīts sitoties ar spārniem. Konstancei no tā sākusi sāpēt galva.

Es neko nedzirdēju. Lai viņu uzmundrinātu, pārmeklēju istabu, kas, tāpat kā visas pārējās Konstances istabas, bija stāvgrūdām pilna. Man nācās ielūkoties aiz aizslietņiem, paraudzīties zem galdiem un krēsliem, pārvietot ziedus, pārcilāt simt un vienu priekšmetu. Protams, nekāda putna istabā nebija, taču beigās, lai viņu apmierinātu un nomierinātu, es izlikos, ka esmu putnu atradusi. Saņēmu rokas, it kā tajās kaut ko turētu, un atvēru logu. Sacīju Konstancei, ka tagad putns ir projām, un viņa šķietami atdzīvojās.

Pēc tam kādas trīs dienas vēlāk atgadījās kas neparasts.

Biju pavadījusi dienu Konstances darbnīcās, mēģinādama kaut kā aizvietot Konstanci viņas prombūtnes laikā. Rīkojumi un pasūtījumu izpilde kavējās. Vajadzēja pieņemt lēmumus, bet starp tiem gadījās tādi, kurus pieņemt varēja tikai Konstance. Viens no šādiem lēmumiem saistījās ar Rozu Gerhardi, kura pēc īslaicīga miera perioda grasījās atkal pārbraukt uz citu vietu. Viņa bija sev vēlējusies zilu guļamistabu, zilu un nekādu citu. Bet tad Rozai ienāca prātā: nē, sārta vai krēmkrāsas būtu labāka. Līdzīgas pārmaiņas viņa vēlējās izdarīt ari savas ļoti lielās mājas citās telpās, lai gan krāsu saskaņošanas darbs tajās jau bija pilnībā pabeigts.

Todien Roza Gerharde bija atgriezusies pie domas par zilu galveno guļamistabu, taču nespēja izlemt, kurš no diviem audumiem būtu visatbilstošākais aizkariem. Zinot, ka jebkura kavēšanās izvēli starp diviem materiāliem varētu pārvērst izvēlē starp piecdesmit citiem, sacīju, ka došos noskaidrot Konstances viedokli.

Atgriezos no pilsētas centra dzīvoklī ar diviem auduma paraugiem padusē. Iedrāzos priekštelpā, steidzīgi uzbraucu augšā ar liftu, ieskrēju spoguļu gaitenī un apstājos.

Tur acīmredzot grasīdamies atvadīties no starojošās Konstances stāvēja pavecāks gara auguma vīrietis.

Pēc apģērba un stājas nospriedu, ka tas ir vēl kāds no Konstances izbijušajiem aristokrātiem. Vēl viens rumānis vai krievs. Katrā ziņā viņš izskatījās pēc ārzemnieka. Vīrieša apģērba piegriezums varēja but modē pirms trīsdesmit gadiem.

Stalts gara auguma vīrietis stingriem sejas vaibstiem un paplāniem, rūsganiem matiem. Viņam mugurā bija melns mētelis ar karakulādas apkakli. Vienā rokā vīrietis turēja platmali, bet otrā spieķi ar sudraba uzgali.

Apstājos. Viņš arī. Uzlūkojām viens otru. Redzēju Konstanci pa vidu mūsu daudzajiem atspulgiem spogulī. Viņa neko neteica. Tikai viegli pamāja ar roku.

-    Tā laikam ir Viktorija?

Vīrietis runāja dobjā balsī, ar akcentu, kura izcelsmi nespēju noteikt. Kaut kur no Centrālās Eiropas, es nodomāju. Viņš, viegli pieliekdams galvu, atturīgi pamāja.

-     Ļoti patīkami, viņš sacīja un izgāja.

Lifta durvis atvērās un aizvērās.

-    Tas bija mans vīrs, sacīja Konstance.

Viņa man pastāstīja, ka Stērns esot ieradies, lai izteiktu līdzjūtību sakarā ar Bērtija nāvi. Liekas, Konstancei nemaz nelikās dīvaini, ka vīrs, kuru viņa nebija redzējusi piecpadsmit gadus, atgriezies, lai izteiktu līdzjūtību par suņa zaudēšanu.

-    Tāds viņš ir, Konstance sacīja. Tas pēc viņa izskatās. Tu viņu nepazīsti. Viņš vienmēr bijis pedantisks.

To es varēju saprast gandrīz. Nesapratu vienīgi, kā Stērns uzzinājis par Bērtija nāvi. Konstance bija spējīga ielikt paziņojumu “The New York Times", bet to viņa nebija darījusi. Viņai nekādi paskaidrojumi nebija vajadzīgi.

-    Ak, viņš vienkārši zināja, viņa bezrūpīgi sacīja. Montegjū vienmēr visu uzzina.

No šī brīža Konstance sāka atgūties. Ieilgušās skumjas nepārgāja, bet melnā depresija atkāpās. Viņa atsāka strādāt un vairākus mēnešus strādāja ar pilnu atdevi.

Klusībā cerēju, ka šī tikšanās atjaunos attiecības starp Konstanci un viņas vīru, taču piedzīvoju vilšanos. Stērns vairs nenāca. Šķita, ka

Konstance viņu aizmirsusi. Viņas dzīve uzņēma aizvien straujākus tempus.

Kara beigas nozīmēja, ka viņa atkal var ceļot. Sekoja lidmašīnu, kuģu un vilcienu gadi, drudžaini pēckara ceļojumi uz Eiropu, pārbraucieni no Venēcijas uz Parīzi, no Parīzes uz Eksu, no Eksas uz Montckarlo, no turienes uz Londonu.

Ar laiku šie ceļojumi kļuva neaprēķināmi. Konstance varēja pusnakti izlemt, ka no rīta dosies uz Eiropu. Darbi tika atlikti — lai klienti pagaida! Sākumā es ceļoju kopā ar viņu, bet ar laiku man sāka likties, ka Konstancei labāk patiktu braukt vienai. Mani atstāja, kā Konstance izteicās, gādāt par veikalu. Lūdzu, Viktorija, viņa sacīja. Tev tik labi iznāk.

Biju pārāk neattapīga, lai pamanītu, ka pastāv vēl cits, acīm redzams iemesls, kādēļ Konstance atstāja mani mājās. Tikai sešpadsmit gadu vecumā sapratu, ka viņa neceļo viena. Viņa ceļoja kopā ar mīļākajiem vai arī, lai sastaptos ar tiem. Tomēr izgudroju viņiem pati savu nosaukumu. Es šos vīriešus, kas ienāca Konstances dzīvē ar gaismas ātrumu, lai pēc nedēļas nozustu, nesaucu par mīļākajiem. Sešpadsmit gadu vecumā es viņus klusībā dēvēju par Konstances pielūdzējiem. Tikai astoņpadsmit gadu vecumā atļāvos atzīt, ka ne visi pielūdzēji ir tik nepastāvīgi un ka viņu vidū nemainīgi turas divdesmit gadus par Konstanti jaunākie Bobsijs un Biks.

Sapratu, ka labāk klusēt. Ar laiku Konstance, kas jau tāpat ātri uzliesmoja, kļuva vēl nesavaldīgāka. Viņa varēja būt valdonīga un viegli aizkaitināma. Viņa kļuva nikna, ja manīja, ka viņu izprašņā vai novēro.

Reizēm man likās, ka, kļūdama vecāka, es Konstancei patīku aizvien mazāk. No saviem ceļojumiem viņa atgriezās ar izsmējīgu izteiksmi sejā.

-    Tu esi izaugusi vēl par vienu collu, viņa apsūdzoši sacīja.

Citreiz viņa pār mani bagātīgi izlēja savu mīlestību vai apbēra mani ar dāvanām. Kad man būšot divdesmit viens gads,viņa mani pieņemšot par savu partneri, kā pati izteicās. Līdz tam laikam, lūk, šis līgums tik jauks nams vai es nevēlētos pie tā strādāt? Es varot tūlīt pat ķerties klāt: viņa man zvanīšot, lai konsultētu par detaļām, no savas paslēptuves Venēcijā, Parīzē vai Eksā.

Šī paša iemesla dēļ 1950. gada nogalē, neilgi pirms savas divdesmitās dzimšanas dienas, reiz ierados Vestčesteras grāfistē. Savā divpadsmitajā mājā mani gaidīja Roza Gerharde. Konstance sacīja, ka beidzot esot izlēmusi mani mazliet padrebināt. Viņa pati nākamajā dienā braucot uz Eiropu. Vispār esot gaidāma liela jautriba.

Tāpat domāja mis Mārprūdere, asistentes, sekretāres un viss pārējais personāls. Sarīkojuši man par godu nelielas svinības, viņi mani izvadīja, veiksmes nodrošināšanai pasnieguši tamponus, ar ko aizbāzt ausis.

I

-    Esi tikai pilnīgi, absolūti, trīssimtprocentīgi nelokāmai Konstance pamācīja, izvadot mani ceļā.

Sekretāres, aizturētos smieklos vaidēdamas, sabruka pār saviem rakstāmgaldiem.

-    Neaizmirsti apvaicāties par bērniem! izsaucās kāds asprātis.

Apveltīju visus ar vēsu skatienu, domās noteikdama, ka viņi ir

bērnišķīgi. Būdama divdesmitgadīga optimiste, joprojām nepieredzējusi, nospriedu, ka tikšu galā. Jā, Rozai Gerhardei ir smags raksturs, bet ar viņu var tikt galā. Ar visiem klientiem iespējams tikt galā. Vajag tikai atrast pareizo pieeju.

Atgriezos mājās pēc desmit stundām, cietusi pilnīgu sakāvi.

-    Konstance, es tevi lūdzu, sacīju. Lūdzu! Tikai ne to. Man viņa patīk, bet es nespēju ar viņu strādāt. Nebrauc uz Eiropu! Paliec! Vēl labāk, atdod viņu kādam citam!

-    Ak vai, bet viņa tevi arī mīl, atbildēja Konstance. Viņa jau trīs reizes zvanījusi kopš tavas aizbraukšanas no Vestčesteras. Viņa teica, ka tu esot brīnišķīga. Iejūtīga. Inteliģenta. Skaista. Oriģināla. Viņa ir traka no sajūsmas. — Konstance smaidīja. Viņu tas uzjautrināja.

-    Es esmu pagalam, sacīju. Kas attiecas uz Rozu Gerhardi, es esmu pagalam. Esmu veikusi astoņdesmit tūkstošus jūdžu. Tāpat kā viņas vīri. Es esmu beigta. Es esmu sevi izsmēlusi. Apklusu. Starp citu, tur tev nav taisnība. Es domāju, par vīriem. Viņai bijis tikai viens vīrs. Joprojām ir tikai viens. Tas, kurš izturējis. Maksis.

-                Es būtu kļūdījusies? Konstance man veltīja nevainīgu skatienu.

-     Nu labi, bet tas tik labi iederējās stāstā par Rozu. Vienalga, fakts paliek fakts: ja tu vari tikt galā ar viņu, tu vari tikt galā ar jebkuru. Misis Gerharde ir tavējā. Tāpat arī vīri atvaino, vīrs. Un bērni. Saki tu kādu no viņiem sastapi?

-    Jā, sastapu. Vienu. Kavējos turpināt. Uz īsu brīdi. Atnākot un aizejot.

-    Es jau tev teicu. Viņi ir gaistoši. Reti putni. Bet tev palaimējies. Cik satraucoši! Kuru tu sastapi?

-     Vienu no dēliem.

-    Nu? Nu? Konstance pieliecās tuvāk. Kāds viņš bija? Es gribu zināt visu līdz pēdējam sīkumam. Tu neesi īpaši sabiedriska…

-     Viņš bija nesabiedrisks. Nav nekādu sīkumu. Viņš pateica “sveiki!” un “uz redzēšanos!”. Tas arī viss.

-    Ne mirkli neticešu. Es red/u, ka tu kaut ko slēp.

-   Nē, neslēpju. Teicu jau: mūs iepazīstināja, paspiedām viens otram roku…

-    Tev viņš patika?

-   Man neiznāca laika patikai vai nepatikai. Lai gan liekas, ka es viņam gan nepatiku…

-   Neiespējami!

-    Ļoti iespējami. Varbūt viņam radusies alerģija pret dizaineriem. Zināmos apstākļos es to spētu saprast.

-               Nu jā, patiešām. Tā varētu būt. Konstance viegli sarauca pieri.

-    Un kurš tas bija?

-   Liekas, otrais dēls. Frenks Gerhards.

-    Glīts?

-    Paliek atmiņā. Acīmredzot ļoti gudrs, spriežot pēc tā, ko sacīja Roza. Es aizgriezos. Tas nav svarīgi, bet šķiet, ka viņš ir Nobela prēmijas laureāts.

DIVPADSMITĀ DAĻA. XII FRENKS

Nobela prēmijas laureāts: Frenks Gerhards. Pirmajā dienā, kad viņu ieraudzīju ilgi pirms sastapšanās Venēcijā, viņš varbūt ari bija nesabiedrisks, bet Roza Gerharde gan tāda nebija.

Desmit stundu laikā, ko pavadīju viņas mājā, ar interjera lietām mēs nekur tālu netikām, toties krietni pavirzījāmies uz priekšu citā ziņā. Atvadoties es jau zināju visu Rozas ģimenes vēsturi kopš vecvecāku laikiem. Tagad skaidri saredzēju, ka Konstance, kā parasti izpušķodama savu stāstījumu, bija mani piemānījusi.

Patiesībai atbilda tikai viens: Rozai tiešām bija ducis bērnu. Deviņi no tiem bija Rozas pašas, bet trīs vīrabrāļa bērni, kurus Roza bija pieņēmusi audzināšanā pēc vīrabrāļa nāves. Maksis, pēdējais un vienīgais vīrs, nebija mājās. Roza smaidot atteica, ka tā viņš parasti darot pat tad, kad nelasot lekcijas un nenodarbojoties ar studentiem, jo šķiet, ka profesoram mājās esot pagrūti strādāt. Roza sirsnīgi sacīja, ka viņš nespējot koncentrēties. Tas arī saprotams: bēmi pa māju šaudījās trakoti daudz bērnu. j

Roza to uztvēra kā pašu par sevi saprotamu. Cik varēju spriest, bērni bija vecumā no pieciem līdz nedaudz pāri divdesmit gadiem. Vadādama mani pa savu juceklīgo māju, Roza apklusa anekdotes vidū: viņa pievērsa uzmanību nobrāztam ceļgalam, izšķīra strīdu, palīdzēja dcsmilgadniekam, kas bija pārdūris futbolbumbu, vai nelaimīgam pusaudzim, kas nevarēja sameklēt tīru kreklu. Viņa visu darīja uzbudināti, enerģiski iesaistīdamās viņu pārdzīvojumos, pēc tam atgriezdamās pārtrauktajā sarunā, nezaudējusi no tās ne zilbi.

-    Ko tu saki par šo paklāju? Tev tas patīk? Es to nevaru ciest, bet Maksim patīk tātad tas paliek, jā? Vai tam piestāvētu zilais? Vai varbūt dzeltenais? Vai zaļais? Tas ir Daniels. Daniēlam ir piecpadsmit gadu. Viņš raksta. Dzeju. Visu laiku. Turklāt viņš zaudē kreklus. Tu vēlies zilo kreklu, Daniēl? Bet varbūt balto? Labi, labi, lai būtu zilais. Tas ir skapī tavā istabā. Lieber Gott*, krekls ir skapī tavā istabā. Otrā at-

' Mīļais Dievs. (Tulk. no vācu vai.)

vilklne pa kreisi. Vai es piešuvu pogu? Jā, es piešuvu pogu. Kā būtu, ja mēs paklāju pārnestu citur pirmajā stāvā? Kā tu domā, vai Maksis to ņemtu ļaunā? Reizēm man liekas, ka viņš redz tikai savas grāmatas. Taču vīriešiem tas piedodams. Iesim te, Viktorija! Vēl dažas iepazīšanās. Vari izsekot līdzi? Tas ir Frenks.

Mums ienākot istabā, Frenks Gerhards, glīts vīrietis, piecēlās kājās. Izrādījās, ka telpa ir viņa kabinets. Viņš diezgan pieklājīgi nolika malā grāmatu, kuru tikko bija lasījis. Mēs paspiedām viens otram roku. Roza uzsāka garu runu, vispirms par Frenka Gerharda sasniegumiem, tad pievērsās manējiem, sākdama uzskaitīt manas interjeristes dotības, pēc tam tikpat mulsinoši aprakstīdama simpātijas, kuras izjutusi pirmajā mirklī, tiklīdz mani ieraudzījusi.

Frenks Gerhards šo monologu uzklausīja klusēdams. Redzēju, ka viņš apšauba cildinājumu lietderību, bet simpātijas uzskata par pārsteidzīgām. Neteikdams ne vārda, viņš vienkārši stāvēja sakrustotām rokām, gaidot, kamēr Roza tiks galā ar savu runu. Nobeigumā pat Roza, liekas, pamanīja, ka kaut kas nav kārtībā. Juzdama neizskaidrojamu neveiklību, kas viņai nemaz nebija raksturīga, Roza saminstinājās, tad atsāka runāt, zaudēja degsmi un steidzīgi izveda mani no istabas.

Kā redzams, mūsu tikšanās nebija gluži tāda, kā es to atstāstīju Konstancei. Frenks nebija vienīgais dēls, kuru es sastapu. Mēs nepārmijām steidzīgas pieklājības frāzes, man ienākot mājā un aizejot no tās. Iespējams, es jau tad kaut ko vēlējos paturēt tikai pie sevis. Neapšaubāmi, Frenka Gerharda attieksme mani turpināja mulsināt, tāpat kā, domājams, Rozu, jo, kāpjot lejā uz tēju, viņa atsāka runāt par savu dēlu.

-   Viņš tik daudz strādā, viņa sacīja, bet mēs iztraucējām. Viņam Kolumbijas universitātē drīz būs gala eksāmeni laikam tur tā vaina. Viņš visu dara pamatīgi. Roza apstājās un pakratīja galvu. Frenks tāds nav es negribu, ka tu tā nodomātu. Viņš pārāk daudz strādā daudzas, daudzas stundas. Pagājušonakt, piemēram, viņš palika nomodā visu nakti, neaizvēra ne acu. Viņš nokāpa lejā brokastīm pat nepieskārās, nekam. Viņš bija pavisam bāls. Es Frenkam sacīju, ka viņš sevi padarīs slimu, tik daudz strādādams. Dzīvē ir arī citas lietas. Mēģināju viņam pastāstīt par māju, par tevi, ka tu šodien ieradīsies to viņš zināja. Bet nekā. Viņš nemaz neklausījās. Atkal ātrāk pie grāmatām. Vai tev nelikās, ka viņš bija bāls, kad mēs iegājām?

Es piekritu, ka viņš izskatījies bals, kaut gan bālums nebija galvenais, ko pamanīju. Bridi parunājušas par Rozas dēlu, viņa tumsnējo, glīto ārieni, viņa ziedošanos medicīnai, viņam pareģoto spožo nākotni, man beidzot izdevās no jauna pievērst Rozas uzmanību mājai.

Kādu laiku viņa dzīvi klāstīja man savus plānus, bet ilgi mēs pie šī temata nepakavējāmies. Man šķiet, ka Rozu savā ziņā mājas nemaz īsti neinteresēja. Viņa sapņoja par ideālu, sakārtotu vidi, apkārtni savai ģimenes dzīvei: par istabu katram bērnam, pietiekami plašu telpu, kur katrs lielās ģimenes loceklis vienlaikus baudītu kopību un intimitāti, par maltītēm precīzi noteiktā laikā, par ideāli izplānotām istabām. Jā, manuprāt, viņa par to sapņoja, taču sapņi nekad nepiepildījās, bet, ja piepildītos, viņa nebūtu laimīga. Pastāvīgie pārbraucieni, krāsu saskaņošana, pirkumi tas viss kalpoja, lai novadītu Rozas neparasto enerģiju. Taču mājas nebija galvenais viņas intereses objekts, kā tajā dienā ātri vien sapratu; cik vien ilgi es Rozu pazinu, galvenais viņai bija un palika vīrs un ģimene.

Todien, man par atvieglojumu, mēs pie šī temata ātri vien atgriezāmies, jo runāt ar Rozu par krāsu saskaņošanu ir ārkārtīgi nogurdinoši. Taču klausīties par viņas ģimenes drāmām un raksturiem ir interesanti.

Iedomājieties: es ģimenē biju vienīgais bēms. Nekad mūžā neesmu apmeklējusi skolu. Man bijis ļoti maz mana vecuma draugu. Gan bērnību Anglijā, gan Ņujorkā nodzīvotos gadus biju pavadījusi par sevi daudz vecāku cilvēku sabiedrībā. Kopā ar Konstanti mitinājos dzīvoklī, kurš bija Rozas mājas antitēze un kurā it visam katrai mēbelei, katrai gleznai bija atrasta tās ideālā, nemainīgā viela. Ierasties pie Gerhardiem nozīmēja ceļojumu uz svešu zemi. Šeit sēdēdama, klausīdamās Rozas stāstos, jutu neizsakāmu vientulību, kaislīgu vēlēšanos, kaut es ari būtu uzaugusi kopā ar brāļiem, māsām, nekārtību, draugiem.

Iespējams, Roza to nojauta. Viņa bija viena no tām sievietēm, kas ar savu sirsnību mudināja citus uz vaļsirdību. Turklāt viņai piemita tiešums un mērķtiecība, kas kliedēja atturību. Viņa uzskatīja, ka esmu ļoti atturīga, bet, uzzinājusi vairāk par manu izcelsmi, sāka smieties.

-   Tad jau tu esi angliete, viņa sacīja. Angļi tādi ir. Viņi iedraudzējas pa milimetram, vai tev tā nešķiet? Mazliet, mazliet, tad mazliet vairāk. Pēc sešdesmit gadiem izrādās, ka jūs, iespējams, esat draugi. Bet ne agrāk. Agrāk nekad. Bet es to daru sešdesmit minūtēs. Reizēm sešdesmit sekundēs. Ja man kāds patīk, tad patīk. Es to jūtu uzreiz.

Rozai bija taisnība, vismaz par mani. Biju kļuvusi pārāk piesardzīga un pārāk atturīga. Ilgojos, kaut būtu citāda. Ilgojos būt tikpat droša kā Konstance, tikpat atklāta un impulsīva kā Roza. Reizēm mēdzu domāt: es atzīmēju laiku. Kurā brīdī sākās mana dzīve?

Tādēļ mēģināju būt vaļsirdīga pret Rozu gan pirmajā dienā, gan mūsu turpmākajās tikšanās reizēs vairāku mēnešu garumā. Rezultātā Roza par mani uzzināja vairāk nekā jebkurš cits, izņemot Konstanci, un es nespēju pretoties, kad Rozas jautājumi mani virzīja arvien tuvāk un tuvāk tēmai, kas viņas pašas sirdij bija vismīļākā: romantikai.

Kā jau varat iedomāties, Roza bija pārliecināta, nepārspējama romantiķe un romantikas sludinātāja. Viņa jau daudzreiz bija paspējusi man izstāstīt par sastapšanos ar Maksi, abu draudzību un laulībām. Viņa bija apveltījusi mani arī ar stāstiem par savu vecāku, vecvecāku, mātesbrāļa, vairāku brālēnu un māsīcu, kā arī reiz autobusā sastaptas sievietes mīlas stāstiem.

Roza prata ļoti labi stāstīt. Mēs pārdzīvojām pirmās satikšanās. Mēs piedzīvojām coups de foudre*. Mūs piemeklēja vecāku pretestība, pārpratumi, cerības, kārdinājumi. Cik atceros, visi stāsti vienā ziņā līdzinājās cits citam: tiem bija laimīgas beigas. Gluži kā tantes Modās romānos, kuri man bērnībā tik ļoti palika, visi Rozas stāsti beidzās ar gredzenu un apskāvienu. Tajos velti meklēt bija šķiršanās, nāvi, strīdus, laulības pārkāpumus.

Tikai pēc kāda laika apjautu, ka šie stāsti ir uzvedinoši. Tiem sekoja zīmīgs klusums, skatieni, mājieni. Roza gaidīja manu stāstu, manu romānu. Man nebija, par ko stāstīt, fakts, kuru rūgti nožēloju. Kad, Rozas spiesta, atzinos, viņa savilka ļoti saprotošu sejas izteiksmi, pieņemdama manu atzīšanos par kārtējo angļu atturības izpausmi. Labi, labi, viņa jau saprotot. Varbūt pēc kāda laika es uzticēšot viņai savus noslēpumus. Nē, nē, viņa būšot tik laba un neteikšot vairs ne vārda, neuzdošot vairs nevienu jautājumu.

Nākamajā elpas vilcienā jautājums lika uzdots.

-   Bet citādi varbūt tev ir kāds īpašs draugs? Sēdējām viņas viesistabā. Man pie kājām izklāti gulēja zīda paraugi, klēpī atradās šķīvis ar lieliskām vēja kūkām. Salda tēja, saldas kūkas, saldi noslēpumi. Varu gandrīz droši pateikt… Viņa ar ilgām mani uzlūkoja. Tik piemīlīgai meitenei kā tev, tik jaunai, kurai priekšā visa dzīve, jābūt kādam draugam. Tu gaidi, ka viņš piezvanīs, vai ne? Tava sirds iepukstas straujāk, kad dzirdi viņa balsi? Varbūt viņš tev raksta tāpat kā mans Maksis kādreiz rakstīja man -, un kad tu saņem viņa vēstules…

-   Nē, Roza, es sacīju, cik vien stingri spēju. Nekādu zvanu. Nekādu vēstuļu. Es jau teicu, ka man nav neviena īpaša drauga.

Apklusu. Istabā tikko bija ienācis Frenks Gerhards. Viņš kaut ko pavaicāja mātei un neveltījis man pat skatienu izgāja no istabas.

-    Kāda kautrība! sacīja Roza, kad durvis aiz viņa aizvērās. Viņa pašapmierināti pasmaidīja. Tu kaut ko slēp. Nu labi, gan jau kādreiz pastāstīsi.

Izrādījās, ka Rozai bijusi taisnība: es pastāstīju. Kad šis laiks pienāca, daudzus mēnešus vēlāk, darbs pie Rozas mājas Vestčesterā jau sen bija pabeigts. Šis darbs, kas turpinājās kādus astoņus mēnešus, nostiprināja mūsu draudzību, lai gan to pavadīja bieži strīdi.

Man jāpaskaidro, ka Rozas gaume patiesi bija ļoti dīvaina: Rozas istabas bija hibrīds, tāpat kā viņa pati. No savas ģimenes viņa bija mantojusi daudz labu mēbeļu, kaut arī tās bija mazliet smagnējas, un dažas lieliskas gleznas. Viņai piederēja gobelēni, kuri varēja iederēties kādā SchloЯ*, bet kuri Vestčesterā izskatījās nožēlojami. Viņai piederēja antīki vācu rakstāmgaldi no melnozola, augsti baznīcas svečturi. Tam visam, pēc Rozas domām, vajadzēja saderēt ar mēbelēm, kuras viņa bija iegādājusies pati un kuras lielākoties bija spilgtas un uzkrītošas.

Rozai patika zeltījums un izliekumi. Viņa dievināja rokoko. Viņas vājība bija Būls. Viņai piederēja liela kolekcija dārgu — un man radās aizdomas, ka neīstu, Luija XIV krēslu. Veselu istabu vajadzēja atvēlēt Stēbena stikla dzīvnieku kolekcijai un izcilajam Meisenes porcelānam. Visbeidzot, jūtama bija arī Makša un daudzo bērnu klātbūtne. Māja vai lūza no grāmatām, pamfletu grēdām, mūždien brūkošām papīru kaudzēm, platēm, mūzikas instrumentiem, rotaļlietām, sporta piederumiem, akadēmiskajiem žurnāliem. Kārtība šajā mājā izcīnīja kauju ar haosu, kurā nebija nekādu cerību uzvarēt. Lai arī kā man patiktu šeit atrasties, strādāt šeit nozīmēja atteikties no jebkādiem saviem principiem.

Laiku pa laikam mēģināju to paskaidrot Konstancei, bet Konstance tikai smējās.

-   Ak, neesi taču tāda pedante! Padari darbu un aizmirsti to! Tad tev nevajadzēs tur atgriezties.

Bet es zināju, ka atgriezīšos. Roza mani vilka atpakaļ. Viņas ģimene mani pievilka. Soli pa solim tiku iekļauta viņas ģimenes lokā. Es atgriezīšos ģimenes vakariņu dēļ. Tēja kopā ar Rozu un pārrunas par nākamās telpas iekārtojumu to dēļ es atgriezīšos, lai atklātu, ka manis paveiktais darbs jau ir izpostīts. Roza spēja nolietot jebkuru telpu nedēļas laikā pēc tās pabeigšanas.

Sākumā parādās no jauna kāds visuresošs kruzuļains abažūrs, pēc tam kāds patiešām atbaidošs stikla darinājums Rozai patika viss, kas spīdēja. Pēc tam tiek pārvietots kāds Meisenes porcelāns, bet tas nebūtu nekas slikts, ja vien Roza to nenovietotu blakus Stēbena stikla pelikānam. Pārlaidusi skatienu kādreiz skaistajai telpai, atkal varēju saskatīt vienīgi priekšmetu jūkli.

-     Roza, es sacīju, kā tu domā, ko es te daru? Kāda tam visam jēgai

Man bija straujš raksturs. Ari Rozai bija straujš raksturs: iebildumi izvērtās skaļā, ilgstošā, satrauktā vārdu apmaiņā. Vismaz divas reizes gāju projām, teikdama, ka vairs ar viņu nestrādāšu. Vismaz divas reizes Roza, drebēdama no dusmām, spiezdama pie krūtīm apvainoto stikla pelikānu, spilvenu vai abažūru, mani atlaida. Starpība nebija nekāda. Nākamajā dienā viņa mani vienmēr salīga atpakaļ. Es vienmēr atgriezos.

Beidzoties astotajam mēnesim, kad mājas iekārtojums bija gandrīz pabeigts, mēs abas laikam sākām saprast, ka mums gandrīz vai patīk šie ķīviņi: bet tas mūs nepasargāja no vēl viena, paša lielākā strīda, pēc kura mēs abas bijām gluži bez elpas un sarkanām sejām.

Tas bija tik lielisks, visaptverošs un ilgstošs, ka pievērsa skatītāju uzmanību, lai gan ne es, ne Roza tobrīd to neapzinājāmies. Tikai vēlāk atklāju, ka vairāki Rozas jaunākie bērni, jezgas pievilināti, smieklos locīdamies, vēroja mūs no droša attāluma aiz durvīm. Pamanīju ari to, ka viņus pieķēra un padzina vecākais brālis Frenks rezultātā viņam nācās dzirdēt ķīviņa beigu daļu, kurā es neteicu neko, bet Roza daudz ko tādu, kas izraisīja pārdomas.

-               Es zinu, ko tu domā! Roza sacīja vai, pareizāk sakot, izkliedza.

-    Tu domā, ka man nav gaumes. Nē, vēl ļaunāk! Tu domā, ka man vajadzētu būt gaumei, un tas ir šausmīgi! Tad zini, ka ne jau visi grib dzīvot muzejā. Zini, kas ir tava nelaime? Tev ir pārāk daudz gaumes. Lieber Gott, perfekta izjūta, jā, tev ir laba telpas izjūta, to es atzīstu, bet tev nav sirds. Man šajās istabās jādzīvo. Mani bērni, Maksis, zini, viņi arī te dzīvo. Tas nav veikala skatlogs. Tā nav fotogrāfija. Tās ir manas mājas.

Roza aizelsusies, aizkaitināta apklusa. Tad, pavisam negaidot, viņa sāka smieties.

-    Paklau, paskaties tikai uz mums abām! Pagājuši astoņi mēneši, bet mēs vēl joprojām kliedzam. Klausies, es visu paskaidrošu. Kad tu pabeidzi šo istabu, es uz to skatījos tā bija tik vienkārša, tik jauka un domāju: Roza, tev jāmainās. Mācies no Viktorijas! Mēģini! Bet, saproti, tad es te apsēdos, un man šī telpa likās tik tukša! Tik ļoti tajā pietrūka manu nieciņu. Man patīk mans pelikāns, ko tu tik ļoti ienīsti. Šo pelikānu man uzdāvināja Maksis! Man patīk skatīties uz Frenka grāmatām, Makša pīpēm, uz bērnu fotogrāfijām. Visus šos milzīgos spilvenus tos izšuvusi mana māte. Kad es uz tiem skatos, viņa atkal ir pie manis. Tāpēc, šķērsojusi istabu, viņa pienāca klāt un saņēma manas rokas, vai zini, mēs nekad nesapratīsimies. Mēs dažādi skatāmies uz pasauli. Ja turpināsim kā līdz šim, mēs pateiksim viena otrai ko tādu, ko vēlāk abas nožēlosim, fu, fu, bet tā būs. Un es zaudēšu labu draugu. To es negribu. Tāpēc tagad uzklausi mani, labi? Man ir priekšlikums…

Priekšlikums pārtraukt mūsu profesionālās attiecības, lai saglabātu personiskās, bija labs priekšlikums, un mēs pie tā arī palikām. Es vairs nekad nenodarbojos ar Rozas istabām: mēs kļuvām tuvākas, būdamas draudzenes. Todien Roza man kaut ko iemācīja. Ja es kā interjera māksliniece vairs neesmu tik kategoriska es ceru, ka neesmu, tad tas ir Rozas nopelns. Tieši viņa man parādīja kaut ko ļoti vienkāršu un acīm redzamu, ko man nebija mācījusi Konstance: mājai jābūt par mājām.

Mājas. Drīz pēc tam sāku saprast: ideālajām telpām Piektās avēnijas dzīvoklī nebija nekāda sakara ar mājām. Lai ari kā mīlēju Konstanci, īstu māju man nav bijis kopš Vinterskombas, bet man tik ļoti gribējās, lai būtu. Konstance to nojauta un kļuva viegli aizkaitināma.

-    Atkal uz turieni? viņa vaicāja, kad kārtējo reizi devos pie Rozas. Vai Vestčesterai ir kāds īpašs valdzinājums, kuru es nebūtu pamanījusi? Jau otrā reize šonedēļ. Kāds vēl nodomās, ka Roza tevi ir adoptējusi.

Savā ziņā Roza mani tiešām bija adoptējusi. Konstance bieži ceļoja. Pie daudzajiem tikumiem, kas viņai piemita, mātes jūtas nekādi nebija pieskaitāmas. Rozai to netrūka. Varbūt tik bieži apciemoju Rozas māju, ka cerēju viņa aizpildīs tukšumu, kuru tikko sāku apjaust. Iespējams, devos uz turieni gluži vienkārši viņas mājā pavadīto vakaru dēļ. Trokšņainās ģimenes vakariņas, spēles, diskusijas bija tik jautras un interesantas, un šeit es nejutos stīvi un samāksloti kā ar Konstances draugiem. Iespējams, devos uz turieni, lai sastaptu Frenku Gerhardu, bet, ja ari tā, tad tolaik neparko to nebūtu atzinusi. Bez tam Frenks Gerhards tajā laikā bija ieguvis savu medicīnisko grādu un devies uz Jeilu doktorantūrā. Vestčesterā viņš iegriezās reti un nekad, kā manīju, ja ielūgta biju es. Tajās nedaudzajās reizēs, kad viņu tur sastapu, viņš tikai vēroja, bet runāja ar mani reti. Reiz biju viņa bridža partnere pēc Rozas vēlēšanās-, bet spēlēju ļoti vāji. Citreiz māsas viesībās viņu pierunāja atskanot daudzām zobgalībām ar mani dejot. Smacīgā telpā, skanot smacīgai mūzikai, improvizētā deju laukumā, tik pārblīvētā, ka tajā iespējams vienīgi šļūkāt: viena deja, kas tika izpildīta aiz tīrākajām pienākuma jūtām, ar ciešu tvērienu, novērstu seju. Trešajā reizē, šoreiz tēva mudināts, viņš aizveda mani atpakaļ uz pilsētu, un šajā braucienā, man par atvieglojumu, viņš kļuva mazliet pieļāvīgāks. Bija skaists pavasara vakars. Atceros, ka mani pārņēma piepešs saviļņojums, vēlēšanās, lai šis vakars turpinātos viņa sabiedrībā. Tuvoties Manhetenai šķita tas pats, kas tuvoties nākotnei. Varēju saskatīt tās torņus un avēnijas. Cauri neaprakstāmas laimes dūmakai tā māja man, tomēr sapratu, ka ne Frcnkam Gerhardam.

Pēc viņa iniciatīvas stāstīju par Angliju un Vinterskombu. Bijām sasnieguši Piekto avēniju un braucām dienvidu virzienā. Pabraucot garām ieejai parkā, kurā parasti vedu pastaigāties Bērtiju, Frenks piepeši strauji mainīja savu izturēšanos. Viņa seja atkal kļuva noslēgta, izturēšanās oficiāla un atsvešināta. Liekas, es atkal biju pateikusi vai izdarījusi ko tādu, kas atmodināja viņa naidīgumu. Ar pieklājīgu vēsumu tiku izsēdināta no mašīnas pie Konstances dzīvokļa durvīm. Nepaspēju ieiet ēkā, kad mašīna jau atradās puskvartāla attālumā.

Neizpratnē drīz vien pēc tam sāku izprašņāt Rozu: gribēju uzzināt, ko esmu varējusi izdarīt tādu, kas izraisītu nepatiku. Roza atgaiņājās. Viņa sacīja, ka tam neesot nekāda sakara ar mani. Frenks esot grūti izprotams, viņa teica, bet pašlaik viņš esot vienkārši neizturams. Viņš esot untumains, norūpējies, ātri iekaistot to atzīstot pat viņa ģimene. Bet tam esot savs iemesls, acīm redzams iemesls. Frenks Gerhards esot iemīlējies.

Šķiet, viena no savam Jeilas kolēģēm: zinātniece. Viņa Roza sievieti bija redzējusi esot ļoti skaista.

Atceros šo sarunu pie tējas galda jūnijā. Ļoti skaidri atceros katru sīkumu. Kādu brīdi Roza raksturoja jauno zinātnieci. Jo vairāk viņa uzskaitīja tās tikumus, jo vairāk man tā nepatika. Tumši mati, sacīja Roza, tumšas acis, spoža nākotne. Manai nepatikai nebija pilnīgi nekāda iemesla.

Jā, iemīlējies, Roza domīgi turpināja, viņa par to bija gandrīz pārliecināta. Nu jau tas turpinoties kādu laiku. Tagad viņa to redzot. Frenks uzrādot visus simptomus. Protams, Roza esot iepriecināta, bet arī nobažījusies. Frenks, viņa sacīja, esot vīrietis, kurš pret mīlestību izturas pārāk nopietni.

-    Ideālists, viņa mazliet skumīgi turpināja. Viņš nekad nepiekritīs kompromisam. Tik stūrgalvīgs! Frenkam vajag visu vai neko.

Pēc maniem uzskatiem, tas bija tikums, bet Roza nebija tik pārliecināta. Tas varot būt bīstami. Un ja nu Frenks izraugās nepareizo sievieti?

Pēc tam iestājās klusums es pieliecos tuvāk.

-   Roza, kādi ir simptomi? Kas par to liecina?

Roza uzskaitīja simptomus. Tik tiešām iemīlēšanās izklausījās līdzīga gripai.

-   Tu tos pazīsi, kad sajutīsi, viņa sacīja.

-    Tu esi pārliecināta, ka nekļūdies, Roza?

-    Es taču esmu sieviete! Teiktais izskanēja ar triumfa pieskaņu. . -Protams!

Tad piepešā neapdomības lēkmē es pastāstīju Rozai par Bobsiju van Dinemu.

Patiesībā tur nebija daudz ko stāstīt. Bet, šķiet, tas mani neapturēja.

Kā zināms, ar van Dinemu ģimeni es biju draugos jau daudzus gadus. No jaunākajiem dvīņiem Bobsijs man vienmēr bija paticis labāk. Tovasar, kad notika mana atzīšanās Rozai, Konstance atradās Itālijā. Atskatoties man rodas aizdomas, ka Biks van Dinems, kurš aizvien vairāk lietoja alkoholu, bija kopā ar viņu. Katrā ziņā Biks nebija Longailendā, bet vecāki par viņa prombūtnes iemeslu izsacījās visai neskaidri.

Bobsijs van Dinems bez sava dvīņubrāļa ātri vien sāka garlaikoties. Viņa garastāvoklis noplaka, viņa tieksme uz palaidnībām mazinājās. Viņš likās noguris no meiteņu uzmanības, tenisa partijām un sacensībām, no kurām sastāvēja van Dinemu ģimenes vasaras.

Šķita, ka viņš grib parunāties un parunāties tieši ar mani. Kādā nedēļas nogalē tiku uzaicināta pie viņiem mājās. Aizgāju nākamajā. Bobsijam sagādāja prieku pastaiga ar mani gar okeāna piekrasti. Viņam patika stāvēt un klusējot vērties okeānā. Viņam patika naktī ātri braukt savā ferāri, bet ne tajā, kas vēlāk viņam atnesīs nāvi. Reizēm viņš mēdza apstāties pie mola, kas atradās netālu no viņa mājām, un sēdēja kopa ar mani, ieklausoties deju mūzikā, ko sev līdzi nesa vējš. Viņš runāja par Biku, reizēm par savu draudzību ar Konstanci, bieži vien aplinkus, it kā tajā slēptos kāds viņam neizprotams noslēpums.

Vienā no šiem vakariem pie mola viņš pēc ieilguša klusuma brīža bija mani noskūpstījis.

Skūpsts bija skumjš, maigs un nožēlas pilns, taču es to nesapratu: skūpstos man bija niecīga pieredze.

Es varētu šo epizodi aizmirst esmu pārliecināta, ka viņš to jau aizmirsis, ja vien nebūtu manas ciemošanās pie Rozas, ja nebūtu šo garo, muļķīgo un satraucošo sarunu. Sarunas izraisīja vēlēšanos mīlēt un būt mīlētai; no vēlēšanās, no tieksmes pārdzīvot vismaz visas tās cēlās un šausmīgās jūtas, par kurām lasīju romānos, bija tikai solis līdz pārliecībai, ka esmu iemīlējusies it īpaši blakus Rozai, kas izteica padomus un iedrošināja.

Ilūzijas gan grāmatās lasītās, gan Rozas izraisītās mudināja mani uz priekšu. Neilgi pēc pirmās pārrunas ar Rozu, kad vēlreiz tiku ielūgta pie van Dinemiem, izturējos pret Bobsiju van Dinemu tā, ka

joprojām kauns atcerēties. Iespējams, ka mani pūliņi bija muļķīgi. Katrā ziņā tie bija mulsi un izmisīgi, bet veiksmīgi.

Bobsijs, būdams bezrūpīgs, ne pārāk augstiem principiem un kā tagad saprotu dziļi nelaimīgs, pakļāvās. Es flirtēju ar viņu, viņš atbildēja ar to pašu. Aizvien biežāk braucām uz pludmali, aizvien biežāk sēdējām uz mola. Pēc dažām nedēļām tur, pie okeāna, Bobsijs mani vēlreiz noskūpstīja. Nogurušā balsī viņš sacīja:

-    Bet kāpēc gan ne?

Pie okeāna tur sākās un beidzās mana pirmā milas dēka.

Tā bija īsa. Ja es mēģināju sevi pārliecināt, ka esmu iemīlējusies, tad Bobsijs izmisīgi tiecās izklaidēties. Es biju neveikla, Bobsijs nenobriedis. Ne es, ne viņš tobrīd neko daudz nesapratām no pašiznīcināšanas procesiem. Bobsijs turpināja pārāk ātri braukt ar savu ātro mašīnu. Viņš izmisīgi pūlējās būt jautrs un galants. Es izmisīgi pūlējos neievērot pieaugošo plaisu starp īstenību un cerēto.

Savas atbilstošās lomas spēlējām vairākas nedēļas. Cieši piekļāvušies, dejojām Frenka Sinatras plašu pavadījumā. Devāmies garos nakts izbraukumos. Mēness gaismā pastaigājāmies pa pludmali. Izmisīgi pūlējāmies ievērot visu, ko tādās reizēs pieņemts darīt, bet vasaras beigās, kad abi sapratām, ka viss velti, mūsu dēka beidzās.

Man palaimējās, ka netiku sāpināta tik ļoti, kā varētu būt, ja ceļā pagadītos kāds ne tik taktisks kā Bobsijs, kas dēku uzsāka ar sirsnību un šķīrās no manis augstsirdīgi. Atbrīvojāmies viens no otra paliekot draugi līdz pat viņa nāvei pēc dažiem gadiem. Bet tikai šajos draudzības gados, nevis īsajās aizraušanās nedēļās, beidzot sāku saprast acīm redzamo. Bobsijs mani neizvēlējās nejauši, garlaicības mākts: biju aizvietotāja, tuvākais, ko tovasar bija iespējams dabūt Konstances vietā.

***

Domāju, ka Roza tā arī nekad īsti nesaprata, kas notika. Zināju, ka viņa nosodītu manu rīcību tā ne pārāk atbilda viņas priekšstatiem par mīlestību -, un tā es gļēvi atturējos stāstīt viņai taisnību. Roza, man labu vēlēdama un daudzējādā ziņā nevainīga, ticēja, ka sācies romāns romāns, nevis dēka. Es viņai neteicu, kad tas beidzās. Tas izvērtās par samērā ieilgušu romānu, uz ko viņa reizēm netieši norādīja, bet neapšaubāmi tam bija savi iemesli. Reizi vai divas, kad dēka jau sen bija beigusies, Roza lika man saprast, ka es ļaujot visam pārāk ievilkties un ka van Dinemu mantiniekam pienācis laiks izšķirties. Viņa pieminēja kāzas, taču nebija nozīmes viņai stāstīt, ka neesmu iemīlējusies, ka esam vienkārši labi draugi. Roza klausītos iebildumos ar smaidu, viņa man tāpat neticētu.

Biju kļuvusi par vienu no viņas stāstāmajiem objektiem, biju iekļāvusies viņas repertuārā. Roza kā vēlāk uzzināju no Frenka Gerharda uzticēja savas cerības attiecībā uz mani savai ģimenei. Cik spožs pāris! Viņa plaši izrunājās par šo tēmu, meklēdama vira un bērnu padomu, ko darīt, lai veicinātu izdošanos.

Rezultātā, kad Bobsijs van Dinems pavadīja mani uz Rozas māju, kā mēdza darīt gan tovasar, gan arī vēlāk, mūsu ierašanos sagaidīja ar smaidiem, zīmīgiem skatieniem un nepārprotamām pauzēm. Bobsiju tas uzjautrināja, mani ne. Un divas reizes Frenks Gerhards lika skaidri saprast, ka Bobsijs van Dinems viņam ne tikai nepatīk, bet viņš to nicina.

Nabaga debešķīgais dvīnis! Sēdējām pie Rozas trokšņainā vakariņu galda starp viņas gudrajām un loģiski domājošajām atvasēm, un Bobsijs ar savai kārtai piemītošo pārliecību klāstīja domas, kuras bija saņēmis mantojumā no vecākās paaudzes, izteica savu vāji formulēto politisko viedokli. Bieži vien viņš teikuma vidū zaudēja domas pavedienu, un, lai gan Bobsijam piemita šarms, viņam trūka atjautības, tāpat arī analīzes spēju. Zināju, ka vairāki Rozas bērni, kurus nu jau vairs nevarēja uzskatīt par bērniem, bet par jauniem vīriešiem un sievietēm, Bobsiju uzskatīja par muļķi. Taču viņiem vismaz bija pietiekami labas manieres, lai to neizrādītu. To nevarēja teikt par Frenku Gerhardu.

Sēdēdams iepretī Bobsijam, viņš rauca uzacis un neatlaidīgi viņu pētīja. Reizi vai divas, kad Bobsijs izteica sevišķi stulbu piezīmi, viņš pie tās atgriezās un atjautīgi un nekaunīgi frāzi apspēlēja, līdz ar to uzsvērdams Bobsija nepietiekamās prāta spējas.

Bobsija izcelsmes dēļ viņam bija bieza āda šaubos, vai viņš pamanīja Frenka Gerharda dzēlības, bet, ja ari būtu pamanījis, tās viņam nedarītu raizes, jo Bobsijam piemita savas kārtas pašapmierinātība. Tā satrauca mani un izraisīja vēlēšanos Bobsiju pasargāt. Es zināju viņa trūkumus, bet zināju arī viņa tikumus: varbūt Bobsijs bija dumjš un laisks, bet viņš spēja būt ari sirsnīgs un gādīgs. Es sāku ari saprast, cik viņš bija dziļi nelaimīgs un apmaldījies šai dzīvē. Ienīdu Frenka Gerharda sarkasmu un uzskatīju viņu pašu par rupju un iedomīgu.

Bobsijam savukārt patika kā viņš to dēvēja “draudzēties ar cilvēkiem”. Reizi vai divas viņš mēģināja pārvarēt Frenka Gerharda atturīgo vēsumu, iesaistīt viņu sarunā. Atceros, pēdējo mēģinājumu viņš izdarīja reiz vēlā vakarā, paņēmis mani pie rokas pirms aiziešanas no Gerhardiem. Promejot viņš apjautājās Frenkam Gerhardam par Jeilu Bobsija

tēvs bija beidzis Jeilas universitāti. Stāvēju viņam blakus un vēroju abus vīriešus, no kuriem viens bija tik garš un gaišmatains, bet otrs tik garš un tumšs. Bobsija dabiskais valdzinājums tika uztverts visai nelaipni: izskatījās, ka Frenks Gerhards gatavs viņam iesist.

-   Pavisam ķerts, nosprieda Bobsijs, bet, galu galā, Bobsijs uzskatīja, ka visi, kas lasa grāmatas, ir ķerti. Pie savādniekiem pieskaitāms katrs, kuru neinteresē teniss. Pavisam ķerts. Ko es tādu pateicu? Ko es tādu izdarīju? Pavaicāju viņam par Jeilu, un tu pamanīji? viņš izskatījās pēc tāda, kas varētu mani nosist.

***

Neilgi pēc šīm vakariņām saslima Maksis Gerhards. Slimība sākās piepeši un nevilkās ilgi: viņš nomira tajā pašā ziemā. Frenku Gerhardu redzēju bērēs un kā zināms vēlreiz nākamajā pavasarī, nejauši satiekoties pie baznīcas Venēcijā.

Pēc šī notikuma nevarēju gaidīt, ka viņam rastos vēlēšanās mani uzmeklēt, tāpēc nebija jābrīnās, ka pagāja ilgs laiks, pirms mēs atkal sastapāmies. Dzirdēju par Frenku vienīgi no viņa brāļiem un māsām vai Rozas. īsi pēc Venēcijas tikšanās viņš, šķiet, bija pieņēmis kāda Oksfordas kolēģa piedāvājumu doties vieslekcijās. Roza sacīja, ka par braucienu uz Angliju Frenks esot izšķīries pavisam negaidīti un nav zināms, cik ilgi viņš tur palikšot.

Roza lika saprast, ka piedāvājuma pieņemšanas motīvi neesot tikai profesionāli. Piedāvājums acīmredzot esot uzskatāms par pagodinājumu, taču tas nebutu pirmais šāda veida pagodinājums, no kura Frenks esot atteicies. Viņa netieši norādīja, ka brauciena mērķis varētu būt vēlēšanās aizmirsties: paraugzinātniece, šķiet, bija no skatuves nozudusi. Roza viņu vairs nepieminēja.

Galu galā, es nodomāju, Frenku Gerhardu man vairs nenāksies sastapt. Likās, laiks un pārmaiņas viņu aizvedīs arvien tālāk un tālāk no mana ceļa un es par viņu turpmāk uzzināšu, tāpat kā tagad, tikai no citiem, un tās būs īsas norādes, piestātnes svešinieka dzīvē: viņš atrodas vienā zemē, viņš atrodas cilā, viņš pavirzījies uz priekšu savā karjerā, viņš apprecējies. Gluži negribot, jutu savādu un uzmācīgu nožēlu par to, dīvainu nenobeigtības sajūtu. Bet es šīs jūtas necentos analizēt, slēpu tās aiz citām tolaik notiekošām pārmaiņām, sīkiem uzlabojumiem un pārveidojumiem, aiz vispārējas sajūtas, ka mana dzīve nav izdevusies.

Divdesmit pieci, divdesmit seši, gandrīz divdesmit septiņi; redzēju, kā laiks tikšķ garām, kā aiziet gadi. Es strādāju, un mans darbs tika atzīts par veiksmīgu, taču darbs nespēja aizpildīt katras dienas katru brīdi, lai arī kā pulējos. Reizēm mani pārņēma liela, bel nenoteikta nepacietība, tieksme pēc kaut kā pavisam neskaidri nojaušama. Tikšanās un pienākumi sekoja cits citam. Nicināju sevi, ka pati īsti nezinu, ko vēlos.

Vēl to nezināju, bet manā dzīvē tuvojās izšķirošas pārmaiņas. Man bija lemts atkal sastapt Frenku Gerhardu, un šī dīvainā tikšanās vairs nebija tālu. Tā notika Ņūheivenā pašā 1957. gada nogalē.

Kas lika mums sastapties? Neskaitāmi iemesli, bet viens no tiem bija skandāls.

Skandāls saistījās ar manu tēvoci Stīniju. Stinijs, kuram bija apritējis piecdesmit septītais gads, tolaik apmetās uz dzīvi Vinterskombā. Viņa finansiālais stāvoklis bija visai apšaubāms, bet dzīvesveids joprojām palika iepriekšējais.

Ar laiku Stinijs kļuva neizvēlīgāks. Jaunais cilvēks, kas tējnīcā bija apliecinājis mūžīgo mīlestību Vekstonam, pamazām sāka dot priekšroku īslaicīgākiem, vēsākiem, vienkāršākiem sakariem. Sevišķi viņam bija iepatikušies karavīri.

It īpaši gvardi. Stinijs bija sācis uzrunāt šos spēcīgos vīriešus Haidparkā, pēc tam uzaicināt viņus uz savu Londonas dzīvokli. Vienreiz tā paša gada sākumā viņš bija uzrunājis kādu kareivi, kurš, pieradis, ka viņam mēdz tuvoties pavecāki draiskuļi, ieteicās, ka daudz ātrāk, ērtāk un vienkāršāk būšot iet turpat aiz krūma.

To Stinijs vēl nekad nebija darījis. Attaisnodams sevi un viņš pastāvīgi juta vajadzību sevi attaisnot Stīnijs sprieda, ka viss notikšot pavisam slepeni. Abi ar kareivi nozuda krūmājā. Kad lieta nonāca līdz kompromitējošai stadijai, no blakus augošā krūma izlīda divi policisti.

-    Es vēl pierādīšu! izsaucās Stīnijs. Man ir pārliecinoši argumenti!

Diemžēl argumenti, kā izrādījās, nebija pārliecinoši, bet britu likumi nebija Stinija pusē. Kareivis tika pazemināts pakāpē, bet Stīnijs ielikts uz sešiem mēnešiem cietumā. Iznācis no cietuma, viņš piedzīvoja, ka līdzšinējie draugi viņu vairs nevēlas pazīt. Konrāds Vikers atklāja, ka viņa māja Kapri jau esot aizņemta uz visu vasaru. Tas nekas, ka Stīnijs savu homoseksualitāli nekad nebija slēpis, taču tagad viņš bija izdarījis nepiedodamu grēku. Viņš ticis pieķerts publiski.

Konstance viņu nekavējoties ataicināja uz Ņujorku. Viņa ne tikai uzņēma Stīniju pie sevis, viņa to arī veda cilvēkos, sabiedrībā. Stīnijs tika vadāts pa koncertiem, mākslas galerijām, restorāniem, viesībām. Tos draugus, kas vairījās no tikšanās ar homoseksuālistu, kas bijis cictumā, Konstance atmeta. Gribu, lai jūs to atcerētos: Konstance spēja būt uzticīga. Drosmes viņai nekad nebija trūcis.

Stīnijs, ērti iekārtojies Konstances apartamentu greznībā, ārēji turējās braši, taču viņš cieta. Viņš svārstījās starp divām galējībām: uzspēlēti bravūrīgu jautrību un piepešu sapīkumu. Viņam piemita nosliece uz raudulību un bez iemesla gari spriedelēt par dzīvi. Pieauga viņa tieksme palaikam iemalkot kādu lāsīti. Pat Konstance atzina, ka viņa uzvedība vieš satraukumu.

Decembra beigās, uzzinājuši, ka Jeilā lasīt lekciju ieradies Vekstons un ka arī mēs abi esam ielūgti, Stīnijs kļuva ārkārtīgi priecīgs. Viņš sacīja, ka neesot Vekstonu redzējis gadiem ilgi, ka izrunāšanās ar Vekstonu esot tieši tas, kas viņam vajadzīgs, ka Vekstons viņam palīdzēšot tikt galā ar sevi.

Es par to šaubījos. Konstance, kura nebija aicināta, izturējās nicīgi. Paklausot Stīnija lūgumam, beigās vienojāmies: Stīnijs brauks. Nolēmu, ka pirms došanās šajā ceļojumā noliegšu viņam pieskarties sudraba blašķei. Riska kontrole, jo redzēju, ka varam nokļūt nepatikšanās.

***

Divas dienas pirms izbraukšanas ļaunā priekšnojauta pastiprinājās. Apmeklēju Rozu Vestčesterā, kā togad biju paradusi darīt katru nedēļu. Vīra nāve Rozu bija krietni pārvērtusi. Parasti sastapu viņu skumju, atmiņās iegrimušu, bet todien, ar mani sasveicinādamās, Roza staroja.

-   Tādas ziņas, viņa sacīja, satvērusi manu roku. Frenks ir mājās.

-    Mājās? Tu gribi sacīt, ka viņš atrodas šeit?

-Viņš atlidoja vakar. Pašlaik viņš ir izgājis, bet jūs vēl redzēsieties, pirms viņš dosies uz Ņūheivenu. Viņš par tevi apvaicājās. Protams, viņš vienmēr apvaicājas. Rakstot no Anglijas vēstules, viņš nekad to neaizmirst. Viņš vienmēr prasa: kā klājas Viktorijai? Pastāstīju viņam par lekciju, par tavu krusttēvu. Tik liels cilvēks! Frenks ieradīsies uz viņa lekciju un…

-    Frenks ieradīsies uz viņa lekciju?

-   Protams! Viņš mīl tava krusttēva darbus. Nekādi šķēršļi neaizkavēs viņu piedalīties lekcijā. Manuprāt, viņš cer, ka tu viņam varētu piebiedroties pēc lekcijas? Pēc vakariņām? Kaut ko iedzert pie viņa? Jeilā tu esi pirmoreiz es zinu, viņš grib tevi uzņemt.

-    Roza, es neesmu īsti pārliecināta, ka tas būs iespējams. Saproti, kopā ar mani brauc mans tēvocis un…

-    Tēvocis ari jums visiem jāiet. Frenks lika stingri piekodināt.

Roza turpināja runāt. Sēdēju klusējot, tikai pa pusei klausīdamās.

Frenka Gerharda atkal atgriešanās mani ļoti satrauca. Negaidītais ielūgums izraisīja patiesu nervozitāti. Mēģināju iedomāties sarunu starp sarežģīto, nerunīgo doktoru Gerhardu un tēvoci Stīniju ar viņa balinātajiem matiem, grimu un krēmkrāsas kaklasaiti.

Šāda reakcija Rozu sāpinātu. To vajadzēja apslēpt. Viņa nekad agrāk nebija sastapusi Stīniju: viņa nespētu iedomāties, ka es varētu ierasties Ņūheivenā pie dižā cilvēka, mana krusttēva, un neiepazīstināt viņu ar otru dižo cilvēku, viņas dēlu doktoru. Iejaukta arī viesmīlība. Nē, Roza nedrīkstēja manīt manu reakciju, un tā es sēdēju klusēdama, kamēr vien viņa runāja par savu slaveno dēlu.

Kad sākotnējais satraukums, ko izraisīja jaunā ziņa, bija norimis, Roza kļuva mierīgāka, viņas valoda lēnāka. Pakāpeniski viņā atgriezās skumjais sērīgums, kuru novēroju, kopš viņa bija kļuvusi atraitne. Redzēju, ka Roza mani domīgi vēro.

-   Reizēm vēlos, kaut Frenks… viņa ierunājās.

-    Ko tu vēlies, Roza?

-   Ak, muļķības! Tās ir muļķības. Kļūstu vecāka. Kopš Maksis ir miris es tagad saprotu, ka viņš mani sargāja. Agrāk, kad uzmācās raizes, es tās varēju pārrunāt ar viņu. Mans Maksis bija gudrs cilvēks! Bet tagad…

-   Tu vari runāt ar mani, Roza.

-   Protams! Protams! Bet ne par visu. Tu esi pārāk jauna un… Labāk aizmirsti to. Iededz lampu. Cik laukā tumšs! Ienīstu garos ziemas vakarus. Viņa apklusa, kamēr es iededzu lampu, aizvilku aizkarus. Mani bērni, viņa sacīja pa pusei pati sev. Maksis vienmēr teica, ka es pārāk daudz ņemoties. Tādas ir visas mātes, es viņam sacīju. Es tur neko nevaru darīt. Gribu, lai viņi ir laimīgi. Gribētu redzēt, ka viņi… ir dzīvē iekārtojušies.

-Roza…

-   Tu ari, Viktorija. Piecēlusies viņa saņēma manas plaukstas un noskūpstījusi domīgu seju mani cieši uzlūkoja. Tu esi pārvērtusies, vai tu to zini? Pa šo gadu, divos pēdējos gados…

-    Roza, es ari kļūstu vecāka.

-   Zinu. Zinu. Viņa samulsa. Es tev gribu ko pavaicāt. Tu taču atceries, par ko mēs runājām? Bobsijs van Dinems ar to ir cauri, vai ne? Man liekas, es pati to jau sapratu.

-   Cauri, Roza. Pirms veselas mūžības. Mēs ar Bobsiju esam draugi, tas arī viss.

-    Un neviena cita tev nav? Man likās reizi vai divas…

-   Es ari tā domāju. Reizi vai divas. Mēs pasmaidījām. No tā nekas nav sanācis, Roza.

Par to nu gan Rozai bija jāsmejas. Atvadoties viņa man nolasīja vienu no savām lekcijām. Viņa sacīja, ka es nedrīkstot runāt kā veca sieva un nedrīkstot domāt: viss veltīgi.

Jutos aizkustināta. Pametu Rozu viņas juceklīgajā un ērtajā dzīvojamā istabā un izgāju hallē. No Frenka Gerharda nebija ne miņas. No augšstāva atlidoja bērnu balsis. Uzvilku mēteli un melanholiski to aizpogāju.

Arā lija lietus. Stāvēju uz nama kāpnēm, vērdamās lietū un pamazām tumstošajās debesīs. Gaišums bija gandrīz pazudis. Brauciens atpakaļ uz Manhetenu būs garš un lēns.

Biju aizņēmusies Konstances kabrioletu. Taustīdamās pēc atslēgām, nejauši nometu tās zemē. Pieliekusies, lai paceltu atslēgas no gaismas apļa uz taciņas, sapratu, ka neesmu viena. Atskanēja soļi, tad pēc atslēgām noliecās vēl kāds, un tās satvēra vīrieša plauksta.

Laikam izbijos un atkāpos, jo Frenks Gerhards, sniegdams atslēgas, satvēra manu roku un sacīja:

-    Neej projām! Pagaidi! Es tev kaut ko gribēju sacīt.

Viņa balss skaņas satraukta, pagriezos, lai paskatītos. Nebiju redzējusi Frenku Gerhardu, kopš viņš Venēcijā iekāpa upes tramvajā, taču viņš runāja tā, it kā mēs būtu šķīrušies tikai vakar.

Frenka Gerharda seja bija bāla, mētelis un mati samirkuši lietū. Viņš izskatījās noguris, saspringts, daudz vecāks, nekā bija man palicis atmiņā. Liekas, viņā norisa iekšēja cīņa. Tobrīd pirmoreiz sapratu, ka viņš ir lepns un ka lepnuma dēļ viņam tagad grūti runāt.

-    Es gribēju tev pateikties, viņš turpināja. Par to, ka tu nāci šuip. Par to, ka apciemoji Rozu. Viņai bijis grūti…

-    Roza ir mana draudzene. Protams, es nācu. Frenk, tev nevajag man pateikties.

-    Es… nepareizi tevi novērtēju. Viņš piepeši dusmīgi pameta ar roku. Kad pēdējoreiz tikāmies Venēcijā. Un citreiz. Man tas gadās nepareizi novērtēt. Pārsteidzīgi. Augstprātīgi. Tā ir mana vaina.

Liekas, savas vājības atzīšana viņam maksāja dārgi. Atzīšanās izskanēja impulsīvi un dusmīgi. Viņa skatiens kļuva izvairīgs.

-   Tomēr. Man liekas, tu to pamanīji pirms es pats atklāju.

-    Jā. Es pasmaidīju. Es to pamanīju. Reizi vai divas.

-    Saproti, es gribēju, lai tu saproti. Es gribēju paskaidrot.

-    Nekas nav jāpaskaidro. Tas nav svarīgi. Tas bija tik sen.

-   To es zinu. Tu domā, ka es to nezinu? Es tev varu precīzi pateikt, cik sen tas bija. Cik mēnešu, dienu, stundu…

-          Frenk! Viņa satraukums un neatlaidība bija pieauguši. Venēcijā… Tev par to nav jāatvainojas. Ja es būtu tavā vietā, es varbūt rīkotos tāpat. Tam bija iemesls. Konrāds Vikers. Konstance. Viņu izturēšanās pret Rozu.

-    Tie nebija vienīgie iemesli.

Samulsusi viņā palūkojos. Viņa balss piepeši bija kļuvusi ļoti stingra, seja noslēgta. Viņš cieši ieskatījās man acīs.

-    Nebija vienīgie?

-Nē. Nebija.

Iestājās klusums. Raudzījāmies viens otrā. Pacēlis roku, viņš uz mirkli pieskārās manai sejai. Jutu, cik silta un mikla no lietus ir viņa plauksta. Laikam tobrīd es sapratu: nav šaubu, lai gan pirms šķiršanās daudz vairs netika pasacīts, esam vienojušies, ka mums jāsatiekas Ņūheivenā.

Vekstona lekcija noritēja veiksmīgi. Viņš stāvēja uz katedras, salīcis pār mikrofonu kā milzu ērglis, un lūkojās prožektorā, vienlaikus izskatīdamies akls un tālredzīgs. Vekstons runāja par laiku un nepastāvību. Lekcijas nobeigumā viņš lasīja dzejas fragmentus, to vidū arī savus. Lekciju Vekstons beidza ar sonetu no Pirmā pasaules kara laikā uzrakstītā krājuma “Čaulas”, kas veltīts tam jaunajam cilvēkam, kāds reiz bijis Stīnijs.

Doktors Gerhards sēdēja dažas rindas mums priekšā. Stīnijs sēdēja man blakus un klusi aumaļām lēja asaras. Lekcijai beidzoties un atskanot aplausiem, viņš saņēma manu roku.

-    Zini, es kādreiz biju citāds, viņš čukstēja. Patiešām biju.

-    Es zinu, Stīnij.

-   Es vienmēr neesmu bijis vecs izvirtulis. Reiz es varēju par kaut ko kļūt. Man bija daudz enerģijas. Milzum daudz. Tad tā pazuda. Es to izšķiedu. Vekstons mani būtu varējis apturēt, ja es ļautu. Bet es neļāvu. Tagad, protams, ir par vēlu.

-   Nav par vēlu, Stīnij. Ja jau reiz esi pārvērties, tu vari pārvērsties atkal.

-   Nē, nevaru. Esmu nolaidies. Nekad nepieļauj, Vikij, lai ar tevi notiek kas tamlīdzīgs. Tas ir šausmīgi. Stīnijs skaļi izšņauca degunu zīda kabatlakatiņā un noslaucīja acis.

-   Pie visa vainīgs Vikers. Stīnijs likās mazliet atguvies. Piecēlies kājās, viņš ļoti skaļi sita plaukstas, izkliegdams apstulbinošus “urrā!” saucienus.

Pēc tam piedalījāmies oficiālajā pieņemšanā un vakariņās, kurās Stīnijs paklusām piedzērās.

-   Pilns kā mārks, viņš paziņoja, kad beidzot tikām projām. Pilns kā mārks.

Viņš streipuļoja. Mums pa priekšu vieglu soli lika Vekstons, un Frenks Gerhards, mūsu namatēvs atlikušajai vakara daļai, ari soļoja ātrā un noteiktā gaitā. Pagājām garām pelēkām akmens koledžas ēkām, efejām apaugušiem mūriem. Stīnijs, kuru atstāja vienaldzīgu šī tuvā līdzība Oksfordai vai Kembridžai, sacīja, ka tas viss esot nedabiski. — Teātra skatuve. Nē, es neklusēšu, Viktorija.

Frenka Gerharda istabās ar skatu uz koledžas pagalmu valdīja nekārtība. Tās bija pieblīvētas ar grāmatām. Uz krēsla stāvēja mikroskops. Vekstons istaba atgādināja vienu no viņa paša istabām ar patiku palūkojās visapkārt. Bažīgi pametu skatienu uz Stīniju. Viņa seja bija kļuvusi zaļgana. Baidījos, vai viņam nav kļuvis slikti.

Neuzdrošinājos paskatīties uz Frenku Gerhardu, kurš, tik tālu mūs atvedis, varēja sākt nožēlot savu rīcību. Kad biju nomierinājusi Stīniju, bez ceremonijām iestumdama krēslā, riskēju pamest skatienu uz Frenka pusi. Frenka Gerharda skatiens klīda no sejas pie sejas: lūk, slavens dzejnieks, padzīvojis izvirtulis, turklāt piedzēries, un es. Viņa sejā neatspoguļojās nekādas emocijas, lai gan, manuprāt, es skatienā manīju pazibam jautrības dzirksti, kad Stīnijs mēģināja mums visiem nodziedāt īsu dziesmiņu un es viņu atkal apklusināju.

Par spīti vairākkārtējiem mēģinājumiem, sarunas nevedās, bet Stīnijs pa to laiku bija aizmidzis un tūdaļ pat sācis krākt. Iespējams, juzdams telpā slēptu saspīlējumu, iespējams, žēlodams Frenku Gerhardu, kurš, liekas, bija zaudējis spējas sakarīgi izteikties, Vekstons, pamanījis šaha dēli ar izkārtotām figūrām, ierosināja, ka viņi ar Frenku Gerhardu varētu uzspēlēt šahu.

Likās, ka Frenks sākumā priekšlikumu nemaz nedzird. Viņš to saklausīja tikai otrajā reizē. Viņš apvaicājās, vai man nekas nebūšot pretī. Kad atbildēju, ka ne, viņš sāka staigāt šurpu turpu pa istabu, atcerējies, ka nevienam nav piepildītas glāzes, un tās izklaidīgi piepildīja, it kā domādams par kaut ko cilu. Vekstons vēlāk sacīja, ka viņam ieliets tīrs džins. Mans dzēriens garšoja pēc viskija ar toniku.

Spēle sākas. Apsēdos iepretī un vēroju, kā abi spēlē. Priecājos par klusumu. Šī vakara notikumi lika sevi manīt. Gaidīju, kad nomierināšos, laikam gaidīju arī, ka Vekstons uzvarēs.

Vekstons šahu spēlēja ārkārtīgi labi. Atcerējos, cik viegli viņš mēdza sakaut manu tēvu, bet tēvs bija ļoti labs šahists. Pagāja pusstunda, stunda. Ja Vekstons grasījās uzvarēt, tad tas prasīja neparasti ilgu laiku. Pieliecos tuvāk, lai novērtētu stāvokli uz šaha galdiņa. Vekstons spēlēja savā parastajā manierē. Viņa bandinieki bija labi izvietoti, bet dāma izskatījās neaizsargāta.

Tomēr, nebūdama laba spēlētāja, nespēju arī labi spriest par speles gailu. Tieši tobrīd, nevienam citam telpā neredzot, es sāku ieskatīties Frenkā Gerhardā, kā biju gribējusi jau pašā sākumā.

Pievērsu skatienu viņa sejai. Vai nu esmu bijusi akla, vai ari viņa seja bija pārvērtusies. Agrāk biju saskatījusi viņā iedomību, augstprātību un patiku kritizēt, bet tagad manā priekšā atradās vīrietis, kura sejā vienlaikus atspoguļojās maigums un spēks. Kur agrāk redzēju trūkumus, tur tagad pārsteigta pamanīju tikumus: inteliģenci, uzticamību, humora izjūtu, apņēmību, Viņš bija lepns? Jā, bet es priecājos, ka viņš ir lepns. Viņš bija augstprātīgs? Iespējams, bet es varu piedot augstprātību, ja tā ir pašaizsargāšanās līdzeklis. Vai viņš bija stūrgalvīgs? Jā, reizi vai divas, mani uzlūkojot, viņš paliesi bija izskatījies ļoti stūrgalvīgs, gandrīz nikni stūrgalvīgs, bet par šāda tipa stūrgalvību es tikai priecājos.

Aiztikšķēja minūtes tikšķus varēju dzirdēt, jo virs kamīna karājās pulkstenis. Pulkstenis par pusstundu atpalika, bet arī tas man patika. Tā sēžot, mani pārņēma savāda un neatlaidīga sajūta, ka laiks gan iet uz priekšu, gan stāv uz vietas, ka mēs atrodamies šajā istabā visi četri un tajā pašā laikā esam kaut kur citur. Lai kas tā būtu par vietu, gaiss tajā bija dzīvs, kustīgs, molekulas traucās šurpu turpu. Tās, mani reibinot, virpuļoja.

Iespējams, to pašu juta arī Frenks Gerhards. Bet arī tādā gadījumā viņa spējas spēlēt šahu netika ietekmētas. Viņš turpināja strauji un apņēmīgi bīdīt figūras. Tomēr viņš bija tikpat satraukts, cik es. Jutu to ar nervu galiem, bet tad viņu nodeva rīcība, dīvaina rīcība.

Frenks nepacēla skatienu no šaha galdiņa. Bija viņa kārta izdarīt gājienu. Viņš spēlēja ar baltajām figūrām. Nodomāju, ka viņš droši vien pārbīdīs zirgu vai torni. Lai kādu figūru Frenks izvēlētos, Vekstona pozīcijas izskatījās apdraudētas. Nepagriezis galvu un acīmredzot nekādi nepārtraucis koncentrēšanos spēlei, viņš pastiepa man roku. Es piecēlos un to satvēru. Viņa tvēriens kļuva ciešāks. Palūkojos uz šo roku, pārlikdama atmiņā aizgājušos gadus, iepriekšējās tikšanās, izteiktos vārdus, teikumus. “Sveiki!” un “uz redzēšanos!” šie vārdi neko nepauda.

Frenks Gerhards pārbīdīja laidni pa garo diagonāli visa galdiņa garumā. Vekstons izvairījās, bet nokļuva aplenkumā. Frenks Gerhards neatlaida manu roku. Es joprojām turēju viņējo. Pēc piecām minūtēm Vekstons samierinājās: mats. Spēle bija beigusies.

Droši vien Vekstons pēc tam piecēlās no galda un devās modināt

Stlniju. Atceros, ka viņš nozuda. Atceros, ka Stīnijs protestēja esot pārāk agrs, lai atgrieztos viesnīcā, bet Vekstons droši vien pastāvēja uz savu, jo nav šaubu, ka abi devās prom, un tēvocis Stīnijs pa ceļam pamanījās uzskriet virsū mikroskopam.

Droši vien kaut kas vēl tika sacīts, piemēram, par to, ka atgriezīšos vēlāk. Neskaidri atceros Frenka Gerharda vārdus, ka viņš mani pavadīšot līdz viesnīcai. Taču viss notika ļoti ātri. Tēvocis Stīnijs bija pārāk piedzēries, lai pamanītu, kas notiek. Vekstons, ja arī redzēja un esmu pārliecināta, ka viņš redzēja, bija pietiekami gudrs, lai neiejauktos un neizsacītu piezīmes.

Atceros, ka durvis aizvērās. Atceros, ka Stīnijs pagalmā dziedāja. Bet tie bija otršķirīgi sīkumi. Joprojām turēju Frenka Gerharda roku un raudzījos viņā.

Viņš piecēlās laikam, kad pārējie aizgāja. Lai gan es biju gara, viņš bija stipri garāks. Lūkojos viņā augšup, viņš ar dīvainu izteiksmi sejā lūkojās lejup, it kā skaitītu manus vaibstus, it kā mērītu deguna garumu vai attālumu starp acīm. Biju gluži akla. Jutos laimīga: viņa seja izplūda kā dūmakā. Atceros, ka domāju par šīs sajūtas iemeslu un nospriedu tas ir viņa rokas tvēriens.

Joprojām skatījos. Pulkstenis joprojām tikšķēja. Viņa sejas vaibsti man šķita burvīgi. Viņš sarauca pieri. Man arī tas likās burvīgi. Biju gatava skatīties viņa sarauktajā pierē mūžīgi.

-    Septiņdesmit divi, sacīja Frenks Gerhards.

Biju tik ļoti aizņemta ar viņa saraukto pieri, ka vārdi izskanēja negaidīti. Es salēcos.

-    Septiņdesmit divi, viņš nepielūdzamā balsī atkārtoja, vēl vairāk saraukdams pieri. Tev bija septiņdesmit divi. Tagad tev ir septiņdesmit pieci. Par trim vairāk, un visi vienā pusē zem kreisās acs. Es runāju par vasarasraibumiem.

Droši vien es kaut ko sacīju, varbūt tikai pārsteigumā izgrūdu kādu nesakarīgu skaņu. Jebkurā gadījumā viņu tas uzjautrināja un darīja nepacietīgu. Sejā parādījās man pazīstamā izteiksme.

-    Tas ir pavisam vienkārši, viņš turpināja, un es manīju, kādas pūles viņš pieliek, lai runātu tik prātīgi. Tev bija pavisam septiņdesmit divi vasarasraibumi. Tagad tev ir septiņdesmit pieci. Man bija vienalga toreiz un ir vienalga tagad. Viņš padomāja, vēl vairāk saraukdams pieri. Nē, tas nav pareizi. Patiesība ir tāda, ka es tos ļoti mīlu. Tavus vasarasraibumus, tavus matus, tavu ādu un tavas acis. It īpaši tavas acis.

Viņš apklusa. Es teicu:

-    Franci Jakob!

-   Saproti, kad es ieskatos tavās acīs… Viņš vilcinājās, cīnīdamies ar sevi. Kad es ieskatos tavās acīs ir tik grūti, ļoti, ļoti grūti tev noklusēt. Nepateikt un darīt tik daudzas lietas. Es… Ko tu teici?

-    Es sacīju, attālums nav šķērslis draugu sirdīm.

Iestājās klusums. Frenks sarka un bālēja. Viņš pacēla roku, tad tā noslīga atpakaļ. Viņš sacīja: Tas tev ko nozīmēja? Tu tiešām atceries?

Sāku viņam stāstīt, cik daudz man tas nozīmējis un cik daudz es atceros. Uzskaitījums iznāca visai dīvains: kurti un algebra, Morzes ābece un valsis, Vinterskomba un Vestčestera, bērni, kas mēs kādreiz bijām, un pieaugušie, kas esam tagad.

Savā sarakstā tālu neliku. Nonācu tikai līdz kurtiem vai līdz algebrai, kad Frenks mani pārtrauca:

-   Man liekas, ka man tevi jānoskūpsta. Jā, man tas tagad jādara un tūdaļ pat.

-    Un iztiksim bez algebras?

-   Bez algebras, bez ģeometrijas, bez trigonometrijas, bez integrāļiem un diferenciālrēķiniem. Varbūt atliksim tos uz citu reizi.

-    Uz citu reizi?

-    Pilnīgi iespējams. Viņa acīs pazibēja jautrības ietonēta apņēmība. Viņš mani apskāva, un es sapratu, ka savu uzskaitījumu tā arī nepabeigšu. -Pilnīgi iespējams. No otras pus^s, varbūt mani nemaz tik īpaši neuztrauks, ja tava matemātika izrādīsies kaķim zem astes. Varbūt man pat vienaldzīgas tavas sekmes vai sekmju trūkums matemātikā.

-Tu to droši zini?

-   Ne pārāk. Taču vienu es zinu droši, pavisam droši… Pievilcis mani sev cieši klāt, viņš brīdi klusēja, pirms mani noskūpstīja. Viņš ielūkojās man acīs, viņš pieskārās manai sejai, viņš runāja ļoti maigi.

-    Verstehst du, Viktorija?

-   Ich verstehe, [24] franci, es sacīju.

Tā tas notika: lūk, te nu jūs esat. Jutu, ka visi vienādojumi saskan. Manas dzīves QED [25] arī tā ir aritmētika. Es paliku pie viņa visu nakti. Mēs visu nakti runājām, varbūt lielāko nakts daļu. Frenks sacīja: Divi Rozas bērni ir adoptēti. Daniēls nācis no Polijas. Es no Vācijas. Mēs par to nekad nerunājam, lai nesāpinātu Rozu. Roza arī par to nerunā tu jau zini. Mēs visi esam… viņas bērni. Tāda bija viņas izvēle. Man nācās izšķirties… Viņa seja sadrūma. Vai nu es būšu Francis Jakobs bez ģimenes, vai kļūšu par Frenku Gerhardu. Es izlēmu būt par Frenku Gerhardu. Es dievināju viņas viru Maksi. Iemīlēju viņus abus pateicībā par to, ko viņi ir izdarījuši.

-   Bet kas tad tu esi tagad? Frenks Gerhards vai Francis Jakobs?

-   Protams, abi. Es to Rozai nekad nesaku.

-   Bet kā man tevi saukt?

-   Kā vien vēlies. Saproti, tas ir pilnīgi vienalga. Ka tikai tu esi, citam nekam nav nozīmes. Vismazāk jau vārdiem.

To sakot, viņš aizgriezās. Pagriezies atkal ar seju pret mani, viņš cieši satvēra manas plaukstas.

-   Vai zini, cik vēstuļu es tev aizsūtīju? Es rakstīju vienreiz nedēļā, katru nedēļu trīs gadus. Sākumā tās bija īsas, ļoti sausas, ar daudziem matemātiskiem uzdevumiem tāds nu es biju. Man nebija viegli izteikt to, ko jūtu. Joprojām nav viegli, pat tagad. Man uznāk liela vēlēšanās runāt no sirds, bet es to nedaru. Neprotu. Zinātnieks, kā redzi. Viņš nikni paraustīja plecus. Man ir grūtības atrast vārdus. Katrā ziņā angļu vārdus. Reizēm vāciski man izdodas mazliet labāk izteikties.

-   Manuprāt, tu izsakies ļoti labi. Manās acīs tu esi daiļrunīgs. Vārdiem nav nekādas nozīmes, kad skatos uz tevi. Es apklusu. Frenk, pastāsti man par savām vēstulēm!

-   Labi. Tās bija… zēna vēstules, sāksim ar to. Kas notika, kad atgriezos Vācijā, to es nespēju aprakstīt. Tādēļ rakstīju par citām lietām. Man toreiz bija divpadsmit gadu. Man liekas, ja tu tās būtu saņēmusi, tev tās šķistu ļoti garlaicīgas. Tu varbūt būtu teikusi: draugs Francis vēstules raksta kā stundu sarakstu, kā mācību grāmatu… Vismaz par tām vēstulēm. Par vēlākām ne.

-   Vai tad vēlākās vēstules bija citādas?

-   Pavisam citādas. Ļoti… izmisīgas. Tolaik man bija četrpadsmit piecpadsmit gadu. Es atklāju tev savu sirdi. Nekad agrāk to nebiju darījis. Un kopš tā laika arī neesmu darījis. Es rakstīju… Nu, tagad tam nav nekādas nozīmes, ko es rakstīju.

-   Man tas ir svarīgi. Man tas vienmēr būs svarīgi.

-Tas bija ļoti sen. Es joprojām biju tikai zēns…

-   Es gribu zināt, Frenk.

-   Nu labi. Viņš piecēlās kājās un novērsās. Es rakstīju, ka es tevi mīlu. Kā draugu bet ne tikai kā draugu. Tā arī uzrakstīju.

Atzīšanās tika izsacīta ļoti negribīgi un kokaini.

Es maigi sacīju: Izklausās, ka tev kauns. Kāpēc jākaunas? Vai tu pateici kaut ko tik briesmīgu?

-   Es nekaunos, viņš nikni atteica. Tā tu nedomā. Tas ir vienkārši…

-   Zini, arī es to esmu rakstījusi. Droši vien, ja tagad lasītu to, ko toreiz sarakstīju, es ari justos apmulsusi. Vai nav vienalga? Es rakstīju to, ko domāju.

-   Tu to uzrakstīji? Viņš vērās manī platām acīm.

-   Protams. Ļoti sliktā prozā. Pārlieku daudz īpašības vārdu. Papilnam apstākļa vārdu.

Frenks sāka smaidīt. Pienācis man klāt, viņš sacīja:

-   Pasaki man dažus no šiem īpašības vārdiem. Un apstākļa vārdiem…

Nosaucu dažus. Tāpat kā mans iepriekšējais uzskaitījums, ari šis

iznāca īss. Varbūt tiku līdz “mīļais” vai varbūt līdz “kaislīgi”, vai arī baidos “mūžīgi”, kad tiku apklusināta.

Pēc kāda brīža Frenks saņēma manu plaukstu. Biju pārāk apreibusi no laimes, lai spētu skaidri domāt, bet jutu, ka, par spīti visam, viņš joprojām ir noraizējies.

-   Es tomēr nesaprotu. Visas vēstules tavējās un manējās. Kur tās varēja palikt?

Man šķiet, ka pat toreiz, pašā sākumā, šis bija jautājums, no kura es visvairāk gribēju izvairīties. Teicu, ka vēstules ir pazudušas, bet ka tagad tam vairs nav nozīmes.

-    Ir gan nozīme. Svarīga ir notikuma loģika tev tas jāsaprot. Tu rakstīji visu kara laiku. Cik vēstuļu tu uzrakstīji?

-    Nezinu.

-    Es zinu, cik esmu uzrakstījis. Pa vēstulei ik nedēļas, un tā katru nedēļu veselus trīs gadus. Parēķini! Iznāk simt piecdesmit sešas vēstules. Adrese bija pareiza. Kara laikā var pazust viena vēstule, piecas, desmit bet simt piecdesmit sešas? Tas ir pret visiem varbūtības likumiem.

-    Mēs taču tagad zinām, ko esam rakstījuši…

-    Tas nav galvenais. Vai tu nesaskati lietas būtību? Tu varēji nodomāt, ka tavas vēstules noklīdušas, bet manējās? Ko tu domāji, kad es apsolīju rakstīt un nerakstīju?

-   Es domāju, ka tu esi miris.

-    Mīļā, mīļā mana, neraudi! Lūdzu, uzklausi! Paskaties uz mani! Mēģini iedomāties. Tu domāji, ka esmu miris. Ko es domāju? Es zināju, ka tu neesi mirusi. Es zināju, ka tu esi dzīva. Es zināju, kur tu dzīvo. Paklausies! Viņa balss kļuva pavisam maiga. Tu neesi uzdevusi man vienu jautājumu, kas ir pats par sevi saprotams. Tu nepavaicāji man, kāpēc es pārstāju rakstīt, kad es patiešām pārstāju.

-    Es baidos vaicāt. Tāpēc.

-   Nebaidies! Tagad vairs nav ko baidīties. Viņš apklusa, vērdamies pretējā istabas sienā. Tas notika pašā kara vidū, četrdesmit pirmā gada beigās. Tad es jau dzīvoju Ņujorkā. Biju kopā ar Rozu un Maksi jau vairākas nedēļas. Un kādu dienu es šķērsoju pilsētu. Zināju, kur tu dzīvo tāda grandioza adrese. Stāvēju ēkas priekšā un mēģināju saņemt drosmi, lai ieietu. Bet, kamēr es tā stāvēju ielas otrā pusē, iznāci tu ar savu krustmāti. Jūs bijāt sadevušās rokās. Tu biji apgriezusi savus skaistos matus, Un jums bija suns milzīgs suns, gluži kā melns lācis…

-Bērtijs, es sacīju. Viņu sauca Bērtijs. Viņš jau ir miris. Tu tur stāvēji? Tu nevarēji tur stāvēt..,

-   Skatījos, kā jūs roku rokā aizejat pa Piekto avēniju smiedamās un runādamās. Jūs gājāt ļoti ātri. Redzēju, ka ieejat parkā. Sekoju jums līdz zvērudārzam. Bija skaista diena, parkā bija daudz cilvēku. Tu ne reizi neatskatījies. Sekot bija viegli.

-    Kas notika pēc tam?

-    Nekas. Tās bija beigas. Stāvēju parkā un tad izlēmu, ka nekad vairs tev nerakstīšu.

-   Un tu izšķīries tik vienkārši? Es tā nevarētu. Ja es būtu tavā vietā, es skrietu tev pakaļ, saķertu aiz rokas un…

-   Tiešām? Frenks pavērsa mani pret sevi. Tu esi tik pārliecināta? Es domāju tu vari iedomāties, ko es domāju.

-    Pastāsti man to!

-    Es domāju, ka tu mani acīmredzot esi aizmirsusi. Viņa seja sastinga. Es domāju, ka tev nav svarīga mūsu draudzība. Ka mūsu solījumi tev neko nenozīmē. Mazliet līdzīgi nāvei. Viņš paraustīja plecus.

-    Tobrīd es par tevi nebiju īpaši labās domās. Es sacīju; ar simt piecdesmit sešām vēstulēm pietiek, Devos mājās un ieslēdzos savā istabā. Un strādāju. Toreiz, kad jutos nelaimīgs, es strādāju.

-   Tu strādāji? Ak, Frenk!

-    Liekas, tā bija matemātika. Uzdevums pēc uzdevuma. Zināmā mērā tas palīdzēja. Tas joprojām palīdz, pat tagad,

Es novērsos. Domāju par zēnu, kas sēž, ieslēdzies svešā istabā, svešā mājā, svešā pilsētā, par zēnu, kurš jau zaudējis ģimeni un ari draugu. Tagad spēju saprast, kā šis zēns izaudzis par man blakus sēdošo vīrieti, par vīrieti, kuram sagādā grūtības kādam uzticēties un sāpīgi liekas atzīt, cik spēcīgas ir viņa jūtas. Visi nesenās pagātnes notikumi nostājās savās vietās, viens skumjš atgadījums pēc cita. Pasniegusies pieskāros viņa piedurknei.

-    Frenk, ja es tevi būtu pazinusi, kad pirmoreiz atnācu uz jūsu māju, vai kaut kas būtu citādi?

-    Man būtu citādi. Droši vien es uzvestos labāk gan toreiz, gan vēlāk.

-    Bet Venēcijā tu taču gribēji man visu atklāt? Tu jau grasījies runāt, tomēr nepateici?

-    Droši vien man vajadzēja pateikt. Es gribēju pateikt… ļoti,

-    Tu biji greizsirdīgs?

-   Ak jā! Viņa skatienā atkal pazibēja jautrība. Es varu būt briesmīgi greizsirdīgs. Tas ir vēl viens mans trūkums.

-   Tas mani netraucē. Tas mani nemaz netraucē.

-   Nemaz nav tik viegli sēdēt pretī sievietei, kuru mīli, un redzēt, ka viņa tevi nepazīst, un domāt, ka nekas nemainītos arī tad, ja pazītu. It sevišķi grūti tas nākas, ja zini, ka esi viegli aizskarams, augstprātīgs un ļoti, ļoti stūrgalvīgs…

-Tu varēji…

-    Es ļoti labi apzinos, ko es varēju darīt. Visas iespējas redzēju kā uz delnas, bet tajā pašā laikā darīju tieši pretējo. Tā es aizbraucu. Devos uz Oksfordu. Domāju, ka iemācīšu sevi aizmirst…

-    Bet neaizmirsi?

-   Nē. Šo mācību es nespēju apgūt. Viņš pa paradumam paraustīja plecus. Labi vai slikti bet tāds nu es esmu.

Nezināju, ko teikt. Palūkojusies pa logu, redzēju, ka aust rīts. Ierunājos:

-    Bet tu pārdomāji. Droši vien tu pārdomāji. Kāpēc? Kad?

-   Kad biju projām. Kad lūdzu tevi atnākt uz šejieni. Un, jādomā, šovakar. Jā, kamēr spēlēju šahu ar tavu krusttēvu…

-    Tad? Kāpēc tieši tad?

-     Man bija apnicis atkāpties. Es saskatīju nākamo gājienu. Iespējams, ka tas bija riskants…

-   Tev tas likās riskants?

-   Ak jā! Pat ļoti. Kamēr nesatvēru tavu roku.

-    Un pēc tam?

-    Pēc tam es zināju, viņš atbildēja. Tas bija ne tikai pareizais gājiens tas bija vienīgais iespējamais. Tobrīd tas kļuva skaidrs.

***

No Ņūheivenas mēs ar Vekstonu un Stīniju atgriezāmies ar vilcienu. Vilcienā es burbuļoju bez apstājas. Es uzrunāju Vekstonu, kurš mēģināja lasīt un laiku pa laikam pasmaidīja. Es uzrunāju vilciena logus, gaisu, ūdeņaino kafiju papīra turziņās. Es uzrunāju Stīniju, kurš mocījās paģirās. Viņš miedza acis un vaidēja.

-   Mīlestība? Vikija, dārgumiņ, lūdzu. Man sāp galva un acu priekšā dejo ņirboši plankumi. Tā vien liekas, ka paralīze tūdaļ pārņems kreiso kāju. Es nedomāju, ka esmu spējīgs tagad klausīties runās par mīlestību. Bez tam tu atkārtojies. Iemīlējušies ir ne tikai egoisti, viņi ir šausmīgi garlaicīgi.

-    Man vienalga. Es netaisos apklust. Tev jāklausās. Es viņu mīlu. Savā ziņā es viņu vienmēr esmu mīlējusi. Stīnij, lūdzu, klausies! Viņš nav Frenks Gerhards tas ir, viņš ir Frenks Gerhards, bet viņš ir ari Francis Jakobs. Nevar būt, ka tu neatceries Franci Jakobu.

-   Es neko neatceros. Neesmu īsti drošs, ka atceros pats savu vārdu. Ko mēs vakar vakarā dzērām? Tas bija porteris? Vai brendijs?

-    Vai nav vienalga? Tev viņš patīk? Es paraustīju Slīniju aiz rokas. Stīnij, tev viņš patīk? Ko tu par viņu domā?

-    Man liekas, ka viņš ir ļoti trauksmains jauns cilvēks. Stīnijs nopūtās. Viņam ir nemierīgs skatiens. Turklāt viņam ir ļoti ātra gaita. Viņš liek pārāk lielus soļus.

-    Bet viņš tev patika viņš taču tev patika?

-   Es nevaru atcerēties, vai viņš man patika. Es aizmigu. Es atceros, ka viņš uz krēsliem glabā mikroskopus.

-   Tu biji piedzēries, es sacīju. Tu biji pilns kā mārks, tā tu pats sacīji. Ja tu nebūtu piedzēries, tu pamanītu, cik viņš ir brīnišķīgs. Tu, Vekston, pamanīji?

Vekstons iegrima domās.

-    Viņš ļoti labi spēlē šahu.

-Nu? Nu?

-    Viņš spēj turēt tavu roku un sakaut mani trijos gājienos man liekas, tas ir iespaidīgi.

-    Vekston, tu par mani smejies.

-    Nekādā ziņā. Man nemaz nebija prātā smieties.

-   Smejies gan. Jūs abi ar Stīniju. Jūs esat aizmirsuši, kāda ir sajūta…

-   Tā nu gan nav, Stīnijs stingri noteica. Tam es nevaru piekrist. Es pavisam precīzi atceros, kāda ir sajūta.

Abi sirsnīgi saskatījās, mazliet ieslīpi.

-    Protams, atteica Vekstons. Laiku pa laikam.

-   Lai gan visumā… Stīnijs parakņājās kabatās un izvilka vēl vienu sudraba blašķi, mals matā līdzīgu lai, kuru biju konfiscējusi vakar, un ieņēma vienu uzmundrinošu malku. Bel visā visumā es tomēr negribu atcerēties. Tas ir pārāk nogurdinoši. Tavā vecumā mīlēt, Vikija, ir pašā laikā, bet tas atņem tik daudz enerģijas. Paskaties uz sevi, kā tu dzirkstī. Tas izskatās apburoši, manu dārgumiņ, un patiesībā tev piestāv.

Bet es tev blakus jūtos pelēks. Izbalējis. Nobālējis. Turklāt… Viņš nopūtās. Es priekšā saskatu šķēršļus. Iesaku tev tik ļoti nekūsāt, Vikija, mīļā, kad stāstīsi to Konstancei.

-    Konstancei? Kāpēc ne?

-   Nezinu. Man ir vienkārši tāda sajūta.

Stīnijs jocīgi papliķēja sev pa degunu un ieņēma vēl vienu malku. Vekstons aizvēra grāmatu, atkal to atvēra, tad nolika malā.

-    Konstance priecāsies, es sacīju klusumā, kas pēc tam sekoja. Pieliecos tuvāk. Stīnij… Kādēļ lai Konstance ņemtu ļaunā?

-    Es neteicu, ka viņa ņems faunā. Es vienkārši ieteicu tev tik ļoti nesajūsmināties. Pamēģini izskatīties par simtdaļu ne tik laimīga. Konstanti citu laime var kaitināt. Viņai pret to ir alerģija. Viņai rodas vēlēšanās skrāpēties.

Man tas likās netaisnīgi: ņemot vērā Konstances neseno sirsnību pret Slīniju, man viņa vārdi šķita paužam arī mazliet nodevību, un es viņam to pateicu. Stīnijs nopūtās.

-    Mīļā Vikija, nevajag iekaist! Nomierinies! Es vienkārši izteicu savas domas. Iespējams, ka tev taisnība un man atmiņā saglabājusies Konstance, kāda viņa bija pirms daudziem gadiem. Kad viņa bija bērns.

-    Stīnij, tas tik un tā nav godīgi. Jūs ar Konstanti esat vienā vecumā. Tu vakar vakarā sacīji, ka esi pārvērties. Tādā gadījumā arī Konslance droši vien ir pārvērtusies.

-    Pilnīgi pareizi. Pilnīgi pareizi. Stīnijs izdvesa samiemieciskas skaņas, aizsmēķēja cigareti, iebāza to garā iemutī un domīgi izpūta dūmus. Simt piecdesmit sešas vēstules, viņš beidzot noteica, kad tuvojāmies Ņujorkas priekšpilsētām. Simt piecdesmit sešas. Tas ir briesmīgi daudz. Un visas pazudušas. Tas ir dīvaini, vai tev tā neliekas, Vekston? Viņi ar Vekstonu atkal pārmija skatienus. Vekstons bažīgi palūkojās uz mani.

-   Jā, viņš beidzot sacīja. Es teiktu, ka tas ir… savādi.

Konstance sacīja: Izstāsti man visu! No sākuma līdz beigām. Gribu dzirdēt visu. Dzīve ir tik dīvaina! Man patīk, kad tā izspēlē tādas viltības kā šī. Stāsti! Stāsti!

Grasīdamās uzklausīt manu stāstu, Konstance bija ievedusi mani bibliotēkā, kas reiz tika sagatavota mana tēva grāmatu uzņemšanai. Man pa labi atradās grāmatas un pa kreisi atradās grāmatas. Cenzdamās cik iespējams neizrādīt savu prieku, es viņai visu izstāstīju.

-   Bet es nesaprotu. Konstance pakratīja galvu. Vai viņš rakstīja uz pareizo adresi? Tu esi pārliecināta, ka viņš rakstīja?

-   Jā, Konstance.

-    Kairu nedēļu, kā bija solījis?

-   Jā, Konstance.

Viņa viegli sarauca uzacis. Bet kā tas varēja gadīties? Tavas vēstules -es saprotu, ka tās varēja nomaldīties. Bet viņa vēstules tev? Tas nav iespējams. Pastāsti man vēlreiz, uz kurieni viņš devās!

Vēlreiz pārstāstīju to, ko man bija pavēstījis Frenks, vismaz daļu no viņa teiktā. Par atgriešanos Vācijā, kur augsts ierēdnis bija viņa tēvain apgalvojis, ka tik ievērojamam zinātniekam izbraukšanas vīza esot tikai laika jautājums. Par mātes pārliecību, ka ģimenei jāpaliek kopā. Un par neizbēgamo: klaudzoši zābaki pret bruģi, nakts arests.

-    Tēvu aizveda. Teica, ka tikai nopratināšot. Nevienam neļāva ar viņu tikties. Frenka māte krita panikā. Viņa pati atteicās izbraukt, bet nolēma, ka bērniem jātiek projām. Ģimenē bija pavisam pieci bērni. Viņiem joprojām nebija vīzu. Viņa zināja, ka grupā bērniem nebūs iespējams izglābties, tāpēc, galu galā, viņi tika izšķirti. Bērnu dēļ māte mēģināja visu pārvērst rotaļā. Viņi vilka lozes, uz kurieni katram jābrauc, pie kura drauga, tēvoča vai krustmātes. Frenks izvilka lozi, ka jābūt pie māsīcas, kas dzīvoja Karlsrūē, pavisam netālu no robežas. Tur viņš nodzīvoja nedēļu. Tad pienāca ziņa, ka arestēta arī māte. Viņa vecāki tika nosūtīti uz austrumiem. Māsīca ļoti izbijās. Viņai bija draudzene Strasbūrā un tai savukārt draudzene Parīzē. Viņu iesēdināja vilcienā tikai ar mazu papīra sainīti rokā. Ticis līdz robežai, viņš paslēpās. Viņš, Konstance, tika projām tieši laikā vispirms uz Franciju, pēc tam atpakaļ uz Angliju, kur tika nosūtīts uz bēgļu organizāciju. Bērnus evakuēja uz Austrāliju, Kanādu un Ameriku. Viņš nonāca šeit, nometnē, Ņujorkas nomalē. Viņam ap kaklu vajadzēja nēsāt birku ar savu numuru. Tur viņu atrada Roza un Maksis.

-    Ak mans Dievs! Konstance piecēlās un sāka soļot šurpu turpu pa istabu. Un viņa ģimene? Kas notika ar viņa ģimeni?

-    Viņam neizdevās precīzi noskaidrot līdz pat kara beigām. Visi bija gājuši bojā. Dažādās nometnēs.

Es apklusu. Konstances seja bija nobālusi. Viņa joprojām bez apstājas staigāja pa istabu. Es sacīju:

-    Konstance! Tā gadījās. Tā gadījās simtiem bērnu. Frenkam palaimējās viņš to zina.

-    Palaimējās? Kā tu vari tā runāt? Palaimējās kļūt par bāreni, tik zemiskā veidā palaimējās dzīvot nometnē, ar numuru ap kaklu?

-    Konstance, viņš izdzīvoja.

-          Ak, ja vien mēs būtu zinājušas! Es biju pilnīgi pārliecināta, ka viņš ir miris! Man bija tik sāpīgi vērot, kā tu aizvien vēl raksti, aizvien vēl ceri. Viņa piepeši aprāvās. -Tikai pagaidi, es nesaprotu vienu lietu. Kad viņš ieradās šeit, Ņujorkā, viņš taču zināja, kur tu dzīvo. Kāpēc viņš ar tevi nesazinājās?

Atbildēju izvairīgi. Negribēju atstāstīt Konstancei tās dienas stāstu, kad Francis Jakobs sekoja mums uz parku: tas bija mūsu noslēpums. Jādomā, Konstance pamanīja manu izvairīšanos un jutās aizvainota, jo strupi aprāva manu paskaidrojumu.

-    Labi, labi, viņa sacīja, droši vien tas vairs tagad nav svarīgi, kad tu viņu esi atkal atradusi. Viņa apklusa. Cik dīvaini! Francis Jakobs bija pazudis un tagad atkal atradās. Gluži kā tavs tēvs. Viņas seja kļuva domīga. Tātad tu viņu mīli?

-   Jā, Konstance, mīlu.

-    Ak, mīļā, es esmu tik priecīga! Nevaru vien sagaidīt, kad viņu ieraudzīšu. Es domāju ieraudzīšu pa īstam. Cik dīvaini, toreiz Venēcijā, atceros, ka viņu ievēroju. Tik izskatīgs vīrietis! Bet es nemūžam nevarēju iedomāties… Labi, labi, tātad tas beidzot ir noticis. Droši vien es tevi zaudēšu tu mani pametīsi, aiziesi no mājām. Nē, neskaties tā! Tā būs. Es zinu. Viņa saminstinājās. Viņš nepieminēja… jūs nerunājāt par nākotnes plāniem?

-   Nē, Konstance.

-   Nu labi, visam savs laiks. Esmu pārliecināta, ka viņš runās. Viņa atkal apklusa. Vai viņš ir tā tipa vīrietis?

-    Kāda tipa?

-   Tāds, kas spēj pieņemt lēmumus, protams, tu jau zini, ko es domāju. Daži vīrieši nespēj. Viņi runā riņķī un apkārt, nesajēgdami, ko darīt. Tādus vīriešus es neciešu.

To sakot, viņa savilka pieri mana tēva grāmatu virzienā. Kad atbildēju, ka jā, manuprāt, Frenks spēj pieņemt lēmumus, likās, ka viņa nemaz neklausās. Viņa atkal sāka soļot šurpu turpu pa istabu.

-Viņam tūdaļ pat jābrauc uz šejieni! viņa iesaucās. -Cik ātri vien iespējams. Viņam jābrauc šurp no Jeilas, un es viņam par godu sarīkošu viesības. Labi?

-   Nē, Konstance, tas viņam nepatiks un man arī ne. Viesības ne.

-   Nu, labi, tad nelielu lenču, lai es ar viņu varētu parunāties. Es gribu ar viņu iepazīties. Ak, bet man ir tāda sajūta, it kā es viņu jau pazītu no tā, ko tu stāstīji. Es varu iedomāties viņu Vinterskombā sēžam pie matemātikas un pastaigājoties ar kurtiem… To dienu, kad jūs devāties uz mežu. Kāds dīvains mazs zēns, mazs zēns ar septīto prātu! Bet tagad viņš ir pieaudzis vīrietis, un tu viņu mīli…

Viņa aprāvās un pagriezās pret mani.

-    Starp citu, vai tu viņam to pateici?

-    Konstance, tā ir mana darīšana.

-   Nu labi, labi! Viņa iesmējās. Nevajag uzreiz spuroties. Glabā savus noslēpumus. Tikai…

-    Kas, Konstance?

-   Nē, nekas. Bet, zini, tu esi mazliet par tiešu. Tu pārāk uzticies. Jau no laika gala. Tu atklāj savu sirdi citiem…

-    Tiešām ? Es nemaz tā neteiktu.

-Ja tev kāds patīk, tu atklāj gan. Bet, kad tu mīli, tad it sevišķi. Tas ir ļoti apburoši, un man patīk, bet tev jāatceras, ka attiecībās ar vīriešiem tas ne vienmēr ir prāta darbs. Viņiem patīk mednieka trīsas. Viņiem patīk vajātāja loma. Neļauj savam vīrietim būt pārāk drošam par sevi, pārāk ātri…

-    Es gribu, lai viņš ir drošs par mani.

-    Nu labi, labi. Bet tā ir kļūda, ja tu gribi ar viņu apprecēties.

Es nosarku. Konstance acumirklī kļuva piekāpīga. Noskūpstījusi viņa mani apskāva.

-    Vikija, mīļā, piedod, lūdzu! Man nevajadzēja tā runāt. Es vienmēr aizsteidzos notikumiem pa priekšu. Viss, vairs ne vārda! Sākšu domāt par gaidāmo lenču. Nāc aprunāsimies ar Stīniju un Vekstonu!

-    Frenk! Sīks stāvs, trauksmaina gaita cauri plašajai un izsmalcinātajai viesistabai. Uz visiem galdiem ziedi, spoguļu atstarota gaisma, mazas augstpapēžu kurpītes nepacietīgi izsit ritmu pa Obisona paklāja ziedu vītnēm. Smaržu vilnis, kas atsauc atmiņā zaļus dzīvžogus, bet kam cauri vijas daudz alkaināks motīvs. Konstance, ģērbusies plaukstošu asnu zaļuma kleitā, mirdzošām acīm, nemierīgi žestikulējošām rokām.

Pirmā tikšanās. Raugoties Frenkā, viņa sasit plaukstas, smejas, ieskatās viņā līdz pašiem sirds dziļumiem. Pētoši ielūkojusies Frenka sejā, Konstance pievelk viņu sev tuvāk, lai noskūpstītu viņu vispirms uz labā, tad uz kreisā vaiga.

-    Frenk, viņa atkārto. Ak, es esmu tik priecīga, ka tevi beidzot sastopu! Man jau šķita, ka tas brīdis nekad nepienāks, bet nu tu esi šeit. Ļauj man uz tevi paskatīties! Zini, man liekas, mēs jau esam draugi, vai ne? Viktorija man visu izstāstīja. Ak, man ir tāda sajūta, ka esam jau sen pazīstami! Es tikai nevaru izšķirties, vai man tevi jāsauc par Frenku vai par Franci Jakobu?

Frenks viņas uznācienu uztvēra pārsteidzoši aukstasinīgi. Konštance, vicinādama sava valdzinājuma matadora apmetni, parasti vīriešus vai nu apreibināja, vai samulsināja. Taču Frenks neizrādīja nekādas satraukuma pazīmes. Uz Konstances apskāvienu viņš neatbildēja, bet ari neizvairījās no tā. Atbilde uz pēdējo jautājumu izskanēja nosvērti.

-   Lielākā daļa cilvēku, viņš ļoti pieklājīgi sacīja, mani dēvē par Frenku.

-    Varbūt par Frānsisu? Konstance, joprojām ieķērusies viņam elkonī, lūkojās augšup.

-    Nē, par Frānsisu mani neviens nav saucis, cik atceros.

-   Ak, cik žēl! Man tik ļoti patīk šis vārds! Zini, vienu no Viktorijas tēvočiem sauca Frānsiss. Viņam bija iesauka Zēns, bet viņš to necieta. Tāpēc es viņu vienmēr saucu īstajā vārdā. Mēs ar Frānsisu bijām tādi draugi! Tagad viņš, protams, ir miris. Konstance nobēra neapstādamās, lai ievilktu elpu. Tā, viņa turpināja, vilkdama Frenku uz priekšu,

-    manuprāt, tu visus pazīsti. Nepazīsti? Nu labi, šis ir Konrāds Vikers…

-   Ak jā! Mēs reiz nejauši tikāmies Venēcijā.

-   Saprotams, ka jūs esat tikušies! Un tas tur ir Stīnijs, kas slēpjas aiz brendija pudeles. Es zinu, ka ar Bobsiju van Dinemu tu esi redzējies. Man liekas, tas ir Bobsijs. No otras puses, tas varētu būt arī Biks. Tā, kas vēl…

Todien bija ielūgti ari citi viesi, taču, domājams, ka aina ir pilnīga. Konstance, kā viņa pati izteicās, bija sagrābstījusi vēl dažus no saviem draugiem un paziņām, kurus, pēc viņas domām, Frenkam būtu interesanti sastapt. Cik atceros, bija ieradusies veca grāfiene fon tāda un tāda, viena no Konstances bijušajām aristokrātēm, mīlīga sieviete, kura, kā par nelaimi, bija pilnīgi kurla un kura pie lenča galda tika nosēdināta blakus Frenkam. Bija ieradušies pāris Ņujorkas augstākās sabiedrības pārstāvju, kuri izskatījās apmulsuši par savu atrašanos šeit un jauno zinātnieku uzlūkoja visai piesardzīgi. Jā, bija arī citi viesi, taču tam nav nozīmes: galvenās lomas bija piešķirtas Vikeram un dvīņiem vari Dinemiem. Šie trīs Konstances paziņas bija garantija, ka Frenks izjutīs vislielāko satraukumu.

Jūs vaicāsiet, kādēļ es neiejaucos? Droši vien nebūtu bijis grūti no tā izvairīties.

Bet līdz brīdim, kad ienācu viesistabā desmit minūtes pirms Frenka ierašanās, man nebija ne mazākās jausmas par to, kas ielūgts. Konstance, plānodama šo lenču, kas tika atlikts un atlikts Frenkam, šķiet, negribējās nākt rīkojās tieši tāpat, kā bija rīkojusies visus šos gadus, kā bija darījusi, iekārtojot bibliotēku Vinterskombas grāmatām. Tas būs pārsteigums!

Tobrīd, kad ienācu un ieraudzīju klātesošos, jutos apmulsusi, bet ne vairāk. Nebiju Konstancei neko stāstījusi par Frenka antipātijām, viņa neko nezināja par Frenka attieksmi Venēcijā pret Vikeru vai van Dinemiem vismaz tā es tobrīd domāju. Tā, kad sākās šausmīgā iepazīšanās un vēlāk turpinājās tikpat briesmīgs, mulsinošs ārišķības un dižmanības pilns lenčs, lenčs, kurā it viss no galdauta līdz pat ēdienam bija vulgāri grezns, es biju pārliecināta, ka mana krustmāte, par katru cenu gribēdama atstāt labu iespaidu, ir izdarījusi sāpīgu, gandrīz nožēlojamu faux pas [26] .

Un es toreiz jutu žēlumu. Kad glāzēs bija saliets šampanietis un Konstance skaļi lielījās par tā izcilo kvalitāti, kad tika ienests kaviārs spaiņa lieluma sudraba traukā, kad kaviāram sekoja foie gras [27] un konstance izteica kādu šausmīgu piezīmi par Strasbūru: Ak, bet, protams, tu taču tur esi bijis, Frenk, vai tad nebiji kara laikā? Vai redzēji slavenās zosis? Nabaga zostiņas! to visu redzot un dzirdot, man gribējās nomirt aiz kauna un pazemojuma, bet man bija viņas žēl.

Pirmo reizi, kopš es Konstanci atcerējos, varēja redzēt viņas vecumu. Viņa bija izmantojusi pārāk daudz kosmētikas. Lūpu sārtums likās bezgaumīgi spilgts. Viņas kleitu varētu uzskatīt par elegantu, ja vien tā nebūtu lenčam daudz par greznu: kā Konstance bija varējusi izdarīt tādu kļūdu, piesprauzdama jau tā pārlieku greznajai kleitai daudzas pārmērīgi lielas piespraudes, ja viņa pazīstama ar savu noslēpumaino neatklāšanos līdz galam, jā, man bija viņas žēl par to visu par šausmīgo, spilgto un samāksloto runasveidu, par bezsaturīgajiem spriedumiem, par banālajiem sarunu tematiem. Kur todien bija palicis Konstances asais prāts? Ne miņas no tā. Pie galda sēdēja novecojoša sieviete, bijusī skaistule, netaktiski un nesmalkjūtlgi pārķerdama sarunu, pārtraukdama to un neklausīdamās citu vārdos, ak, kāds man bija kauns, bet es tomēr viņu žēloju.

-    Ak Dievs, ak Dievs! Konstance man vēlāk sacīja. Kāda izgāšanās! Saproti, es tik ļoti nervozēju, tik ļoti gribēju viņam iepatikties. Jo vairāk centos, jo sliktāk iznāca. Ak, Viktorija, kā tev liekas, vai viņš mani tagad vairs nevar ciest?

-    Protams, tā nav, Konstance, sacīju, cik vien pārliecinoši spēdama. Viņš saprata. Es ticu, ka Frenks arī nervozēja…

-    Nē, nē! Viņš neko vairāk arī nebija gaidījis. Viktorija, viņš ir interesants un turklāt spēj būt valdzinošs. Nekad nebūtu domājusi! Pēc taviem vārdiem, izklausījās, ka viņš ir… nezinu, varbūt atturīgs, mazliet nepieejams, bet viņš tik labi izturējās pret veco, briesmīgo grāfieni. Kurla kā sētas miets! Saproti, es biju domājusi, ka viņi varēs parunāt par Vāciju. Kā es varēju zināt, ka viņa atnāks bez sava dzirdes aparāta?

-    Konstance, viņai nekad nav bijis dzirdes aparāts.

-   Muļķības! Esmu pārliecināta, ka ir. Tas ir no plastmasas, liels un ļoti rozā es skaidri atceros. Bet jebkurā gadījumā tam nav nekādas nozīmes, jo tavs Frenks ar viņu lieliski tika galā. Viņa to sāka dievināt! Padomā tikai, viņš palīdzēja grāfienei uzvilkt mēteli, pavadīja viņu lejā līdz mašīnai, uzklausīja viņas nesakarīgos un neizsakāmi garlaicīgos stāstus…

-   Tur nav nekā dīvaina, Konstance. Frenkam viņa patika. Viņš ne mazākajā mērā neuzskata viņu par garlaicīgu.

-   Bet pārējie! Konstance klusi ievaidējās. Esmu pārliecināta, ka viņam tie noriebās. Vikers bārstīja savus šausmīgos dā-ār-gumiņus kā konfeti. Bobsijs ar savām piezīmēm par krieviem un Ungāriju tu saprati, ka viņam nav ne mazākās nojēgas, kur tā Ungārija atrodas! Un vēl Biks ak Dievs, kas mani spieda ielūgt Biku? Kā es varēju izdarīt tādu muļķību? Es nebiju pamanījusi, ka dzeršana viņu novedusi tik tālu. Tu atceries?… Viņas acīs iezibējās draiskas uguntiņas. Pēc lenča to briesmīgo brīdi, kad viņš gribēja apsēsties un aizsēdās garām dīvānam? Likās, viņš kritīs un kritīs un man tik ļoti nāca smiekli. Acis apaļas kā pogas. Tas tik bija jautri, bet arī pavisam nejēdzīgi…

-   Patiešām, Konstance, tev nevajag uztraukties. Frenks arī agrāk ir redzējis piedzērušos. Kas tos nav redzējis?

-   Nu, tā jau gan ir. Biks uz šejieni nekad vairs nenāks un Bobsijs tāpat. Esmu pietiekami viņos atskatījusies. Patiesībā pēc tā visa man zudusi jebkāda vēlēšanās izklaidēties. Vari pateikt Frenkam, ka es viņu dievinu, bet es vairs nekad mūžā neuzspiedīšu viņam nevienu lenču. Viņam būs jāatnāk uz tēju piedalīsimies tikai mēs trīs, Viktorija, un es mēģināšu laboties.

-    Konstance, nevajag raizēties! Tu viņam patiki. Es esmu pārliecināta, ka tu viņam patiki…

-    Viņš tā teica? Konstance mazliet par daudz steidzīgi vaicāja.

Pārliku prātā visu, kas bija noticis pēc mūsu iziešanas no viesistabas. Priekštelpā es sacīju: Frenk, vai tu nevarētu aizmirst šo lenču? Pilnīgi un pavisam? Konstance pārāk dedzīgi pūlējās atstāt uz tevi iespaidu, tāpēc arī tā sanāca. Saproti, viņa tik ļoti vēlas tev patikt.

-   Patiešām? Man likās taisni otrādi. Man šķita, viņa darīja visu, lai man nepatiktu.

Teiktais skanēja zobgalīgi. Galu galā, es to uztvēru kā joku. Tomēr ne par tādu joku, ko es tagad varētu atstāstīt Konstancei.

-    Viņš teica, ka tu pat ļoti atbilsti savai reputācijai…

-    Viņš tiešām tā teica? pārvaicāja Konstance, kļūdama klusa un domīga. Nu, man viņš arī patīk. Tagad es redzu: viņš ir ļoti gudrs cilvēks tavs Frenks Gerhards.

***

-   Pasaki man, Frenk, sacīju, kad bijām izsprukuši no lenča. Lūdzu, pasaki man ko tu par viņu domā?

-     Viņa pat ļoti atbilst savai reputācijai, viņš atbildēja un paātrināja gaitu, tā ka man nācās pa pusei skriet, lai tiktu līdzi viņa platajiem un kā izteicās Stīnijs trauksmainajiem soļiem. Mēs devāmies cauri pilsētai uz kādu nezināmu vietu. Noslēpumains ceļojums, bija sacījis Frenks, kad izgājām no Konstances mājas.

Agrā pavasara diena bija skaidra, pūta auksts vējš. Frenks pasita uz augšu mēteļa apkakli un pavērsa seju pretī vējam, kas satvēra viņa matus, izveidodams ap seju melnu nimbu. Viņš bija cieši saņēmis manu roku.

Pēc iznākšanas no dzīvokļa drausmīgās maltītes sīkumi vairs nešķita tik nozīmīgi. Pat tobrīd, kad sēdējām pie galda, tos ciešamus darīja Frenks, kura brīvā izturēšanās mani bija pārsteigusi un kura skatiens visnejēdzīgākajos mirkļos, mierīgi un uzjautrināti uzmundrinādams, bija pievērsies manējam. Šādas nepatikšanas likās paciešamas, ja vien par tām varēja pasmieties kopīgi.

Bijām sasnieguši parka attālāko nostūri un nogriezāmies uz ziemeļiem. Ejot garām Dakotas ēkai, kuras gotiskās smailes, kas izdalījās uz auksti zilo debesu fona, es apbrīnoju, Frenks piepeši sacīja: Es pazīstu viņas vīru. Neesmu par to stāstījis.

Pārsteigumā apstājos.

-    Konstances vīru? Tu pazīsti Montegjū Stērnu?

-    Jā. Es viņu pazīstu jau labu laiku.

-    Nevar būt! Kāpēc tu neteici? Frenk, kāds viņš ir?

-   Pirmkārt, nesaprotu, kāpēc es nevarētu viņu pazīt. Otrkārt, tas nelikās svarīgi. Tik labi es viņu nepazīstu. Treškārt, ja vaicā, kāds viņš ir, man jāatbild, ka īsti nezinu. Viņš ir… iespaidīgs cilvēks. Frenks pārdomāja. Zini, man patīk, ka tu uzdod jautājumus pa trim uzreiz. Visus vienā elpas vilcienā. Pats nesaprotu, kāpēc. Tas ir pavisam neloģiski. Redzi, ko tu esi izdarījusi? Pieveikusi racionālu vīrieti.

-               Nemēģini pāriet pie cita temata, sacīju, kad turpinājām ceļu.

-     Kā tu ar viņu iepazinies? Kad jūs pirmoreiz tikāties?

-   Apmēram pirms četriem gadiem. Sakarā ar Skripa-Fostera fondu. Es Jeilā strādāju pie kāda projekta, kuru apmaksāja fonds, un Stēms ir viens no viņu aizbildņiem un galvenajiem labdariem. Es stājos darbā, un tā mēs tikāmies.

-    Vai kopš tā laika tu esi ar viņu ticies?

-   Jā, vairākas reizes. Man ir aizdomas, ka viņš pielicis roku, lai mani pieņemtu institūtā.

-    Tu gribi teikt, ka pētījumu nodaļu tu dabūji ar Stēma palīdzību?

-   Viņš bija viens no komisijas locekļiem, kas mani iztaujāja. Es biju gaidījis, ka viņi pieņems kādu vairāk pieredzējušu cilvēku. Viņš interesējās par manu darbu. Frenks paraustīja plecus. Pilnīgi iespējams, ka viņš mani atbalstījis. Bet, vienalga, lēmumu nepieņem viens cilvēks…

-   Viņi visi tā domāja. Par to nav šaubu. Vienprātīgs lēmums — kas cits viņiem atlika?

-   Mīļā, es saprotu, ka tu esi karsta līdzjutēja, bet gluži tā tās lietas nenotiek. Lai nu kā, es patiesību nezinu, un Stēms, bez šaubām, man to nekad neatklās. Viņš savas domas tur pie sevis. Man viņš ļoti patīk.

-    Bet vai jūs tiekaties arī ārpus darba?

-    Laiku pa laikam. Diezgan reti. Šad un tad mēs kopīgi vakariņojam.

-    Kur viņš dzīvo? Protams, ne jau Ņujorkā?

-   Nē, kaut kur ārpus pilsētas…

-    Konektikutā? Konstance teica, ka viņš dzīvojot Konektikutā.

-   Nē, Konektikutā ne vismaz es tā nedomāju. Man šķiet, kaut kur tuvāk Ņujorkai. Būdams šeit, viņš apmetas pie Pjēra. Tur viņš glabā savu vakara uzvalku. Ja mēs vakariņojam, tad tas notiek viņa istabās, un ēdienu svinīgi pasniedz viņa paša mājkalpotājs. Vakariņas noris patiešām dīvaini, viss notiek palēnināti, ļoti cienīgi. Kā vīriešu klubā. Rodas sajūta, ka pulkstenis apstājies tūkstoš deviņi simti trīsdesmitajā gadā.

-   Trīsdesmitajā gadā? Es apstājos. Vai viņš… kādreiz piemin Konstanci?

Vējš pieņēmās. Frenks, pievilcis mani sev tuvāk, pielika soli

-    Ak Dievs, cik auksts! Pasteigsimies! Vairs nav tālu. Konstanci? Nē, ne reizes, cik varu atcerēties.

Mani pārņēma nojausma, ka tas varētu pilnībā neatbilst patiesībai un ka Frenks kaut ko noklusē, bet nākamajā mirklī es jau biju to aizmirsusi. Frenks apstājās pie noplukušas dzīvojamās ēkas.

-   Visādā ziņā tu vari kādreiz viņu satikt, ja vēlies. Es to nokārtošu. Bet tie ir nieki. Vai redzi kāpnes? Šeit ir arī lifts, bet tas parasti nestrādā.

Vai atceraties šo ēku to pašu, līdz kurai atnācu, meklējot Konstanti, to pašu, kurai bija ugunsdzēsēju kāpnītes un kur karājās izžautā veļa? To uzlūkojot, domāju: tagad tur dzīvo citi, kāds cits pāris.

Tas bija tas pats dzīvoklis. Guļamistaba, dzīvojamā istaba, niecīga vannasistaba un virtuve. Dzīvoklītis bija tīrs, tukšs, balti izkrāsots. Pa logu gan dienu, gan nakti redzama Manhetena.

Ieejot redzēju, ka Frenks, kas tik steidzīgā gaitā bija vedis mani šurp, tagad jutās neveikli. Viņa sejā parādījās izteiksme, kuru sāku pazīt: noslēgtības izteiksme. Viņa izturēšanās un valoda acumirklī kļuva nevainojami bezpersoniska.

-    Tev patīk?

-    Jā, Frenk, patīk. Neizpratnē vilcinājos. Man patīk… skats. Skats ir brīnišķīgs.

-    Dzīvoklis ir ļoti mazs. Es to zinu.

-   Šī istaba nemaz nav tik maza. Un virtuve virtuve ir oriģināla. Tā ir ļoti glīta.

-   Lifts arī darbojas reizēm. Pagājušajā nedēļā tas darbojās, Frenks nedaudz sērīgi sacīja. Piepeši skaļi un negaidīti klusumā, kas sekoja viņa vārdiem, ielauzās sudraboti dzidra trompetes skaņa. Es salēcos.

-               Tas ir apakšējā dzīvoklī. Frenks tagad izturējās ļoti piesardzīgi.

-    Tur dzīvo vīrs, vārdā Luidži. Viņš spēlē trompeti. Deju orķestrī. Viņam ir pieci bērni. Viņš ir… ļoti jauks.

-   Es par to nešaubos, Frenk. Pagriezos un, sākdama nojaust patiesību, apliku rokas viņam ap vidu. Kam pieder šis dzīvoklis?

-   Tas ir manējais. Es to noīrēju pagājušo nedēļu. Kad sākšu strādāt institūtā, dzīvošu šeit. Uz darbu iešu kājām. Te ir diezgan tālu, ko iet…

-    Frenk, tas iznāk apmēram četrdesmit kvartālu.

-   Es domāju, ka tas man nāks par labu. Viņa sejā atspoguļojās visdziļākā stūrgalvība. Pastaigāties. Tad nākt atpakaļ uz šejieni un…

Jutu, ka viņš pavisam sapinies. Piepešā skumju lēkmē vīlusies sapratu, kādēļ viņš mani atvedis uz šejieni. Pēdējos mēnešos, kamēr Frenks beidza darbu Jeilā un es viņu tur apciemoju vai arī viņš atbrauca uz Ņujorku, viņš ne reizes nebija ieminējies, kā teiktu Konstance, par nākotnes plāniem. Tad nu tagad nākotne bija skaidra. Viņš dzīvos šeit. Viens pats. Liku balsij skanēt, cik vien gaiši un bezrūpīgi iespējams.

-    Frenk, šis dzīvoklis ir taisni kā tev domāts. Rau, tur ir plaukti tavām grāmatām, un, kad te būs mēbeles, tu…

-    Mēbeles. Par mēbelēm es nebiju iedomājies.

-   Bet tev tās būs vajadzīgas, Frenk. Pat tev. Tu taču nevari gulēt uz grīdas. Tev vajadzīgs galds, krēsls un…

Tālāk parunāt es vairs nespēju. Dusmojos pati uz sevi. Zināju, ka nevajadzēja lolot cerības, iestāstīt sev, ka, aizgājis no Jeilas, Frenks man prasīs ko prasīs? Vai es negribu ar viņu precēties, kā bija iedomājusies Konstance? Dzīvot kopā? Vienkārši palikt kopā? Kaut ko visādā ziņā. Ne reizes nebiju sev skaļi atzinusies, tomēr cerēju, ka tāds brīdis kaut kur priekšā mani gaida.

-   Ak, kāds es esmu muļķis! Es visu esmu sabojājis. Vienmēr, vienmēr man tā iznāk! Frenks pagrieza mani ar seju pret sevi. Tu raudi.

-   Nē, nē. Man… kaut kas iebiris acī. Tas nekas.

-   Es tevi mīlu. Vai tu mani uzklausīsi? Atkal viņa sejas izteiksme liecināja par iekšēju cīņu. Nūjā, man vajadzēja paskaidrot. Par naudu. Par naudas trūkumu. Es… es neesmu bagāts, Viktorija.

-    Es to zinu. Tu domā, ka man tas svarīgi?

-   Nē, tā es nedomāju. Protams, ne! Es zinu, ka tavā dzīvē nauda nav galvenais. Un tomēr fakts paliek fakts… Viņa seja saspringa. Kad ierados šajā zemē, man nebija nekā. Tikai tas, kas mugurā, tā laikam saka. Maksis un Roza mani pieņēma savā ģimenē. Viņi maksāja par manu audzināšanu, par manu skološanos par ļoti garu un ieilgušu apmācību. Kopš Maksis ir miris… Viņš pieklusa. Roza nav tik bagāta, kā viņai liekas, Viktorija. Maksis necik daudz neatstāja. Viņa mēdz būt ekstravaganta vai vismaz tāda bija. Viņai vēl ir jaunākie bērni, kas jāskolo. Tā ka, redzi, pirms varu sākt domāt par sevi, man jāatmaksā Rozai parāds.

-   Jāatmaksā parāds?

-   Dārgā, universitātēs mācības nav par brīvu. Zinātnisko līdzstrādnieku darbs netiek pārāk labi apmaksāts. Daļu naudas es jau esmu atdevis. Tā kā tagad strādāšu institūtā, labāk būs, ja uz neilgu laiku dzīvošu pieticīgāk, lūk, te kā mūks zinātnieks…

-   Es ceru, ka ne gluži kā mūks.

-    Nu, iespējams, ne visās jomās kā mūks. Viņš pasmaidīja. Ar laiku, kad tas būs izdarīts, tad es varēšu, es spēšu, mēs varēsim es tā ceru es neko nevēlētos vairāk kā…

Viņš apklusa, bet pēc brīža pārgāja uz vācu valodu, kurā man bija jānoklausās gari un plaši zvēresti. Frenks Gerhards katrā ziņā nebija vīrietis, kas paradis zvērēt ne tādā, ne citādā valodā. Sāku smaidīt. Mana sirds kļuva viegla no vislielākās laimes. Frenks, pārtraucis zvērestu plūdus, uzlūkoja šo smaidu ar aizdomām.

-    Tev tas liekas komiski? Varu tev apgalvot, ka man tas nemaz neliekas komiski.

-    Tu esi komisks, Frenk. Kādēļ tu nesaki to, ko gribēji pateikt?

-   Pašlaik es to nevaru atļauties. Es tev mēģināju izskaidrot, bet redzu, ka muļķīgi bija sākt par to runāt. Es gribēju, lai tu zini, kādu dienu kādu dienu pavisam drīz es tev varēšu palūgt ko tādu, ko nevaru pašreiz. Tāpēc ka, ja es to lūgtu tagad, tas būtu…

-   Kas būtu, Frenk?

-   Aplam.

-   Aplam?

-   Negodīgi.

Iestājās klusums.

-   Frenk. Kāds tagad gads?

-   Tūkstoš deviņi simti piecdesmit astotais.

-   Un kādā valstī mēs atrodamies?

-   Amerikā. Acīmredzot.

-   Tādā gadījumā, ja nu mēs neesam ne Anglijā, ne Vācijā un pašlaik nav es nezinu, varbūt tūkstoš deviņi simti trīsdesmitais gads, bet varbūt tūkstoš astoņi simti trīsdesmitais gads, vai tev neliekas, ka tu varbūt raizējies bez vajadzības? Ka tu varbūt esi mazliet vecmodīgs?

-   Es zinu, ka esmu vecmodīgs. Un es gribu būt vecmodīgs. Tāpēc ka es tevi cienu. Turklāt… Viņš saminstinājās. Es šodien redzēju, kā tu esi pieradusi dzīvot. Plašs dzīvoklis. Kalpotāji. Kaviārs lenčā…

-   Frenk, vai es nevarētu dzīvot pie tevis šajā dzīvoklī? Zini, es gribētu te dzīvot. Es ļoti gribētu.

-   Tu gribētu? Liekas, mani vārdi Frenku pārsteidza. Uz mirkli viņa seja atplauka.

-   Jā. Es gribētu. Lai cik savādi tas liktos, man šķiet, ka es ļoti labi varētu iztikt bez daudzajām istabām un kalpotājiem. Bez kaviāra es katrā ziņā varētu iztikt. Frenk, padomā… Piegāju viņam tuvāk. Atceries Vinterskombu, cik tā bija noplukusi. Nebija naudas. Caurumi paklājos.

-   Jums bija virssulainis. Teiktajam bija apsūdzoša pieskaņa.

-   Mums bija Viljams, kurš bija ļoti vecs. Ķēkša, kura vismaz reizi nedēļā grasījās aiziet. Un Dženna. Tas nebija nekas neparasts, vismaz ne trīsdesmit astotajā gadā.

-   Jums bija liela māja.

-   Frenk, vai tu neizbeigtu? Tu esi pats ietiepīgākais, pats aprobežotākais un nepiekāpīgākais vīrietis, kādu esmu savā mūžā sastapusi. Kāpēc es nevaru palikt te, ja es tevi mīlu, ja es gribu palikt? Vai ari tu vienkārši negribi, lai es palieku? Negribi, jā?

-   Tu taču zini, ka tā nav taisnība, viņš iekarsa. Es gribu, lai tu esi kopā ar mani vienmēr. Es gribu dzīvot ar tevi, domāt ar tevi, runāt ar tevi, gulēt ar tevi un pamosties ar tevi. Kad tevis nav klāt, tad ir kā tajā

dziesmā-es mazliet mirstu. Tomēr… Viņš uz mirkli apdomājās.-Tu nevari te dzīvot. Tas nebūs pareizi. Kad es būšu spējīgs tevi uzturēt, kad man būs tiesības, tad…

-    Frenk, es strādāju. Es pati varu sevi uzturēt.

-   Vienalga! Viņš bija nelokāms. Man jābūt gatavam, ka tu vari pārtraukt strādāt. Es neesmu tik vecmodīgs, kā tu domā. Bet… Viņš sastomījās. Reizēm ir tā, ka sieviete vairs nevar strādāt. Ja viņai ir bērns. Ja viņai ir bērni. Es… Viņš atkal aprāvās un apskāva mani. Es visu saputroju, viņš sacīja. No tā jau es baidījos. Bet saproti, pārāk ilgi nebūs jāgaida, un es tevi tik ļoti mīlu. Kad es tev teikšu pašu galveno, kad es to varēšu pateikt ar vieglu sirdi un drošu prātu es gribu, lai tā būtu pirmā reize, kad es to saku. Tas ir svarīgi. Es gribu, lai būtu… kā nākas, tā, lai mēs vienmēr to atcerētos un… Viņš vilcinājās. Tad es ceru. es pateikšu galveno un kā nākas. Angliski. Es tev sagatavošu ninu, kādu tu esi pelnījusi. Es to pamazām gatavoju naktīs.

-   Tu gatavo runu? Ak, Frenk!

-    Esmu ticis līdz trešajam variantam. Viņa skatienā atkal pazibēja jautrība.

-    Līdz trešajam?

-Natьrlich.* Esmu paredzējis piecus vai sešus. Arto varbūt pietiks.

-Tu mānies.

-    Mazlietiņ. Bet ne pavisam.

-    Tu mani izzobo.

-    Un kāpēc gan ne? Man likās, ka tu biji tā, kas zobojas.

-   Tu esi ļoti dīvains cilvēks, un es tevi tik ļoti mīlu. Tikai man ir viens jautājums…

-Jā?

-   Vai tavi dīvainie un stingrie principi pieļaus, ka es tevi šeit apciemoju? Vai mana reputācija no tā necietīs, ja mēs rīkosimies ļoti slepeni? Kā tev liekas, vai es varētu nu tikai paretam pa kluso iešmaukt un pa kluso izšmaukt?

-    Es nomirtu,

ja tu to nevarētu, Frenks atteica.

-    Par tūkstoš deviņi simti piecdesmit devīto gadu! Par ļoti īpašu gadu! sacīja Roza un tad, kā jau Roza, satraucās, noskūpstīja visus savas ģimenes locekļus, noskūpstīja Frenku, noskūpstīja mani, kļuva ļoti runīga, tad apklusa un beidzot apraudājās.

Runādama par īpašo gadu, viņa bija raudzījusies uz Frenku un mani, bet pēc tam tā kā Roza nekad nedeva neuzkrītošus mājienus, bet mīlēja tādus, kuriem ir krietns svars kā kārtīgam ķieģelim, viņa pavilka mani malā un sacīja: Paskaties uz Frenku!

Frenks tobrīd izklaidēja dažus no saviem brāļu un māsu bērniem, jo Roza jau bija kļuvusi vairākkārtēja vecmāmiņa, un jaunajai Gerhardu paaudzei bija atļauts palikt nomodā un sagaidīt Jauno gadu. Pašā Rozas pārpildītās istabas vidū viņi tobrīd no klucīšiem būvēja torni nē, nevis vienkāršu torni, bet īstu klucīšu Tadžmahalu. Frenks, piepalīdzot viņiem šajā procesā, bija nometies uz ceļiem un, būvējot nelielu tiltiņu, demonstrēja kādu sarežģītu fizikas likumu. Viņš to darīja ļoti smalkjūtīgi, nekad nelikdams klucīšus pats, bet vienmēr ļaudams to darīt mazajām rociņām. Laiku pa laikam viņš izteica neuzkrītošus, bet būtiskus ierosinājumus, kā, piemēram, kur varētu likt klucīti, lai neizjauktu visu celtni. Laiku pa laikam viņam gadījās izsacīt nekur nederīgus priekšlikumus un uzklausīt nicinošas piezīmes. Četrgadīgie un piecgadīgie viņam tad pacietīgi skaidroja, kāpēc klucīti nedrīkst likt kādā noteiktā vietā: Frenks dziļā pazemībā piekrita. Roza sacīja: Redzi, cik viņam tas labi padodas!

Ar to viņai, protams, nepietika. Viņa ar acīm redzamu prieku man sīki izstāstīja, cik labs tēvs būšot Frenks.

Zināju, ka viņai taisnība. Tomēr man šķita, ka Roza pilnībā nespēja izprast savu pieņemto dēlu. Kļuvusi par atraitni, Roza izvairījās no dzīves tumšajām pusēm. Ēnas viņai nepatika, un tā Frenka portrets iznāca zīmēts ar mīlestību, bet neprecīzs.

Varbūt es kļūdos, taču, manuprāt, viņa nemanīja melnumus Frenka raksturā, kuri tur neapšaubāmi bija, turklāt pamatīgi iesakņojušies. Bērnībā viņš bija daudz ko pārcietis un daudz zaudējis: šos zaudējumus un to būtību viņš nekad neaizmirsa. Šie zaudējumi, šie Gespenster*, palika kopā ar viņu pat tad, kad viņš jutās laimīgs. Tie ietekmēja viņa tikumiskos principus, kuri izrādījās nepielūdzami un nepieļāva kompromisos. Tie ietekmē arī Frenka gribasspēku, kam, kā es pārliecinājos, piemita stieples izturība. Ja viņš par kaut ko bija pārliecināts, viņš neatlaidīgi gāja uz mērķi. Savā ziņā viņš neiederējās laikā, kurā dzīvoja, un vēl neiederīgāks būs nākamajā desmitgadē, kas tuvojās, sešdesmitajos gados. Frenkam neko nenozīmēja pārmaiņas sabiedrības paradumos un vērtējumos: būdams tikumiskajā ziņā vientuļnieks, viņš bija izstrādājis savus morāles principus un sekoja tiem. Es to visu stāstu, lai vieglāk būtu saprast pašu svarīgāko faktoru mūsu attiecībās viņa attieksmi pret Konstanci.

Frenkam Gerhardam bija vienkārša ticība, kuru viņš kaismīgi sargāja. Viņš ticēja godīgumam, uzcītīgam darbam, laulībai, uzticībai, bērniem un ģimenes lielajai nozīmei dzīvē. Tādēļ Konstance pārstāvēja visu, kas viņam bija analēma: viņš to ne reizi atklāti nepateica. Tolaik, kad piedalījāmies Rozas Jaungada svinībās, viņš savā mazajā, baltajā Ņujorkas dzīvoklītī dzīvoja kopš vasaras. Es viņu jau kādus sešus mēnešus mēdzu apciemot lai gan reizēm, par spīti viņa vecmodīgajiem uzskatiem par to, kas ir piedienīgs, šie apciemojumi ieilga. Pa šo laiku un tas ir svarīgi, ņemot vērā to, kas notika tālāk, viņš ne reizi netika kritizējis manu krustmāti. Frenks viņu arī nekad neslavēja. Viņam nenācās viegli melot, bet viņš nekad par Konstanci nepateica nevienu sliktu vārdu. Savukārt viņai bieži vien likās, ka viņš to dara.

-    Ak, es viņam nepatīku, viņa mēdza izsaukties. Vai: Tas tavs vīrietis mani nosoda. Es zinu. Viņš nosoda! Kad Konstance tā runāja, es varēju bez sirdsapziņas pārmetumiem viņu nomierināt, bet, laikam ejot, es to darīju ar aizvien pieaugošu neērtības sajūtu.

Frenkam viņa nepatika es šo nepatiku nojautu, par spīti tam, ka viņš stūrgalvīgi par to nerunāja. Patiesībā es baidījos, ka viņa jūtas pret Konstanci bija daudz spēcīgākas nekā vienīgi nepatika un tīra nepatika. Reizēm, kad kopīgi pie viņas viesojāmies, mani Frenka sejā pārsteidza izteiksme, kas liecināja par nesamierināmu naidīgumu. Vairākas reizes pamanīju, ka, tiklīdz pieminu Konstanci, viņa seja noslēdzas, un man radās aizdomas, ka Frenkam par manu krustmāti zināms daudz vairāk, nekā viņš jebkad izrādījis. Reizi vai divas biju domājusi, vai viņa informācijas avots nevarētu būt Montegjū Stēms, kaut gan no tā, ko Frenks par viņu bija stāstījis, tas likās maz ticams. Es piezīmēju arī, ka vēl līdz šim nebiju satikusi Stēmu, kurš acīmredzot nejutās vesels: vairākas tikšanās bija norunātas un pēc tam atceltas.

Citreiz man atkal likās, ka Frenkam par Konstanci nav nekādu īpašu ziņu un ka viņa attieksmi dīvainā kārtā izraisa primitīvi instinkti: viņš atkāpās no Konstances tālāk, it kā Konstancē būtu kaut kas tāds, kam viņš nespēj sevi piespiest pieskarties.

Tovakar, braucot no Rozas mājām, mašīnā valdīja klusums. Frenks likās noraizējies. Ceļam piekaltu skatienu viņš, kas parasti brauca ātri, taču precīzi ievērojot ierobežojumus, šoreiz neparastā kārtā ātrumu krietni vien pārsniedza.

Mēs braucām uz Piekto avēniju, uz Konstances Jaungada balli, kura kā viņa jautri bija paziņojusi ilgšot visu nakti. Pulkstenis rādīja gandrīz divi naktī. Biju samiegojusies. Vēroju, kā pret logu skalojas lietus. Motora vienmērīgā dūkoņa un logu tīrītāju ritms mani ieaijāja snaudā. Man nebija ne mazākās vēlēšanās piedalīties šajās viesībās, bet nedrīkstēja nepiedalīties, jo tad Konstance kļūtu greizsirdīga uz Rozu: svarīgi bija ieturēt līdzsvaru. Šajos mēnešos Konstance jau bija žēlojusies par manu biežo prombūtni.

Frenkam negribējās dot iemeslu viņas žēlabām. Ja es ierosinātu neiet uz Konstances viesībām, viņš noteikti sacītu: “Nē, tu apsolīji ierasties. Mums tur jābūt.”

Viņš piepeši pārtrauca omulīgo klusumu, vaicādams: — Vai tev kāds ir stāstījis, kāpēc tavi vecāki sastrīdējās ar Konstanci, kāpēc viņa nekad vairs neapmeklēja Vinterskombu? Atceries, kad bijām bērni, tu bieži par to runāji!

-    Jā, jā. Es nožāvājos un ierīkojos dziļāk savā vietā. Iemesls ir vecs kā pasaule. Nekas īpaši dramatisks. Nauda. Mani vecāki aizņēmušies no Montegjū Stēma. Varbūt viņi pietiekami ātri neatdeva parādu vai ari procenti bija pārāk augsti es precīzi nezinu. Bet noticis skandāls. Konstance teica, ka neesot prāta darbs būt parādā Montegjū Stērnam.

-     Es varu iedomāties. Jā. Sasodītais lietus!

Frenks piebremzēja, tad atkal piedeva gāzi.

-    Tomēr vai tev neliekas dīvaini tādēļ sastrīdēties uz mūžīgiem laikiem? Galu galā, viņa tavu tēvu pazina jau no bērnības. Viņa tur uzauga. Padomā pati…

-    Ak vai, es nezinu! Ļaudis mēdz strīdēties par naudu. Nauda un mīlestība tie ir šķīrējspēki. Tā saka Konstance.

-    Vai tev zināms, ka tu viņu citē pārāk bieži? Frenks mani uzlūkoja.

-     Tiešām? Nu, viņas izteicieni ir tādi, ka jācitē gribot negribot. Tu jau zini.

-    Es domāju ne tik daudz viņas vārdus, kā viņas idejas. Tieši tās tu

citē.

-    Nu nē! Es sašutumā izslējos. Konstance ir pavisam citada nekā

es…

-    Es zinu.

-    Es viņai nepiekrītu tūkstoš lietās. Viņa dara daudz ko tādu, ko es būtu vēlējusies, lai viņa nedara, daudz ko tādu, kas man nepatīk…

-    Piemēram?

-    Nu, piemēram, vīrieši. Es pārdomāju šo jautājumu. Piemēram, Bobsijs un Biks man viņi patīk, un es vēlos, kaut viņa tos liktu mierā. Viņa saka “jā”, bet nekad nepilda solīto. Un viņi ir tikpat bezcerīgi. Viņi strīdas ar Konstanci, bet vienmēr atgriežas. Viņi ir no tās atkarīgi, un es nekādi nevaru saprast, kāpēc.

Iestājās klusums. Frenks izskatījās, iegrimis domās.

-    Abi ir vairāk nekā divdesmit gadus par viņu jaunāki, viņš beidzot sacīja. Turklāt vini ir dvīni. Turklāt abi ir viņas mīļākie. Tā ka…

-   Ko tu teici?

-   Man liekas, tu dzirdēji.

-   Tā nav taisnība! Abi ir viņā iemīlējušies beigu beigās es to sapratu. Bet dvīņi nav Konstances mīļākie. Tā ir smieklīga iedoma. Ļaudis tenko es zinu -, bet ļaudis vienmēr par Konstanci tenko. Ja viņa ar kādu vīrieti aiziet uz teātri, viņi sāk tenkot. Lielākā daļa tenku neatbilst patiesībai. Es ar viņu kopā dzīvoju. Es zinu.

-   Tātad dvīņi nav viņas mīļākie? Frenks sarauca pieri. Kas tad tā ir? Platoniska draudzība?

-    Nē. Ne gluži. Tas ir flirts, es zinu, neesmu akla. Bet Konstance flirtē ar visiem vīriešiem. Tas nenieka nenozīmē.

-   Tad iznāk, ka viņai nav mīļāko? Frenks mierīgā balsī ievaicājās.

Es novērsos. Jā. Es zinu, ka ir. Laiku pa laikam. Bet ne jau tik

daudz, kā cilvēki runā. Manuprāt, viņai patīk iekarot. Tā ir liekulība, tāpat kā viss pārējais, un reizēm vientulība. Tas nevienam nav sāpīgi…

-   Tā? Sievām nav sāpīgi? Bērniem nav sāpīgi? Vai arī viņa uzmanību pievērš tikai neprecētiem vīriešiem?

Biju pārsteigta, kā viņš var tā runāt. Viņa vārdi mani aizskāra, un tā kā zināju, ka viņam taisnība, saskaitos.

-    Kāpēc tu tā runā? Tu nekad neesi par Konstanci tā izteicies, un tagad pēkšņi tu pasaki kaut ko tādu. Tu viņu nedrīksti tiesāt, tev uz to nav tiesību. Es viņai esmu pateicību parādā par visu, un es viņu mīlu…

-   Dārgā, es zinu.

-    Kad pirmoreiz atbraucu uz Ņujorku, ja tu viņu tad būtu redzējis! Cik viņa bija laba pret mani! Kā viņa spēja mani sasmīdināt. Ak, tūkstošiem visādu sīkumu…

-   Pastāsti man par tiem! Frenks mani uzlūkoja. Es gribu saprast. Pastāsti!

-    Nu, es iesāku, vislielāko prieku varēja sagādāt… vienkārši viņas klātbūtne. Pašu drūmāko dienu viņa spēja padarīt gaišu. Ja viņa kaut ko stāsta, viņa to apgriež ar kājām gaisā un izgriež uz āru kā žonglieris, kā burvju mākslinieks. Viņa ir tik attapīga un… pārsteidzoša. Viņa neļauj iesīkstēt prātam. Viņa sapurina, turklāt nekad neko nevar iepriekš pateikt, zūd vienmuļība un pašapmierinātība. Bez tam viņa nepārtraukti mainās: vienu bridi viņa ir laimīga, jautra, smejoša, bet tad piepeši kļūst šausmīgi skumja. Šīs lielās, no iekšienes nākošās skumjas tās redzamas viņas skatienā. Saproti… Es padomāju. Tu nekad neesi redzējis viņu kopā ar Bērtiju. Tu nezini par suņiem.

-    Pastāsti man par Bērtiju!

Tā es pa ceļam izstāstīju viņam šo un vēl citus stāstus. Par savu Ņujorkas bērnību nebiju viņam daudz stāstījusi, bet, tiklīdz iesāku, epizodes cita pēc citas sāka drūzmēties atmiņā. Frenka klusējošā uzmanība, riepu šņākoņa, mašīnas ieaijājošā noslēgtība, sajūta, it kā mēs ceļotu cauri laikam, nevis telpai, izraisīja vēlēšanos stāstīt vēl un vēl.

Tik ļoti gribēju viņu pārliecināt, pievērst Konstancei, ka pirmoreiz pastāstīju Frenkam, kā Konstance iesaistījās viņa meklēšanā, kā viņa manā vārdā bija zvanījusi un rakstījusi uz visām iespējamām vielām.

-    Viņa tavas vēstules gaidīja gandrīz vai ar tādu pašu nepacietību kā es, Frenk. Katru rītu, kad pienāca pasts, viņa ienesa vēstules un nolika tās uz brokastgalda. Cilvēki bija ļoti labi, man pienāca daudzas vēstules no Modās, Stīnija, Vekstona, Fredija -, viņi visi man rakstīja. Konstance pazina viņu vēstules pēc rokraksta. Tāpēc viņa zināja, ka tavas vēstules nav starp tām. Viņa izturējās tik maigi, noliekot vēstuļu kaudzīti blakus manam šķīvim. Reizēm viņa mani noskūpstīja un pakratīja galvu, Frenk, ko tu dari?

-    Neko, atvaino! Mani apžilbināja pretimbraucošās mašīnas starmeši. Es braukšu lēnāk. Turpini!

-   Nav jau necik daudz, ko stāstīt. Es ak, es vienkārši gribu, lai tu saproti, kāda viņa ir īstenībā.

-    Tagad es saprotu labāk.

-    Tiešām? Frenk, es gribu, lai viņa tev iepatīkas.

-Turpini! Ko tu vēl darīji?

-    Vēl mēs gājām pastaigāties ar Bērtiju katru dienu, kā tu zini. Protams, ja vien Konstance nebija projām. Viņa pārnāca no darba, paņēma mani, un mēs gājām ārā. Jā, bet pa ceļam mēs apstājāmies un iemetām manas vēstules priekštelpas pastkastītē. Tad mēs gājām uz parku un…

-    Kāda nemainīga ikdiena! Viņš pasmaidīja. Uz brīdi iestājās pauze. Un viņa bieži bija projām? Kurš tad tev pienesa vēstules? Kurš tad tās nosūtīja? Ko tu darīji bez visiem šiem rituāliem?

-   Ak, es vairs neatceros. Es nožāvājos. Man atkal nāk virsū miegs. Vēstules ienesa viena no kalponēm Metija laikam -, mums bija viena istabene, vārdā Metija, kas prata tīrīt kabatas. Man viņa patika. Kara beigās viņa aizgāja. Runājot par Bērtiju man nebija atļauts iet vienai ar viņu staigāt, tāpēc līdzi nāca kāda no guvernantēm. Atkārtojās tas pats: vēstuļu iemešana pastkastītē, gājiens uz parku. Bez Konstances tas bija garlaicīgi.

-Tu droši vien juties vientuļa. Tik milzīgs dzīvoklis. Istabenes, guvernantes, kas nāk un iet…

-     Es nejutos vientuļa. Es daudz lasīju. Frenk, ir šausmīgi vels. Būs jau krietni pāri trim. Kur mēs atrodamies?

-    Gandrīz jau esam klāt. Viņš piebremzēja un sarauktu pieri nopētīja ceļu mums priekšā. Kad nonāksim galā, viņš vienkārši noteica,

-     parādi man to pastkastīti lejā, labi? Es gribu redzēt… no kurienes tu nosūtīji savas vēstules. Lai varētu iztēloties, kā tu to darīji. Un pēc īsas pauzes: Un parādi man bibliotēku, jā? Tas arī ir interesanti. Es gribu paskatīties.

Pastkastīti priekštelpā es parādīju, bet bibliotēku ne, tonakt ne. Iznākot no lifta un tuvojoties dzīvokļa durvīm, es saciju:

-    Ļoti klusas viesības. Kā tev šķiet, vai mēs neesam par vēlu?

Kluss bija tāpēc, ka nekādu viesību nebija. Visi viesi bija izklīduši

jau pirms vairākām stundām. Visi viesi, izņemot vienu. Ieejot viesistabā, redzējām Konstanci vienu pašu ar Biku van Dinemu. Pirmoreiz mūžā dvīnis bija absolūti skaidrā. Viņš bija tas, kurš pateica: Bobsijs ir miris.

-    Cilvēki runā, ka viņš izdarījis pašnāvību, Biks sacīja neizteiksmīgā, bet pilnīgi saprātīgā balsī. Tā nav taisnība. Notika nelaimes gadījums. Viņš šovakar bija te. Es ar viņu runāju. Viņš nevarēja izdarīt pašnāvību. Viņš ir mans dvīnis. Es zinu, ka nevarēja.

Ja tā nebija pašnāvība, tad notikums izskatās visai dīvaini. Bobsijs bija piedalījies Konstances ballē, ap desmitiem no tās aizgājis. Braukdams pa Longailendas automaģistrāli, viņš bija pārsniedzis simts jūdzes stundā, apdzenot trīs patruļas mašīnas, un, nesamazinot ātrumu, meties okeānā no mola, pie kura kādreiz mēdza apstāties. Automašīnas durvis bijušas aizslēgtas un visi logi vaļā. Viņa asinīs netika atrastas ne mazakās alkohola pēdas. Bobsijs bija nevis noslīcis, bet gājis bojā, kad mašīna triecās pret ūdeni, stūres spieķim izduroties caur krūtīm.

Pēc šī nelaimes gadījuma van Dinemu ģimenei nācās ciešāk saliedēt savas rindas. Biks uzsāka vēl trakāku dzeršanu un nodzērās līdz nāvei. Tas viņam izdevās divu gadu laikā. Es viņu vairs netiku redzējusi. Manās pēdējās atmiņās viņš tonakt stāv nobālis Konstances viesistabas vidū kā zemē ieaudzis un atkal un atkal atkārto, ka tā nevarēja būt pašnāvība.

Frenks viņu vēroja ar dzedru seju, tad redzēju, ka viņa sejas izteiksme pamazām atmaigst un tajā atspoguļojas līdzjūtība. Runādams laipnā balsī, viņš tuvojās Bikam.

-    Vai jums nevajadzētu būt kopā ar vecākiem? viņš klusi vaicāja. -Viņiem jūs tagad esat vajadzīgs, Bik. Vai jūs nevēlaties būt kopā ar viņiem?

-     Man nav mašīnas. Biks pagriezās pret Frenku ar bērnišķīgu ciešanu izteiksmi sejā. Pārsteigta konstatēju, ka Frenks Gerhards, kurš šķita nesalīdzināmi vecāks par Biku, patiesībā ir dažus gadus par viņu jaunāks. Saprotiet, man neļauj braukt ar mašīnu, Biks turpināja.

-    Viņi jau ir izbraukuši uz salu. Es iešu, bet nedomāju, ka man izdosies noķert taksometru. Ir taču Vecgada vakars. Vecgada vakaros nekad nevar dabūt taksometrus…

Lūkojos grīdā. Zināju, ka Konstances mašīna stāv lejā. Pavaicāju:

-    Kad tas notika, Bik?

-    īsti nezinu. Varbūt ap pusnakti. Bet varbūt vienos? Viņš nokremšļojās. Skaistā patricieša seja akli raudzījās telpā. Īstenībā es nemaz nezinu, kas man būtu jādara. Droši vien man kaut kas ir jādara. Es gribu būt tur klāt. Esmu pieradis pie mašīnas. Es īsti nevaru atcerēties… kad man to atņēma.

-   Nekas, sacīja Frenks. Es jūs aizvedīšu.

-   Visu ceļu līdz salai? Konstance asi ieteicās pirmoreiz pa visu laiku. Viņa piecēlās. Arī viņas seja bija nobālusi. Viņa cieši sažņaudza savas mazās plaukstas. Šajā nakts stundā? Biks ir šokā. Viņam jāpaliek tepat.

-    Manuprāt, vecākiem viņš būs vajadzīgs. Un viņam, manuprāt, būs vajadzīgi vecāki, atbildēja Frenks. Viss ir kārtībā, Konstance. Es viņu aizvedīšu.

Varēju sajust, ka istabā notika īslaicīga, bet asa divu gribu sadursme. Man likās, ka Konstance ir gatava vēl protestēt, bet Frenka sejas izteiksme un balss tonis viņu atturēja.

Uz mirkli Konstances sejā bija nojaušams dīvains, bezcerīgs izmisums. Es sapratu, ka viņa neparko negrib, lai Biks van Dinems, šokā būdams, viens pats brauc visu garo ceļa gabalu kopā ar Frenku Gerhardu.

-   Viktorija paliks piejums, sacīja Frenks, vadīdams Biku uz durvīm. Viktorija, vai nevajadzētu izsaukt ārstu?

-    Man nav vajadzīgs ārsts. Konstance pacēla balsi. Es neesmu slima. Man absolūti nekas nekait. Bik…

Biks bija nonācis pie durvīm. Izdzirdis savu vārdu, viņš sāka svārstīties.

-    Varbūt man nebraukt? Viņš lūdzoši pavērās Frenkā. Varbūt mani vecāki grib būt vieni? Es nevaru pamest Konstanci. Viņa ir satriekta.

Tobrīd notika kaut kas satraucošs: tikko uztverams sīkums, bet es to nekādi nevaru aizmirst. Frenks un Biks van Dinems stāvēja pie durvīm. Konstance nekustīgi stāvēja pretējā istabas galā. Viņa raudzījās Frenkā ar nepārprotamu naidu. Es apjukusi pamanīju, ka viņas skatiens pievēršas Bikam. Viņa pielieca galvu: šis galvas mājiens bija tikko jaušama atļauja braukt. Biks acumirklī izgāja no istabas.

Ne vārds netika izrunāts. Galvas mājienā varēja jaust kaut ko tuvu nicinājumam pret dievišķo dvīni.

Es nodrebēju. Liekas, tobrīd, šajā acumirklī, es beidzot sāku saprast, kāda ir Konstance.

Konstance droši vien juta mēs esam radīti viens otram. Droši vien viņa juta, ka es kaut ko no viņas slēpju. Nākamajā dienā, kad satiku Frenku, viņš daudz nestāstīja par to, kas noticis šā brauciena laikā, un pilnīgi neko par savu sarunu ar Biku. Tas nāca vēlāk. Bet es manīju viņa izmisumu un raizes. Vienīgais, ko viņš pateica: Vai saproti mums jāaprunājas par tavu krustmāti. Pamatīgi jāaprunājas. Ilgāk vairs nevar atlikt.

Toreiz saruna nenotika. Droši vien tāpēc, ka Frenks zināja: Bobsija van Dinema nāve mani dziļi satriekusi. Taču, saņēmis manas rokas, viņš sacīja: Man beidzot jānokārto solītā tikšanās ar Montegjū Stēmu. Viņam tagad ir labāk. Tev viņš jāsatiek, šoreiz pa īstam, nevis gaitenī. Gribu teikt tikai vienu… — Frenks apdomājās. — Stēmam labāk patiktu, ja savai krustmātei tu par šo tikšanos neko neteiktu.

Es nesacīju, bet iespējams, ka Konstance juta es kaut ko daru viņai aiz muguras, tāpat kā viņa sajuta, ka sāku no viņas attālināties. Viņa devās uzbrukumā: viņa ļoti skaidri lika manīt, ka kopš Bobsija van Dinema nāves viņai radušies kategoriski iebildumi pret Frenku Gerhardu.

Tagad saprotu, ka tas, kas sekoja, bija mērķtiecīga kampaņa izplānota vairāku mēnešu laikā. Sākusies ar izsmalcināto mājienu tehniku, tā pamazām kļuva atklāta. Vai zini, Viktorija, viņa mēdza sacīt, es vairs neesmu tik pārliecināta par to tavu vīrieti kā agrāk. Vai viņš kādreiz vispār izšķirsies par tavu roku? Galu galā, jau pagājis gads, bet pat es nelieku skaidrībā, kas notiek. Vai tu dzīvo ar viņu? Nu ne gluži, tomēr tu reizēm pazudi uz vairākām dienām. Es spriežu, ka viņš tevi nav bildinājis. Dārgumiņ, tu taču piesargāsies, vai ne? Es necietīšu, ka tev dara pāri…

Tas bija iemīļotais gājiens, bija arī citi, vēl smalkāki. Es brīnos, viņa sacīja, saraukdama pieri. Jo vairāk es par to domāju, jo vairāk mani uztrauc jūsu bērnības attiecības. Vai tu esi pārliecināta, ka mīli Frenku Gerhardu, bet varbūt tu mīli Franci Jakobu? Tu esi pārliecināta, ka nemēģini atgriezties savā bērnībā? Saproti, varbūt tu iedomājies, ka mīli viņu tāpēc, ka viņš tev saistās ar Vinterskombu. Tu šo māju, dārgumiņ, vienmēr esi uzlūkojusi kā svētnīcu un es to saprotu. Bet tas nav veselīgi. Un tas pats sakāms par viņu. Viņš zaudēja savas mājas, savu ģimeni un ko tad viņš darīja? Viņš savu pieķeršanos pārnesa uz draugu, uz draugu, kurš tā arī nekad neatrakstīja. Jūs abi mīlat pagātni, nevis viens otru.

Kad tas neiedarbojās, viņa izstrādāja citu pieeju. Viņa mēģināja iedvest, ka Frenks mani nesaprotot.

-    Padomā, dārgumiņ, pastāv būtiskas atšķirības! Padomā pati! Ko viņš nopelna? Ko nopelna gudri zinātnieki? Ne tuvu tik, cik viņi pelnījuši, mēs abas to zinām. Bet mums tajā pašā laikā maksā krietni vairāk. Es baidos, ka viņam tas nepatīk. Viņš dažā ziņā ir tik vecmodīgs es redzu, kā viņš rauc pieri! Kad tu devies uz ārpilsētu strādāt pie Džanelli nama, viņš nebija pārāk iepriecināts to taču tu atzīsti…

-    Konstance, mēs bijām spiesti mainīt savus plānus, tas arī viss. Pirms tam tu teici, ka nodarbosies ar Džanelli namu…

-    Bet es taču nevaru tikt galā ar visu! Vai tad viņš nesaprot? Tas nav tāds darbs, kur var skaitīt stundas.

-    Konstance, viņš to labi saprot. Viņš tās ari neskaita.

-    Es ceru, ka tev ir taisnība. Bet man jāsaka, manuprāt, viņš mūsu darbu nemaz nesaprot. Tas nu jāatzīst, ka viņš ir vizuāli akls. Kaut kas neizsakāms! Viņš nesaskata atšķirību starp šo Obisonu un Bokāru…

-    Konstance, vai tu nebeigsi? Es, piemēram, nesaprotu viņa darbu. Es esmu vizuāli akla, tiklīdz runa ir par zinātni. Es varu mēģināt, cik uziet, bet tik un tā neko nesapratīšu no šūnu uzbūves un…

-   Lūk, vēl viena lieta! izsaucās Konstance. Tas ir ļoti svarīgi, lai vīrietim un sievietei būtu kopīgas intereses. Varbūt ne mīlas dēkā, bet laulībā noteikti! Piemēram, tavi vecāki. Padomā! Viņiem patika viena un tā pati mūzika, tās pašas grāmatas. Mēs ar Montegjū…

-    Kas tad tev bija kopīgs ar Montegjū, Konstance?

-    Mēs vienādi domājām!

-    Varbūt mēs ar Frcnku arī vienādi domājam. Vai tas tev nav ienācis prātā?

-    Protams, sākumā man tā šķita. Bet tagad es neesmu pārliecināta. Viņš ir ļoti iegrimis savā darbā, un viņš ir ļoti gudrs. Protams, tu savā ziņā arī esi gudra ne katrs to spēj saskatīt, bet es redzu! Taču tas ir savādāk. Viņš analizē, tu balsties uz intuīciju. Varbūt viņam patiesībā vajadzīgs kāds, kurš saprastu viņa darbu, kāds, kuram būtu tāda pati izcelsme, tāda pati audzināšana. Redzi nu! Es jau zināju! Ari tev tas ienācis prātā, vai ne? Es varu izlasīt tavā sejā. Mīļā, lūdzu, neesi bēdīga, tad es kļūstu tik nikna. Es zinu, cik tu esi talantīga un apdāvināta bet ja viņš to neredz…

Un tā tas turpinājās dienu no dienas, mēnesi pēc mēneša. Reiz, kad vairs nespēju pat domāt par šo dzīvokli un šiem mājieniem, nozudu gandrīz uz veselu nedēļu. Kad atgriezos, Konstance raudāja. Viņa esot jau gaidījusi, ka tā noliks: Frenks Gerhards viņu ienīstot, viņš gribot, lai mēs sastrīdamies.

-    Tā nav taisnība, Konstance, es sacīju. Viņš nekad par tevi nerunā sliktu. Tu kļūsti par dumju paranoiķi. Es aizgāju tāpēc, ka man tas viss līdz kaklam. Es negribu vairs neko dzirdēt. Vai nu tu nejauksies manās darīšanās un pārstāsi runāt par Frenku, vai arī es aizvākšos pavisam.

-    Nē, nē, tu to nedrīksti darīt! Viņš nodomās, ka tu gribi piespiest, lai viņš tevi apprec…

-    Konstance, es tevi brīdinu! No šī brīža mēs par viņu nerunāsim. Vienalga par ko, tikai ne par Frenku. Šīs sarunas pazemo gan mani, gan tevi, un tās jāpārtrauc. Es viņu mīlu. Es negribu klausīties, ka par viņu tā runā. Lai tā būtu pēdējā reize! Es runāju nopietni, Konstance.

-                Ļoti labi. Es viņu vispār vairs nepieminēšu. Konstance piecēlās.

-     Bet es tev pateikšu vēl pēdējo. Es tevi mīlu un domāju par tevi kā par savu meitu. Es ari tavu tēvu ļoti mīlēju, un es cenšos jā, cenšos viņu aizstāt. Es sev vaicāju ko Eklends šādā brīdī darītu? Kas notiktu, ja tev būtu tēvs, kas tevi varētu pasargāt? Es mēģinu būt šis tēvs, un visu, ko esmu tev teikusi, es esmu arī rūpīgi pārdomājusi. Es neesmu muļķe. Un es zinu, ka tu manus vārdus negribi dzirdēt. Es zinu, ka tie var tevi nostādīt pret mani. Bet pat tādā gadījumā es tos saku, tāpēc ka vēlu tev tikai labu. Un zinu, ja te būtu Eklends, viņš sacītu tieši to pašu. Tieši to pašu. Es gribu, lai tu to iegaumē, Viktorija.

Konstances lielākais talants bija citu cilvēku Ahilleja papēža atrašana. Vai es noliedzu visu, ko viņa teica? Jā, šo to noliedzu, bet ne visu. Teiktais iegūla prātā, nepatīkami ietekmējot manu domāšanu.

Topavasar es beidzot sastapos ar Montegjū Stēmu. Tas notika laikā, kuru Konstance dēvēja par mūsu “aukstā kara” periodu, kad visi spriedumi par Frenku Gerhardu tika aizliegti, bet starp mums nodibinājās saspīlēts pamiers. Bija 15. maijs: atceros šo datumu tāpat kā visas citas tāvakara epizodes, pat pašas sīkākās.

Ar Frenku Gerhardu sastapos viņa dzīvoklī. Viņš ieradās ar novēlošanos, jo bija aizkavējies institūtā, strādādams pie medicīnas žurnālā publicējama ziņojuma. Viens no asistentiem nebija laikā iesniedzis vajadzīgo informāciju.

-    Viktorija, es jūtos tik vainīgs, viņš sacīja. Es nevarēju agrāk tikt projām, un iespējams, ka man vēlāk jādodas atpakaļ. Tā vien liekas, ka mēs pie šī referāta strādāsim līdz vēlai naktij. Varbūt man tevi būs jāatstāj Montegjū Stērna sabiedrībā…

-    Vai nebūtu labāk atsaukt tikšanos?

-   Nē, nē! viņš izklaidīgi atteica. Par vēlu. Tas izskatīsies nepieklājīgi. Bez tam mēs jau vairākas reizes esam atlikuši, bet viņam ir vāja veselība. Ja mēs tagad atliksim… Nē, mums jāiet. Es gribu, lai tu viņu satiec.

-    Vai viņš ir nopietni slims?

-   Viktorija, viņam ir vairāk nekā astoņdesmit gadu. Nāc, mums jāiet!

Ievēroju viņa rīcībā, kā biju pamanījusi jau agrāk, vieglu izvairīšanos un arī sasprindzinājumu.

Es par to būtu painteresējusies vairāk, ja vien man pašai nebūtu savu raižu. Iepriekšējā mēnesī Konstance vēsā mierā bija divkāršojusi manu slodzi. Todien viņa tikpat vēsi bija paziņojusi par jaunu līgumu, uz kuru mēs bijām cerējušas jau mēnešiem ilgi lielas pils restaurāciju Luārā. Pils piederēja ģimenei, kuras īpašumā atradās lieliskākās mēbeļu kolekcijas Eiropā.

-    Dārgumiņ, mani noskūpstīdama, viņa sacīja, tā ir mūsu. Mēs to esam dabūjušas. Pareizāk sakot, tā ir tava. Es gribu, Viktorija, lai ar to nodarbojies tu tu to esi pelnījusi. Ja tu šo darbu paveiksi, lava karjera nodrošināta. Ak, es tā priecājos, dārgumiņ!

Es nemaz nebiju priecīga. Līgums bija patiešām vilinošs, bet tas nozīmēja, ka man vismaz trīs mēnešus nāksies pavadīt projām Francijā.

-    Frenk, ierunājos, kad bijām izgājuši uz ielas. Frenk, vai varu tev kaut ko pavaicāt? Tas skar manu darbu.

-    Vaicā, mīļā, tikai ātri! Sasodītie taksometri mēs jau kavējam.

-Vai tev mans darbs liekas ļoti muļķīgs? Manuprāt, reizēm tas varētu izskatīties muļķīgs. Galu galā, tu ej uz institūtu, pēti slimību, mēģini ar to cīnīties, bet ko daru es? Es meklēju krāsu toņus. Izvēlos audumus. Blēņojos ar krasam.

-    Blēņojies? Viņš savilka uzacis. Tu neblēņojies. Tas, ko tu dari, ir interesanti. Varbūt es to īsti labi neizprotu, bet es mācos. Atceries to reizi darbnīcā, kad tu jauci glazūras, eksperimentējot ar krāsām? Tas bija ļoti interesanti.

Pārliku prātā to reizi: es mēģināju radīt klientam sarkano istabu

ne tā paša sarkanuma, ko tik bieži lietoja Konstance, to, ko viņa sauca par etrusku sarkano, bet citu. To varēja panākt tikai tad, ja pamatkrāsu pārklāja ar daudzām tonētām glazūrām. Katra glazūra, caurspīdīga un spoža, mainīja krāsu, kas klājās zem tās: cinobra spilgti sarkanais pār karmīnsarkano, Venēcijas sarkanais, tad pēdējais vilciens ar mitru brūnzaļo umbru, lai piešķirtu krāsai vecuma pieskaņu. Ekspcrimentēšana ar glazūrām uz parauga bija lēns process, un mani tas valdzināja. Iespēja variēt ar krāsu toņiem man šķita kā brīnums.

-   Redzi, tas ir kā ar patiesību, palūkojusies uz Frenku, es biju sacījusi, klājot pēdējo slāni. Tā saka Konstance. Vienmēr pastāv vēl cits slānis. Var pievienot tam vēl kādu toni, un vienmēr apakšējais slānis mainīsies.

-    Kā patiesība? Frenks saviebās. Es nepiekrītu. Patiesība nav maināma. Patiesība ir viena un nedalāma, vai tad tā nav? Man vienmēr licies, ka patiesība ir ļoti vienkārša.

Šie vārdi tika izteikti ar zināmu nepacietību, sejā parādoties pazīstamajai noslēgtības izteiksmei. Redzot, ka vēlreiz citēt Konstanci būtu kļūda, es neteicu vairs neviena vārda: man būtu gribējies, lai viņam ir taisnība, bet es tam nespēju piekrist.

Devāmies dienvidu virzienā, neredzot nevienu brīvu taksometru. Es pieķēros Frenkam pie rokas, domās kavēdamās pie līgumdarba Francijā, pie viņa darba laboratorijā.

-   Reizēm man nāk prātā, es turpināju, ka starp mums ir tik daudz atšķirību. Tavs darbs ir vitāli svarīgs, bet manējais ir greznība. Es to daru tāpēc, ka man šis darbs patīk, un tāpēc, ka tas ir vienīgais, ko es labi protu. Bet tev tas droši vien liekas banāls. Un reizēm… reizēm es domāju…

Frenks apstājās. Pagriezis mani pret sevi, viņš saņēma plaukstās manu seju. Biju spiesta skatīties viņam acis.

-    Vai tas ir nopietni? Mīļā, pastāsti man, ko tu reizēm domā!

-   Es domāju, ka tev droši vien vajadzīgs kāds, kas labāk saprot tavu darbu nekā es. Kāds, ar kuru tu vari to pārrunāt. Paskaties uz mani! Es nekad neesmu gājusi skolā. Attiecībā uz zinātni es nezinu neko. Es neprotu spēlēt šahu. Pat bridžā esmu nepraša. Es pat neprotu gatavot ko es varu pagatavot, izņemot spageti? Ko es protu? Iekārtot istabu. Tas nav sevišķi daudz, vai ne?

-   Vai ir vēl kaut kas, ko tu neproti? Frenks zobgalīgi mani uzlūkoja.

-Pagaidi! Ļauj man padomāt, noteikti vēl kaut kas atradīsies.

-   Nē, neatradīsies. Labāk es tev pastāstīšu, ko tu vēl labi proti. Tu proti būt laipna un sirsnīga. Tu proti iejusties. Tu proti runāt un domāt.

Tu proti glāstīt. Un tu proti mīlēt. Viņš noskūpstīja mani uz pieres.

-    Nav nemaz tik daudz cilvēku, kam visi šie talanti piemistu it īpaši pēdējais. Vai tu to nezināji?

-    Frenk, tu tiešām tā domā? Tu esi pārliecināts?

-    Par ko pārliecināts?

-   Par mani. Es gribu teikt, ka es sapratīšu. Ja tu ar laiku sāksi domāt, ka tev vajadzīga… nu labi, citāda sieviete. Teiksim, zinātniece vai kaut kas tamlīdzīgs…

-    Un tu tiešām to saprastu, ko?

-   Nē. Labi, es varētu saprast. Mani pārņem drebuļi, to iedomājoties, bet…

-   Tā ir labāk. Tā, tagad dod man roku, un, ejot tālāk, es tev pastāstīšu par savu sievietes ideālu, labi? Viņš pagriezās. Ļauj man padomāt… Nu, pieņemsim, viņa ir kodolfiziķe. Cepot brokastīs olas, viņa man skaidro, kurā vietā Einšteins pieļāvis kļūdu. Man liekas, viņa cep olas benediktīniešu gaumē viņa tās ļoti labi prot izcept, un turklāt viņa ir augstākās klases cordon bleu*. Mācoties krievu valodu, viņa vienlaikus gāja mājsaimnieču kursos…

-    Krievu valodu?

-    Nu protams! Man liekas, ķīniešu arī. Kāda sieviete! Pats Bobijs Fišers mācījies no viņas spēlēt šahu. Turklāt viņa ir ļoti skaista…

-    Skaista?

-   Viņa izskatās kā… Ļauj man padomāt. Kā viņa izskatās? Kā viena no tām dīvainajām sievietēm, kas redzamas uz žurnālu vākiem. Viņas āda ir kā porcelāns un skatienā augstprātīgs izbrīns. Gultā viņa ir tīģeris un pavedēja vienlaikus…

-    Izbeidz!

-    Sava šarma dēļ viņa izdaudzināta trīs kontinentos. Patiesībā šai sievietei, šai smieklīgajai sievietei, ir tikai viens trūkums… Viņš apstājās un, pagriezis mani vēlreiz pret sevi, lika ieskatīties sev acīs. Redzēju, ka beidzot stāvam pie Pjēra viesnīcas. Frenks bija kļuvis pavisam nopietns.

-    Viņa nav tu vai tu saproti? Bet es mīlu tevi. Nekad vairs nesaki man tādas lietas nekad, vai dzirdi? Es zinu, kas tev iedvesis šīs domas. Es zinu, kurš grib, lai tu domā, ka neesi piemērota, un tas ir jāizbeidz. Pavilksim tai lietai apakšā svītru, tepat, pie šīs viesnīcas. Un tagad iesim iekšā! Tev pienācis laiks sastapt savas krustmātes vīru.

Stēma istabas ļoti līdzinājās tādām, kā Frenks tās bija aprakstījis. Tās bija apšūtas ar paneli, vāji apgaismotas, mierīgā atmosfēra atgādināja vīriešu klubu. Vērdamās uz izvalkātajiem ādas krēsliem, grāmatu ādas vāku spīdumu, augstvērtīgajiem paklājiem, vīrišķību, ko tie dvesa, uz vecīgo apkalpotāju, jutu, ka Frenks kļūdījies tikai vienā punktā. Jā, laiks šeit tiešām bija apstājies, tikai sen pirms 1930. gada.

Tagad zinu, ka man nebija taisnība. Izrādījās, ka Frenks gadskaitli noteicis precīzi. Bet es tobrīd jutos kā pārcelta sava vectētiņa laikos, it kā telpa, kurā iegāju, tāpat kā vīrietis, kas pieklājīgi piecēlās mani apsveikt, piederētu Edvarda laikmetam.

Laiks Stēma stāvu bija mazliet saliecis, un viņš pārvietojās lēni. Konstance reiz bija aprakstījusi viņa mīlestību uz spilgtām vestēm, taču nekas par to neliecināja: viņa apģērbs, arī tumša velveta smokinga žakete, bija vecmodīgs, bet ne vulgārs. Pienācis klāt, Stēms noliecās pār manu roku. Viņa valodā joprojām manīju Centrāleiropas akcentu, kuru atcerējos no iepriekšējās reizes.

-    Mana dārgā! Esmu tik priecīgs, ka jūs radāt iespēju atnākt. Es ar nepacietību gaidīju mūsu tikšanos. Man jāatvainojas, ka to nācās atlikt. Baidos, manā vecumā dzīve atgādina, ka nav iespējams plānot kaut ko uz priekšu, kā biju paradis agrāk. Vārdi izskanēja bez nožēlas, it kā pati doma viņu uzjautrinātu.

Viņš pieklājīgi pārņēma situācijas vadību, liekas, spēlēdams ierastu namatēva lomu un aicinādams divus par sevi daudz jaunākus cilvēkus ceļojumā uz pagājušo gadsimtu. Saruna ritēja vienmērīgā gaitā, Stēmam rimti uzraugot, lai katram pēc kārtas būtu dota iespēja gan izteikties, gan uzklausīt. Patiesībā šai sarunai piemita tikai viena dīvainība: tā bija absolūti bezpersoniska.

Mana krustmāte netika pieminēta ne pirms vakariņām, ne pēc tām. Tiklīdz sarunā varēja rasties nepieciešamība viņu pieminēt kad runājām par draugiem vai manu interjeristes darbu -, es manīju, ka Stērns neuzkrītoši mainīja sarunas tematu, paturot savās rokās vadības grožus.

Frenks necentās šo pieklājīgo izvairīšanos pārkāpt, patiesībā man pat šķita, ka viņš to atbalsta. Tas mani pārsteidza. Biju gaidījusi, ka Stēms ierunāsies par Konstanti, vismaz apjautāsies, kā viņai klājas. Biju pat iedomājusies, ka mūsu tikšanās cēlonis ir mana saikne ar Konstanci.

Ap vienpadsmitiem, kad mailīte bija galā, Frenks atvadījās un aizgāja. Ar institūtu saistītās problēmas bija apspriestas jau agrāk, un Stēms neizrādīja ne mazāko vilšanos, ka viņa rīkotās vakariņas šādi tiek saīsinātas. Es iedomājos, ka viņš droši vien ir noguris, un ieteicos, ka varbūt ari man labāk iet projām, bet Stēms uzstāja, lai es vēl kādu brītiņu paliekot.

-    Es jūs lūdzu, mīļais bērns! Man nepatīk dzert kafiju vienam pašam, bet kafija ir tiešām lieliska. Vai jūs nepaliktu un nepagodinātu mani ar savu sabiedrību? Es parasti pēc vakariņām atļaujos izsmēķēt cigāru. Jūs neiebilstat? Šķiet, mani ārsti gan iebilst, bet šim nolūkam jau ārsti domāti, vai jums tā neliekas? Izteikt iebildumus ar lielu nokavēšanos.

Sapratu, ka no šī šarmanti izteiktā ielūguma man nav tiesību atteikties; sēžot otrpus galda, pavisam taustāmi jutu Stērna gribasspēku.

Palikām pie galda, un apkalpotājs ienesa kafiju. Stēms ar acīm redzamu baudu aizsmēķēja cigāru.

-    Cik žēl, viņš sacīja, ka Frenkam bija jāiet projām. Es viņu apbrīnoju un gribu, lai jūs to zināt. Bija laiks… Stēms apklusa, kad es vēlējos dēlu. Diemžēl, tam nebija lemts notikt. Ja man būtu dēls, es priecātos, ja viņš līdzinātos Frenkam Gerhardam. Sekoja klusums. Tomēr, viņš rimti turpinaja, esmu pārliecināts, ka nav nepieciešamības uzskaitīt viņa labās īpašības, jums pašai tās zināmas. Es, mana mīļā, esmu tik priecīgs, tik ļoti priecīgs, ka viņš jūs atradis. Kad mēs ar Frenku pirmoreiz sastapāmies pirms dažiem gadiem, es baidījos, ka viņam var neveikties. Taču tā ir pagātne. Jums jāpastāsta par sevi. Kas noticis ar Vinterskombu? Man par Vinterskombu saglabājušās visskaistākās atmiņas.

Pastāstīju viņam, kas noticis ar māju, pieminēju tēvočus Stīniju un Frediju. Stāstot pamanīju, ka viņa uzsvērtā atturība mazinās. Viņš labprāt papildināja manu stāstu ar savām atmiņām, atcerējās jautrus starpgadījumus un anekdotes. Manuprāt, viņš atpūtās, un šķiet, ka runas par tālo pagātni viņam sagādāja baudu. Viņš iedrošināja mani runāt par bērnību un pat par maniem vecākiem.

-   Tā nu iznācis, es sacīju, ka savā ziņā es jūs gandrīz pazīstu. Krustmāte Moda bieži pārjums stāstīja, un, protams…

Es aprāvos tieši laikā. Jau gribēju piebilst, ka arī Konstance bieži par viņu runājusi. Bija skaidrs, ka šāds atzinums būtu strauji novedis pie vakara beigām.

-   Jā? sacīja Stēms. Turpiniet!

-    Ak…nekas. Es tikai gribēju sacīt, ka ļoti savādi pazīt cilvēku pēc nostāstiem, citu cilvēku skatījumā. Galu galā, viss varēja but pavisam citādi. Ja nebūtu strīda ar maniem vecākiem, es jau sen būtu jūs sastapusi Vinterskombā un…

Atkal apklusu. Stērna skatiens bija pētījoši apstājies pie manas sejas. Tajā atspoguļojās kāpināta uzmanība.

-   Slrīda? Par kādu strīdu jūs runājat?

Koši nosarku. Iekāpusi šajās lamatās, vairs nezināju, kā no tām tikt ārā. Paskatījos pulkstenī.

-   Ir ļoti vēls. Es tikai domāju, vai man nav laiks doties projām.

-   Mīļais bērns, ne par ko tamlīdzīgu jūs nedomājāt. Kas tas bija par strīdu? Stērns runāja pieklājīgi, bet atkal sajutu viņa gribasspēku.

-   Jums taisnība. Piedodiet! Vienkārši es neizteicos sevišķi taktiski es saprotu.

-   Netaktiski? Bet kāpēc netaktiski?

-   Tāpēc, ka jūs negribat runāt par Konstanci, es nobēru vienā elpas vilcienā. Es to saprotu un respektēju. Es nemaz negribēju viņu pieminēt…

-   Jūs viņu nepieminējāt. Jūs pieminējāt strīdu.

-Jā… es zinu. Starp jums un maniem vecākiem gadījās nesaprašanās naudas dēļ. Tādēļ jūs ar Konstanci vairs nebraucāt uz Vinterskombu. Konstance man to visu paskaidroja. Es sapratu. Protams, nav labi aizņemties naudu no draugiem tas vienmēr noved pie nesaskaņām…

Trešoreiz apklusu. Katra piebilde pie juceklīgā skaidrojuma stāvokli vēl pasliktināja. Stērns tagad nepatikā rauca uzacis.

-   Bet jūs maldāties, viņš vēsi sacīja. Es pilnīgi piekritu, ka nav gudri ne aizņemties no draugiem, ne ari viņiem aizdot. Taču es nekad neesmu aizdevis naudu jūsu vecākiem. Ne arī viņi mani lūguši to darīt. Patiesībā, grumba viņa pierē ievilkās dziļāka, es nevaru atcerēties, ka būtu ar viņiem kaut reizi ķildojies. Es gluži vienkārši pārstāju ar viņiem tikties pēc tam, kad bija izbeigusies mana laulība.

Biju piecēlusies kājās. To dzirdot, no jauna apsēdos. Juzdamās ārkārtīgi nožēlojami, sacīju:

-   Ak vai! Es droši vien būšu pārpratusi. Atvainojiet!

Domīgi mani vērodams, Stērns izvilka cigāru. Viņš ļāva klusumam ieilgt un tad, it kā nonācis pie negaidīta lēmuma, pieliecās man tuvāk.

-   Vai jums kaut kas noticis, mīļais bērns? Jūs izskatāties nelaimīga. Jūsu teiktais diez vai ir iemesls šādām skumjām. Manuprāt, iemeslam jābūt daudz nopietnākam nekā vienkāršs faux pas sarunā. Vai jūs man to nepastāstīsiet? Pagaidiet! Viņš smaidot pastiepa roku. Ja man jābūt par biktstēvu, un manā vecumā esmu pie tā jau pieradis, tad man vispirms jāieņem kāds malks brendija. Jums arī, Viktorija. Nē, nemaz nestrīdieties! Jums tas patiks. Man ir ļoti labs brendijs.

Brendijs tiešām bija ļoti labs. Tas apdedzināja rīkli un ielēja siltumu vēderā. Lūkojos glāzē, pārlikdama, stāstīt vai nestāstīt.

-          Jums būs vieglāk runāt, Stēms rāmi turpināja, ja iedomāsieties manu vecumu. Iedomāsieties manu… stāvokli. Manuprāt, jums kļūs saprotams, ka maz kas mani spēs pārsteigt. Turklāt… Viņš bridi šaubījās. Ziniet, Frenks ar mani daudz ko pārrunā. Man nav svešas viņa cerības un viņa raizes.

-    Frenks jums izkrata sirdi?

-    Mīļais bērns, nav nekādas vajadzības dusmoties. Jūs taču zināt, ka Frenks Gerhards ir gan uzticams, gan savam vecumam ļoti noslēgts. Viņš man nav sacījis pārjums, nedz ari jums tuviem cilvēkiem neko tādu, ko nevarētu pateikt jums acīs. Taču es pats varu izdarīt zināmus secinājumus. Tad kāpēc gan nepastāstīt man to, kas jums dara raizes? Jums nav jāuztraucas: mani nedz sāpinās, nedz arī mulsinās jūsu vēlēšanās runāt par manu sievu.

Pēdējie vārdi neatbilda patiesībai. Esmu pārliecināta, ka Stēmam bija sāpīgi, kad runāju par Konstanti, to varēju izlasīt viņa skatienā. Un tomēr es runāju. Ceru, ka nerīkojos nekrietni, bet man tik izmisīgi vajadzēja viņa padoma! Tagad saprotu, ka daudzējādā ziņā jautājums, kuru viņam uzdevu, bija tas pats, par kuru domāju visu mūžu: kas ir Konstance, un kāda viņa ir?

Nestāstīju viņam epizodes, kas saistījās ar dvīņiem van Dinemiem, nedz ari par atklāsmes mirkli viņas viesistabā: tagad saprotu, ka pēc tā nebija vajadzības. Galvenokārt runāju par Konstances izdomātspēju. Mēģināju izskaidrot viņas iestāšanos starp Frenku un mani, mēģināju izskaidrot viņas spēju apgriezt patiesību ar kājām gaisā, mēģināju izskaidrot pašu galveno: Konstances sabiedrībā es nepazinu pati sevi.

Stēms uzklausīja mani līdz galam.

-    Saprotiet, es beigās sacīju, es ļoti mīlu Frenku. Es mīlu ari Konstanci. Un es redzu, ka viņa grib mani piespiest izvēlēties starp sevi un Frenku. Viņa ved pretī sadursmei. Un es baidos es ļoti baidos no tās.

-   Es saprotu, sacīja Stēms pēc ilga klusuma. Viņš izklaidīgi vērās pāri istabai, it kā pūlēdamies par kaut ko izšķirties. Klusums ieilga, un es jau sāku domāt, ka viņš aizmirsis manu klātbūtni. Taču, kad es jau grasījos ieminēties, ka man beidzot būtu jāiet, viņš it kā pamodās.

-    Paklau, mīļais bērns, viņš sacīja. Es tev pastāstīšu pasaku.

***

Pasakā bija stāstīts par kādu Ņujorkas dzīvokli, un ar laiku es to atstāstīšu. Par dzīvokli, kurā pēc daudziem gadiem Konstance atstās man savas dienasgrāmatas un zīmīti: Te es esmu.

Esmu pārliecināta, ka šo stāstu Stēms nevienam pirms manis nav

stāstījis un vairs nevienam bez manis nestāstīs. Man šķiet, viņš to stāstīja tiklab sevis, kā manis dēļ, it kā viņam piederētu kāda patiesība, kura vēl pēdējoreiz jāpārbauda. Viņš to nepateica. Beidzis stāstīt, Stēms izvairīgi piezīmēja, ka negribētu, lai šis stāsts vēireiz atkārtotos. Kādu brīdi, man liekas, viņš nožēloja, ka vispār to stāstījis.

Tad, pieliecies tuvāk, viņš pāri galdam saņēma manu plaukstu savējā. Stērna cieņpilnā izturēšanās palika nemainīga, bet nosvērtība bija zudusi. Viņa seju apzīmogoja, gandrīz izķēmoja ārkārtīgi spēcīgas emocijas.

-    Tā un tāpēc beidzās mana laulība, viņš sacīja. Es jums to stāstu tāpēc, ka apbrīnoju jūsu draugu, kurš tikko šeit bija, un tāpēc, ka par viņu jums nav jāšaubās. Ja runa ir par izvēli, tad viņš ir tas, kurš jums jāizvēlas. Stēms uz brīdi apklusa. Un vēl es to stāstu arī cita iemesla dēļ, jo mūsu stāvoklis ir vienlīdz nepatīkams. Lai arī kādi būtu apstākļi, par spīti visam, es vienmēr esmu mīlējis savu sievu.

Vēlāk tajā pašā vakarā atgriezos Frenka dzīvoklī. Es viņam pastāstīju, ko man bija pavēstījis Stēms. Viņš klausījās klusēdams, uzgriezis man muguru, vērdamies pa logu naksnīgajās debesīs.

-    Es zināju, ka Stēms viņu mīl, Frenks sacīja, kad apklusu. Stēms reti par viņu runā. Tomēr es zināju.

-    Viņa man ir melojusi, Frenk. Tagad man tas skaidrs. Tie nav sīki meli. Tie ir lieli meli. Būtiski meli. Meli, kas skar pašu būtību. Viņa ir melojusi par maniem vecākiem, par Vinterskombu, par ķildu…

-    Vai Stēms izskaidroja, kāpēc?

-    Nē. Bet viņa meloja. Es tagad saprotu, ka ķildai nav bijis nekāda sakara ar naudu. Viņa meloja par savu laulību, par Stērnu. Viņa meloja par sevi. Es jūtu, ka viņu vairs nepazīstu. Es nezinu, kā ar viņu runāt, kā viņai ticēt…

-    Man liekas, tu jau labu laiku zināji, ka viņa melo. Frenks pienāca pie manis. Vai tad tu nezināji, mīļā?

-    Iespējams. Pa pusei. Negribēju zināt. Negribēju atzīt.

-    Vai es drīkstu tev kaut ko pastāstīt kaut ko svarīgu? Par viņu un viņas meliem.

Apsēdies man blakus, viņš aplika roku man ap pleciem.

-    Tas ir jāpasaka. Agrāk vai vēlāk. Es esmu sapratis, ka mēs no tā nespēsim izvairīties.

Iestājās klusums.

-     Viņa paņēma mūsu vēstules, Frenks beidzot tā kā negribīgi sacīja. Mīļā, tev tas jāzina. Droši vien tu jau apjauti. Ja viņa tev ir melojusi, tad šie ir paši ļaunākie meli. Vai tu klausies? Es zinu, ka man ir taisnība. Viņa paņēma vēstules.

Raudzījos grīdā. Kad šāda varbūtība bija man pirmoreiz ienākusi prātā, kad es to pirmoreiz apzinājos? Es zināju atbildi. Tajā naktī, kad nomira Bobsijs van Dinems, kad viņa ar vieglu galvas mājienu atlaida Bobsija brāli, es aptvēru: Konstancei patīk salauzt cilvēkus.

-   Esmu par to domājusi, es sacīju. Esmu pat gribējusi viņai pavaicāt. Bet viņa jau noliegs. Es to nekad nevarēšu pierādīt.

-               Es zinu, ka viņa tās paņēma! Frenks, raukdams pieri, pārdomāja.

-    Savā ziņā, man liekas, es to vienmēr esmu zinājis, no pirmā mirkļa, kad viņu sastapu. Kad viņa pirmajā dienā mani noskūpstīja tu atceries? Tad es nodomāju, ka esmu kļūdījies; šāds pieņēmums likās neiespējams. Bet nē. Tas ir iespējams, un tas slēpjas viņas raksturā.

-    Es nespēju noticēt. Es joprojām nespēju tam noticēt. Lūdzoši pagriezos pret viņu. Viņa taču mani mīl, Frenk.

-   Es zinu. Es par to neesmu ne mirkli šaubījies. Bet, kurus viņa mīl, tos viņa iznīcina. Viņš apklusa. Vai tu to saproti, viņa tevi iznīcinās, ja tu ļausies! Viņa tevi sagraus un izpostīs soli pa solim. Un viņa to izdarīs tik prasmīgi, tik saldi, ka tu pat nepamanīsi, līdz būs jau par vēlu. Bet tā notiks, ja tu viņai ļausi.

-   Tā nav taisnība. Es piecēlos kājās. Tev nevajadzēja tā runāt, it kā es būtu pavisam nevarīga.

-    Tu neesi nevarīga, Frenks samiernieciski sacīja. Bet viņai ir viena liela priekšrocība. Tu pie viņas nokļuvi bērnībā. Vai zini, kā saka jezuīti? Iedod man bērnu, un es tev došu cilvēku.

-    Tā arī nav taisnība. Es neesmu viņas tipa sieviete.

-   Nē, neesi, Bet daļa no tevis pieder viņai. Kad tu šaubies par sevi tā ir Konstance, kas grib, lai tu šaubies. Kad tu zini, ka kaut kas ir patiess, bet tu sāc šaubīties, tā ir Konstance. Kad tu šaubies par mums, kad tu šaubies par mani tā ari ir Konstance.

Zināju, ka viņš runā taisnību, un skumjas, ar kādu šie vārdi tika izteikti, man sāpēja.

-    Vai šaubīties ir tik slikti? es beidzot ievaicājos.

-    Reizēm. Ļoti slikti. Tā man šķiet. Varbūt es maldos… Frenks aprāvās. Bet, kad mums visiem dots tik maz laika, varbūt nevajadzētu to pārāk izniekot šaubās. Vai vilcinoties un es zinu, ka tā ir mana vaina.

Frenks klusēdams aplaida skatienu dzīvoklim, tad pievērsās man.

-    Es domāju, ka mums jānogaida, kamēr būs sasniegti ideāli apstākļi. Kamēr es tev varēšu sniegt to, kas, pēc manām domām, tev jā

sniedz. Es tagad saprotu, ka esmu kļūdījies. Es sacīju, ka sagatavošu runu, bet tagad man liekas, ka iztiksim bez tās. Es tevi mīlu un gribu, lai tu kļūsti mana sieva, Viktorija.

Pēc mēneša, dažas nedēļas pirms noliktajām kāzām, Montegjū Stēms pārcieta sirdslēkmi. Viņš nomira neilgi pēc tam. Par šo notikumu uzzināju no garas, juceklīgas un emocionālas telefonsarunas ar Konstanti. Es atrados Francijā, un Frenks lai arī kā dusmotos Konstance -, paņēmis divu nedēļu garu atvaļinājumu institūtā, bija kopā ar mani. Kad pavēstīju viņam šo ziņu, bija piektdienas rīts. Mēs sēdējām viesnīcas verandā un ieturējām agrīnas brokastis. Bija viena no skaistākajām vasaras dienām. Debesīs neredzēja ne mākonīša: māja, kurā strādāju, atradās otrpus ielejas. Lejā, aizlocīdamās tālumā kā čūska, plūda Luāras upe. Pats ūdens likās nekustīgs. Kad pavēstīju Frenkam ziņu par Stērna nāvi, viņš piecēlās un novērsās no manis. Iestājās ilgstošs klusums.

-    Kad tas noticis? viņš beidzot ievaicājās.

-   Naktī. Vilcinājos. Frenk, viņa ir šausmīgi satriekta. Viņa netēloja. Man nāksies braukt atpakaļ.

Frenks novērsa skatienu no upes un piesardzīgi ieteicās:

-   Viņa nedzīvoja kopā ar Stēmu, patiesībā viņa nav runājusi ar Stēmu gandrīz trīsdesmit gadus. Bet viņu māc tik dziļas ciešanas, ka tev jādodas atpakaļ? Tu lidosi trīstūkstoš jūdzes, pārtrauksi savu darbu pēc visa tā, kas noticis?

-    Viņa ir Stēma atraitne. Viņi nav šķīrušies. To vienīgo reizi, kad viņš bija atnācis uz dzīvokli pēc Bērtija nāves… Frenk, ja tu būlu tobrīd redzējis viņas seju. Savā ziņā Konstance viņu mīlēja.

-    Mēs esam pārrunājuši viņas mīlestības rezultātus. Frenka seja sastinga. Stēms ir pelnījis sēras, bet ne viņas sabiedrībā.

-   Es apsolīju, ka aizbraukšu. Bēres notiek svētdien. Ceremoniju vadīs pareizticīgo mācītājs. Viņa lūdza, lai es būtu pie viņas, un es piekritu. Frenk, vienalga, ko viņa ir darījusi, es nevaru tā vienkārši ņemt un novērsties. Viņa visus zaudē. Viņa ir zaudējusi Stēmu, viņa zaudē mani…

-   Tiešām? Frenks mani pārtrauca. Tu ar mani precies. Tas nenozīmē, ka viņa tevi zaudē.

-    Viņai tā liekas. Un zināmā mērā tā ir taisnība. Mēs vairs neesam tik tuvas kā agrāk. Frenk, viņa lūdz manu palīdzību. Viņa grib, lai esmu pie viņas pavisam īsu brīdi nedēļu…

-   Viņa lūdz tavu palīdzību? Frenka seja satumsa. Ļoti labi, tad cs arī lūgšu. Es tevi lūdzu palikt. Es tevi lūdzu nebraukt pie viņas.

-    Frenk, kādēļ? Kādu ļaunumu tas vairs varētu nodarīt?

-   Man nav ne mazākās vēlēšanās to apspriest.

Liekas, es nekad nebiju redzējusi Frenku tik niknu. Redzēju, ka viņš cenšas niknumu apspiest, un viņa seja, kas pirms mirkļa bija tik kaismīga, kļuva noslēgta. Viņš stāvēja, raudzīdamies manī, un tad vēsā balsī, balsī, kādā nekad agrāk ar mani nebija runājis, sacīja: Nu labi. Tu dosies atpakaļ, un es braukšu tev līdzi. Man visādā ziņā jābūt bērēs. Es gribu tajās piedalīties. Palīdzēt tavai krustmātei bēdās. Jādomā, ka tās nebūs ilgstošas.

Viņš maldījās. Konstances ciešanas bija dziļas un, mēnešiem ejot, nerimās.

Kad ierados, viņa uzstāja, ka nākamajā dienā iešot uz Stērna bērēm bez manis.

-   Es iešu viena pati. Man ir savs ceļš ejams! Konstance dusmīgi izsaucās, kad mēģināju viņu atrunāt. Viņš bija mans vīrs. Kas tev tur darāms? Tu viņu nemaz nepazini.

Viņas izturēšanās bija valdonīga un uzbudināta. Ja es Konstancei būtu pastāstījusi par tikšanos ar Stēmu, viņa sarīkotu scēnu. Nākamajā rītā mēģināju paskaidrot, ka Frenks pazinis Stēmu un piedalīsies bērēs. Nezinu, vai viņa klausījās un vai vispār dzirdēja, ko es saku. Ģērbusies no galvas līdz kājām melnā, viņa staigāja šurpu turpu pa istabu, draudīgi vicinādama Stēma advokātu atsūtīto vēstuli. Es ar šo vēstuli, kurā sīki bija aprakstīts viņa testaments, jau biju spiesta iepazīties. Lielāko daļu zemes Stēms bija novēlējis labdarības iestādēm, bet daudzie īpašumi tika atstāti Konstancei.

-   Tu tikai paskaties uz šo vēstuli! Es to ienīstu! Es ienīstu advokātus! Es ienīstu viņu stilu! Nami kā viņš uzdrošinājies man atstāt namus! It īpaši tos namus. Skotijā namu, kur mēs pavadījām medusmēnesi, viņš man to novēlējis. Kā viņš spējis rīkoties tik cietsirdīgi? Es saprotu, kam tas viss: lai es domātu, atcerētos. Tas neies cauri. Es tos pārdošu. Es pārdošu tos visus.

Apsolīju, ka dzīvoklī gaidīšu viņu atgriežamies. Atgriešanās ievilkās arvien vēlāk un vēlāk. Zināju, ka bēres ap pusdienlaiku būs beigušās, bet Konstance atgriezās tikai vēlā pēcpusdienā.

Pret melno apģērbu viņas āda izskatījās ļoti bāla, seja pelnu pelēka. Viņa nespēja nedz nosēdēt, nedz nostāvēt uz vietas. Soļodama šurpu turpu, šurpu turpu, viņa palaikam iesāka teikumu, bet tūdaļ pat aprāvās.

-   Es ienīstu laiku! viņa beidzot mežonīgi izkliedza, acīm satumstot, kā vienmēr, kad viņa bija dusmīga. Rokas melnajos cimdos trīcēja.

-    Kāpēc mēs nevaram apstādināt laiku? Kāpēc mēs to nevaram atgriezt atpakaļ? Tas soļo mums pāri. Dzirdi, kā klaudz zābaki? Es dzirdu. Viņa aizspieda ausis. Tram, tam, tam! Es kļūstu kurla. Man sāp sirds. Es gribu, lai laiks apstājas. Es gribu, lai tas iet atpakaļ. Ak, kaut es būtu Dievs!

Viņa nolaida lejā rokas un atsāka staigāšanu.

-    Zini, ko es izdaritu, ja es būtu Dievs? Es visu darītu pavisam citādi. Neviens nekļūtu vecs. Neviens nemirtu. Nebūtu nc slimību, ne skumju, ne nelaimes gadījumu, ne sīkas krāpšanas. Un nekādu atmiņu. Tās mazāk par visu. Mēs visi būtu mazi bērni, vienmēr un uz mūžīgiem laikiem. Ļoti mazi bērni. Pārāk mazi, lai baidītos no tumsas. Pārāk mazi, lai atcerētos vakardienu. Lūk, kā būtu, ja es būtu Dievs.

-   Konstance… es ieteicos, bet diez vai viņa mani sadzirdēja. Šaubos, vai viņa apzinājās, ka bez viņas istabā ir vēl kāds.

-   Ak, es tik ļoti nožēloju! Es mokos un mokos nožēlodama. Es gribu atpakaļ savu dzīvi. Kur pazūd mana dzīve? Es gribu to atpakaļ, bet lai tā būtu citāda. Man negribas palikt vienai. Es neciešu vientulību. Es gribu Montegjū. Es gribu zaudēto bērniņu. Es viņu mīlēju. Es viņu gandrīz mīlēju. Bet viņš izturējās tik vēsi. Zini, ko es redzu, kad par viņu domāju? Pastaigu sniegā, Skotijā, mūsu medusmēnesī. Uz priekšu un atpakaļ. Uz priekšu un atpakaļ. Viņš parasti turējās man pie rokas. “Pastaiga cietuma laukumā,” tā viņš to sauca. “Vai iesim brīvībā?” viņš sacīja. Labi, tagad es tur esmu. Ak Dievs! Es nespēju par to domāt…

-    Konstance, lūdzu, nevajag. Es zinu, ka tu maldies. Es zinu, ka viņš nebija vēss. Es zinu, ka viņš tevi mīlēja…

-   Ko tu vari zināt? Konstance apmetās riņķī. Ko tu zini par mīlestību? Neko, Muļķīgi un sīki aizspriedumi. Tu runā gluži kā tava māte, vai tu to zini? Tu domā, ka mīlestība ir laime. Mīlestībai nav nekā kopīga ar laimi. Mīlestība ir moku rats.

-    Konstance, lūdzu, apsēdies! Mēģini nomierināties…

-    Kāpēc man jānomierinās? Es nekad neesmu mierīga. Es ienīstu mieru. Vai tu zini, kas bija bērēs? Tas tavs vīrietis. Melns uzvalks. Melna kaklasaite. Kāpēc viņš atnāca? Kāpēc viņš ir visur, kur vien es pagriežos, kāpēc viņš mani izspiego?

-    Konstance! Viņš pazina Stēmu sakarā ar savu darbu. Es tev teicu, ka viņš būs bērēs.

-    Nē, neteici. Tu neteici ne vārda. Es zinu, ko jūs domājāt, jūs abi. Jūs domājāt, ka es viņu nepamanīšu, tur bija tik daudz cilvēku, simtiem cilvēku. Bet es pamanīju. Es viņu pamanīju un nodomāju: nu labi, es gaidīšu. Pat ja man būs jāgaida gads, es gaidīšu, līdz palikšu šeil viena pati. Es esmu Montegjū sieva. Tās ir manas tiesības. Tā es stāvēju un gaidīju. Lietus lija bez apstājas. Pie manis pienāca tas tavs vīrietis un mēģināja mani pierunāt, lai eju projām. Bet es negāju. Laikam es sāku uz viņu kliegt. Var būt, ka es kliedzu. Katrā ziņā viņš aizgāja beigās viņi visi aizgāja. Es stāvēju kapsētā viena pati, un tas bija šausmīgi, šausmīgi! Visi kapi bija tik balti. Kāpēc ebreju kapi ir tik balti?

Viņa aizsedza ar plaukstām seju un pagriezās pret logu. Tad, pārstājusi nemierīgi staigāt šurpu turpu, viņa apstājās un tukšu skatienu pavērās istabā.

-    Zini, es nekad neesmu sapratusi Montegjū. Es to sapratu šodien. Es nesapratu viņa gleznas. Un viņa mūziku. Es centos, bet tā arī nespēju. Vāgners. “Tanheizers” šī opera viņam patika vislabāk. Jā, “Tanheizers”. Kāpēc tā? Viņa viegli papurināja galvu. Bēru ceremonija notika ebreju valodā. Pie kapa runāja ebrejiski. Es stāvēju, klausījos un klausījos. Man kļuva tik nepanesami. Es tur biju svešiniece. Es biju svešiniece viņam. Lietus lija aizvien stiprāk. Te mēs bijām kopā mans virs un es. Man likās, ja klausīšos labi uzmanīgi, tad sapratīšu. Kādu vārdu, kādu teikumu bet es nesapratu neko, Viktorija. Tu nevari iedomāties, cik tas bija briesmīgi. Man liekas, Montegjū to izdarīja tīšām. Tieši man vēl viens sīks ironijas dzēliens, pēdējais atgādinājums. Saproti, es nepratu runāt viņa valodā.

-   Te nu tas ir. Viens vienīgs tukšums.

Šie vārdi lika izteikti stundu vēlāk. Konstance joprojām runāja. Mani pūliņi viņu apklusināt bija veltīgi.

-    Šajā pasaulē mēs ienākam pliki un pliki no tās aizejam. Mēs ar Montegjū izplānojām lādas uzvaras! Kur tad tās ir, šīs uzvaras? Man nav nekā un neviena. Es atkal esmu bērns, Redzi, man ir melna kleita, tāpat kā toreiz, melnas kurpes un melni mati. Viss ir melns. Kādēļ istabā ielaists tas putns? Viņa iekliedzās. Viktorija, dzen viņu ārā! Noķer to. Es zinu, ka tu gribi mani pamest. Tu mani gribi aprunāt man aiz muguras. Nedari to! Vel ne. Vispirms noķer putnu! Ātri! Izlaid to pa logu! Tā.

To pateikusi, viņa atkal sāka kliegt, aizsegdama seju ar rokām. Rokās viņai joprojām bijk melnie cimdi. Viņa joprojām neapsēdās un joprojām kliedza par putnu, kad pēc desmit minūtēm ieradās Frenks.

Durvīs paskatījies uz Konstanci, viņš strupi noteica:

-    Izsauc viņas ārstu! Tūdaļ pat.

Tad viņš nozuda. Beigusi runāt pa telefonu, devos viņu uzmeklēt un atradu virtuvē. Pārbiedēta istabene tostarp vāca kopā visus nažus un slēdza tos bufetē.

-    Frenk, ko tu dari?

-    Ārsts viņai injicēs kādu sedatīvo līdzekli. Tie nomierina. Tev vajadzēs apskatīt dzīvokli, lai nebūtu nekādu nažu, barbiturātu, balinātāju, nekādu žilešu. Viņš likās pārdomājam. Vai viņa lieto barbiturātus? Jādomā, ka lieto.

-    Jā, reizēm viņa lieto nembutālu, kad nevar iemigt. Frenk…

-    Pārliecinies, ka nekā tāda nav pie rokas. Pārbaudi visas viņas atvilktnes, visus pieliekamos! Pārskati apģērbu un kabatas. Visu.

-    Vai tas nepieciešams?

-    Esmu pārliecināts, ka tā vajag. Tu redzēsi. Ķeries klāt, un, kamēr tu to darīsi, es pie viņas pasēdēšu.

Pagāja ilgs laiks, kamēr es izskatīju visas istabas, visas bufetes, atvilktnes un slēptuves. Konstance nekad mani nebija aicinājusi savās istabās, uzskatīdama tās par savu midzeni, savu valstību. Tikai tagad, stāvot Konstances ģērbistabā, sapratu, cik lielā mērā viņa glabāja pagātni. Tur karājās kleitas, kuras viņa nebija valkājusi vismaz divdesmit gadus, plauktu plauktiem slējās kurpju grēdas, kastu kastēm glabājās cimdi, viss bija pedantiski marķēts ar krāsu zīmēm. Šeit glabājās pat viņas leģendārā, cikotā un cakotā, pērlēm izrakstītā kāzu kleita no vistrauslākā auduma. Kleita bija iesaiņota kastē. To atverot, man drebēja rokas. Atrados nepiederošā teritorijā. Tobrīd jutos kā zagle.

Kamēr tiku ar visu galā, ārsts bija atnācis un aizgājis, bet Konstance noguldīta gultā. Stāvēju viena pati Konstances istabā, viņā nolūkodamās. Tur nu viņa gulēja, klusa kā nāve un bāla kā palags. Uz tualetes galdiņa biju sarindojusi visus Konstances slepenos ieročus. Gluži kā Frenks bija paredzējis, tie tika glabāti krātuvēs sabāzti apavos, ievīkstīti apakšveļā, paslēpti kabatās, dziļi atvilktnēs, cita pēc citas nāvi nesošas kārbiņas. Dažādi ārsti bija izrakstījuši dažādas receptes, dažādas devas, dažādos laikos: dažas zāles bija izrakstītas šogad, citas bija vecākas daudz vecākas; pašas vecākās no tām 1930. gadā.

Šeit man gadījās vēl viens atradums pats pēdējais, arī mazs, un arī tas nesa nāvi. Atradu to sen nevalkāta mēteļa kabatā. Aploksne bija atplēsta, marka uz tās Amerikas, vēstule tajā īsa.

Mīļā Viktorija, bija rakstīts vēstulē. Rakstu ar smagu sirdi. Sāku domāt, ka Tu esi aizmirsusi savu draugu. Vai zini, cik ļoti sāp, kad Tu neraksti? Varbūt esmu Tevi sadusmojis, rakstīdams par to mīlestību, tādēļ gribu Tev pateikt es lūdzu Tev tikai vienu, esi mans draugs tāpat kā agrāk, lai mēs atkal varētu doties kopīgās pastaigās un sarunāties. Redzi, esmu Tev aizsūtījis vēl vienu uzdevumu, kā biju solījis. Tas nav pārāk grūts. Ja Tev neizdodas to atrisināt, es palīdzēšu to Tev apsolu! Kā redzi, es cenšos jokot, bet ir tik grūti runāt, kctd neviens neatbild. Ja vari, piedod, bet man liekas, ka šī būs pēdējā vēstule un pēdējais uzdevums, ko es Tev sūtu, Viktorija. Ja Tu arī šoreiz neatbildēsi, tad es droši zināšu, ka Tu esi mani aizmirsusi, Tavs draugs Francis Jakobs.

Pārlasīju vēstuli vēlreiz, stāvot Konstances gultas galā. Es lasīju to un pārlasīju, kamēr asaru dēļ vairs nebija iespējams lasīt. Joprojām stāvēju turpat, kad istabā ienāca Frenks.

Redzēju, ka viņa skatiens pievēršas zāļu kārbiņām, tad asarām un visbeidzot papīra strēmelītei, ko turēju rokās. Neteikdams ne vārda, viņš mani apskāva un turēja, cieši sev piekļāvis, kamēr es izraudājos par šo mīlestības un nodevības apliecinājumu.

Frenks sacīja, ka mums jābūt uzmanīgiem. Viņš sacīja, ka ar diennakts aukli esot par maz, ka mēs gan esot novākuši miega zāļu krājumus, taču vienmēr varot izgudrot citas metodes, atrast citus ieročus.

-   Ja viņa grib nomirt, teica Frenks, viņa atradīs veidu, kā to izdarīt.

Viņam bija taisnība. Dienā pirms mūsu laulībām Konstance sadauzīja glāzi un pārgrieza sev vēnas.

Laulības tika atceltas. Todien, kad tām vajadzēja notikt, mēs ar Frenku sēdējām viņa dzīvoklī. Viņš teica:

-    Viktorija, paklausies! Ja tiešām kāds grib šādā veidā darīt sev galu, viņš to dara aiz slēgtām durvīm. Viņš griež garenvirzienā, pa artēriju, nevis šķērsām, un to nedara guļamistabā, skaidri apzinoties, ka desmit minūšu laikā atgriezīsies apmācīta aukle. Tas nebija īsts pašnāvības mēģinājums. Tā bija zīme tev. Tas bija brīdinājums.

-    Tu esi pārliecināts?

-   Ne gluži. Es nešaubos, ka tava krustmāte ir slima, un varbūt savā ziņā viņa bijusi slima jau daudzus gadus. Bet es domāju, ka viņai ir visi iemesli palikt dzīvai, lai cik viņa koķetētu ar nāvi. Viņai patīk cīnīties. Cīņas viņu atjauno. Kamēr viņa tic, ka spej mūs izšķirt, viņa sevi nenogalinās. Tikai ne Konstance.

-    Bet kādēļ, Frenk? Kādēļ?

-    Nav ne mazākās jausmas. Tāda viņa ir, Frenks vienkārši atbildēja.

Tāda viņa bija, un tāda viņa turpināja būt. Laiks ritēja uz priekšu, mēnesis pēc mēneša. Vasara sliecās uz rudeni. Konstances stāvoklis bija svārstīgs.

r

Trankvilizatoru, atpūtas un labas kopšanas dēļ likās, ka viņas veselības stāvoklis uzlabojas. Vienu dienu viņa iznāca no guļamistabas, nākamajā paziņoja, ka jūtoties pietiekami spēcīga, lai dotos pastaigā. Pēc tam viņa jutās spējīga tikties ar draugiem un nākamajā dienā apgalvoja, ka gribot atgriezties mūsu izstāžu zālēs. Šajos periodos viņai atgriezās apetīte. Viņa šķita gaiša, mierīga un nožēlas pilna. Viņa pazemīgi atvainojās par visiem uztraukumiem un raizēm, ko bija man sagādājusi, par nespēju uzņemties savu daļu mūsu kopīgajā darbā, par manas laulības atlikšanu.

-   Es tagad saprotu, kādu dienu viņa man rāmi sacīja. Sākumā es par Frenku biju pareizās domās. Es nezinu, kāpēc vēlāk nostājos pret viņu. Viņš pret mani bija ļoti labs, Viktorija.

Es viņas vārdiem vairs neticēju, bet manī modās cerība. Es nodomāju: “Vēl dažas nedēļas, augstākais, mēnesi…” Un kļūdījos. Tikpat pēkšņi kā šķietamā atlabšana slimība atsākās. Reizēm tas notika pakāpeniski, lēni, bet biedējoši izsīkstot jaunatgūtajai enerģijai es šo procesu vēroju ar šausmām. Reizēm atkārtošanās notika piepeši, bez iepriekšēja brīdinājuma.

Cikliskais process no veselības slimībā, no cerībām izmisumā turēja mani pastāvīga noguruma stāvokli. Darbā mēģināju tikt galā ar neizpildītajiem pasūtījumiem, kas pastāvīgi krājās; dažus no tiem atliku kā, piemēram, pili Francijā-, dažus anulēja saniknotie klienti, dažu izpildē valdīja haoss, ko izraisīja Konstances telefona zvani nervozajiem asistentiem, viņas iejaukšanās, sūdzības, manu norādījumu atcelšana un grozīšana.

Jutu, ka no viņas nekur nav glābiņa: ja runāju ar klientu, viņa zvanīja; ja biju pie Frenka, viņa zvanīja. Viņa varēja piezvanīt trijos nakti, pēc tam četros un vēl sešos.

-   Kāpēc tu esi tur? viņa vaicāja. Vai tev obligāti šobrīd jābūt pie viņa? Viktorija, tu man esi vajadzīga.

Sākumā es ar to tiku galā, jo man palīdzēja Frenks: viņš vienmēr bija blakus, kad man vajadzēja mierinājumu un atbalstu. Bet, nedēļām un pēc tam mēnešiem ritot, redzēju, ka arī viņš sāk pārvērsties. Viņš vairs neapsprieda krustmātes atveseļošanās vai slimības pasliktināšanās gaitu. Viņa sejā parādījās nepacietības grimase, kad to darīju es. Mēs biežāk bijām šķirti, jo es aizvien vairāk un vairāk stundu pavadīju darbā, pūloties visu paveikt, bet Frenks nozuda laboratorijā. Reizēm, kad siena starp mums, likās, tūlīt, tūlīt kritīs, iejaucās Konstance. Šķita, ka viņai piemita intuitīva nojauta, kad izvēlēties pareizo brīdi. Reiz, kad telefons zvanīja desmito reizi un es, beigu beigās samierinājusies, gurdeni pasniedzos pēc klausules, Frenks to nosvieda atpakaļ uz aparāta.

-   Izbeidz! viņš dusmīgi sacīja. Vismaz šoreiz, Dieva dēļ. Izbeidz!

Tonakt mēs sastrīdējāmies tas bija mūsu lielākais un sāpīgākais strīds, kurā apsūdzības mijās ar pretapsūdzībām. Nākamajā rītā mēs klusēdami apsēdāmies iepretī viens otram pie virtuves galda. Raudzījos kafijas tasītēs, ievārījuma trauciņos. Jutos izmisusi un nožēlojama. Arī Frenks: es to zināju. Beidzot viņš pasniedzās un, saņēmis manu roku, sacīja: Redzi, ko ar mums dara ar mums abiem? Mēs nekad neesam vieni. Mēs nekad nevaram būt kopā. Bet es esmu izdarījis, lūk, ko. Mums tagad ir atļauja. Viss ir nokārtots. Nākamnedēļ mēs precamies. Es gribu, lai tu man apsoli, vienalga, kas notiktu, mēs to neatliksim. Vai tu apsoli?

Es teicu “jā”. Es apsolīju.

***

Tajā pašā dienā Konstance, izskatīdamās vesela un apmierināta, ieradās Piecdesmit septītās ielas izstāžu zālē. Visu rītu viņa strādāja ar saviem asistentiem savā vecajā stilā valdonīgi, bet jautri un radoši. Ap divpadsmitiem bija gaidāmi daži varbūtējie klienti, un tas mani nedaudz uztrauca, bet, viņiem ierodoties, Konstance uzvedās nevainojami. Tika apspriestas telpas, krāsu gammas, vēlmes, termiņi. Ap divpadsmitiem trīsdesmit mēs ar Konstanci vadājām šos klientus, vīru un sievu, abus ļoti konservatīvus pēc būtības, pa izstāžu zāles telpām. Konstance sacīja, ka gribot viņiem kādu īpašu galdu, lielisku īru Georga laika darinājumu. Pienākusi pie galda, Konstance apstājās un mierīgā balsī sacīja: Viktorija, kurš nolicis šeit spoguli? Man liekas, es skaidri pateicu. Es teicu, nekādus spoguļus!

Astoņpadsmitajā gadsimtā Francijā darinātais spogulis smagnējā, griezumiem rotātā un apzeltītā ietvarā karājās pie sienas. Konstance kādu bridi uz to skatījās. Viņai blakus stāvēja liela un ļoti vērtīga ķīniešu vāze. Neteikusi ne vārda, viņa paķēra šo vāzi un meta ar to tieši pa spoguli. Abi sašķīda druskās. Stikla šķembas lidoja uz visām pusēm. Kāds jādomā, klients sacīja: Pie velna, kas šeit notiek?

Sadauzījusi vāzi un spoguli, Konstance ķērās pie citiem priekšmetiem, izsvaidīdama tos pa zāli. Apkārt lidoja mežonīga lietu kaskāde: kārbas, svečturi, vāzes. Ievērojusi senlaicīgu krēslu, Konstance satvēra stikla lausku un sāka ar to uzšķērst krēsla zīdu, pēc tam kaliko oderi un visbeidzot polsterējumu no zirga astriem.

Sagraizījusi krēsla apvalku, viņa izķidāja tā iekšas. Klienti, protams, bija aizgājuši jau ilgi pirms krēsla demolēšanas. Es zināju, ka viņi nekad vairs neatgriezīsies. Vakarā šo notikumu abi bija ietekmīgi ļaudis zinās visa Ņujorka.

Konstanci aizveda uz dzīvokli pie diennakts auklēm. Tika izsaukts jauns ārsts. Pagāja divas dienas, trīs. Beidzot bailīgi izstāstīju Frenkam, kas atgadījies. Mēģināju viņam attēlot scēnas ārprātīgo bezjēdzību. Viņš mani drūmi uzklausīja, tad paņēma pie rokas.

-    Velc mugurā mēteli, viņš sacīja. — Es gribu tev kaut ko parādīt. Nāc man līdzi uz institūtu!

-    Es tev gribu parādīt tavu krustmāti, Frenks sacīja, ievezdams mani savā laboratorijā. Vēl pēdējo reizi mēģināšu tev ieskaidrot. Skaties! Viņš nosēdināja mani krēslā divu mikroskopu priekšā. Paskaties šajos priekšmetstikliņos un pastāsti, ko tu redzi.

Vēl pēdējo reiziŠie vārdi mani biedēja. Viņa sejā atspoguļojās dziļš pārdzīvojums. Es to jutu, kad viņš man pieskārās. Mani biedēja arī laboratorija ar savām medicīniskajām smakām un zilgano apgaismojumu. Grīdas plāksnes bija baltas, katra divpadsmit collu garumā un platumā. Katram priekšmetam ap mums bija sava nozīme, katram priekšmetstikliņam, katrai mēģenei, katram marķējumam. Katrs instruments šeit atbilda ārkārtīgai precizitātei. Jā, mani biedēja laboratorijas, šīs vietas, kurās nebija pieļaujamas ne mazākās novirzes, vienīgi slimās šūnas. Šeit kļuva neiespējamas tonētas nianses un faktu interpretācija: kaut kas vai nu bija, vai nebija. Tagad sapratu Frenka vārdus, ka patiesība ir vienkārša.

Negribīgi ieskatījos vispirms vienā, tad otrā mikroskopā. Frenks, stāvēdams man aiz muguras, sacīja: Šie abi ir tūkstoškārtīgi palielināti asins paraugi. Uz priekšmetstikliņa pa labi redzamais paraugs iegūts no vesela ķermeņa. Apaļie ir leikocīti; tās, kas līdzinās sīkām nūjiņām, ir vīrusa šūnas. Redzi, kā kustas leikocīti? Tie vajā vīrusu, uzbrūk tam, padara to nekaitīgu, ja tā var teikt. Veselā ķermenī nepārtraukti notiek šāda veida karš. Tiklīdz kāds vīruss, mikrobs, jebkāda veida infekcija iekļūst ķermenī, ķermenis laiž darbā leikocītus. Tagad ieskaties mikroskopā pa kreisi.

Šajā gadījumā paraugs ņemts no cilvēka, kurš mirst ar leikēmiju. Vēzis ir progresējis. Ķermenis ir zaudējis spēju aizsargāties, tā imūnsistēma ir sagrauta. Vēl vairak tā zaudējusi savu funkciju. Leikocīti, kuriem būtu vajadzējis ķermeni aizsargāt, sākuši tam uzbrukt, un ķermenis iznīcina pats sevi.

Frenks apklusa. Es izslējos taisni. Jau maigāk viņš turpināja: Vai tu saproti? Man šī ir vienīgā iespēja, kā tev paskaidrot. Tas otrais priekšmetstikliņš ir Konstance.

-   Tie ir šausmīgi vārdi.

-   Es zinu. Bet tādi ir mani uzskati. Es neesmu tik ciets, kā tu domā. Man viņas pat žēl. Bez šaubām, var atrast daudzus iemeslus, kāpēc viņa ir tāda. Frenka balsī ieskanējās apņēmība. Es neticu tīram ļaunumam. Man šķiet, ka neticu. Un tomēr es viņu saprotu kā ļaunumu, ja ne viņu pašu, tad viņas ietekmi uz cilvēkiem. Es to saskatīju Montegjū Stēmā. Dvīņos van Dinemos. Un es redzu, cik ļauni viņa ietekmē mūs abus. Un es esmu nolēmis to izbeigt. Tagad pat un tūlīt. Man tas jāizbeidz. Mirkli svārstījies, viņš turpināja: Es zinu, tu nepiekritīsi, bet tādi ir mani uzskati. Ja vēlies, vari vainot manu pagātni, bet es domāju, ka cilvēks kļūdās, iztēlodamies, it kā būtu iespējams noslēgt kompromisu ar ļaunumu.

Atkal iestājās klusums. Es viņa balsī varēju saklausīt lūgumu, arī lepnumu, tāpat ideālista nelokāmību, nelokāmību, kas dziļi iesakņojusies viņa raksturā. Nodomāju: to jau varēja gaidīt, šī saruna bija neizbēgama. Mēroju ar skatienu baltās grīdas flīzītes: divpadsmit collas, vēl divpadsmit collas.

-               Vai varu pateikt vēl vienu lietu? Frenks pieliecās man tuvāk.

-    Medicīnas skolā es strādāju ar mirstošiem cilvēkiem, ar cilvēkiem, kuri kaislīgi vēlējās kļūt veseli un dzīvot. Ar maziem bērniem. Ar divdesmit un trīsdesmitgadīgiem vīriešiem un sievietēm, cilvēkiem, kuriem palika apgādājamas ģimenes. Ar tēviem, kuri gribēja izdzīvot sievas un bērna dēļ. Viņi kaislīgi alka dzīvot, bet man vajadzēja tikties ar viņiem aci pret aci, labi zinot, ka viņi visi mirs. Tāpēc es, kā redzi, nereaģēju gluži tā kā tu, kad tava krustmāte pārgriež vēnas. Viņa nav fiziski slima. Viņai ir viss, ko vien var vēlēties. Viņai pieder tava mīlestība. Viņa būtu varējusi iegūt visu, kā dēļ vērts dzīvot. Ja viņa izvēlas nāvi, tas pēc būtības ir viņas pašas ziņā. Un to izraisīs viņas ļaunā griba.

-   Viņa ir slima, Frenk. Tavi vārdi nav gluži patiesi. Viņas prāts ir slims…

-   Iespējams, Frenks strupi noteica. Reizēm es tam ticu. Reizēm krietni vien šaubos. Patiesībā šeit slēpjas nedaudz patiesa vājuma un liela daļa izlikšanās. Es domāju, ka pašlaik viņa ir savas izjustās sāpes paliesi izjustās sāpes kāpinājusi, lolojusi, līdz pārvērtusi vispārējā sabrukumā. Viņa turpinās to darīt, kamēr tas būs izdevīgi. Mēs nolikām kāzu dienu, viņa pārgrieza vēnas. Viņa mētā vāzes un dauza spoguļus. Vai tev neliekas, ka tas pat mazliet ir ērti būt tik slimai? Slimības ciklus jau gandrīz vai var iepriekš paredzēt. Šovakar man radās ļoti dīvaina sajūta, kad tu aprakstīji viņas dramatisko sabrukumu. Tas notika pirms divām dienām? Tomēr šodien lenča laikā šķita, ka viņai ir lieliska veselība un labs garastāvoklis.

-    Tu šodien ieturēji lenču kopā ar Konstanci?

-   Jā. Viņas dzīvoklī. Viņa mani uzaicināja, un es aizgāju. Viņa sacīja, ka gribot ar mani steidzīgi runāt. Bet tas nebija īstais iemesls. Viņa gribēja man iedot šo te.

Frenks pasniedza man papīra lapiņu. Izrādījās, ka tas ir čeks par satriecošu naudas summu. Čeks bija adresēts Skripa-Fostera fondam. Tinte bija melna, rokraksts salasāms. Saskaitīju nulles.

-   Tas, protams, ir kukulis. — Frenks viegli paraustīja plecus. Viņasprāt, man esot pienācis laiks tevi atbrīvot. Viņa paskaidroja, ka mēs esot nesaderīgi, ka es tevi darot nelaimīgu, traucējot tavu karjeru un ka zinātniekam tu būšot nepiemērota sieva. Viņa pieņēma, ka tev nepatikšot pieticīga dzīve, pie kuras tu neesot pieradusi, un ka, no manas puses, esot egoistiski gaidīt, lai tu pierastu. Viņa sacīja, ka zinot patiesībā man pirmajā vietā esot darbs, un deva padomu manis paša labā pievērsties tikai tam. Tādēļ kā palīdzība esot domāts šis čeks. Tas tikšot atmaksāts, ja viņa redzēšot rezultātus, redzi, čeks ir datēts mēnesi uz priekšu.

-   Viņa dāvinās visu šo summu?

-   Tā viņa teica. To sakot, viņa bija pilnīgi skaidrā prātā. Tomēr tagad, kad tu to esi redzējusi, es šo čeku saplēsīšu. Man nav īpašas vēlēšanās tam pieskarties, tāpēc, redzi, mēs to saplēsīsim daudzos jo daudzos ļoti sīkos gabaliņos. Tā.

Izkaisījis papīriņus zem sola, viņš pagriezās pret mani.

-   Tagad es tev gribu pavaicāt vēl vienu lietu. Frenks mani skumji uzlūkoja. Vai tu joprojām esi gatava šonedēļ kļūt mana sieva? Vai ari tu atkal gribi mūsu laulības atlikt? Man liekas, pirmīt tu gribēji par to runāt. Es to lasīju tavā sejā. Nē. Viņš pameta ar roku. Neatbildi man, vēl ne. Pirms atbildi, tev jāzina, ka radušies vēl papildu nosacījumi.

-    Nosacījumi?

-    Es nekad nekādos apstākļos vairs netikšos ar tavu krustmāti. Viņa ir ņēmusi mūsu vēstules. Viņa ir rakstījusi šo čeku. Viņa ir izturējusies pret tevi tādā veidā, ko es nekad nespēšu piedot. Nekad. Pietiek. Ar to ir cauri.

-    Tu nekad vairs ar viņu netiksies? Raudzījos grīdas flīzītēs.

-   Es nekad nesperšu kāju pār viņas dzīvokļa slieksni. Un neļaušu viņai ienākt mūsu mājā. Ja mums būs bērni no visas sirds uz to ceru… -

Viņš apklusa. Es gribu, lai mums dzimst bērni, bet es negribu, lai arī tie ar viņu tiekas. Pretējā gadījumā es par viņiem nejustos drošs.

-    Tu viņu aizliedz, es lēni noteicu, joprojām pētot flīzītes. Tad pacēlu skatienu. Tu viņu aizliedz, Frenk, tieši tāpat kā mani vecāki. Vai tu to saproti?

-   Protams! Kad pūlējos izšķirties, ko darīt, man tas arī ienāca prātā. Un deva drošības sajūtu, ka man taisnība. Es to daru tavā labā, un man ir aizdomas viņi tāpat.

-   Un šis nosacījums… Es vilcinājos. Vai tas attiecas arī uz mani? Vai es nedrīkstēšu ar viņu tikties?

-    Tu domā, ka es grasos izvirzīt noteikumus, ierobežojumus? Viņš nosarka. Manuprāt, tu pret mani izturies netaisni. Tev pašai jāizlemj, tikties ar viņu vai ne. Es tikai lūdzu, lai tu to nedari.

-     Lūdz? Ak tā, es saprotu. Tad man paliek vēl kāda izvēles iespēja? Es piecēlos. Tas ir ļoti augstsirdīgi no tavas puses, Frenk, atļaut man brīvi izvēlēties, tikties vai netikties ar sievieti, kuru es uzskatu par savu māti. Sievieti, kura mani uzaudzinājusi…

-    Viņa nav tava māte. Tas, ka tu viņu par tādu uzskati, ir vēl viena problēma. Viņš dusmīgi pagriezās pret mani un cieši satvēra aiz delnas. Vai viņa pret tevi izturējusies kā māte, ko? Kura māte slēpj vēstules, ko divi bērni raksta viens otram? Kura māte tiecas ar naudu atpirkt bērnam vīru? Kas vēl viņai tev jānodara, lai tu saņemtu drosmi no viņas šķirties? Tu esi akla, kad skaties uz viņu, vai tu to zini?

-    Tu maldies. Es neesmu akla. Atsvabināju delnu no viņa tvēriena. Un problēma nav drosmē. Man nepatīk, ja man lasa lekcijas…

-    Lekcijas? Tavuprāt, šī ir lekcija?

-    Tu mani ievedi šeit kā bērnu, nosēdināji krēslā kā bērnu un liki skatīties mikroskopā. Teici, ka apprecēsies ar mani, bet tagad uzradušies nosacījumi. Nosacījumi kad runa ir par laulībām? Tas ir neizturami. Tas ir nožēlojami.

-    Viktorija, pagaidi! Tu mani pārproti. Paklausies…

-    Nē. Paklausies tu! Vienā ziņā Konstancei ir taisnība. Mēs esam dažādi. Mēs nedomājam līdzīgi, un mēs nejūtam līdzīgi. Tev viss ir skaidrs, precīzi noteikts, gluži kā tavs darbs. Melns un balts. Labs un slikts. Man ir citādi. Saproti, man neliekas svarīgi tas vismaz nav izšķirošais -, vai Konstance ir laba vai slikta. Lai arī kāda viņa būtu bet viņa ir abējāda, gan laba, gan slikta, es viņu mīlu. Es nespēju pārtraukt viņu mīlēt tāpēc, ka nosodu, nē, tur nekas nesanāks. Morāle šeit nedarbojas. Vienalga, ko viņa darījusi vai kāda bijusi, es viņu mīlu bez nosacījumiem, tā, kā bērns mīl vecākus vai vecāki bērnu. Es nevaru viņu nemīlēt, tāpēc ka tu man tā saki. Un es neprecēšos ar cilvēku, kurš saka, lai es pārstāju viņu mīlēt.

Es apklusu. Frenka nobālušajā sejā atspoguļojās skumjas.

-   Ein dummes englisches Mдdchen, jau mierīgāk turpināju. Vai tiešām, Frenk, tu nesaproti? Reiz tu man sacīji šos vārdus, bet tu daļēji par mani tā domā joprojām. Tādēļ tu kļūsti nepacietīgs es to redzu tavā sejā. Tu domā, ka es esmu neattapīga, dumja, ka es nevēlos saskatīt acīm redzamo, bet tu kļūdies. Es zinu, ka neesmu gudra tādā nozīmē kā tu, bet reizēm es saprotu lietas, kuras tu nesaproti. Es ne vienmēr esmu akla. Reizēm es tomēr redzu.

-    Un es ne? Vai to tu gribi pateikt?

-   Es gribu teikt, ka tu vienkāršo. Tu mēģini pielāgot cilvēkus savai pārliecībai. Tu viņus iekļauj kategorijās šis te atbilst taviem ideāliem vai taviem principiem, bet šis ne.

-   Es tevi mīlu, Frenks sacīja un aizgriezās. Es tevi mīlu bez nosacījumiem. Es domāju, ka tu to saprati.

-    Bet tu nepārdomāsi? To, ko teici par Konstanci.

Man joprojām bija uzgriezta mugura. Iestājās klusums, kura laikā notika cīņa un svārstīšanās. Beidzot viņš sacīja: Nē. Es gribu, lai mūsu laulība ir ilgstoša. Es nemainīšu savas domas.

-   Tavuprāt, Konstance varētu apdraudēt mūsu laulību?

-    Es nešaubīgi zinu, ka viņa to darīs.

Klusums iestājās pēdējoreiz. Man liekas, mēs abi sapratām, ka esam nonākuši strupceļā, sevišķi drūmā strupceļā: ja Frenks tobrīd būtu pagriezies ar seju pret mani vai uzrunājis mani, vai man pieskāries, es zinu, ka būtu padevusies un piekritusi visam, lai tikai paliktu ar viņu kopā. Esmu pārliecināta, ka viņš to saprata. Un tieši tādēļ, ievērodams savai iedabai raksturīgo pedantismu, viņš nepagriezās, nepieskārās un neuzrunāja. Lēmuma pieņemšana tika atstāta manā ziņā, un Frenks, kam ētika un mīlestība bija nedalāmas, ļāva man to pieņemt, kā pieaugušam cilvēkam klājas, uz savu atbildību un klusumā. Beigu beigās es sacīju:

-   Labi. Lai tā būtu. Es došos projām. Tā būs labāk.

-   Dosies projām? Te nu Frenks pagriezās, bet es nespēju uzlūkot viņa seju.

-   Uz Franciju. Pabeigt pasūtījumu. Kādu brīdi nodoties Eiropas darbam. To es protu darīt.

-    Darbam? Manuprāt, tā ir vienmēr. Pacilājis vienu no mikroskopiem, viņš to bezcerīgi nolika atpakaļ. Droši vien arī man atliks tikai strādāt. Viņš apklusa. Zini, es atdotu gandrīz visu, lai tā nenotiktu.

-    Gandrīz visu? Tikai ne savus principus, Frenk?

To pašu acumirkli nožēloju savus vārdus. Viņš aizgriezās.

-    Mani principi ir sastinguši un nemainīgi to jau tu man teici. Es negribu strīdēties. Es negribu šķirties no tevis ar strīdu…

-    Tad es iešu, es teicu.

Pagaidīju vēl dažas sekundes, niekodamās ar muļķīgajiem, bet noderīgajiem sieviešu aksesuāriem: cimdiem, somiņu. Frenks lūkojās pa logu. Viņš neatskatījās. Pēc brīža, kad klusums bija pārvērties attālumā, turklāt nepārejamā attālumā, devos uz durvju pusi.

Pēdējais, ko dzirdēju, pārkāpdama pār slieksni, bija gan pavēle, gan lūgums vienlaikus. Frenks teica:

-Neraksti! Es vairs negribu cerēt. Neraksti!

No laboratorijas taisnā ceļā devos uz Konstances dzīvokli. Droši vien viņa mani gaidīja. Gaisā bija jūtamas elektrizētas gaidas. Konstance vakariņoja viena pati. Man ienākot, viņa atlaida istabeni. Viņa bija skaisti ģērbusies kā iešanai viesos. Seju klāja rūpīgi uzklāta kosmētika. Nebija ne mazākās pazīmes, kas liecinātu par viņas slimību. Pēc sava paraduma viņa ēda maz grauzdiņa šķēli, siera gabaliņu, pusīti cepuma, dažas tumšās vīnogas. Šī būs mūsu pēdējā tikšanās tā es biju nolēmusi -, turklāt īsa. Apsēdos viņas pārpildītajā, piekrautajā, krāšņajā istabā, ķīniešu porcelāna kārbiņā, ne istabā. Konstance pa to laiku pļāpāja: neko būtisku, tāpat par šo un to. Taču es tikpat kā neko nedzirdēju. Es domāju par viņu un par Frenku, par šiem abiem cilvēkiem, kurus es mīlēju vairāk par visu un kuri abi, katrs savā veidā un pavisam atšķirīgu motīvu vadīti, mēģināja mani piespiest izvēlēties. Vai nu vai! Neizvēlējusies ne vienu, ne otru, es nejutos kaut ko sasniegusi; uzticība neatjaunojās. Jutos stinga un tukša.

-                Konstance, es sacīju, nespēdama vairs izturēt viņas čivināšanu.

-     Kāpēc tu ņēmi mūsu vēstules?

Viņas vaigi mazliet piesārta. Droši vien gaidīju noliegumu un protestus, taču man vajadzēja zināt Konstance nav ar pliku roku ņemama, viņa ir daudz attapīgāka.

-    Tu atradi vēstuli? Es zinu, ka tu rakņājies manās mantās, Viņa uz mirkli apklusa. Man jāsaka, es atvēru tikai vienu. Pēdējo. Pārējās es iznīcināju nelasījusi.

-    Konstance, tas nav nekas labāks. Tas bija slikti darīts. Tas bija cietsirdīgi.

-    Es zinu.

-Tad kāpēc tu to darīji? Apklusu. Es aizeju, Konstance. Es aizeju no tevis un Frenka. Es nekad vairs nenākšu šurp atpakaļ, un mēs nekad vairs netiksimies. Bet pirms aiziešanas es gribu zināt: kāpēc tev bija kaut kas tāds jādara?

-    īsti nezinu. Šķita, ka viņa pārdomāja. Man vienmēr licies grūti atbildēt par savu rīcību. Citi cilvēki vienmēr šķiet tik pārliecināti. To viņi darījuši tāpēc un to atkal darījuši tāpēc. Man savukārt vienmēr licies, ka iemeslu ir tik daudz, turklāt tie ar katru dienu var mainīties…

-    Konstance, es to visu esmu jau dzirdējusi. Kāpēc tu darīji tieši šo?

-    Labi, man liekas, es to darīju tevis dēļ. Arī sevis dēļ nenoliegšu. Iespējams, ka es biju greizsirdīga. Bet galvenokārt tevis dēļ. Saproti, es raudzījos uz priekšu, nākotnē. Tev ar šo draudzību saistījās tik lielas cerības, ka es nodomāju: ak vai, tas ir ļoti skumji! Nabaga Viktorija. Viņas lielais draugs viņai noteikti nodarīs pāri. Viņam vai nu apniks Viktorijas vēstules, vai viņš aizmirsīs Viktoriju vai nomirs. Ar laiku viņai nāksies vilties un zaudēt cerības vīrieši vienmēr sievietes pieviļ. Es tev gribēju to aiztaupīt. Redzi…

Konstance, viegli satraukta, sāka žestikulēt ar savām mazajām, izgreznotajām rokām.

-    Redzi, tu ar viņu saistīji itin visu. Es to varēju manīt. Bet tā vienmēr ir kļūda. Nekad tā nedari, Viktorija. Tas ir tas pats, kas ieslodzīt sevi cietumā un aizsviest projām atslēgas. Jo vairāk tev kāds nozīmē, jo vairāk viņš beigās liek tev vilties. Vīrieši to zina labāk nekā sievietes. Vinī slēdz derības, kamēr mēs visu atdodam mīlestībai: tas ir mūsu lielākais trūkums.

-    Konstance! Es biju bērns, kas kara laikā rakstīja draugam…

-    Jā, bet neparastam draugam. Draugam ar neparastām spējām. Zēnam, kurš varēja saost asinis un karu… mežā. Varbūt tieši tas apstāklis mani noskaņoja pret viņu.

-    Kāpēc? Tev patika šis stāsts. Tu pati teici.

-    Tajā vietā mira mans tēvs. Viņa novērsās. Man nekad nav paticis šis stāsts.

Sapratu, ka nav vērts tālāk iztaujāt. Par atbildi saņemšu aizvien nepatiesākus paskaidrojumus un tikai. Paskaidrojumus, kuri kā atspere vīsies te tuvāk, te tālāk, tad vēlreiz atpakaļ. Piecēlos. Konstance acumirklī saausījās.

-    Ko tu dari?

-    Es jau tev teicu, Konstance. Es aizeju.

-Tu nevari aiziet. Mums jāaprunājas.

-    Nē. Tu pārāk daudz runā. Vienmēr. Es vairs negribu klausīties.

-    Tu nevari aiziet. Es esmu slima. Es joprojām neesmu vesela.

-   Tev nāksies izveseļoties bez manas palīdzības, Konslance. Es esmu pārliecināta, ka tu spēsi. Ak tā, tev jāzina, ka Frenks saplēsa tavu čeku.

-   Cik augstprātīgi! Tas tikai vēlreiz apliecina, cik viņš ir augstprātīgs. Vai tāpēc tu nolēmi ar viņu neprecēties?

-   Nē, es viņu apbrīnoju un mīlu, Konstance. Tam nav nekāda sakara ar augstprātību. Tagad es iešu…

Viņa piepeši satraukti savicināja rokas un pielēca kājās.

-    Tu taču neaiziesi pavisam? Tu taču atgriezīsies?

-   Nē. Es neatgriezīšos.

Kad pagriezos uz durvīm, viņa metās uz manu pusi. Tobrīd ieraudzīju viņu ar Frenka acīm: strauju, dekoratīvu, hipnotisku, bīstamu, sava postošā spēka laukā iesūcošu. Uz mirkli viņa šķita apjukusi un izbiedēta. Mazās rokas žestikulēja. Sīkie gredzentiņi iemirdzējās. Viņa steidzās pie manis kā bēms, kas kategoriski pieprasa tūlītēju mierinājumu. Mana krustmāte, kas tā arī nekļuva pieaugusi.

Pieķērusies pie manas rokas, viņa droši vien gribēja noskūpstīt mani uz vaiga. Viņas mati pieskārās manai sejai. Sajutu pazīstamo paparžu un cileta smaržu. Skūpsts nesasniedza adresātu. Kad biju jau pāri slieksnim, Konstance satvēra manu roku.

-    Ak, apstājies, lūdzu, apstājies! Tu aizej pavisam tagad es saprotu. Tā ir, vai ne? Es redzu pēc lavas sejas. Ak, lūdzu, neaizej! Paliec vēl brīdi! Tu nedrīksti atstāt mani vienu. Es neesmu stipra. Nāc man līdzi! Paskaties, Viktorija, paskaties uz visām šim istabām, visām šim atmiņām! Te tu stāvēji, šeit, pašā paklāja vidū, kad es griezu tavus matus. Vai tu atceries savas bizes kā tu tās necieti? Un Bērtijs atceries Bērtiju! Viņš gulēja te, šajā kaktā, kad bija vecs un slims. Toreiz tu mani mīlēji. Grāmatas, tu atceries sava tēva grāmatas? Lūdzu, apstājies! Tepat. Paskaties uz šo halli! Vai tu neatceries todien, kad tu atbrauci un sāki te dzīvot! Tāda nopietna, maza būtne! Tu saskaitīji sešas Viktorijas, pēc tam septiņas un tad astoņas. Paskaties atkal! Paskaties vēlreiz! Saskaiti tagad' Vai redzi, cik nepielūdzama, gara un tikumiska tu izskaties? Bet es izskatos tik bēdīga un tik maza. Paskaties tu redzi asaras? Es esmu tik bēdīga. Man sāp sirds. Konstance un Viktorija. Māte un meita. Cik mēs esam? Deviņas? Desmit? Daudz vairāk. Lūdzu, Viktorija, es negribu palikt viena. Nepamet mani! Neaizej…

***

Es pametu. Un es aizgāju. Izgāju pa durvīm un iekāpu liftā. Pametu Konstanci viņas hallē viņas pašas daudzo atspulgu sabiedrībā. Esmu pārliecināta, ka līdz pat mirklim, kad aizvērās durvis, viņa ticēja, ka spēs mani pārliecināt, lai nāku atpakaļ, jo viņa tik labi prata pārliecināt: ja vien iedomājās visus, kas viņu mīlēja, prakse sanāca krietna.

Vairākas nedēļas Konstance mani vajāja pa telefonu. Pirms aizbraucu pildīt pasūtījumu Francijā, vairākas reizes sastapu Frenku. Bija gan strīdi, gan lūgšanās, kam sekoja skumjš noslēgums pie ceļasomām, sasteigtas tikšanās, kuru laikā vairījāmies skatīties viens otram acīs.

Frenks pavadīja mani lidostā. Tā bija viņa vēlēšanās. Nezinājām, par ko runāt. Droši vien abi nožēlojām, ka viņš atnācis. Izgājusi pasu kontroli, vēl pēdējo reizi atskatījos.

Laiks bija vēss. Frenkam mugurā bija melns mētelis. Pasažieri spraucās viņam garām, no visām pusēm spiezdamies virsū. Frenka nelaimīgais, bez pajumtes palikuša cilvēka izskats man atgādināja bēgļu fotogrāfijas, bēgļus, kuri dodas no nekurienes uz nekurieni.

Mani pārņēma vēlēšanās atgriezties, taču, paņēmusi ceļasomas, pagriezos un devos uz lidmašīnu. Biju pavilkusi svītru zem uzdevuma, tāpat kā viņš.

Pēc kāda laika manuprāt, bija pagājuši trīs gadi sastapu viņu, taču citā pakāpē.

"Time" veltīja savu ievadrakstu Amerikas zinātnieku jaunajai paaudzei: uz vāka bija redzamas desmit cilvēku fotogrāfijas, kas, pēc “Time” domām, esot vadošie savā nozarē. Astrofiziķis, kodolfiziķis, bioķīmiķis. Bioķīmiķis bija doktors Gerhards. Toreiz aizrakstīju viņam, apsveikdama ar panākumiem darbā, un saņēmu savai vēstulei ļoti līdzīgu atbildi: piesardzīgu, pieklājīgu, izvairīgu.

Pēc diviem gadiem, strādājot pie projekta Kalifomijā, es viņu sastapu vēlreiz arī šoreiz pastarpināti. Kādu vakaru viesnīcas istabā ieslēdzu televizoru, un tur nu viņš bija. Dokumentālā filma, kas ietilpa NBC pasūtījumu sērijā, bija paredzēta medicīnisko pētījumu popularizācijai. Frenks vadīja programmu un darīja to ļoti labi, pārvērzdams zinātni un slimības sarežģīto vajāšanas gaitu aizkustinošos un saprotamos meklējumos.

Viņš nebija mainījies. Šis seriāls un vēl otrs, kas sekoja pirmajam, sagādāja Frenkam Gerhardam slavu reti sastopamu populāra zinātnieka slavu. Es gandrīz viņam aizrakstīju, tomēr Frenka lielie panākumi mani atturēja. Neaizrakstlju, taču reiz, kad ēterā gāja viņa programma, izrādīju vājību: es pieskāros ekrānam. Es skāru viņa matus, seju, viņa acis un lūpas. Elektroniskais pulss: ekrāns bija silts. Man viņa ļoti pietrūka.

Frenks man arī atrakslīja. Tas nolika sešus mēnešus pirms tēvoča Stīnija slimības, pirms mana ceļojuma uz Indiju. Arī viņš, šķiet, pavisam nejauši bija uzdūries rakstam par manu darbu kādā Amerikas žurnālā: tajā bija ievietotas fotogrāfijas kāds Ziemeļanglijas sešpadsmitā gadsimta nams, tagad muzejs, kura restaurācijā piedalījos ari es.

Viņš izteica man oficiālus komplimentus par darbu. Vēstule bija īsa, bet es to pārlasīju neskaitāmas reizes un nēsāju visur sev līdzi. Viņš bija parakstījies, kā vienmēr, savā bērnišķīgajā rokrakstā; vēstule beidzās ar vārdiem Tavs draugs Frenks.

Kādu mīlot, vienmēr rodas kārdinājums saskatīt slepenu vēstījumu, atšifrēt, vārdiem piešķirt tādu nozīmi, kādu gribam tajos saskatīt, es to zināju. Sapratu, ka mīlestībai ir zināms sakars ar spiegošanu.

Pārdomāju vārdu draugs. No vienas puses, tam piemita spēcīgas saites ar pagātni. Tas bija vārds, kurš, kā Frenkam zināms, manās acīs glabāja emocionālu lādiņu. No otras puses, ja par draugu sevi dēvē mīļotais, cilvēks, kuru reiz biju uzskatījusi par savu nākamo vīru, šo vārdu var uzskatīt arī par pieklājības apzīmējumu.

Ja Frenks būtu devis man vēl kādu zīmi, kādu sīku un slepenu norādījumu, es viņam būtu atbildējusi. Šajā gadījumā ar atbildes rakstīšanu svārstījos, vilcinājos, atliku to no dienas uz dienu. Saslima tēvocis Stīnijs. Tā arī neuzrakstīju atbildi vēstulei, kura, kā cerēju, varēja būt pirmais solis uz izlīgumu: pārāk baidījos kļūdīties.

Ļāvos laika ritumam. Atgriezos Vinterskombā, lai palīdzētu tēvocim Stīnijam nomirt tā, kā viņš vēlējās. Klausījos, kā viņš lasa fragmentus no Vckstona vēstulēm. Ieklausījos šajā mīlestības un veselā saprāta balsī: iespējams, atzīšos godīgi, ka pārmaiņas sākās tieši tobrīd.

Lūk, šo pārmaiņu stacijas: sarīkoju bēres, devos uz Indiju, pēc tam uz Ameriku, meklēju krustmāti, atkal atgriezos Vinterskombā, lasīju. Meklēju Konstanci, un, ja šajā procesā esmu atkal atradusi Frenku Gerhardu, tad esmu atradusi arī sevi.

Taja oktobra vakarā izbraucu no Vinterskombas uz Londonu. Plašā auditorija bija stāvgrūdām piebāzta. Apsēdos pēdējā rindā blakus studentam, kura audekla jaku no vienas vietas klāja nozīmītes, vēstot par jaunās paaudzes ieročiem: Mīlēsim, nevis karosim!

Atceros bridi, kad pieteica doktoru Gerhardu un viņš kāpa uz paaugstinājuma. Atceros brīdi, kad satumsa gaisma. Atceros, ka lekcijā tika izmantoti daudzi tehniski palīglīdzekļi un stāstījumu pavadīja diapozitīvi. Atceros pat dažus no šiem diapozitīviem, tajos attēlotās šūnas, skalu uz mūsu neredzamo, darbīgo iekšējo pasauli. Vārdus neatceros: mani pārāk ietekmēja iespēja dzirdēt Frenka balsi.

Vienu brīdi gandrīz droši jutu, ka viņš mani ir pamanījis. Zālei pievērstu skatienu Frenks apklusa pusteikumā, bet tad turpināja runāt. Runājot viņš neskatījās piezīmēs. Aizķeršanās ilga tikai mirkli.

Kad lekcija beidzās, cildinājuma un pateicības runas bija norunātas, doktors Gerhards atstāja telpu. Zināju, ka gaidāma pieņemšana; vēroju, kā studenti izklīst. Vēroju, kā rindas noslēdz vecāka gadagājuma profesūra.

Darīju, kā biju ieplānojusi. Šī bija Londonas universitātes auditorija. Man līdzi bija jau iepriekš uzrakstīta, doktoram Gerhardam adresēta zīmīte. Atstāju to pie durvju sarga.

Vinterskombā nonācu ap desmitiem. Vekstons bija aizgājis gulēt, atstādams man vēstulīti: Zvanīja Tava krustmāte. Telefona numuru neatstāja. Zīmīti arī ne. Teica, ka varbūt piezvanīšot.

Kādu bridi vēros šajā papīra lapiņā. Kamīnā uguns grasījās izdzist. Piemetu tajā vēl dažas pagales. Vēroju, kā liesmas tās satver un pamazām sāk laizīt. Līdz šim brīdim Konstance man nebija ne prātā, ne jau viņas zvanu es šovakar gaidīju.

Apsēdos pie kamīna un noliku sev blakus uz galda telefonu. Gandrīz tajā pašā mirklī Konstanci biju atkal aizmirsusi. Karsti vēlējos, kaut iezvanītos telefons. Mēģināju aprēķināt, cik ilgi varētu turpināties pieņemšana un kad Frenks Gerhards varētu saņemt manu zīmīti. Desmitos? Vienpadsmitos? Un, kad viņš to saņems, vai zvanīs tūdaļ, varbūt nākamajā dienā, varbūt nemaz? Pagāja stunda. Izgudroju attaisnojumu katrai minūtei klusuma: pieņemšana turpinās, durvju sargs aizmirsis nodot zīmīti, zīmīte nodota, bet viņš to atstājis nelasītu.

Vienpadsmitos un trīsdesmit minūtēs klusēšanai atradu citus cēloņus ne tik nevainīgus. Šādos brīžos iztēle vienmēr ir sakāpināta. Sapratu, cik muļķīgi pēc tik ilga pārtraukuma pieņemt, ka Frenks par mani domā tāpat, kā es domāju par viņu.

Vienu minūti pēc pusnakts iezvanījās telefons. Mana sirds salēcās. Pacēlusi klausuli, kādu mirkli klausījos klusumā. Ne gluži klusumā: savienojums bija slikts, un līnijā varēju sadzirdēt šalkoņu un čukstus, gluži kā jūras šņākoņu gliemežvākā vai lapu čaboņu vējā. Beidzot atskanēja attāluma izkropļota balss: tā tuvojās, kļuva skaidra, tad attālinājās.

-    Viktorija, sacīja Konstance.

Vilšanās bija griezīgi asa jutu, ka nespēju parunāt. Atkal iestājās klusums, pa vadiem klīstošas nopūtas, tad viņa ierunājās vēlreiz:

-    Tu izlasīji manu dāvanu?

-    Daļu. Ne visu. Konstance, kur tu atrodies?

-   Stacijā. Es zvanu no… stacijas.

-    Konstance…

-   Tu nemanies? Tu tiešām saki no paša sakuma? Un neesi tikusi līdz beigām?

-Nē…

-   Es zināju, ka tu nebūsi tikusi. Tev patika puķes, ko es noliku Bērtijam?

-Konstance…

-   Cik skumja ir citu cilvēku dzīve! Tā nekad nešķiet pavisam reāla, vai tev tā neliekas? Gluži kā traips fotogrāfijas stūri. Vai nu nav bijis pareizais fokuss, vai ari kāds negaidīti sakustējies. Vai tu nonāci skaidrībā par slepkavību? Vai atklāji, kurš bija slepkava? Man tagad jāiet…

-    Pagaidi…

-    Draudziņ, es nevaru. Es neesmu viena. Viņš mani sauc, plātās ar rokām. Es baidos, ka viņš jau kļuvis nepacietīgs. Tu jau zini, kādi ir vīrieši! Labāk nelikt viņiem gaidīt. Es tikai gribēju zināt, vai esi saņēmusi manu dāvanu. Uz redzēšanos, dārgumiņ! Mīlu un skūpstu.

Viņa nolika klausuli. Ieklausījos līnijas trokšņos. Ausīs skanēja Konstances balss: pat pēc tik daudziem gadiem tā nebija zaudējusi savu spēku.

Joprojām nevaru pateikt, vai Konstance viena pati mani vēl pēdējo reizi atgrieza pagātnē. Droši vien daļēji tā bija viņa, daļēji vīrietis, kuru mīlēju, daļēji apstāklis, ka sēdēt un gaidīt bija neizturami.

Gribēju darboties, bet pretēji tam sāku lasīt. Atvēru atvilktni un vēlreiz izņēmu Konstances dienasgrāmatas. Saliku tās uz mātes rakstāmgalda un kādu laiku vēroju. Es baidījos no šīm vienkāršajām burtnīcām melnajos vākos. Bet tajās, galu galā, jābūt ari mums ar Frenku.

Burtnīcas bija sakārtotas hronoloģiskā secībā, tā arī tās lasīju. Nē, es mānos. Pasniedzos pēc burtnīcas pašā kaudzes apakšā. Tobrīd man nebija vēlēšanās lasīt par šķietamām slepkavībām vai attālu ģimenes vēsturi. Gribēju virzīties uz priekšu. Gribēju uzzināt par pazudušajām vēstulēm. Gribēju uzzināt Konstances viedokli par manām zaudētajām iespējām.

Atvēru šo pēdējo burtnīcu pirmajā lapaspusē un izlasīju: Esmu nolēmusi šai laulībai jādara gals.

Uz mirkli nodomāju, ka ar pirmo mēģinājumu esmu trāpījusi īstajā vietā. Tad ieraudzīju ieraksta datumu: 1930. gada decembris. Burti saplūda. Izmisīgi sāku šķirstīt lappuses, līdz nonācu pie pēdējā ieraksta: 1931. gada janvāris. Nākamās lapas bija tukšas.

Nosviedu šo burtnīcu un sāku bažīgi un apjukusi rakņāties pa pārējām. Beidzot, visu sapratusi, atkal sakārtoju burtnīcas kaudzītē. Redzēju, kā jau varēju domāt, ka Konstance mani vēlreiz piekrāpusi.

Viņas stāsts aprāvās pārāk ātri. Viņa to beidza drīz vien pēc manas ienākšanas šajās lappusēs.

Biju saniknota. Ja nevarēju dzirdēt Frenka Gerharda balsi, būtu gribējusi lasīt viņa vārdu. Taču Konstances pēdējās piezīmes saistījās ar manām kristībām.

Uz brīdi ienīdu šīs burtnīcas. Gribēju tās visas iesviest kamīnā un redzēt tās sadegam. Gandrīz jau tā izdarīju, bet tad aprāvos. Man rokās joprojām bija pēdējā burtnīca, atvērta pie pēdējā ieraksta.

Un tad es izlasīju kaut ko tādu, kas satrieca mani līdz sirds dziļumiem.

Manu acu priekšā bija vārdu virkne. Vārdi kļuva par teikumiem, teikumi par rindkopām. Rindkopas ieguva jēgu. Seit, šajās lappusēs, bija ietverts noslēpuma atrisinājums un izskaidrojums manai pagātnei.

Tad es izlasīju pēdējo, pavisam īso dienasgrāmatu. Tajā nebija sevišķi daudz lappušu. Beigusi lasīt, sapratu, kādēļ Konstance devusi man šo dāvanu. Sapratu pievienoto vēstuli.

Beidzot visi mozaīkas gabaliņi sagūla īstajās vietās. Es uzzināju, kas bija noticis 1930. gadā manās kristībās. Es uzzināju, kas bija noticis divdesmit gadus pirms tam 1910. gadā. Nāve un piedzimšana: šeit bija viss. Šeit, manā acu priekšā, beidzot bija upura vārds, slepkava, nozieguma būtība.

Pirms tam lasīdama nebiju uztvērusi vairākas svarīgas vietas. Dažbrīd mani bija vazājuši aiz deguna, citreiz es pati pēc savas gribas esmu bijusi akla. Varbūt jūs bijāt apķērīgāki par mani? Varbūt. Varu vienīgi pateikt, ka lasīju ar izbrīnu, ar nožēlu un visbeidzot ar atvieglojuma sajūtu.

Es biju uzķērusies uz Konstances āķa, jā, bet, kad beidzu lasīt, es zināju: šī ir pēdējā reize.

TRĪSPADSMITĀ DAĻA . no dienasgrĀmatas

Ņujorka, 1930. gada 18. decembris

Esmu izlēmusi šai laulībai jādara gals.

Eklendam šodien piedzima bērns. Kad pienāca telegramma, šie vārdi neļāva Konstancei nosēdēt uz vietas. Es vairs negribu, ka mūsu starpā ir attālums. Galu galā, Atlantijas okeāns ir pārāk plašs. Eklend, es gribu, lai tu būtu manā tuvumā. Es esmu izlēmusi nākt un pieprasīt savu.

Manuprāt, Montegjū zina. Kā viņš sarauca pieri, kad es teicu, ka man jābrauc uz Angliju! Runas par kristībām viņu nespēja maldināt. Man jāsaka taisnība, Eklend, es cerēju, ka viņš man aizliegs braukt. Viņš ir tik savaldīgs! Viņš pat manus mīļākos uztver kā pašu par sevi saprotamu lietu kas man nedaudz liek vilties. Redzi, viņš turas pie kādreizējā līguma. Un tāpēc es domāju, diez ko viņš darīs, šis mans vīrs, ja es pārkāpšu likumus? Parasti mīļākie ir viens, bet tu esi pavisam kas cits. Montegjū to zina: viņš uzskata, ka tu esi nogalinājis manu tēvu.

Viņš nekad nav teicis, ka mīl mani. Ne reizes. Pat ne in extremis*. Vai tev tas neliekas savādi? Man liekas. Mēs esam precējušies visus šos gadus, bet es vēl joprojām neesmu pārliecināta par viņa mīlestību. Reizēm man šķiet, ka esmu viņam vajadzīga. Reizēm man šķiet, ka viņš ir vienaldzīgs. Pāris reižu esmu jutusi viņa nogurumu un pat nepatiku. Būšu godīga. Tas mani uztrauc.

Tāpēc, redzi, Eklend, es braukšu uz Angliju bet īsti nezinu, kādēļ. Man liekas, tevis dēļ. Esmu gandrīz vai pārliecināta, ka tevis dēļ Bet varētu būt arī, ka vīra dēļ.

Tā ir tava vaina, Eklend. Es īsti nezinu, cik uzticīgs man tu vēl esi. Reizēm, kad velku mums savu apli ar stikla sienām, tu vairs nenāc. Tu mani tajā atstāj vienu un mani sāk kratīt drebuļi. Man sāk sāpēt galva. Satiksme uz ielas izdun drausmīgas lietas. Debesīs sajūk visa kārtība. Man tas nepatīk.

Es vēlos, kaut man būtu bērns. Man viens bija vai es tev stāstīju, Eklend? Man to iztīrīja. Es teicu, ka tas ir slikti, bet Konstance sacīja, ka neesot. Viņa teica, ka tādā gadījumā man vajagot skaidri zināt, vai es esot Montegjū vajadzīga vai ne. Mēs abas ieskatījāmies viņa acīs.

Konstance teica, ka viņš sagādājot sāpes. Es sacīju, ka ne. Pēc tam ārsti sacīja, ka man vairs bērnu nebūšot. Es pārdzīvoju. Jā. Es kādu laiku pārdzīvoju. Mazulis mani vajāja. Es nezinu, ko viņi ar tiem dara, ar mirušajiem bērniem, bet mans bērniņš nāca pie manis sapņos. Viņa acis vienmēr bija ciet. Tas bija vēl ļaunāk nekā ar tēvu.

Es pārdzīvoju. Bet šodien es vairs nepārdzīvoju. Šodien tu dabūji man bērnu. Meitenīti. Vai viņa ir līdzīga tev? Vai viņa izskatās pēc manis? Es gribu būt viņas krustmāte es uzstāšu. Būt krustmātei ir labāk nekā mātei, vai tev tā neliekas? Tas izklausās ietekmīgāk.

Šodien vai zini, ko es darīju šodien, kamēr dzima tavs mazulis? Es radīju istabu. Sudraba, melnā un sarkanā krāsā. Tādu, kādu es vienmēr biju gribējusi. Šodien es to radīju. Tā ir lieliska. Katra lietiņa tajā atrodas savā īstajā vietā. PuscoIIu pa labi vai pa kreisi, un viss būs sabojāts. Lūk, to es šodien paveicu!

Eklend, vai tu tur esi? Tu klausies? Runā! Runā! Tava balss reizēm ir tik klusa. Tik parasta balss. Es neciešu, kad tā ir tāda. Runā! Kliedz! Kliedz skaļāk, Eklend, es tevi lūdzu! Konstance tevi nedzird.

PĒDĒJAIS IERAKSTS

Todien, ielūkojies sievas dzīvojamā istabā, kurā viņa tikko bija pabeigusi veidot interjeru sarkanā, sudraba un melnā krāsā, Stēms ievēroja, ka Konstance raksta.

Noliektu galvu viņa sēdēja pie rakstāmgalda. Rakstāmspalva skrapšķēja. Nelikās, ka viņa būtu dzirdējusi Stēmu ienākam. Izdzirdusi savu vārdu, Konstance satrūkās un aizsedza rakstīto ar plaukstu. Kad Stērns pienāca tuvāk, viņa steidzīgi, kā zagšus aizvēra piezīmju burtnīcas melnos vākus.

Stēmu mazliet kaitināja šī iepriekš iestudētā pantomīma. Viņam radās aizdomas, ka tās nolūks bija modināt viņa interesi par šīm piezīmju burtnīcām: viņu laulības sākumā šīs klades dienasgrāmatas, piezīmes, kas nu tās bija, tika rūpīgāk glabātas. Bet pagāja laiks, un piezīmju burtnīcu esamība it kā nejauši vispirms tika atklāta, tad izcelta. Kādreiz Konstance tās bija turējusi ieslēgtas. Bet tagad laiku pa laikam kāda no tām kaut kur tika atstāta, it kā Konstance to būtu piemirsusi. Stēms saprata cēloni: viņa sieva vēlējās, lai viņš to izspiego tāpat, kā viņa mēdza izspiegot vīru. Tādēļ viņš rīkojās uzmanīgi un nekad nepieskārās šīm piezīmju burtnīcām. . '

-               Mana dārgā! Viņš pieliecās un noskūpstīja Konstances matus.

-    Neraizējies tik ļoti. Es respektēju tavus neslēpumus.

Konstanci šie vārdi aizkaitināja. Lai slēptu savu nepatiku, viņa saviebās.

-    Cik tu esi tikumīgs! Es gan nekad nespēju pretoties kārdinājumam ielūkoties citu noslēpumos. Zini, es labprāt palasu svešas vēstules.

-   Es varu iedomāties.

Viņš aplaida skatienu savas sievas jaunajai istabai: sienas kvēloja. Bija iedegtas lampas, gandrīz pilnībā nomācot dienas gaismu. Vienu stūri nodalīja lielisks Koromandela aizslietnis. No lakotajām sienām staroja blāvi sarkana kvēle: nenosakāmu iemeslu dēļ Stēmam šķita, ka šī krāsa, kaut maiga, tomēr ierobežo. Viņš nodomāja, ka istaba ir pieblīvēta kā lielākā daļa viņa sievas iekārtoto telpu. Viņam tā šķita… nocietināta.

-    Tev šī telpa patīk? Tevi tā apmierina?

Jautājums bija pasprucis neviļus. Liekas, Konstanci tas aizkaitināja vēl vairāk. Viņa vienmēr ļoti saasināti uztvēra kritiku.

-    Man tā patīk. Tā ir piemērota… man.

Viņas tonis bija izaicinošs. Stēms palūkojās pa logu: ziemas mijkrēslis, krītošs sniegs. Viņš atkal pagriezās pret sievu, kura tobrīd knibinājās ap spalvaskātiem, papīru, aploksnēm, it kā nepacietīgi gaidot, kad viņš aizies.

Konstances galva bija noliekta. Gaisma no galda lampas iezīmēja ap viņu apli. Viņas melnie mati gaismā spīdēja. Tie bija apgriezti leņķī, krita pāri pierei un ķīļveidīgi abās pusēs smalkajam zodam. Matu griezums viņai piešķīra ēģiptietes izskatu, to izskatu, kas bieži tika apbrīnots un atdarināts. Stērnam, kurš prata novērtēt jaunās sasukas skaistumu, bija žēl vecā griezuma. Viņam labāk patika Konstances garie un kuplie mati, kuri, kad no tiem izņēma spraudes un ķemmes, nekārtībā izjuka pāri kailajiem pleciem. Stēms zināja, ka šajā mirklī viņā runā Edvarda laiku cilvēks. Viņa gaume bija ļoti vecmodīga.

Konstance niekojās ar vienu no savām daudzajām aprocēm. Viņa pieglauda kleitu. Liekas, Stēma skatiens viņu mulsināja. Kleitu bija darinājis viens no viņas franču draugiem modelētājiem, tā bija dramatiski elektrozilā krāsā krāsā, kādu atļauties spētu tikai reta sieviete. Kleitas svārku daļa bija īsa, plecu griezums mazliet vīrišķīgs. Lai gan Stērns prata novērtēt tērpa eleganci, viņam tas nepatika. Viņš joprojām nespēja pierast pie augstajiem papēžiem, atkailinātajām kājām, zeķu vīlēm, krāšļotas sejas pašapliecinājuma. Uz mirkli viņam kļuva žēl vecās modes, kura mazāk rādīja, bet vairāk solīja. Viņš nodomāja, ka kļūst vecs.

-    Tu ej projām? Konstance ielika piezīmju burtnīcu atvilktnē.

-Jā, dārgā. Tādēļ jau ienācu, lai to pateiktu. Ne uz ilgu laiku. Apmēram uz stundu. Atceries dienvidafrikāni, kuru pieminēju, no Debīru ģimenes. Viņš ir apmeties “Plaza”. Tikai caurbraucot. Man viņš jāsatiek.

-    Ak, vienmēr atrodas kāds, kas tev jāsatiek! Viņa atkal saviebusies piecēlās. Zini, ko es reizēm vēlos? Es vēlos, kaut tu pagājušogad būtu zaudējis visu savu naudu tāpat kā citi. Es vēlos, kaut tu būtu pšiks! un bankrotējis. Tad mēs abi divi varētu aizbraukt un dzīvot kaut kur pavisam vienkārši.

-    Dārgā! Manuprāt, tev tas ļoti nepatiktu. Man jāatvainojas, ka neesmu pšiks, kā tu izteicies. Kā tu labi zini, es vienmēr esmu bijis ļoti piesardzīgs.

-    Ak, šī tava piesardzība! Kā es ienīstu piesardzību!

-    Protams, es cietu nelielus zaudējumus. Kā visi.

-    Nevar būt, Monlegjū. Konstance pievērsa viņam dīvaini ciešu skatienu. Es to nespēju iedomāties. Peļņu, jā. Zaudējumus, nē.

I

-    Mums visiem tie reizēm gadās, Konstance.

Kaut kas Stēma intonācijā Konstanti šķietami samulsināja. Viņa atmeta galvu.

-    Varbūt. Pilnīgi iespējams. Labi, ja jau tev jāiet, ej! Negribu, ka tu manis dēļ nokavē. Tikšanos ar dienvidafrikāni.

-    Būšu atpakaļ ap septiņiem, Konstance.

-     Labi. Labi. Viņa atkal apsēdās pie sava rakstāmgalda. Astoņos mums jāiet uz viesībām. Vai tu neesi aizmirsis?

-Nē. Atgriezīšos laikus.

-    Par to es nešaubos. Tu vienmēr esi precīzs. Viņa ielūkojās savā rokaspulkstenītī. Divas stundas veltīt dienvidafrikānim? Tai jābūt svarīgai personai. Turklāt sestdienā.

-    Varbūt tas neaizņems gluži tik daudz laika. Atgriezīšos, cik vien ātri iespējams.

-    Ak, manis dēļ vari nesteigties! Man ir diezgan, ko darīt. Tev visa uzmanība jāveltl vienīgi viņam.

Stērns izgāja, nepievērsdams uzmanību viņas dzēlīgajam tonim. Aizvēris durvis, viņš apstājās. Kā jau bija sagaidāms, Konstance pacēla telefona klausuli.

Klausuli paceļot, atskanēja kluss klikšķis. Viņa runāja klusinātā balsī. Stērns ilgāk negaidīja. Viņš zināja, kam zvanīs viņa sieva, šī mājas okšķere pēc pašas gribas. Viņa zvanīs modernākajai privātdetektīvu firmai.

Iznācis no nama, kas atradās netālu no Piektās avēnijas ēkas, kurā vēlāk dzīvoju es ar Konstanci, Stērns apstājās. Lai nonāktu līdz viesnīcai “Plaza”, kur it kā bija norunāta salikšanās ar dienvidafrikāni, kas viņam noderēja pagājušogad, bet tagad, iespējams, atradās Johannesburgā, Stēmam būtu vajadzējis nogriezties pa kreisi un doties dienvidu virzienā. Bet viņš, pārlaidis skatienu avēnijai, nogriezās pa labi un devās uz ziemeļiem.

Viņš gāja nesteidzīgā solī. Uz ietves drūzmējās ļaudis, kuri bija sākuši Ziemassvētku iepirkšanos. Vilkdamas aiz sevis bērnus, garām spraucās sievietes ar iepirkumu somām. Ietves klāja šķīdonis, notekās krājās netīrs sniegs. Tas uzvedināja uz domām par Skotiju un viņa medusmēnesi pirms trīspadsmit gadiem. Vai dosimies brīvībā? Stērns aptvēra plecus un pavērsa seju pretī sveloši aukstajam vējam, kas brāzās pa avēniju. Viņam radās sajūta, ka sieva iet blakus.

Dzīvoklis, uz kuru viņš devās, atradās apmēram desmit minūšu gā-

jiena attālumā. Par šo dzīvokli Parka avēnijā, jaunas ēkas piektajā stāvā, viņš man bija stāstījis īsi pirms savas nāves. Tas ir tas pats dzīvoklis, kuru pēc daudziem gadiem apciemošu, meklējot Konstanci. Stēms to bija nopircis, slēpjoties zem izdomāta vārda, ar savas kompānijas starpniecību. Viņš uzmanījās, lai viņa saistība ar šo dzīvokli būtu netieša, bet lai to nebūtu neiespējami atšķetināt.

Stēms zināja, ka sievas nolīgtie detektīvi nu jau būs nonākuši viņam uz pēdām: viņiem bija dots vairāk nekā gads, lai to izdarītu.

Protams, viņi bija tam sekojuši jau no paša sākuma. Ņemot vērā detektīvu vajadzības, Stērns bija izvēlējies dzīvokli ar skatu uz avēniju;

Ja iededza gaismu un pacēla aizvirtņus, vīrietim, kurš viņam sekoja un kurš vienmēr ieņēma savu vietu parka tālākajā stūrī, pavērās lieliska redzamība.

Stēmam šie detektīvi bija iepatikusies. Tie apliecināja Konstances greizsirdību. Šo cilvēku klātbūtne apstiprināja, ka, iespējams, viņa tomēr to mīl.

Iedomādamies par šiem uzcītīgajiem ļaudīm, Stērns nesteidzās. De■ tektīvs parasti sāka viņam sekot pa pēdām Parka un Septiņdesmit otrās ielas satekā. Tikai tad, kad šodien nolīgtais vīrietis pievienojās precīzi noteiktajā vietā, Stēms paātrināja gaitu.

Stērns dzīvokli bija pircis ar Rotšteina vārdu. Durvju sargs viņu sveicināja šajā vārdā kā parasti. Stēms uzbrauca ar liftu piektajā stāvā un atslēdza durvis. Iededzis gaismu dzīvojamā istabā ar skatu uz Parka avēniju, viņš pāris reižu nogāja gar logu. Pārliecinājies, ka devis novērotājam pietiekamu apstiprinājumu, Stēms apsēdās ārpus viņa redzesloka.

Sieviete, kuru viņš gaidīja, ieradīsies precīzi noteiktajā laikā: galu galā, viņš maksāja arī par to. Pirms viņas ierašanās gaidāmas piecpadsmit minūtes vientulības. Uz to Stēms bija pastāvējis jau no paša sākuma.

Nopircis šo dzīvokli, Stēms to vairākus mēnešus bija atstājis nemēbelētu. Viņam patika tā tukšums un anonimitāte. Dienās, kad mānīšanās tikko bija sākusies, likās, ka ar tukšo dzīvokli pietiek: viņš nejuta nekādu vajadzību ne pēc mēbelēm, ne pēc sievietes. Sākumā viņš dzīvokli apmeklēja īslaicīgi un neregulāri, bet, nedēļām ejot, arvien biežāk. Šajā dzīvoklī Stēms meklēja atvieglojumu, ko ne vienmēr varēja atrast darbā Volstrīta ofisa ēkā. Katrā ziņā tas nebija atrodams mājās. Šeit, šajās tukšajās istabās, viņš to atrada.

Pēc dažiem mēnešiem viņam ienāca prālā, ka detektīvi, lai attaisnotu savu eksistenci, var neapmierināties ar vērošanu. Ja viņi gribētu sadabūt šīs mīlas ligzdas atslēgas, tas nebūtu grūti izdarāms. Galu galā, durvju sargus var uzpirkt.

Iedomājies, ka būtu dīvaini, ja detektīvi tad atrastu ligzdiņu bez paklājiem, krēsliem vai gultas, Stēms bija iegādājies mēbeles. Sev par lielu pārsteigumu, viņš to darīja ļoti rūpīgi. Viņš izveidoja vidi, kuru gandrīz pēc četrdesmit gadiem es ieraudzīšu nemainīgi tādu, kāda tā bija sākumā. Viņš radīja vidi, kurā nebija vietas atmiņām.

Telpas izskatījās kā balsinātas: baltas sienas, baltas mēbeles, balti paklāji. Sniegbaltas, neskartas istabas, augstākais modernisma lidojums. Atceraties? Bohauza brutālisms, dzīvoklis, kurā nekas nav vecāks par vakardienu. Mašīnu laikmeta vide. Stērns, pavēries sev apkārt, saprata, ka radījis tieši to, ko bija vēlējies radīt: no atmiņām tukšu vietu, tukšu, pilsētniecisku telpu.

Septiņus mēnešus pēc pirmā apmeklējuma sapratis, ka joprojām trūkst viena elementa ja ņem vērā detektīvus -, viņš bija nolīdzis sievieti.

Viņš juta, ka sieviete iederas šajās istabās. Todien Stēms grasījās izzināt viņas īsto vārdu: skatuves vārds, kuru viņa vienmēr lietoja, bija Blanša Lāngriša. Absurds un samākslots vārds, vārds, kādu vienīgi nevainīgais varējis izvēlēties. Blanšajā, šī meitene piestāvēja baltajam dzīvoklim.

Viņa bija dziedātāja. Pirmoreiz Stēms viņu ievēroja dziedam Metropolitēna operas kora pirmajā rindā. Otrreiz drauga mājā viņa pēc vakariņām dziedāja Lieder. Viņai bija augsts, skaidrs soprāns, kuru vēl vajadzēja kopt, bet kuram piemita ārkārtējs dzidrums un plašums. Balss ieinteresēts, Stēms bija viņu uzrunājis; viņš atklāja vēl kaut ko. Blanša spēja runāt eņģeļa balsī: viņai piemita statistes instinkts.

Viņa nāca no Kvīnslendas, pametot to Metropolitēna dēļ, kuru nicināja, un Manhetenas dēļ, kurn nenicināja. Viņa ņēma dejas stundas. Viņa bija iecerējusi pāriet no operas uz Brodveja muzikālajiem teātriem. Kādu dienu, Blanša sacīja, viņas vārds būšot lasāms augšā, uguņu spožumā uz Lielā Baltā Ceļa.

Slērnam tas nelikās nekas neiespējams: meitenei piemita pārsteidzoši mērķtiecīgs veselais saprāts. Dažas nedēļas pēc pirmās likšanās, izdzirdusi viņa piedāvājumu, Blanša bija padomājusi un bez iebildumiem piekritusi. Viņa neuzdeva jautājumus, viņai patika runāt pašai. Viņai bija īsi, platīnblondi mati, dzīva un piemīlīga seja. Antitēze Stērna sievai. Viņa piestāvēja šim dzīvoklim. Reizēm Slēmam, raugoties, kā

viņa, izstiepusi garās kājas pret ādu un niķeli, guļ uz dīvāna, ienāca prātā doma, it kā viņš būtu izvelējies mēbeles tieši viņai, pašu vēl neredzēdams.

Viņš tai maksāja par divām reizēm divsimt dolāru nedēļā.

***

Vēl piecas minūtes. Stēmam nebija vajadzības raudzīties pulkstenī'. Viņš prata aprēķināt laiku bez instrumentu palīdzības.

Piecēlies viņš piegāja pie loga un sakārtoja aizkarus. Viņš deva novērotājiem cerības. Atgriezies pie baltā ādas krēsla, viņš apsēdās un iegrima domās.

Par savu laulību kā parasti. Kādreiz viņš spēja novērsties no šīs tēmas; darījumu loka paplašināšanās, finansiālie sarežģījumi, pārdomas par mūziku un mākslu šim lietām piemita spēks, kas spēja aizdzīt domas par sievu. Nu stāvoklis bija mainījies. Darbā, iespējams, operā, reizēm gleznu galerijā Konstanci joprojām varēja aizmirst, taču, laikam ejot, aizvien retāk. Konstance ielauzās viņa domu telpā: viņa tajā guva pārsvaru. Stērns to necieta un pretojās. Bieži vien viņam sieva nepatika: viņš nespēja saprast, kāpēc joprojām mīl sievieti, kuru neciena.

Viņš pārdomāja sievas divkosību viņas sīkākās nodevības, tad lielākās. Viņš iedomājās par tās mīļākajiem, no kuriem varētu sastādīt garu sarakstu. Viņš iedomājās par bērnu, kuru Konstance, kā viņa pati apgalvoja, pagājušogad zaudējusi priekšlaicīgās dzemdībās. Viņš nebija pārliecināts, ka visi mīļākie patiesībā pastāv. Viņš nebija pārliecināts pat par bērna esamību, bet, ja bērns ari bijis, vai noticis aborts vai priekšlaicīgas dzemdības.

-   Palīdzi man, palīdzi man, palīdzi man! Konstance bija teikusi, bālu un saspringtu seju guļot gultā. Es mēģinu sev iestāstīt, ka labāk ir tā, kā ir. Es nebiju pārliecināta, ka tu esi bērna tēvs. Ak, Monlegjū, nedusmojies! Es zinu, ka esmu rīkojusies vieglprātīgi. Es vairs nekad tā nedarīšu.

Stēms atspieda galvu plaukstās un pamanīja, ka aizmirsis novilkt savus lieliskos ādas cimdus, ka viņam mugurā joprojām mētelis. Viņš noģērbās un, salocījis mēteli pār bezpersonisko krēslu, atkal apsēdās. “Man nekad nebūs dēla. Mums nekad nebūs bērnu,” viņš sev sacīja. Viņš zināja, ka tā ir patiesība, un atsvešināti mēģināja noteikt, kad paspējis samierināties ar šo faktu.

Stēms aplaida skatienu gaišajai un spodrajai istabai: viņš atklāja, ka tajā drūzmējas vīriešu stāvi. Dažus mīļākos viņš pazina, citi bija tikai vārdi, kuriem viņš pievienoja izplūdušus vaibstus. Konstancei tas nepalika: viņa gribēja, lai Slēmam būtu skaidrs, kuri ir viņas mīļākie, lai viņš los nepārprotami zinātu.

-    Bet, Montegjū, viņa sacīja, pieglauzdamās viņa plecam, es vienīgi klausu tam, ko tu teici. Es turos tevis pieļautajās robežās. Tu sacīji, ka seksuālā uzticība nav svarīga. Tu sacīji, ka tik ilgi, kamēr es tev visu izstāstu un starp mums nav noslēpumu…

-   Konstance, mīļā, detaļas pēc iespējas paturi pie sevis! Katrā ziņā pasaki, kad uzsāc dēku un ar ko! Tāpat pastāsti, kad tā beidzas vai kad sākas nākamā! Bet mani patiešām neinteresē, ko tu dari gultā.

-    Tevi tas neinteresē? Tiešām neinteresē? Konstance piekļāvās ciešāk viņa plecam. Tu izsakies tik pārliecināti, Montegjū, bet es neticu nevienam tavam vārdam. Man liekas, tu gribētu gan zināt un pat ļoti. Mans pašreizējais jaunais cilvēks zini, viņš ir daudz jaunāks par tevi, tā ka man gribot negribot nākas jūs abus salīdzināt.

Šādos brīžos viņa vienmēr bija ļoti satraukta. Uzlūkojot vīru ar bērnišķīgas uzticības pilnu skatienu, viņas piemīlīgā sejiņa piesarka, acis iemirdzējās. Stērns mēģināja viņu pārtraukt; reizi vai divas, kad dusmas un sāpes likās pārāk spēcīgas, viņš nebija tālu no vardarbības, tā sagādājot viņai baudu. Reizēm viņš pameta telpu, nolemdams pamest ari sievu. Citreiz, sevi nicinot, viņš klausījās, jo sievai, protams, bija taisnība. Viņš gribēja zināt katru sīkumu, kas sagādāja ciešanas.

Viņa apziņā bija daļa, kas prasījās zināt visas apļveida kustības, visus izkliedzienus un tusnīšanu. Vai tā nebija slimīga ziņkāre no viņa puses? Reizēm, kad stāstītais uzbudināja, viņam likās, ka jā. Citreiz viņš to neuztvēra kā perversiju: gluži vienkārši viņam vajadzēja saprast nodevības ģeogrāfiju, lai spētu paredzēt ļaunāko.

Vai notikumi, kuras atstāstīja viņa sieva, patiešām risinājās? Stērns nekad to nevarēja īsti zināt. Bet, vienalga, vai šie mīļākie bija reāli vai iztēloti, viņš tos redzēja. Viņš redzēja to sviedrus. Viņš redzēja arī sieva darīja visu, lai viņš saskatītu, viņas gūto baudu, kas, viņa apgalvoja, esot lielāka, nekā guļot ar viņu. Tas bija nākamais un neizbēgamais cirtiens. Viņš to bija paredzējis un gaidījis. Klusuciešot saņēmis šo dūrienu, viņš atsvešināti domāja, kādu spīdzināšanas paņēmienu viņa izdomās nākamo.

Katru reizi sekoja kas jauns. Pagājušogad tas bija bērns, kurš tikpat labi varēja būt izdomāts, kurš varēja būt un varēja nebūt viņa bērns. Stērns domāja, ka šogad tas būs Eklends Eklends, ierocis, kas tik ilgstoši glabāts rezervē, būs nākamais.

Melu jaukā nenoteiktība, mājienu nekļūdīgais vilinājums, neatrisināmu miklu valdzinājums tas viss Stēmam bija tuvs. Viņš atmaksāja ar krāpšanu, ar pašdarinātām mīklām, ar slepenu dzīvokli un algotu sievieti. Stērns satvēra krēsla niķelētos roku atzveltņus. Plaukstas šķita sausas un vēsas, taču uz metāla palika mitri pirkstu nospiedumi. Viņš noņēma plaukstas un palūkojās uz nospiedumiem savas identitātes unikālo apliecinājumu uz krēsla atzveltņa. Gaiss tos nožāvēja. Nospiedumi iztvaikoja acīm redzami.

Noguris Stērns nodomāja, ka iznīcība prasa daudz enerģijas, daudz laika, daudz pārdzīvojumu. Viņš sāka saprast, ka viņi abi ar Konstanti ir cietumnieki, kas saistīti ar pašu laulības saitēm. Stērns nodomāja: vienīgi darot sāpes, mēs nu spējam tuvoties viens otram. Starp mums pastāv sazvērestība, mocītāja un mocekļa sarežģītās attiecības. Ķīla un aizdevējs ir vajadzīgi viens otram. Nav lielākas tuvības par šo, viņš nodomāja.

Paņēmis mēteli, viņš pa pusei neapzināti grasījās aiziet, bet precīzi noteiktajā laikā izdzirda noklikšķam atslēgu durvju slēdzenē. Lūk, par ko esmu ļāvis sev pārvērsties, viņš domās noteica. Vai vēl iespējams kaut ko mainīt? Nolicis mēteli, viņš, dziedātājai ienākot, piecēlās kājās.

Blanšai Lāngrišai galvā bija izaicinoša cepurīte. Skaidro, debeszilo acu skatienu apslēpa neliels, plankumains plīvurs. Augstpapēžu kurpītēm klaudzot pa parketu, viņa taisnā ceļā devās pie loga.

-    Nabadziņš! Viņš ir savā vietā. Ielas pretējā pusē. Un izskatās tik nožēlojams kā pats grēks. Laukā piesalst.

Viņa lietišķi noņēma cepuri un, uzmetusi mēteli pār krēsla atzveltni, sapurināja blondos matus.

-   Varu saderēt, ka viņam ir piezīmju grāmatiņa. Tiesa, es to nekad neesmu redzējusi, bet esmu pārliecināta, ka viņam tāda ir. Zini ko? Man liekas, pienācis laiks likt viņam tajā ko ierakstīt. Kādu jaunu atklājumu. Ko tu par to saki?

-    Kas tev padomā?

-   Ak, izrādās, tu proti smaidīt! Blanša uzmeta viņam ieslīpu skatienu. Zini, es jau sāku par to šaubīties. — Viņa nopūtās. Ko tu saki par skūpstu? Mēs varētu viņam piedāvāt skūpstu sākumam.

-    Tu domā, ka skūpsts varētu viņu… iedvesmot?

-   Bez šaubām! Es varētu piedāvāt vēl šo to, ja jau tu prasi, bet iesācējiem pietiks ar skūpstu. Viņa vēlreiz palūkojās uz Stērnu, pārlaizdama viņam vērtējošu skatienu. Zini, tu man patīc. Tu esi pievilcīgs. Man patīk, kā tu ģērbies. Starp citu, cik tev gadu?

-          Paklau! Stērns neklausījās. Piegājis pie loga, viņš piekārtoja aizkarus. Paklau, es esmu neticami vecs. Sevišķi vecs es sev liekos, kad atrodos tik apburošas jaunas sievietes sabiedrībā kā tu…

-    Cik vecs?

-    Man ir… piecdesmit septiņi, Stērns atbildēja.

Tā bija taisnība, un tā viņu pārsteidza.

-                Tu nemaz neizskaties tik vecs. Blanša pieskārās viņa plecam.

-     Tev varētu dot četrdesmit astoņi jebkurā diennakts stundā. Nāc, neesi tik skumīgs! Galvu augšā! Bridi klusējusi, viņa piebilda: Vai tu nevēlētos mani noskūpstīt pēc visām šīm tikšanās reizēm? Tu ne reizi to neesi darījis.

-    Varētu jau.

Panācis uz priekšu, Stērns apskāva Blanšu Lāngrišu. Pieradis pie sīkā sievas5 auguma, viņš jutās pārsteigts par tās svaru. Viņas āda smaržoja pēc piena, pūdera, svaiguma.

-    Tas nekas, ka man krāsotas lūpas?

-    Nē. Tas nekas, ka tev krāsotas lūpas.

-    Flaminga sārtais. Tā viņi dēvē šo toni. Es tev prasu kurš idiots izdomā visus šos nosaukumus? Viņa paspēra soli sāņus. Panāc mazliet tuvāk! Šeit viņš mūs nevar redzēt. Tā, lūk!

Stērns viņu noskūpstīja. Bija pagājuši četrpadsmit gadi, kopš viņš nebija skūpstījis nevienu citu sievieti, tikai savu sievu. Skūpsts likās dīvains, neierasts, mehānisks. Rokas šur, lūpas tur. Blanša garšoja pēc kosmētikas, un tas nebūt nebija nepatīkami.

-    Paklau, es nezinu, kā viņam, Blanša smaidot pameta ar roku uz loga pusi, bet man patika. Es zināju, ka patiks. Varbūt atkārtosim?

-     Labāk ne. Mēs taču negribēsim viņu pārāk satraukt.

-    Bet kā ar mani? Blanša savilka grimasi un, atgājusi no loga, dekoratīvā pozā atkrita uz baltā ādas dīvāna. Nometusi augstpapēžu kurpītes, viņa pārbaudīja, vai zeķu vīles abām kājām ir vienlīdz taisnas. Pagrozījusi sārtos pirkstgalus, Blanša ar skatienu nomēroja Stēmu no galvas līdz papēžiem.

-    Zini, ko es šodien nodomāju? Es nodomāju: divi simti zaļo par sēdēšanu un pļāpāšanu. Vai tas ir šīs naudas vērts? Lūk, to es nodomāju. Zini, es tev varētu dot daudz vairāk.

-    No tavas puses tas ir ļoti dāsns piedāvājums, bet…

-    Nē? Labi. Viņa nopūtās. Es jau domāju, ka tu tā teiksi. Viņa piecēlās sēdus. Paklau, kāpēc tu man neuzticies? Es nevienam nestāstīšu. Bet mani pārņem ziņkāre. Es gribēju teikt, ka viss šis pasākums… Tu gribi panākt šķiršanos, jā?

-          Šķiršanos? Stērns bija pārsteigts. Tāda iespēja viņam nebija ienākusi pat prātā. Nē. Viņš novērsās. Nē. Es nedomāju par šķiršanos.

-    Bet tu taču esi precējies, ko?

-   Jā. Es esmu precējies.

-   Labi. Labi. Spīdzināšana beigusies. Tikai… Viņa vilcinādamās izzīmēja uz parketa apli ar vienu zeķē ieauto purngalu. Tikai es domāju zini, ko es domāju? Ka tava sieva droši vien ir traka.

-    Tas viņai nedraud.

-    Vai tiešām? Viņa tevi nostāda nožēlojamā stāvoklī. Viņa zaudē tevi. Šajā pilsētā ir daudzas sievietes, kuras…

-    Es negribu apspriest savu sievu, Blanša.

-    Protams. Protams. Aizliegts temats. Labi. Tu esi uzticīgs. Es saprotu. Viņa gribēja vēl ko teikt, bet, Stēmam par pārsteigumu, nosarka. Es gribētu, lai tu reizēm uz mani paskaties, tas arī viss. Tā man liekas.

-    Es taču uz tevi skatos. Mēs…runājam.

-   Nu protams! Mēs runājam. Tu skaties tikai tu neredzi. Es tikpat labi varētu būt neredzama. Zini, es esmu šeit. Es esmu īsta. Blanša.

-   Tas nav tavs īstais vārds.

-   Nē. Bet, starp citu, Rotšteins ari nav tavējais. Es zinu.

-    Vai tu zini manu īsto vārdu?

-    Protams! Blanša veltīja viņam izaicinošu skatienu. Es apvaicājos. Ir jau labi es nevienam neteikšu.

-    Vai tu man pateiksi savu vārdu? Savu īsto vārdu?

-    Manu vārdu? Tu tiešām gribi to zināt?

-    Jā. Lai cik dīvaini tas būtu. Gribu. Iespējams, ka šodien, viņš novērsa skatienu, man gribas uzzināt, kas tu esi. Un kas esmu es.

-    Labi. Pēdējo piebildi, klusi izteiktu, Blanša nebija sadzirdējusi. Sārtums sakāpa viņai vaigos. Viņa negribīgi izteica: Mani sauc Ursula. Es gribu prasīt vai iespējams vēl kas nejēdzīgāks? Ursula. Es ienīstu šo vārdu. Izklausās pēc mūķenes vai kā tamlīdzīga. Māsa Ursula. Fui!

Nepatikā viņa sarauca degunu. Stēms pasmaidīja.

-   Tev šis vārds piestāv, viņš maigi sacīja. Tas piestāv tavai balsij tavai dziedošajai balsij.

-    Tu tā domā? Liekas, teiktais viņu bija samulsinājis. Labi, vai nav vienalga. Kas tad ir vārds, vai ne? Biju Ursula. Tagad esmu Blanša.

-   Nē, es nepiekrītu. Stēms piecēlies piegāja pie loga. Man liekas, vārds, kas cilvēkam dots dzimstot, ir svarīgs. Tā ir daļa no viņa būtības. Vai tu kādreiz esi bijusi Skotijā?

-   Kur? BlanSa viņu uzlūkoja ieplestām acīm. Skotijā? Tu droši vien joko. Es nekad neesmu bijusi Eiropā. Viņa aprāvās. Kāpēc tu vaicā? Kāpēc tieši Skotijā?

-               Tāpat vien. Nekas. Stērns joprojām stāvēja pret viņu ar muguru.

-    Es tur vienreiz biju, tas arī viss. Kad apprecējos. Bija ziema. Visapkārt baltoja sniegs patiesībā mēs ar sievu uz kādu laiku atradāmies sniega gūstā. Kad es tur biju…

Viņš apklusa. Iestājās klusums. Blanša redzēja viņa augumu saspringstam. Pieliekusies tuvāk, viņa sacīja: Turpini!

-   Kad es tur biju jādomā, vieta bija vientulīga, lai gan man tā nelikās, kad es tur biju, es izjutu… vislielāko pacilātību. Likās, pasaule piedāvā bezgalīgi daudz iespēju. Likās, mana laulība piedāvā tik daudz iespēju. Apsolītā zeme. Viņš atkal apklusa.

Blanša saudzīgi ievaicājās: Apsolītā zeme? Vai tu runā par vietu vai savu laulibu?

-   Par abām, viņš atbildēja. Par vietu un par laulibu tolaik man tās šķita savā starpā saistītas. Es tam ticēju. Cerēju apsolītā zeme. Mana sieva…

Viņa balss aizlūza.

Blanša redzēja, ka viņš nokar galvu, tad aizsedz seju ar rokām. Viņš sabruka šis cilvēks, kurš visu laiku bija tik nemainīgi nosvērts. Viņš vairs nerunāja. Blanša redzēja, ar kādu piepūli viņš cenšas apvaldīt skaņas, kas lauzās uz āru un nodeva viņa sāpes. Viņai acīs sariesās asaras, un klusēdama viņa ļāva tam izraudāties.

Pēc kāda brīža, kad viņš bija mazliet nomierinājies, Blanša piecēlās kājās, zinādama, ka Stērns negribēs uz viņu skatīties, jo kaunēsies, ka redzēts tādā izskatā, vājš un atkailināts, izšķiesto gadu nožēlas brīdī.

Viņa viegli aizskāra tā plecu.

-   Stāvi šeit, viņa teica. Stāvi pie loga! Es tev gribu dziedāt. Tev patīk, ja es dziedu, viņa domīgi piebilda. Tagad saprotu, ka tādēļ ari šeit atrodos. Savas balss dēļ. Es tev nodziedāšu Liedertāpat kā pirmajā vakarā.

Stāvot istabas vidū, viņa ievilka elpu. Viņas balss slīdēja pa oktāvām augšup un lejup. Atmetusi atpakaļ savas varietē meitenes cirtas, viņa eņģeļa balsī uzsāka Lieder. Nepārspējams dzidrums! Stāvēdams pie loga ar skatu uz apgaismoto pilsētu un to neredzēdams, Stērns ieklausījās notīs: augstās, Jīrās, saldās, skaidrās, patiesās. Viņš redzēja sevi un sievu ejam pa sniegotu, šauru taku. Aizgājuši līdz balustrādes margām, viņi nolūkojās skaistajā, mežonīgajā ainavā. Tas viss varētu piederēt mums… Un viņš joprojām ticēja, ka reiz tas viņiem varēja piederēt. Bet ne tagad: pārāk daudz gadu pagājis, pārāk daudz pārestību nodarīts. Viņš zināja, ka darījuši abi gan viņš pats, gan viņa sieva. Ja laulība kļuvusi par cietumu, par kaut ko līdzīgu ellei, arī viņš pie tā bija vainojams.

Lepnums viņam bija liedzis uzticēties, savaldība pastāvīgas vingrināšanās rezultātā bija attīstīta tik ļoti, ka kļuva par šķērsli sirds valodai. Vai kaut kas būtu bijis citādi, ja viņš nebaidītos izrādīt savas jūtas? Iespējams, viņš skumji nodomāja, bet ne vairāk kā iespējams.

Viņš juta, ka mūzika izplešas, piedāvā viņam mierinājumu, katra nots aicina skaistākā pasaulē. Vismaz tas viņam joprojām piederēja. Vismaz tas palicis neizpostīts. Pārsteigts Stēms nodomāja: pastāv vēl cita pasaule, lūk, tās apsolījums šajā mūzikā un šajā balsī. Līdz ar citas pasaules nojautu viņā modās vislielākā atvieglojuma sajūta, it kā cietuma durvis būtu atsprāgušas vaļā un tur aiz sievas stāva beidzot pavēries ceļš uz meklēto brīvību, mieru un spirdzinājumu, kā arī vientulību, uz nošķirtu telpu.

Kad Blanša beidza dziedāt, viņš to apskāva. Stēmam šķita, ka meitene saprot viņi šeit vairs netiksies. Un viņa, kā jau varēja paredzēt, piekrita. Viņš cieši saņēma Blanšas plaukstas pateicībā par viņas balsi un izgāja.

Izgājis no dzīvojamā nama, Stēms šķērsoja avēniju. Tā viņš nekad nebija rīkojies, un novirzīšanās no ierastā ceļa pārsteidza novērotāju nesagatavotu. Vīrietis steidzīgi aizgriezās un izlikās cītīgi pētām skatlogu. Stēms, viņam garām ejot, biedriski pamāja ar galvu un pacēla cepuri.

Tonakt, atgriezušies no viesībām, viņi ar sievu kādu brīdi uzkavējās viens otra sabiedrībā. Stēms ielēja sev viskija glāzi. Konstance spēlējās ar abiem mazajiem sunīšiem. Viens bija Bokss, nu jau kļuvis vecs un, kā Konstance sacīja, krietni aptaukojies, bet otrs Mopsis, nesens viņas ieguvums. Sākumā saruna sastāvēja no aprautām frāzēm. Stēms, gremdēdamies klusumā, malkoja viskiju. Konstance, nometusies ceļos uz paklāja, kaitējās te ar vienu sunīti, te ar otru. Stēmam šķita, ka viņa ir pacilātā garastāvoklī kā bieži pirms kārtējās nekrietnības un savādi saspringta. Viņa runāja par savu paredzamo Anglijas apciemojumu, par kristībām, par Eklendu. Eklendu viņa pieminēja ar zināmu uzsvaru. Stērns nebilda ne vārda. Viņam ausīs skanēja šodien dziedātā Lieder. Kamēr skanēja Lieder, viņš bija drošībā.

-   Paklau, Boks, kā tev liekas? Konstance vaicāja, paņemdama rokās pomerānieti un noskūpstīdama to uz purniņa. Vai es braukšu uz

Angliju? Vai Montegjū kļūs ļoti, ļoti dusmīgs? Vai viņš kļūs greizsirdīgs? Viņš patiešām kļūst ļoti greizsirdīgs, kad es runāju par Eklendu vai tu to esi pamanījis? Ak, tu esi pamanījis! Kāds gudrs sunītis! Tu taču neesi greizsirdīgs, vai ne? Tev vienalga, ko es mīlu…

-                Konstance, neesi bērnišķīga. Stēms nolika savu viskija glāzi.

-    Tu pārāk ucinies ar tiem suņiem. Tu viņus pārvērt par klēpja sunīšiem.

-    Viņiem tas patīk. Konstance uzmeta vīram sapīkušu skatienu. -Jums patīk, mīlīši? Redzi? Viņiem patīk. Bokss tikko mani nobučoja.

-    Konstance, ir jau vēls. Es eju gulēt.

-   Tu negribi runāt par Angliju? Man tā vien šķiet, ka patiesībā tu gribi. Es redzu pēc tavām acīm.

-    Tur nav ko runāt. Esmu lūdzis, lai tu nebrauc…

-   Lūdzis? Konstance nolika Boksu zemē. Ak, tu vienmēr lūdz\ Tas ir tik apnicīgi. Kāpēc tu nesaki man, lai es nebraucu? Neaizliedz man? Galu galā, tu gribi tieši to. Tu neciet pat domu, ka es varētu braukt. Katru reizi, kad pieminu Eklenda vārdu, kāds tumšs skatiens!

-   Tu pārspīlē. Man nenāk ne prātā tev kaut ko aizliegt. Tev pašai jāizšķiras.

-   Es jau esmu izšķīrusies es tev teicu. Tu mani nevari apturēt. Es braukšu. Būtu gan jautri, ja tu man aizliegtu, tas arī viss. Tad es redzētu, vai uzdrošinos tev nepaklausīt…

-   Konstance, pārtrauc savas muļķīgās spēlītes! Ja tev nepieciešams despotisks tēvs, nevis vīrs, tev vajadzēja precēties ar kādu citu.

-   Tiešām? Konstance, pirms mirkļa tik kustīga, sastinga. Viņa pievērsa Stērnam stingu un vērtējošu skatienu. Stērns, būdams pietiekami ilgi precējies, lai zinātu, ka šai sejas izteiksmei sekos teātris, dusmu izvirdums, piecēlās kājās.

-   Varbūt tev taisnība. Man vajadzēja precēties ar kādu citu, viņa domīgi turpināja. Varbūt man vajadzēja apprecēties ar Eklendu. Zini, es to varēju. Man vajadzēja tikai pamest ar pirkstu! Pavisam vienkārši.

-   Tu tā domā? Par to nu es šaubos.

Stēms, dodamies uz durvīm, apstājās un palūkojās atpakaļ. Konstance sakņupusi palika uz grīdas. Viņas acis mirdzēja. Sajuzdams dziļu nogurumu, Stēms vēroja, kā viņas dusmas pieņemas spēkā. Viņš redzēja, kā tās saritinājušās slēpjas viņas ķermenī, kas sasprindzis kā stīga.

-   Ko tu vari zināt? Neko. Viena viņas sīkā plauksta savilkās dūrē, tad atlaidās. Tev trūkst iztēles, Montegjū. Tu nekad nespēsi saprast mani un Eklendu. Tu zini tikai to, ka Eklends ir bīstams.

-    Bīstams? Stēms sarauca uzacis. Man vai tev?

-   Protams, tev! Konstance pielēca kājās. Kā gan Eklends varētu būt bīstams man?

-    Kad mēs cilvēkus izgudrojam, tie vienmēr kļūst bīstami. To es zinu. Šo mācību esmu labi apguvis.

-    Izgudrojam? Izgudrojam? Tu domā, ka es esmu Eklendu izgudrojusi? Kāds tu esi muļķis! Konstance atmeta galvu. Kā tu uzdrošinies tā runāt! Tu esi īsts stulbenis. Tu proti tikai taisīt naudu, neko citu tu nesaproti. Mēs ar Eklendu esam tuvi. Tik tuvi! Viņa saspieda abas plaukstas kopā. No paša sākuma. Kā dvīņi nē, tuvāki nekā dvīņi. Vai pateikt tev kaut ko? Kaut ko tādu, ko es tev nekad neesmu teikusi? Vai tu zini, kāpēc esmu viņam pieķērusies? Tāpēc, ka Eklends bija pirmais.

Stērns pārdomāja tikko dzirdētos jaunumus. Kaut ko tamlīdzīgu viņš jau bija gaidījis. Viņš nosprieda, ka tā ir daļa no nākamā uzbrukuma.

-    Jā… labi, Konstance, pulkstenis rāda mazliet par daudz šādam dramatiskām atklāsmēm. Es eju gulēt.

-    Tu man netici?

Stērns palūkojās uz sievu. Dusmas, kā vienmēr, padarīja viņu skaistāku. Dusmās viņas acis sāka spīdēt, seja piesārta un kļuva starojoša.

-    Nē, dārgā, es tev neticu.

-   Tā ir taisnība!

-    Man liekas, tu gribētu, lai tā būtu taisnība. Fakti no gribēšanas nemainās. Es varu iedomāties, ka, novedot savas attiecības ar Eklendu līdz galam, tev viņš būtu apnicis. Tāpat kā ir apnikuši visi citi. Attiecībā uz…

-   Sekss? Tu domā, ka tas skar seksu? Cik tu esi dumjš! Vulgārs cilvēciņš, kuram turklāt ir nožēlojami maz iztēles.

-   Iespējams. No otras puses, tu tik enerģiski meklē seksuālo apmierinājumu, ka, par spīti taviem apgalvojumiem, man šķiet, ka tev to tā arī neizdodas atrast. Es jau tevi reiz no tā brīdināju.

-    Es meklēju to, ko ar tevi nespēju atrast, tas ir pavisam dabiski.

-   Dārgā! Nav nekādas jēgas apmētāties ar savstarpējiem apvainojumiem par manu potenci vai tavu frigiditāti. Man atliek vienīgi atvainoties, ka esmu tev šai ziņā sagādājis vilšanos. Tomēr ir jau vēls, turklāt šādas sarunas mums jau agrāk notikušas diezgan.

-   Bet ja nu es mīlēju Eklendu? Ko tad? Konstance panācās soli uz priekšu. Tas sabojās tavus rūpīgi izstrādātos noteikumus, vai ne? Mīļākie ir atļauti, bet ne mīlestība! Tikai tu varēji izdomāt šādu līgumu un cerēt, ka tas darbosies. Tu vienmēr esi gribējis mani ierobežot. Tu vienmēr esi gribējis turēt mani saitē…

-    Konstance, tu jauc dažādas lietas.

-    Tu izvirzi noteikumus un gaidi, ka es tos ievērošu. Bet kāpēc man tas jādara? Tie mani sasaista. Tic mani žņaudz nost, es nevaru elpot, es nevaru būt es pati. Bet, ja es kādu mīlētu, es kļūtu brīva no tevis. Tā! Tikai tā! Var nogurt no mīļākā, bet nekad no cilvēka, ko mīl.

-   Tu tā domā? Stēma balsī bija saklausāma zināma nožēla. Es nepiekrītu. Manuprāt, nemaz nav neiespējami pagurt… no tāda, ko mīl.

Miers, ar kādu viņš runāja, šķiet, Konstanci samulsināja. Viņa atkāpās un pieliekusies paņēma rokās vienu no suņiem, to samīļodama. Viņa noskūpstīja suņa galvu un uzlūkoja vīru. Viņas sejā parādījās saspringts smaids.

-    Montegjū, vai tu šodien salaidi ar Blanšu Lāngrišu? Tu dzīvoklī pavadīji krietnu laiku, tāpēc jādomā, ka salaidi. Vairāk nekā vienreiz. Tu taču patiesībā nedomāji, ka es noticēšu tavam dienvidafrikānim?

-   Es ne pārāk domāju par to, vai tu noticēsi vai ne.

-    Ak tā, bet man likās, ka mums pastāvēja noruna: nekādu noslēpumu starp mums! Bet tu mēnešiem ilgi satiecies ar šo sievieti un ne reizes neesi par viņu ieminējies.

-   Dārgā, visi mani noslēpumi tev ir zināmi. Es nešaubījos, ka tas ir tikai laika jautājums, kamēr tu atklāsi arī šo.

-    Patiešām! Neievērojama dziedātāja ar balinātiem matiem no Kvīnslendas. To nu gan es no tevis negaidīju, Montegjū, no cilvēka ar tik izsmalcinātu gaumi! Bet laikam jau gultā viņa tevi apmierina. Maza, lēta palaistuvite, kas met acis uz tavu maku. Ko tu viņā esi atradis, Montegjū? To nu gan es gribētu zināt. Diez vai tevi piesaistījis viņas prāts. Kas tad? Viņas dziedātājas kājas? Viņas ciči? Viņas dibens? Vai arī viņa gluži vienkārši ir ļoti izveicīga gultā?

Stērns joprojām kavējās pie durvīm. Viņa sejā atspoguļojās dziļa nepatika.

-   Tev nevajadzētu tā runāt, viņš sacīja tajā pašā rāmajā balsī. Tu izvēlies tik neglītus vārdus. Vulgārus vārdus. Man nekad nav paticis, ka tu tā runā. Šādi vārdi… tev nepiestāv.

-    Ak, es ļoti atvainojos! Es piemirsu tavu džentlmenisko gaumi. Sievietei neklātos šādus vārdus zināt, kur nu vēl lietot. Man nevajadzētu teikt “salaist” un citus, vai ne, Montegjū? Ak nē, protams, es tos drīkstu lietot bet tikai ar tevi gultā. Vai tev neliekas, ka tas ir mazliet liekulīgi? Galu galā, tas ir ļoti precīzs darbības vārds, kas izsaka to, ko tu dari. Tu ej uz savu dzīvokli un salaid ar savu mazo palaistuvīti divreiz nedēļā. Un tad tu viņai droši vien samaksā. Bet varbūt tu viņai gluži vienkārši dod dāvanas vulgāras dāvanas? Zīdiskas dāvanas? Tādas, kādas tu dod man?

Runājot Konstance nāca aizvien tuvāk. Stēms vēroja, kā viņa tuvojas. Jo tuvāk viņa nāca, jo mazāka izskatījās. Viņa sīkā, saniknotā, sāpinošā, vulgārā sieva. Gaiss pulsēja no viņas dusmām, tās sprēgāja acis, izstaroja no matiem, balss kļuva aizvien skaļāka. Mopsis, kuru šādas scēnas vienmēr bija šausminājušas, meklēdams glābiņu, palīda zem krēsla un bailīgi lūkojās no turienes.

-   Tu sabaidīji suņus, Konstance, Stēms pieklājīgi ieteicās. Nekliedz! Suņiem tas nepatīk. Man arī! Tavu kliegšanu izdzirdēs kalpotāji.

-   Pie velna viņus! Pie velna tevi! Pie velna sasodītos suņus! Es viņus abus ienīstu. Tāpēc ka tu man tos esi devis. Kristāla kaklasiksna un sarkana saite tikai tu esi spējīgs kaut ko tādu izvēlēties. Tu zini, ka tev ir īstendas gaume? Prasta gaume. Tu pats esi prasts ar savām glumajām manierēm, muļķīgo, samāksloto klanīšanos. Tu domā, ka tevi var noturēt par eiropieti, par džentlmeni? Cilvēki tev aiz muguras par tevi smejas, Montegjū, un es arī smejos. Zini, ko es saku? Es saku: jums viņam jāpiedod. Viņš citādi nespēj. Viņš neko labāku nezina. Viņš uzaudzis graustos. Viņš ir vienkāršs, prasts židiņš.

Konstance nekad agrāk tik dzēlīgi nebija runājusi. Iespējams, viņa saprata, ka aizgājusi par tālu, iespējams, Stērna sejas izteiksme nocietinājušies vaibsti, nicinājums skatienā viņu izbiedēja. Iekliegusies viņa aizsedza seju ar plaukstām.

-   Ak Dievs, ak Dievs, es esmu tik nelaimīga! Es tik ļoti tevi sāpinu! Kaut tu būtu man iesitis kāpēc tu man nesit? Es zinu, ka tu to gribi. Es redzu pēc tavām acīm.

-    Man nav nekādas vēlēšanās tev sist. Ne mazākās.

Stēms pagriezās uz durvīm. Konstance, mēģinādama vīru aizturēt, satvēra viņa roku.

-    Lūdzu, paskaties uz mani! Vai tad tu nesaproti? Es nemaz nedomāju tā, kā runāju. Es to saku, lai tevi sāpinātu, un tikai. Tas ir vienīgais veids, kā varu tev tuvoties, ja tevi sāpinu. Tu esi tik auksts. Vismaz, kad tu dusmojies, es jūtu kaut nelielu atsaucību. Tas ir labāk nekā nekas. Es esmu greizsirdīga, tas arī viss. Tā tagad tu esi apmierināts? Skaidrs, ka esi. Tu arī gribi mani sāpināt. Un sāpini arī. Es nespēju par to pat domāt. Tas tik ļoti neizskatās pēc tevis. Tik zemiski, tik paredzami un sīki. Iegādāt dzīvokli, melot, ka norunāta tikšanās, un šī meitene! Tik prasta meitene. Tik prasts vārds. Blanša. Es neciešu šo vārdu. Ar maniem mīļākajiem vismaz ir citādi zināmā mērā viņi ir tev kompliments. Bet tu tu savāc uz ielas tādu vulgāru, mazu palaistuvīti…

-    Viņa nav palaistuve. Stēms atvēra durvis. Un Blanša ir tikai viņas skatuves vārds. Viņas īstais vārds ir Ursula.

-   Ursula?

Nezin kāpēc šis vārds Konstanti stipri samulsināja. Atkāpusies viņa ar bērnišķīgu ciešanu izteiksmi sejā uzlūkoja vīru.

-   Ursula. Ursula. Ursula kāda?

-   Tev ar to nav nekāda sakara.

-   Ir gan. Ir sakars. Ursula ir labs vārds tikpat labs, cik Konstance. Man ir tāda sajūta, it kā… it kā man nebūtu taisnība.

-   Dārgā, esmu ar mieru visu aizmirst. Ej tagad pie miera!

-    Nē, pagaidi! Pasaki man vēl tikai vienu lietu…

-   Konstance, man nepatīk šīs scēnas. Tās ir bezjēdzīgas. Mēs abi to zinām. Lielāko daļu tu jau esi agrāk teikusi. Daudzreiz.

-   Ak vai, tad tas nozīmē, ka iespējams paredzēt jau iepriekš, ko es sacīšu. Viņa nopūtās. Tevi tas garlaiko, Montegjū?

-    Jā, tas var kļūt nogurdinoši.

-   Ak mūžs, cik nāvējošs teikums! Skumji pasmaidījusi, viņa aizgriezās. Man vajadzēja zināt, ka tu to pateiksi tieši tā. Tik vēsi. Nogurdinoši. Nu labi.

Pats negribēdams, Montegjū apstājās, vērodams, kā sieva acu priekšā pārvēršas. Kā vienmēr, pārvērtība norisa ļoti strauji. Vēl pirms mirkļa ļauna un ķildīga, tagad viņa bija pavisam rāma. Viņa nolūkojās vīram nopakaļ ar bezcerīgu un dziļi nelaimīgu skatienu, kas agrāk Stērnam būtu licis atgriezties pie viņas sāniem. Kad nu viņš to nedarīja, Konstance piespieda vienu mazo, gredzeniem rotāto plaukstu pie sirds.

-   Ak, man tik ļoti sāp! Tu esi pārvērties, Montegjū. Tagad es to saprotu. Kad tas notika… kad tu pārvērties?

-   Vakar. Šodien. Pirms gada. Nav ne jausmas.

-    Bet tu esi pārvērties? Nē, nevajag atbildēt. Es redzu, ka esi. Nu, protams, man to vajadzēja paredzēt. Zini, Moda mani jau reiz brīdināja.

-    Moda ir gudra sieviete. Bet viņa nav nekļūdīga.

-    Varbūt. Varbūt. Montegjū, pirms tu aizej, pirms tu esi gandrīz aizgājis, pasaki man vienu lietu! Nē, lūdzu, neskaties pulkstenī! Es nebūšu rupja, brutāla un briesmīga. Tava mīļākā redzi, cik es esmu pieklājīga? Ko tu viņā esi atradis? Tādu, ko es tev nevaru dot?

Slērns nesteidzās ar atbildi.

-   Man liekas, viņas balsi. Jā, tā ir. Man patīk, kad viņa dzied. Viņai ir ļoti skaista balss.

-   Ak tā. Es saprotu. Konstances acis pildījās ar asarām. Es saprotu. Cik sāpīgi! Tur es ar viņu nevaru sacensties.

-   Tu joprojām esi mana sieva, Konstance, Stēms vienaldzīgi sacīja, saskatīdams priekšā slazdu, par kuru varēja pārvērsties žēlums pret sievu. Viņam vēl arvien bija grūti aiziet, redzot viņas asaras.

-   Joprojām? Joprojām tava sieva? Konstance mazliet sāpīgi saviebās. Man nepatīk šis “joprojām”. Tas mani biedē.

-    Konstance, ir ļoti vēls. Stēms aplika viņai roku ap pleciem.

-    Tu esi nogurusi. Ej gulēt!

-   Ja es sacītu… Viņa palūkojās augšup. Ja es sacītu, Montegjū, ka tevi mīlu, ka es tevi ļoti, ļoti mīlu, vai kaut kas mainītos? Ko tad tu teiktu?

Stēms pārdomāja. Viņš iztēlojās, kāda viņa atbilde varētu būt kādreiz, pirms gada, pirms stundas. Viņš maigi atbrīvoja roku.

-    Mana dārgā, nožēlas pilnā un sirsnīgā balsī viņš atbildēja,

-    man liekas, es teiktu, ka tu šo tik svarīgo atzīšanos esi izteikusi pārāk vēlu.

-    Tu esi pārliecināts?

-    Es baidos, ka jā.

-    Tad es braukšu uz Vintcrskombu. Viņa satvēra vīra roku.

Stērns saudzīgi atsvabinājās no viņas pirkstu tvēriena.

-    Dārgā, viņš sacīja. .Tās ir tavas tiesības. Un tava izvēle.

Kā zināms, Konstance tiešām ieradās manās kristībās. Acīmredzot viņas lēmumu pastiprināja cerība, ka šis brauciens kaut ko mainīs attiecībās ar Slēmu: joprojām nevaru droši pateikt, vai viņa būtu braukusi arī tad, ja Stēms būtu aizliedzis. Iespējams, ka aizliegums neko nebūtu grozījis: aizliegtais Konstanci kārdināja jo vairāk. Viņai patika balansēt uz skandāla robežas. Visādā ziņā 1930. gada sākumā viņa no Ņujorkas aizbrauca. Kristības notika janvāra vidū. Konstances lēmumam piedalīties kristībās un Eklenda atļaujai viņai būt par vienu no krustmātēm sekoja nepatikšanas. Konstance būtu priecājusies, uzzinot, ka Eklends un Džeina, kuri ķildojās reti, šoreiz gandrīz sastrīdējās.

Mana māte Džeina bija pārdzīvojusi smagas dzemdības, pēc kurām ilgstoši jutās savārgusi. Savā sirdī viņa nedēļām ilgi bija pretojusies, ka Konstance būtu par krustmāti, taču pretestība ārēji neizpaudās līdz dienai pirms manām kristībām, dienai pirms Konstances ierašanās.

Visu līta cēlienu Džeina klusēja, lai gan neizskaidrojamas bažas un draudošas nelaimes sajūta bija liela. Todien ārsti uzstāja, ka viņai pēcpusdienas jāpavada gultā, Džeina beidzot nolēma protestēt. Izvēlētais bridis nebija labvēlīgs: Eklends, palīdzējis viņai iekārtoties gultā, gatavojās doties kopīgā pastaigā ar Stīniju un Frediju.

Guļamistabā valdīja klusums. Kamīnā kurējās uguns. Šupulis, kurā gulēja viņas mazulis, atradās gultas galā. Tā bija tā pati istaba ar logu erkerā -, kurā Eklends bija vadījis savas slimības mēnešus. Džeina, atgriezusies Vinterskombā kā līgava, tieši tādēļ bija izvēlējusies šo istabu.

Mazulis bija piedzimis šajā istabā. Šajā pašā istabā izaicinot sava laika un savu aprindu tradīcijas Eklends un Džeina gulēja. Istabu pildīja viņu abu laulība. Eklends gulēja gultas kreisajā pusē, Džeina labajā. Ja Eklends neatradās blakus, viņai radās grūtības aizmigt, nejūtot sev pie sāniem viņa ķermeņa nomierinošo siltumu. Viņu abu atšķirīgās individualitātes šajā istabā, šajā gultā saplūda vienā.

Džeina palūkojās uz logu erkerā, uz šūpuli, uz sarkanajām oglēm kamīnā. Eklends pieliecās, lai viņu noskūpstītu. Zinādama, ka brīdis ir pavisam nepiemērots un visāda ziņā novēlots, Džeina ķērās pie racionālu iebildumu izklāsta, pati saprazdama, ka nemiera sajūtas cēlonis ir iracionāls. Džeina izteicās, ka doma par Konstanti kā krustmāti viņu satraucot. Krustmātei un krusttēvam noteikti jābūt kristiešiem ja tie neesot kristieši, ceremonija zaudējot savu jēgu. Konstance, viņa sacīja, bumīdama pirkstos palagu, pati apgalvojot, ka esot ateiste, un pēdējā Vinterskombas apciemojuma laikā kategoriski atteikusies apmeklēt baznīcu.

-   Eklend, Džeina gurdeni sacīja. Ak, Eklend, kāpēc tu piekriti? Es to nespeju saprast.

Eklends, kurš pats īsti nezināja, kāpēc piekritis, ja nu vienīgi tāpēc, ka brīdī, kad Konstance uzstājusi, vienkāršāk esot licies nestrīdēties pretī, un kurš pats vēlējās, kaut tā nebūtu darījis, kļuva ērcīgs. Bērnam esot vajadzīgi divi krusttēvi un divas krustmātes, viņš norādīja. Mani krusttēvi būšot Vekstons un Fredijs, taču ne viens, ne otrs ar kristietisku dedzību neizceļoties.

-   Fredijs iet baznīcā, sacīja Džeina. Kad viņš ir Vinterskombā, viņš iet baznīcā.

>

-   Dieva dēļ, dārgā! Viņš to dara pieklājības dēļ, tāpēc ka mēs ejam. Bet Vekstons nekad nepiebiedrojas tātad tas nav arguments.

-    Fredijs ir labs cilvēks. Un Vekstons tāpat. Vekstons savā ziņā ir reliģiozākais cilvēks, kādu es pazīstu. Nē, Eklend, es to nespēju izskaidrot.

-    Es saprotu, dārgā, ka tu nespēj. Tāpēc ka tas nav loģiski. Manuprāt, patiesais iemesls ir tāds, ka tev nepatīk Konstance. Kāpēc neatzīties godīgi?

-    Tā nav taisnība. Nav tā, ka man viņa gluži nepatiktu. Man tikai šķiet, ka izvēle nav pareiza. Viņa nespēs saprast šī notikuma patieso jēgu. Un turklāt ko mēs darīsim ar Modu?

-    Es tev jau teicu. Moda piekrita ierasties.

-   Es tam nespēju noticēt. Ne Konstances sabiedrībā. Bet, ja ari viņa ieradīsies, Konstanti viņa iznīcinās turpat pie kristāmtrauka.

Eklends pasmaidīja.

-   Nē, to viņa nedarīs. Viņa man apsolīja, ka uzvedīsies labi. Turklāt viņa arī ir krustmāte. Viņa Konstanci ignorēs, ja tas tevi uztrauc.

-   Cik šausmīgi! Cik nepatīkami! Kristībām jābūt priecīgām. Godināšana, pateicība, solījums un tagad tas viss atkrīt. Moda ienīst Konstanci, un Konstance ienīst viņu. Baznīcu pildīs naids, dusmas un aizvainojums, kad tas būtu jāpilda Dievam. Mēs gribējām kaut ko solīt mūsu mazuļa nākotnes vārdā, turpretī uzvandīsim pagātni. Atsāksim vecos rēķinus. Eklend, lūdzu! Džeina ar grūtībām atslējās spilvenos un saņēma Eklenda roku. Lūdzu, Eklend, vai mēs kaut tagad nevarētu to novērst?

-    Mīļā, kas darīts, padarīts. Vairs nekas nav maināms. Konstances kuģis pienāca jau vakar. Pašlaik viņa ir Londonā. Rīt viņa būs šeit. Ko tad lai es viņai saku? “Atvaino, bet tu veltīgi mēroji trīstūkstoš jūdzes, mēs esam pārdomājuši, tu nederi par krustmāti!” Dārgā, to es nevaru. Ja tu pati būtu padomājusi, tu man neprasītu.

-    Pat manis dēļ ne?

-    Nē. Pat ne tevis dēļ.

-    Pat ne Viktorijas dēļ?

-               Pat ne Viktorijas dēļ. Noliecies viņš noskūpstīja Džeinas pieri.

-     Viktorijai, dārgā, no tā ne silts, ne auksts tu par velti satraucies. Es savus krustvecākus atceros ar lielām grūtībām katrā ziņā no viņiem liela jēga nav bijusi. Jādomā, ka viņi pasnieguši tradicionālo kristību dāvanu un ar to arī viņu līdzdalība beigusies. Esmu pilnībā pārliecināts, ka ar manu garīgo attīstību viņi sevi nav apgrūtinājuši.

-    Kaut tu vienmēr visu neizsmietu! Džeina atlaida viņa plaukstu.

-    Es nemaz neizsmeju. Vienīgi tu reizēm izturies pārāk svinīgi.

-    Man tas ir svarīgi. Vai tas ir kas slikts, ja izturos svinīgi pret to, kas man svarīgi?

-   Nē. Droši vien nav. Tomēr nav īpaši iejūtīgi atteikt Konstancei tikai tāpēc, ka viņa neiet baznīcā. Man likās, ka debesis priecājas par katru atgrieztu grēcinieku…

-    Pārstāj, Eklend!

-   Paklau, varbūt Konstance nožēlos grēkus. Nekad nevar zināt. Kristības var atstāt uz viņu labvēlīgu iespaidu. Kā zibens spēriens, vīzija ceļā uz Damasku. Galu galā, viņa vēl var kļūt par paraugkrustmāti.

-    Tev šķiet, ka tas ir iespējams?

-    Nē, mīļā. Manuprāt, tas ir absolūti neiespējami. Taču tā Kunga ceļi ir neizdibināmi, kad Viņš dara brīnumus. Nekad nevar zināt.

-   Tu mani biedē. Džeina novērsās. Reizēm tu mani biede. Tā tu mēdzi darīt pirms daudziem, daudziem gadiem.

-   Ko darīt?

-    Jokot. Jokot tā, ka tavi joki atgādina zaimus.

-    Varbūt tāpēc, ka es neticu zaimiem. Eklends piecēlās un nepacietīgi atmeta ar roku. Esmu redzējis zaimus. Zaimi ir tas, ko cilvēki dara, nevis ko viņi saka. Tu to zini. Tu arī to esi redzējusi.

Iestājās klusums. Eklends piegāja pie loga, un Džeina domāja par to, ko viņš pašlaik redz mežu un ezeru vai karu. Viņa zināja, ka Eklends joprojām bieži redz karu tāpat kā viņa pati.

Laukā bija skaidra, auksta diena. Eklends, kam gaisma krita sejā, joprojām izskatījās ļoti jauns. Džeina tikko bija pārkāpusi pār četrdesmit gadu slieksni: Eklendam ši grūtā dzimšanas diena vēl bija tikai gaidāma. Reizēm Džeinai likās, ka šī atšķirība gados pieaug ar katru aizgājušo gadu. Kādēļ sirmums parādījās viņas, nevis Eklenda matos? Eklenda sejā atspoguļojās pagātne: tajā rievas bija ievilkusi viņa slimība, atmiņas par karu, viņu laulības smagie brīži, divi zaudētie mazuļi, pieaugošās naudas grūtības, darbs, kuru Eklends bija uzņēmies un pēc tam pametis.

Jā, šīs pēdas varēja manīt vīra sejā, kad viņš bija noguris vai nomākts. Taču citreiz, kad viņu iedvesmoja kāds jauns projekts kā zemes īpašums vai jaunas bāreņu patversmes ideja -, šis pēdas gandrīz pazuda. Tad viņa kustības kļuva steidzīgas un impulsīvas kā agrāk, runa strauja un dedzīga. Viņš vienlaikus izskatījās jauns un pusmūža gados: Džeinu šī kombinācija sāpināja. Viņa reizēm domāja: viņš ir jauns vīrietis, kas piesaistīts novecojošai sievai.

Šī doma viņu pildīja ar skaudru grūtsirdību. No jauna atlaidusies spilvenos, viņa aizvēra acis, pūlēdamās aizturēt asaras. Viņa ienīda un nicināja šīs asaras, kuras kā svešķermeņi uzradās vienmēr pašos negaidītākajos brīžos, šo nekontrolējamo ķermeņa reakciju. Nelīdzēja ārstu uzmundrinošie vārdi, ka viņas vecumā pēc smagām dzemdībām šāda depresija neesot nekas neparasts.

-   Mīļā! Eklends bija pamanījis asaras un, pienācis pie gultas, apņēma viņas plecus. Mana vismīļākā, neraudi! Piedod, ka pirmīt tā runāju. Paklau, ja tas tev tik svarīgi, es darīšu, kā tu teici. Labāk es sāpinu Konstanci nekā tevi. Pie velna Konstanci! Es piezvanīšu viņai uz Londonu. Vēl var paspēt. Es viņu aizkavēšu. Es teikšu, lai viņa nebrauc. Te būs Vinnija. Lai Vinnija kļūst viņas vietā par krustmāti.

-   Nē, Eklend. Lai paliek! Džeina piecēlās sēdus un, noslaucījusi j acis, nožēlas pilna, sacīja. Aizmirsti, ko es teicu. Tev katrā ziņā ir taisnība. Esmu uzvedusies muļķīgi un nelabestīgi. Es jūtos veca laikam

tur tā vaina. Veca un kaprīza. Pilnīgi neciešama sieviete. Atvaino! Tev jāiet, citādi nokavēsi pastaigu.

-    Veca? Tu neizskaties veca. Eklends viņu viegli sapurināja.

-    Eklend, lūdzu, nemelo! Man ir acis. Es varu ieskatīties spogulī.

-Tu esi skaista. Tavi mati ir mirdzoši. Tava āda ir maiga. Tavas acis

izstaro gaismu. Redzi, es gribu noskūpstīt tavas acis, tāpēc ka es tās mīlu un es nespēju skatīties, ka tu raudi. Tā, tagad tu saproti? Tu izskaties gandrīz tikpat jauka kā tava meita.

Džeina pasmaidīja. Eklend, viņa nemaz neizskatās jauka. Mēs abi to zinām. Es viņu mīlu no visas sirds, bet fakts paliek…

-    Tagad ir labāk. Kāds paliek fakts?

-   Fakts paliek fakts, ka viņai ir ļoti maz matu. Patiesībā viņai ir gandrīz plika galva. Un sarkana seja, it sevišķi, kad viņa raud. Un viņa ir kaulaina. Tas tev jāatzīst, Eklend. Mums ir kaulaina meita.

-   To nu gan es neatzīšu. Ni un ni. Eklends piecēlās un, piegājis pie gultas, noliecās pār bērna gultiņu. Pašlaik viņa neraud. Viņai nav sarkana seja. Viņas austiņas ir kā smalkākie gliemežvāki. Viņai ir nadziņi pirkstu galos. Viņa var satvert manu pirkstu, bet es viņai nepieskaršos, jo tad viņa var pamosties. Un brēkt. Turklāt… Viņš pieliecās tuvāk.

-    Kas turklāt?

-    Viņai uzradušies vasarasraibumiņi. Uz deguna. Tāpat kā tev. Un rudi mati.

Pienācis pie Džeinas, viņš saņēma tās plaukstas.

-    Apsoli man, ka vairs neraudāsi!

-   Es nevaru. Es esmu sentimentāla. Kristībās es noteikti apraudāšos.

-   Labi. Tu drīksti nobirdināt vēl dažas asaras. Bet tikai dažas. Un vairāk ne līdz pat…

-    Līdz pat kam?

-    Nu, jādomā, līdz viņas kāzām. Tad jau visas mātes raud savu meitu kāzās, vai ne?

-   Tas varētu būt pēc divdesmit gadiem, pat vairāk.

-    Nūjā.

-Tik ilgi bez asarām…

-   Divdesmit gadus? Divdesmit gadi nav nekas. Padomā, cik mums laika priekšā! Trīsdesmit gadi. Četrdesmit. Dod man roku!

Eklends noskūpstīja viņas plaukstu, aizvēra to un palūkojās uz Džeinu.

-    Zini, par ko es domāju, kad viņa piedzima?

-    Nē, Eklend.

-    Es domāju… Viņš meklēja vārdus. Es domāju par visu to, ko neesmu izdarījis. Par visu, ko mana ģimene no manis gaidīja. Es domāju par savu māti un to, kādu vilšanos viņai esmu sagādājis…

-    Eklend, tu neesi viņai sagādājis vilšanos…

-   Esmu. Un tas nemaz nav svarīgi vai tad tu nesaproti? Nekas nav svarīgi. Tomēr no tā visa divas lietas esmu izdarījis pareizi. Esmu apprecējis tevi, un mums ir dāvāta viņa. Viņš pamāja uz šūpulīša pusi. Droši vien tas nemaz nav tik daudz. Galu galā, bērni dzimst arī citiem. Bet man tas ir ļoti daudz. Esmu paveicis kaut ko… paliekošu. Zini, es priekšroku dotu viņai, nevis iespējai uzcelt pilsētu, uzgleznot gleznu vai pārvaldīt karaļvalsti. Es atdotu jebkuru no Vekstona dzejoļiem tie ir brīnišķīgi, bet tie nav nekas salīdzinājumā ar viņu. Ar mums. Man liekas, tas ir tikpat labi, jo es nekad nerakstīšu, nevaldīšu, nedz ari atstāšu lielu iespaidu uz pasauli vairs ne. Viņš ciešāk satvēra Džeinas plaukstu. Es ceru, tu neņem ļaunā. Neņem? Varbūt tu ņem ļaunā? Varbūt tu dotu priekšroku godkārīgākam vīram?

-   Es nedodu priekšroku nevienam citam vīram. Nekad. Nevienam. Tu to zini.

Tagad savukārt Džeina cieši satvēra viņa plaukstas, un Eklends, redzot viņas sejā raksturīgo, apņēmības pilno izteiksmi, spēku, kas viņam pašam, kā reizēm likās, vairs nepiemita, nolieca galvu un piekļāva to viņas krūtīm. Džeina noglāstīja viņa matus. Kamīnā kvēloja ogles. Eklends nodomāja: tāds izskatās miers.

Pēc brīža viņš piecēlās un noskūpstīja sievu.

-   Tagad nu es iešu. Fredijs un Stīnijs būs nogaidījušies. Esam iecerējuši tālu gājienu līdz Haleja lauka viņam galam. Apsoli man, ka mēģināsi iemigt. Varbūt pasaukt Džennu, lai viņa pasēž pie tevis?

-Jā. Man patīk, ja viņa ir blakus. Viņa ada, un es dzirdu, kā knikšķ adāmadatas.

-    Jūs abas esat ļoti tuvas. Eklends domīgi viņu uzlūkoja.

-   Viņa ir mana draudzene, Eklend. Es to jūtu un esmu priecīga, ka viņa tagad dzīvo pie mums. Man nepatika, ka viņai jādzīvo tajā mājā.

-   Jā. Patiešām, varbūt tev taisnība. Viņš vilcinājās. Tad es viņu pa ceļam palūgšu.

-   Paldies! Man tik ļoti nāk miegs. Paraug, man acis krīt ciet. Es tūlīt aizmigšu.

-   Es tevi mīlu. Eklends viņu vēlreiz noskūpstīja. Es tevi mīlu, viņš sacīja, un man tik ļoti nepatīk ar tevi strīdēties.

No visiem trim brāļiem Eklends gāja visātrāk. Ejot cauri mežam un šķērsojot tiltu, viņš tiem bija nedaudz priekšā, bet, kad viņi nonāca kalna pakājē, attālums starp viņiem pieauga. Viņš gāja tik uz priekšu, un attālums pieauga vēl vairāk. Stīnijs soļoja Eklendam aiz muguras, mulsi raudzīdamies apkārt, it kā lauku ainava viņam sagādātu pārsteigumu. Fredijs, būdams miesās drukns, noslēdza gājienu. Viņš jau smagi elsa.

Stīnijam mugurā bija nejēdzīgs mētelis, ap kaklu divas zīda šalles uit rokās cūkādas cimdu pāris, līdzīgs tam, kas pirms gadiem tik ļoti bija aizvainojis Zēnu. Viņš tikko bija ielidojis no Parīzes, kur bija izcīnījis kārtējo cīņu ar Konrādu Vikeru, un tādēļ daiļskanīgi žēlojās vispirms par Vikera slikto raksturu un pēc tam par lidojumu.

Fredijs mēģināja izšķirties, vai Stīnija gaita vairāk atgādina teciņus vai slīdsoli, un nonāca pie secinājuma, ka abus. Viņš sarauca pieri, vērodams Stīnija dzeltenos cimdus, kuri viņā izraisīja tikpat spēcīgus iebildumus kā Zēnam. Tomēr Fredijs brāli pārāk nekritizēja. Viņam patika ģimenes kopā sanākšanas, un viņš iegriezās Vinterskombā, kad vien varēja.

Nonācis pakalna virsotnē, Eklends uzgaidīja brāļus. Fredijs nodomāja, ka viņš izskatās tik laimīgs un bezrūpīgs, kāds nav redzēts gadiem ilgi. Viņa seju klāja lauka darbos gūts iedegums. Viņš gāja lieliem soļiem un aizrautīgi runāja par govīm.

Fredijs gandrīz nekļūdīgi varēja teikt, ka pirms diviem gadiem tika runāts par aitām. Un gandrīz tikpat nekļūdīgi viņš varēja teikt, ka ar aitām nebija veicies. Frediju tas nesatrauca. Lai nu ko, bet iluzora un bieži vien īslaicīga entuziasma lēkmes viņš spēja saprast: viņu pašu tās mēdza piemeklēt. Kad Eklends sāka runāt par govīm, Fredijs tikai prātīgi māja ar galvu. Viņš jutās radniecīgs brālim.

Par Slīniju to nevarēja sacīt. Stīnijs gan labprāt pieņēma brāļa naudu, jo viņa paša daļa jau sen bija izsīkusi, bet nauda Stīnija augsto prasību apmierināšanai un, pēc Fredija ieskatiem, Eklenda pienākums ir tās apmierināt, ja jau neviens cits neapmierina, nebūt nepasargāja viņu no Stīnija mēles.

-    Dieva dēļ, Eklend, viņš sacīja pašā kalna galotnē. Vai mums tiešām tas viss jāklausās? Tu runā kā zemnieks.

-   Es arī esmu zemnieks. Es cenšos būt zemnieks. Kaut kas taču jādara ar visu šo zemi. Eklends apsēdās uz aploka malas un aizdedza cigareti.

-   Bet tev tas nepiestāv. Esmu pārliecināts, ka tu nezini, par ko runā. Turklāt tu esi pārāk liels optimists. īsti zemnieki nekad nav optimisti. Tic ir mūžam drūmi ļaudis.

-   Es nespēju būt drūms. Ne jau šodien. Es esmu tēvs. Fredijs saprot tu saproti, Fredij?

-   Iedod vienu cigareti! Tēvs? Slīnijs iebāza cigareti iemuti. Nespēju iedomāties, kāpēc tu ar to tik ļoti lepojies. Tēvi ir daudzi. Lielākā daļa vīriešu ir tēvi. Kāda tur atšķirība?

-   Vienalga. Es jūtos kā tēvs. Es… kliegšu, lai viņas vārds atbalsojas kalnos… Uzkāpis uz aploka malas, Eklends iekliedzās. Viktorija! viņš sauca. Viktorija!

Eklenda kliedzienu atbalsoja mežs. Kalni atbalsoja bērna vārdu. Eklends samulsis, apzinādamies, ka viņa rīcība bijusi ekstravaganta, nokāpa no aploka malas un, atspiedies pret to, piemiedza acis, ar skatienu mērodams savus laukus. Viņš juta, ka mīl šos laukus. Tie vairs nebija pretinieks, ar ko jāclnās, drūmas, neauglīgas vietas, kas nekad nedeva pienācīgu ražu, lauki, kas nepadevās viņa pūliņiem. Tie bija kļuvuši par vērtību, kas jānodod tālāk. Viņš pārdomāja, vai var atļauties to pateikt skaļi, bet, sastapies ar Stīnija zilo acu auksto skatienu, nolēma labāk neteikt.

-    Tētim patika šī vieta. Ari Fredijs atspiedās pret aploka malu.

-    Viņam patika stāvēt tieši šajā vietā. Vienu vai divas reizes es šeit biju atnācis kopā ar viņu.

-   Droši vien viņam patika. No šejienes var pārredzēt visu īpašumu. Tas izskatās liels. Viņam patika tēlot svarīgu personu.

-    Aizveries, Stinij! Savā ziņā viņam bija taisnība. Viņš nemaz nebija tik slikts.

-    Vai tad es teicu, ka viņš bija slikts? Es tikai sacīju, ka viņam patika būt par svarīgu personu, par ķeizariņu savos īpašumos. Tas atbilst patiesībai. Es arī viņu mīlēju, Fredij. Viņš mani darīja vai traku, bet es viņu mīlēju. Mazlietiņ. Nu, vairāk nekā mazlietiņ. Stlnijs nopūtās.

-    Nedomāju, ka viņš to pamanīja. Viņu dzina ārprātā mani mati. Man liekas, viņam nepatika, ka tie ir tik blondi. Manuprāt, tieši matu ārkārtējais blondums viņu satrauca. Bet, kas bijis izbijis. Viņš ievilka dūmus. Kad ierodas Vekstons? Jauki būs atkal sastapties.

-    No rīta. Eklends, galvu nepagriezis, atsaucās. Tad pat, kad Konstance. Un Vinnija. Moda piebrauks atsevišķi. Viņa ieradīsies uz ceremoniju un tūdaļ pēc tās dosies atpakaļ. Būtu labi, Stinij, ja tu par to neizteiktos.

-   Vai tad es grasos izteikties? Stīnijs uzmeta abiem brāļiem aizskartas nevainības pilnu skatienu. Zini, ja man gribas, es varu būt pat ļoti smalkjūtīgs. Ārkārtīgi smalkjūtīgs. Es par Montegjū pat neieminēšos.

-                Būs jau labi, pēc sava paraduma samierinoši sacīja Fredijs.

-    Pagajis tik ilgs laiks. Moda būs nevainojama. Kā vienmēr.

-    Draudziņ, es ne mirkli nešaubos, ka Moda būs cēlsirdības iemiesojums. Ne jau par Modu es uztraucos. Par Konstanci. Konslance dievina scēnas. Viņa nespēj dzīvot, ja neizdara kaut ko īsti riebīgu. Varbūt tādēļ viņa šeit ieradīsies…

-   Viņa ieradīsies, lai kļūtu Viktorijas krustmāte. Viņa uzstāja, un es tam piekritu. Ilgi jau viņa nepaliks. Divas dienas, augstākais, trīs. Un tu, kā vienmēr, pārspīlē, Stīnij. Konstance šeit viesojusies neskaitāmas reizes. Viņa ierodas katru gadu un ne reizi nav sarīkojusi nekādu skandālu.

-   Jā, bet tad viņa bija kopā ar Stēmu. Stēms viņu uzrauga. Bet šoreiz viņš nebrauc.

-   Konstances vīrs nav vienīgais, kas spēj viņu uzraudzīt! Eklends aizkaitināts atteica. Ja vajadzīgs, ari es varu viņu uzraudzīt, un Fredijs palīdzēs, vai ne, Fredij?

-    Šķiet, ka jā. Fredija balss neskanēja pārliecinoši. Es centīšos. Bet es viņu tik ilgi neesmu sastapis. Es vairs īsti neatceros, kāda viņa bija.

Stīnijs nebilda ne vārda, tikai mīklaini pasmaidīja, acīmredzot ar nodomu kaitināt. Kāpjot lejā, viņš atspiedās pret Fredija roku. Fredijs, cenzdamies neatpalikt no Eklenda, aiz piepūles elsa.

Kad viņi sasniedza kalna pakāji, sāka strauji saļumst. Tikuši pāri upei, viņi devās pa laku, kas veda garām Džeka Henesija mājelei atpakaļ uz ciemu un mežu.

Dārzs pie Henesija mājas bija ļoti aizaudzis: pāri takai un gar sienām stiepās nezāles. Jumts bija ielīcis. Tumši melnēja logi bez aizkariem.

-    Kāds nejēdzīgs grausts, sacīja Stīnijs, kad viņi droši bija tikuši garām. -Eklend, pagaidi mūs! Vai Henesijs joprojām tur dzīvo?

-   Jā, Viņam tur patīk. Eklends atskatījies paraustīja plecus. Viņš pieprasīja šo būdu, kad atgriezās no kara. Liekas, viņam tā ir piemērota. Tu taču zini, ka viņš nav gluži normāls. Viņā ir kaut kas no vientuļnieka.

-    Un kā tad Dženna? Vai tā ir taisnība, ka Henesijs viņu sitot? Godīgi sakot, es nemaz nebrīnītos. Man, viņu redzot, vienmēr šermuļa skrējuši pār kauliem.

-    Henesijs viņu piekāva pagājušonedēļ. Es nedomāju, ka viņam tā būtu parasta lieta. Trakums sākas, kad viņš iedzer, bet, šā vai tā, Džeina to nokārtoja. Dženna tagad dzīvos pie mums: viņa auklēs Viktoriju. Labums liks gan viņai, gan mums. Iesim…

Eklends devās tālāk.

-     Tev kaut kas jādara ar to graustu, Eklend, sacīja Stinijs, laizdamies teciņus, lai tiktu viņam līdzi. Vienā jaukā dienā tas ņems un uzkritīs Henesijam uz galvas. Un šīs mājas arī. Viņi apstājās, nonākuši līdz ciema malai. Stīnijs, aplaidis apkārt skatienu, nopūtās. Ne pēc kā neizskatās, Eklend. Iespējams, ka es vienkārši kādu laiku te neesmu bijis, bet izskats ir baismīgs. Tāda sajuta, ka puse māju stāv tukšas.

-    Puse no tām ir tukšas. Eklends īgni pameta ar roku. Tu gribi zināt, kāpēc, Stīnij? Tās ir tukšas tāpēc, ka puse darbaspēka no šejienes ir aizgājusi. Jo es nevaru atļauties maksāt algas, lai cilvēki te dzīvotu. Tu jau zini, ka neviens tās negrib pirkt…

-    Bet kādam taču tās mājas, bez šaubām, jāgrib? Rakstniekiem… gleznotājiem… dzejniekiem šo aprindu cilvēkiem. Keramiķiem! Keramiķiem patīk šādas vietas. Tu varētu mājas savest kārtībā. Es atceros, kā te izskatījās. Te bija tāda īpaša, feodāla burvība. Te auga dārzeņi. Rindām kāršupupas un kāršrozes…

-    Kungs, apžēlojies, Stīnij!

-    Bet bija taču, Eklend! Es tikai piezīmēju. Tā ir taisnība. Tu esi ļāvis šai vietai iet uz grunti.

-    Stīnij! Bija karš. Eklends izdvesa nopūtu, kam vajadzēja apliecināt, ka viņš izvests no pacietības. Vai tu to saproti? Reizēm man ta vien liekas, ka ne. Pamēģini vismaz iedomāties. Visi šie ļaudis, kas šeit strādāja, kas dēstīja pupas un kāršrozes, vai tu zini, cik no viņiem atgriezās? Nē, protams, tu nezini. Tu esi pārāk aizņemts, apkārt slaistīdamies. Viņš aizgriezās. Baznīcā ir piemiņas plāksne. Rit vari apskatīties. Saskaiti, cik cilvēku neatgriezās. Kāpēc tu to negribi zināt?

-    Ak šis karš, šis draņķīgais karš! Stīnijs pacēla balsi. Man metas nelabi, jau dzirdot par šo sasodīto karu. Jūs ar Džeinu par to vien runājat. Pat Vekstons velk to pašu meldiņu. Dieva dēļ! Karš ir beidzies. Tas ir beidzies jau pirms divpadsmit gadiem…

-    Beidzies? Tev šķiet, ka tas beidzies? Eklends, pagriezies atpakaļ, cieši satvēra Stīniju aiz rokas un pavērsa viņu pret postažu. Tu tikai paskaties, Stīnij! Un vienreiz padomā. Karš nebeidzās 1918. gadā. Tas bija tikai sākums. Paskaties uz savu ciematu, Stīnij! Paskaties, paskaties vērīgāk! Zini, kas tas ir? Neliels karalauks pašā Vinterskombas sirdī. Tu zini, kas uzturēja šo vielu? Procenti no ieguldījumiem. Zemi nodokļi. Lēti kalpi. Smieklīga ārpuslaika feodālā uzticība. Viss ir mainījies. Un es pat priecājos, ka tā. Un tomēr nespēju ļaut, lai viss rit savu gaitu. Es turpinu balstīt šo vietu, cenšos to atgriezt pie dzīvības. Mana sieva iegulda naudu, bet es ieguldu cenšos ieguldīt savu enerģiju. Ar katru gadu tas kļūst aizvien grūtāk un izmaksā aizvien dārgāk. Un arī tu kļūsti aizvien dārgāks. Tev to vajadzētu atcerēties, Stīnij.

-    Tas nav godīgi! Stinijs ievaimanājās. Man nepatīk, ka tu tā runā. Tik mierīgi un nežēlīgi. Es cenšos! Es teicu, ka mēģināšu taupīt. Es mēģinu taupīt. Ja tētis būtu labāk kārtojis lietas, man nekas nekaitētu. Kā es varēju zināt, ka puse naudas ies zudumā? Mamma vienmēr sacīja… Stīnija balss aizlūza pie augstas nots. Piepeši no acīm izsprāga asaras un sāka plūst pa vaigiem. Paskaties, ko tu izdarīji! Tu mani saraudināji. Ak tu velns…

-Tev jau asaras viegli birst, Stīnij. Cik es tevi atceros.

-    Zinu. Es tur neko nevaru padarīt. Stīnijs izšņauca degunu un, noslaucījis acis, ar cieņu uzlūkoja Eklendu un Frediju. Man tāda daba. Ja cilvēki pret mani nežēlīgi izturas, es raudu. Man nav lielas jēgas pūlēties būt vīrišķīgam, vai ne? Un asaras ir neliekuļotas. Ja jūs gribat zināt, es raudu par kāršrozēm un idilli, kuras patiesībā nekad nav bijis…

-   Un par sevi, Stīnij, neaizmirsti to!

-    Kā tad, par sevi arī. Es zinu, ka esmu vājš. Bet nav jau nekāds prieks dzīvot uz citu rēķina…

-    Stīnij, tu esi neciešams! Eklenda balss bija atmaigusi. Viņš viegli paraustīja plecus, it kā nopurinādams pēdējās dusmu paliekas, un pagriezās, lai ietu. Labāk dosimies atpakaļ. Nav nekādas jēgas strīdēties. Iesim, pēc mirkļa iestāsies tumsa!

-    Saki, ka esi man piedevis. Stīnijs aizsteidzās viņam nopakaļ un satvēra aiz rokas. Turpini! Saki, ka es esmu idiots, briesmīgi vieglprātīgs sabiedrības tauriņš, egoistisks un neciešams cilvēks un ka tu man piedod.

-    Tu esi nagla dibenā.

-Un tavs brālis…

-   Labi jau, labi. Eklends nopūtās. Tu esi nagla un mans brālis. Un es tev piedodu. Kālab gan ne?

-                Pasaki ari kaut ko jauku! Stīnijs ieķērās Eklendam elkonī.

-    Saki nu, es nezinu, ko. Saki, ka tev patīk mani dzeltenie cimdi.

-    Stīnij! Melot es nevaru. Tavi cimdi ir sasodīti riebīgi.

-     Tas jau ir labāk. Stīnijs uzgavilēja. Tagad jūtos gluži iepriecināts. Nāc, Frcdij! Paskaties uz mums visiem trijiem! Trīs brāļi! Vai tas nav jauki? Viņš uzmeta abiem pēc kārtas šķelmīgu skatienu. Kā jums liekas, ko mēs tagad darīsim? Iesim uz mājām dzert tēju vai parunāsim par Maskavu?

Fredija teātra zināšanas līdz Cehovam nesniedzās. Viņš neuztvēra Stīnija piebildi, bet, sapratis, ka ķilda beigusies un naidīgums izdzisis, pasmaidīja un sāka svilpot. Strīdi viņam nepatika, bet jautājums par tējas dzeršanu saistīja uzmanību.

-    Varbūt iesim cauri mežam? viņš ierosināja, nonākot līdz vietai, kur taka sazarojās. īsākais ceļš ved caur izcirtumu. Iesim! Man gribas ēst.

Taču, viņam par pārsteigumu, ne Eklcnds, ne Stīnijs nesteidzās piekrist.

-    Necik daudz ātrāk jau nebūs… ierunājās Eklends.

-    Būs gan. Mēs ietaupīsim vismaz desmit minūtes. Kas noticis?

-    Nekas. Eklends sastomījās. Patiešām nekas. Tikai es parasti neeju pa šo ceļu…

-               Atriebīgais Šaukrosa rēgs! Stīnijs mazliet nervozi ieķiķinājās.

-    Es nekādā ziņā pa to ceļu neiešu. Man nenāk ne prātā piekrist. Es esmu briesmīgs gļēvulis — it īpaši, kad tumšs. Mežs tajā vietā ir patiesi šaušalīgs.

-   Neesi smieklīgs! Fredijs nogriezās pa taciņu, kas veda cauri mežam, domādams par ceptām smalkmaizītēm. Par iekurtu kamīnu. Tēju. Varbūt būs pīrāgs. Dieva dēļ, kas ar jums abiem noticis? Es neticu rēgiem, tāpat kā jūs. Iesim ātrāk!

Viņš devās pa taciņu uz izcirtuma pusi. Eklends negribīgi sekoja. Stīnijs izgrūda sirdi stindzinošu brēcienu, no kura Fredijs salēcās.

-    Pagaidiet mani, viņš sauca. Pagaidiet mani!

Nonākuši līdz izcirtumam, kurā Šaukross bija iekritis slazdā, visi trīs kā sarunājuši palēnināja gaitu. Izcirtuma vidū viņi apstājās.

-    Vai sapratāt, ko es domāju? Stīnija skatiens bija piekalts krūmiem. Te ir baismīgi. Man šermuļi skrien pār kauliem.

Viņš izņēma no kabatas savu sudraba blašķi un, ieņēmis krietnu malku, piedāvāja blašķi Eklendam, kurš ar galvas mājienu atteicās, un Fredijam, kurš to pielika pie lūpām.

Brendijs gandrīz aizsita elpu, bet tad pa visu ķermeni izlija patīkams siltums. Fredijs atdeva blašķi un pavērās visriņķī.

Lai cik smieklīgi, Fredijs juta, ka Slīnijam taisnība. Krēslā koki un krūmi spiedās tuvāk. Pret pelēkajām debesīm iezīmējās koku izstieptās zaru rokas. Draudoši tumsnīja pamežs, žagaru un kritušo lapu kaudzes. Fredijs pētoši pārlaida skatienu apkārtnei, meklēdams, kur īsti varēja atrasties slazds.

Kaut kur tepat, viņš nodomāja, kaut kur šajā pamežā. Viņš nodrebēja. Kad Stīnijs otrreiz pasniedza blašķi, viņš ieņēma krietnu malku un palūkojās uz brāļiem. Eklends stingu un nobālušu seju cieši lūkojās tuvējos krūmos.

-    Tepat tas bija.

Eklends ierunājās tik pēkšņi, ka Fredijs salēcās. Viņš rādija uz žagaru kaudzi.

-    Rau, tur!

-    Tu nekļūdies? Stīnijs iepleta acis.

-    Nē. Tūlīt pa labi no takas.

-    Kā tu to zini?

Stīnijs piepeši pacēla balsi. Eklends, paraustījis plecus, aizgriezās.

-    To tur vajadzēja novākt pēc tam.

-   Es domāju, ka to paveica Ketermols.

-   Es biju ar viņu kopā. Un vēl dažiem. Eklends runāja īsi. Neatceros, ar ko. Droši vien ar brāļiem Henesijiem.

-    Ak! Cik šausmīgi! Stīnijs nodrebēja, vērdamies Eklenda norādītajā virzienā.

-   Jā, tik tiešām. Te bija daudz asiņu. Saplēstas drānas. Darbs nebija no patīkamajiem.

Eklends pagāja dažus soļus uz priekšu un apstājās ar muguru pret brāļiem. Neviens nerunāja. Fredijs juta, ka vieta uz viņiem atstāj īpatnēju iespaidu. Neviens no viņiem nebija gribējis apstāties, bet apstājušies neviens, šķiet, nespēja aiziet. Fredijs sev teica, ka gaišā dienas laikā, spožai saulei spīdot, šī vieta ne ar ko neatšķirtos no citām. Biezējošā krēsla bija tā, kas to darīja draudīgu. Skaļi viņš sacīja ne tik stingrā balsī, kā varēja vēlēties: Iesim tālāk!

-    Vai tu atceries, ko mirstot sacīja mamma?

Jautātājs bija Stīnijs, kurš, liekas, nemaz nebija dzirdējis Fredija ierosinājumu. Viņa skatiens bija pievērsts Eklendam.

-   Jā. Atceros, Eklends īsi atbildēja.

-    Ko tu atceries? vaicāja Fredijs.

Kad pirms dažiem gadiem nomira Gvena, viņš ar pasta lidmašīnām bija Dienvidamerikā. Viņas slimība plaušu karsonis bija īslaicīga. Fredijs, par vēlu brīdināts, Vinterskombā bija ieradies nākamajā dienā pēc matēs nāves. Tas viņu sāpināja toreiz un sāpēja viņam vēl tagad. Stīnijs un Eklends mātes pēdējā stundiņā bija kopā ar viņu. Džeina bija kopā ar viņu. Viņš vienīgais nebija klāt.

Fredijs jautājoši pavērās abos brāļos un no tiem atpakaļ uz krūmiem. Viņa attiecības ar māti aptumšoja kāda brūce, kas bija radusies daudzus gadus pirms viņas nāves. Ta nekad pilnībā nesadzija. Viņš būtu gribējis mātei pirms nāves pateikt, ka mīl viņu. Jā, to viņš būtu gribējis pateikt.

-    Ko mamma sacīja? viņš atkārtoja.

Eklends neatbildēja. Stīnijs nopūtās.

-   Nu, pašās beigās… viņš negribīgi sacīja, viņa runāja par Šaukrosu. Tas bija diezgan murgaini. Māte daudz par viņu runāja.

-    Ak Dievs! Fredijs nokāra galvu.

-               Viņa nebija satraukta, Fredij, sacīja Stīnijs, saņēmis viņa roku.

-    Goda vārds! Viņa bija pavisam mierīga. Bet man liekas man liekas, viņa domāja, ka istabā ir Šaukross. Tev tā neliekas, Eklend? Māte runāja ar viņu.

-   Tu sacīji, ka viņa aizgāja viegli, Fredijs uzliesmoja. Jūs abi tā teicāt. Jūs sacījāt, ka tas notika viegli, ka viņa vienkārši… izdzisa.

-Tā bija. Apmēram. Stīnijs sarauca pieri, kā mēģinādams atsaukt atmiņā notikušo. Likās, viņa aiziet ar prieku. Viņa nepretojās. Bet viņa jau nekam nepretojās. Viņa mēdza iebilst, taču pēc tam tik un tā padevās. Ak Dievs! Kaut mēs nebūtu nākuši pa šo ceļu! Kā mums tas ienāca prātā?

-   Es gribu zināt. Eklend… Fredijs satvēra viņu aiz rokas. Ko viņa teica?

-    Neko. Eklends nokratīja viņa plaukstu. Viņa runāja par Saukrosu, tas arī viss. Tieši tā, kā Stīnijs saka. Ārsta parakstītās zāles viņu apdullināja. Viņa pati nesaprata, ko runā…

-   Jā, tik tiešām… ierunājās Stīnijs. Viņa sacīja, ka tonakt, kad parādījās komēta, Šaukross esot dzirdējis, ka viņa to saucot. Acīmredzot māte te nav bijusi, taču Šaukross dzirdējis viņas saucienu. Pirms nāves viņš mātei to bija pateicis, un tas bija pēdējais, ko viņš tai teica. Mirstot viņa to atcerējās. Tas bija ļoti savādi…

-    Savādi? Kādā ziņā savādi?

-   Viņa šausmīgi satraucās vai ne, Eklend? Man liekas, viņa aptvēra, ka mēs esam istabā. Bija tā, it kā viņa gribētu mums kaut ko pateikt, bet nespēja. It kā viņa baidītos.

-   Viņa bija ļoti slima, Eklends strupi noteica. Nav nekādas jēgas to visu celt augšā, Stīnij. Viņai bija uznācis aptumsuma brīdis… Viņš pārdomāja. Pēc tam viņa iemiga. Beigās tiešām iestājās miers, Fredij. Māte bija… nogurusi. Man šķiet, viņa bija laimīga, ka viss beidzies.

Stīnijs kā šauboties ievilka elpu.

-   Tā ir taisnība, viņš sacīja. Patiešām, Fredij. Kad nomira tētis, man šķiet, ka viņa pārdzīvoja zaudējumu. Mātei viņš bija vajadzīgs, bet kad viņa vairs nebija…

-    Viņa pārstāja cīnīties, Eklends sacīja apdzisušā balsī. Taču vairāk vai mazāk ar mums visiem tā notiek.

-    Ak Dievs! Es esmu tik nožēlojams. Stīnijs pieķērās Fredijam pie rokas. Es ienīstu šo vietu. Kaut mēs nebūtu šurp nākuši! Viss atkal tiek uzjundīts. Paskaties uz mums! Mēs visi katrs savā veidā esam pievīluši viņas cerības. Viņai bija tādi plāni un kas mēs esam? Eklends mēģina izlikties, ka ir lauksaimnieks. Eklends ir caurkritis aristokrāts. Es esmu caurkritis gleznotājs. Fredijs ir…

-     Ak vai, es esmu sliktākais no visiem. Es esmu caurkritis visās lietās. Brāļiem par pārsteigumu, Fredija teiktais izskanēja vienkārši, bez mazākā aizvainojuma balsī. Nav nozīmes gausties, Stīnij, viņš prātīgi turpināja. Turklāt tas pilnībā neatbilst patiesībai. Eklends, par spīti visiem šķēršļiem, joprojām uztur šo vietu. Tur vajadzīga sava veida drosme. Tu varbūt pašlaik neglezno, bet tu arī turies. Tu smīdini cilvēkus. Tu esi tas, kas tu esi. Tu par to neapvainojies arī tas prasa drosmi. Un es… nu, es arī kaut kā kuļos, kā vienmēr. Katrā ziņā es nevienam daudz nekaitēju. Vismaz cenšos. Mēs varējām būt ari sliktāki. Man šķiet, mēs varējām būt sliktāki. Mēs joprojām esam šeit. Mēs neesam cits citu pazaudējuši.

-    Ek, Fredij! Stīnijs pasmaidīja un aplika roku brālim ap pleciem. -Tu esi totāli absurds, vai tu to zini? Tikai tu esi spējīgs nolasīt mums šādu pamācību.

-    Nu un tad? Fredijs braši atteica. Es zinu, ka neesmu nekāds smadzeņu pods. Es runāju taisnību. Mēs esam tādi paši kā visi citi. Labā un sliktā sajaukums. Mēs esam vienkārši… parasti.

-     Un izsalkuši, smaidot iejaucās Eklends. Atceries to, Fredij! Iesim, mēs visi kļūstam sentimentāli, bet Fredijam taisnība. Nav jēgas gausties. Iedomājies tikai, cik daudz ir tādu lietu, par kurām varam būt pateicīgi. Viņš pagriezās. Esmu noilgojies pēc sievas. Esmu noilgojies pēc mazuļa. Un gribu tēju. Iesim, iesim atpakaļ uz mājām!

Fredijam tūdaļ pat uzlabojās garastāvoklis. Viņi atsāka iešanu, vispirms lēnām, tad arvien mundrākā solī. Mežs palika aiz muguras. Ēnas izzuda, pamežs atkāpās. Viņam uznāca piepeši sirsnības uzplūdi pret brāļiem. Lūk, kur atrodas lielais, siltais vilnis viņa krūtīs. Viņš precīzi varēja tajā vielā uzlikt plaukstu uz krūtīm. Šajā ziņā viņi mātei nav likuši vilties, Fredijs nodomāja.

-    Mēs lūdzam Tevi… uzsāka mācītājs.

Viņa redzeslokā iekļuva Konstances cepure cepure, kuru Vinnija bija nosaukusi par šaubīgu un kura mulsināja vikāru, cepure Parmas vijolīšu krāsā. Viņš novērsa skatienu un nokremšļojās.

-          Mēs lūdzam Tevi, kura žēlastība ir bezgalīga, ka Tu žēlsirdībā uzlūkosi šo bērnu, mazgāsi un svētīsi viņu ar Svēto Garu, lai viņa… Viņš uz mirkli apklusa. Būdama nelokāma ticībā, priecīga cerībā un nesdama žēlastību sirdī, spētu tikt pāri šās grūtību pilnās dzīves viļņiem tā, lai galā nonāktu mūžīgās dzīvošanas valstībā, kur valdītu kopā ar Tevi bezgalīgā mūžības pasaulē caur Jēzu Kristu, mūsu Kungu. Āmen!

-    Āmen! klusā balsī atsaucās Konstance.

-    Āmen! atsaucās Vekstons, vērdamies uz Stīnija pusi.

-    Āmen! atbildēja Eklends un Džeina, pārmīdami skatienus un pēc tam kabatlakatiņus.

-    Āmen! atsaucās Fredijs, noraudzīdamies Zēna piemiņas logā.

-    Āmen! atsaucās Stīnijs, domādams par piemiņas plāksni kara kritušajiem, kurā, sekodams Eklenda norādījumam, bija saskaitījis četrdesmit piecus vārdus.

-   Āmen! atsaucās Moda, lūkodamās bērnā.

-   Āmen! atsaucās Vinifreda Hantere-Kūta, pamezdama skatienu uz Frediju.

-   Āmen! atsaucās Dženna no pēdējā sola, kurā sēdēja blakus virssulainim Viljamam.

-   Āmen! atsaucās Džeks Henesijs, kurš sēdēja viens pats baznīcas dibenplānā, vienu tukšo piedurkni akurāti piespraudis labāko svārku priekšai.

Vikārs turpināja lūgšanu. Vikārs bija tas pats, kurš pirms trīspadsmit gadiem bija laulājis Konstanci. Viņš nebija aizmirsis nedz šo gadījumu, nedz Konstanci sievieti, kura bija izteikusi vēlēšanos, lai viņas klēpja sunītis piedalītos laulību ceremonijā. Viņš skaidri atcerējās šo dzīvnieku, kas, nosēdināts Stīnija klēpī, skaļi elsoja lūgšanu laikā, žāvājās himnas laikā un draudīgi apošņāja vienu no soliem, izejot no baznīcas.

Vikārs bija protestējis.

-    Viņš ir viena no Dieva radībām, bija atbildējusi Konstance.

Viņš bija padevies.

Vikārs bija izjutis nepatiku toreiz, un viņš to izjuta tagad. Sašutums nostājās starp viņu un lūgšanas vārdiem. Konstanccs skatiens viņam likās pārāk tiešs un nepiedienīgs. Vikārs pievērsa acis lielajam un labestīgajam, it kā saburzītajam Vekstona stāvam, kura dzeju vikārs apbrīnoja. Gudrs krusttēvs, viņš klusībā noteica, atbalsojot sevī vārdu jēgu. Viņš turpināja.

Anglikāņu baznīcā kristību ceremonijas laikā ir brīdis, kad tā kā bērns neprot runāt krusttēvam un krustmātei jādod solījums viņa vietā. Iepriekš bija norunāts, ka šajā brīdī Fredijs un Moda stāvēs bērnam vienā pusē, bet Vekstons un Konstance otrā. Eklends šo smalkjūtīgo vienošanos ar viņiem jau bija izmēģinājis.

Tomēr, kad pienāca izšķirošais mirklis, notika kļūda. Vekstons, izklaidīgs, domās nogrimis, nostājās nepareizā vietā blakus Fredijam, atstādams Modai vietu blakus Konstancei. Visiem par izbailēm, vikārs uzsāka nākamo ceremonijas daļu, diviem krusttēviem stāvot bērnam vienā pusē un divām sapīkušām krustmātēm otrā.

Moda, kas izrādījās mazāk uzticama, nekā Fredijs bija apgalvojis, uzvedās provokatoriski pieklājīgi. Spiezdama lūgšanu grāmatu pie smalki pašūtā kostīma krūtīm un saraustīdama kažokādas apkakli, kuru bija aplikusi, viņa it kā nejauši katrā izdevīgajā brīdī centās nostumt Konstanci sāņus.

Moda bija gara. Konstance ne. Konstancei skatu uz bērnu aizsedza Modās plecs un ap kaklu apmestā lapsāda. Tieši Konstances acu augstumā karājās piebāzta, trīsstūraina beigtas lapsas galviņa ar pērlīšu acīm.

-    Mīļie mani, steidzīgi ierunājās vikārs.

-    Es ļoti atvainojos, sacīja sīka, skaidra balss. Es ļoti atvainojos, bet es neko nevaru saskatīt.

Vikārs ieklepojās. Moda nepavirzljās ne par collu.

-    Vienīgais, ko es redzu, uzsvērti pacietīgi turpināja balss, ir plecs. Un beigta lapsa. Es esmu krustmāte. Es labprāt gribētu redzēt bērnu.

-    Ak tā esi tu, Konstance? iesaucās Moda. Tu esi šeit? Es tevi nemaz nepamanīju. Pavisam biju aizmirsusi, cik tu esi maza! Tā vai tagad ir labāk?

Viņa pavirzījās sešas collas pa labi.

-    Liels paldies, Moda!

-   Varbūt plīvurs tev aizsedz skatu, Konstance? Varbūt tu to paceltu uz augšu?

-    Lai cik savādi, Moda, bet es redzu cauri plīvuram. Tādēļ jau plīvuri domāti.

-   Jā. Nu labi. Diez vai šis ir īstais brīdis apspriest cepures.

Moda pagriezās pret mācītāju. Pret mācītājiem viņa nejuta ne mazāko cieņu. Viņas brālis bija uzcēlis šo baznīcu, un tās pastāvēšana bija viņa rokās, un tagad tā atkarīga no Eklenda. Pēc Modās uzskatiem, vikārs strādāja par algu. Viņa to apveltīja ar stingru skatienu.

-    Turpiniet! Moda sacīja.

Vikārs nopūtās un turpināja. Ticis galā ar pirmo lūgšanu, viņš nonāca pie krustvecāku solījumiem un uzrunāja visas četras personas.

-   Vai jūs, viņš vaicāja, šā bērna vārdā atsakāties no velna un visiem viņa darbiem, no pasaules tukšā krāšņuma un slavas, no miesas jutekliskajām iekārēm, ka nedz sekosiet tiem, nedz ļausiet sevi vadīt?

-    Mēs atsakāmies no tiem, atbildēja trīs balsis. Fredijs un Moda atsaucās vienbalsīgi un apņēmīgi. Konstance runāja lēnāk, mazliet atpalikdama no pārējiem. Vekstons nerunāja nemaz. Viņš noraizējies vēroja Konstanti. Vikārs vēlreiz ieklepojās: iespējams, ka lieli dzejnieki drīkstēja būt izklaidīgi. Vekstons atguvās.

-    Ak, piedodiet! Protams, es arī atsakos.

Vekstons nosarka. Vikārs turpināja. Viņš apvaicājās, vai krustvecāki bērna vārdā tic Dievam tam Kungam, Viņa vienīgajam radītajam Dēlam, tam, ka Viņš krustā sists un augšāmcēlies, svētajai baznīcai, svētajai komūnijai, grēku piedošanai un mūžīgajai dzīvei.

-     Tam visam es nelokāmi ticu, atbildēja krusttēvi un krustmātes. Šajā ceremonijas brīdī vismaz tā viņam vēlāk šķita Eklends pamanīja, ka Konstance, par spīti visiem pareģojumiem, bija aizkustināta. Solījumu laikā viņa stāvēja nepakustēdamās, priekšā sakļautām plaukstām. Viņa nenolaida acu no mācītāja un šķita paļaujamies uz viņa vārdiem. Viņas seja bija nopietna, skumja, domīga.

Bērns tika nokristīts, krusts pārmests. Eklends, lūkodamies no savas vietas, redzēja, ka Konstance raud. Viņa raudāja klusu, divas asaras, tad vēl divas izripoja no plīvura apakšas. Eklendu, kurš pats jutās dziļi aizkustināts, šis skats aizkustināja vēl vairāk. Viņš nodomāja: Konstance ir labāka, nekā šķiet.

-    Viktorija Gvendolena, Konstance viņam sacīja vēlāk, kad abi cauri baznīcas kapsētai gāja atpakaļ pie atstātajām mašīnām. Viņa saņēma Eklenda roku, bet tad to atlaida. Viktorija Gvendolena. Tie ir jauki vārdi.

-Viņas abu vecmāmiņu vārdi…

-    Tas man patīk. Šie vārdi viņu saista ar pagātni. Konstance pacēla skatienu. Priekšā pie savas mašīnas gaidīja Moda.

-    Es iešu atpakaļ uz māju kopā ar Stīniju. Viņa tikko jaušami pasmaidīja. Es saprotu, ka maisos pa kājām. Es tikai gribēju tev pateikties, Eklend, ka ļāvi man būt par viņas krustmāti. Man tas ir svarīgi. Es tik ļoti priecājos par tevi un par Džeinu.

Vairāk viņa neko neteica un, apbrīnojami piesardzīgi izvairījusies no Modās, kopā ar Stīniju iekāpa pirmajā mašīnā. Mašīna aizbrauca māju virzienā. Moda augstprātīgi noraudzījās tai pakaļ. Pagriezusies pret Džeinu un Eklendu, viņa tos abus noskūpstīja.

-    Es atgriezīšos, viņa sacīja, kad tā sieviete būs projām. Nē, Eklend, vienreiz es izteikšu savas domas. Man jāsaka jums, ka, izvēloties viņu par krustmāti, esat rīkojušies pavisam neizprotami un ārkārtīgi nesaprātīgi. Es nespēju aptvert, Džeina, kāpēc tu no visiem cilvēkiem…

-    Tas bija mans lēmums. Moda, Eklends sacīja klusā balsī.

-     Tavējais? Tad es varu teikt tikai to, ka tas ir muļķīgs. Moda saslējās. Viņa taču nemaz nav labojusies. Tieši otrādi. Šitāda cepure! Pēc manām domām, tā cepure bija domāta kā tīšs apvainojums.

Modai aiz muguras Vinifreda Hanlere-Kūta, viņas domām piekrītot, skaļi nosprauslājās.

-    Katrā ziņā cepure ir pavisam nepiemērota kristībām. Bet viņai jau vienmēr vajag pievērst sev uzmanību. Kā tad citādi. Man prieks pateikt, ka cepure viņai visvairāk nepiestāvēja viņa tai daudz par vecu. Kā nekā redzams, ka viņa sāk novecot.

-    Moda! Vai mēs nevarētu beigt? Eklends viņu pārtrauca. Tā runāt ir nejauki un nevajadzīgi, turklāt apbēdina Džeinu.

-                Džeinu? Moda apveltīja viņu ar stindzinoši aukstu skatienu.

-     Džeina nudien nav tā, kas tiek apbēdināta.

-    Moda! Manuprāt, pietiks.

-    Vai tu ievēroji, kā viņa paskatījās uz manu nabaga lapsu? Viņa to apveltīja ar visjaunāko skatienu, kādu esmu redzējusi.

-    Lapsa aizsedza skatu, Moda.

-    Lapsa ar nolūku aizsedza skatu. Labāk lai viņa tā skatās uz manu lapsu nekā uz jūsu bērnu…

-     Moda, lūdzu!

-     Labi. Es vairs neko neteikšu. Es braucu atpakaļ uz Londonu.

Moda mazliet tramīgi piekārtoja slaveno lapsu un cēli pameta skatienu pa kreisi un pa labi. Viņai nepalika nepamanīts, ka Fredijs, klausoties šajā vārdu pārmaiņā, tik tikko valda smieklus.

-     Es pateikšu tikai vienu nē, Frcdij, šis nav īstais brīdis jautrībai… Viņa ieturēja pauzi. Šī sieviete ir slikti audzināta. Un tas ir redzams.

-    Esmu kritusi nežēlastībā, todien pēc lenča sacīja Konstance.

Vekstons, Stlnijs, viņa un Eklends tobrīd pastaigājās gar ezeru.

Džeina bija devusies atpūsties. Fredijs bija iemidzis, lasot Dorotijas Scijeres jauno romānu. Vinnija, paraudzījusies uz Konstances pusi, atteicās viņiem piebiedroties. Viņa zīmīgi aizbildinājās, ka došoties uz savu istabu rakstīt vēstuli vīram.

-    Vinnija domā, ka man būtu vajadzējis rakstīt Montegjū! Konstance saviebās. Man radies iespaids, ka viņa mani uzskata par sievu, kas nepilda savus pienākumus.

-     Viņa ir Modās pusē, līksmi sacīja Stīnijs. Viņa tevi trakoti nosoda, Konstance. Man liekas, sevišķus iebildumus izraisīja tava cepure…

-    Cik nepatīkami! Un es to tik rūpīgi izvēlējos.

-   Moda sacīja, ka tava cepure esot tīšs apvainojums, Stīnijs jautri turpināja, nelikdamies ne zinis par Eklenda brīdinošo skatienu. Tu zini, kā Moda tevi sauc? Viņa tevi sauc par “to sievieti”. Viņa sacīja, ka tu viņas nabaga lapsādu esot apveltījusi ar ļaunu skatienu.

-   Tā arī bija, Konstance enerģiski attrauca un paņēma Eklendu zem rokas. Man jāsaka, Eklend, ir tik jauki nobraukt trīstūkstoš jūdzes, lai atgrieztos savās vecajās mājās un justos tik sirsnīgi gaidīta.

-    Moda jau nedomā ne pusi no tā, ko viņa pasaka, Eklends, ne visai pārliecināts, atbildēja.

Konstance apveltīja viņu ar acumirklīgu skatienu. Nu nē. Es zinu, ko viņa domā. Es varu pat dzirdēt, kā viņa saka: “Tai sievietei ir slikta ietekme. Es nevaru iedomāties, kāpēc jūs izvēlējāties viņu par krustmāti. Vai jūs redzējāt, kā viņa paskatījās uz manu nabaga lapsu?”

Konstance pasmaidīja. Viņa bija spoži atdarinājusi Modās balsi ar visām tās intonācijām un pārspīlētajiem akcentiem. Uz mirkli, lai gan būdama pārāk sīka salīdzinājumā ar Modu, viņa sāka tai līdzināties, izsliedamas tieši tāpat, kā to pie baznīcas bija darījusi Moda. Eklends smaidīja, Stīnijs smējās. Vekstons nereaģēja. Nopūzdamās Konstance pieņēma pati savu izskatu.

-   Nu labi, es nevaru viņu vainot. Viņa kādreiz mīlēja Montcgjū, un viņa man nekad nepiedos. Cik žēl! Man Moda vienmēr patikusi.

Konstance nogrozīja galvu. Kādu brīdi viņi gāja klusēdami. Eklends iedomājās, ka Konstanci Modās piezīmes, iespējams, aizskāra vairāk, nekā viņai to gribējās atzīt, jo Konstances balsī bija ieskanējies zināms izaicinājums izaicinājums, kuru viņš atcerējās no agrākiem laikiem, kad Konstance, vēl būdama bērns, mēdza šādā veidā atvairīt nepatiku, kādu viņa, šķiet, vienmēr gaidīja kā vienīgo apkārtējo cilvēku reakciju pret sevi.

Pēc desmit minūtēm viņi nonāca pie vietas, kur laka sazarojās. Šeit Konstance apstājās.

-   Vai zināt, uz kurieni es gribētu aiziet? Uz veco Akmens māju. Vai tā vēl stāv? Atceries, Eklend, tā bija tavas mātes mīļākā vieta. Es šajā pusē neesmu bijusi veselu mūžību.

-   Māja joprojām stāv. Ne pārāk labā kārtībā kā jau viss pārējais -, bet joprojām stāv.

-Vai neaiziesim apskatīties? Ko? Stīnij, Vekston,jūs nāksiet? Es tik labi to atceros. Gvena tur glabāja savus akvareļus un herbārija presi. Zēns mūs vienu rītu tur nofotografēja. Es atceros. Ļaujiet padomāt… Toreiz bija Gvena un tu, Stīnij. Jā, un mans tēvs.

Viņa apstājās un viegli pamāja ar roku. Pagriezusies viņa pagāja dažus soļus uz priekšu.

Trīs vīrieši raudzījās viņas mugurā. Redzot Eklenda neizpratni, Stīnijs ar lūpām izveidoja vārdu “komēta”.

-   Mēs torīt bijām aizgājuši uz Akmens māju, viņš klusi sacīja. Tajā dienā, kad bija gaidāmas viesības par godu komētai. Manuprāt, nebūtu sevišķi prātīgi iet uz turieni. Tu jau zini, kāda viņa kļūst, kad atceras.

-   Es jebkurā gadījumā eju atpakaļ uz mājām, strupi paziņoja Vekstons. Salst. Tu nāksi, Stīnij? Stīnijam par pārsteigumu, Vekstons, kuram parasti palika klaiņot riņķi, pagriezās un, atpakaļ neskatīdamies, veikli aizsoļoja uz māju pusi. Stīnijs, kuram ārkārtīgi gribējās izstāstīt Vekstonam par savu strīdu ar Vikeru, piepešas neveiklības sajūtas pārņemts, kavējās. Viņš pārmaiņus lūkojās te uz Konstances muguru, te uz Eklendu.

-    Ej vien, sacīja Eklends.

-    Tu tā domā?

-   Jā. Ej vien! Mēs jūs panāksim. — Viņš pieklusināja balsi. — Būs labi, Stīnij. Viņa acīmredzot pārdzīvo. Lai kādu mirkli atgūstas.

-   Nu labi.

Stīnijs negribīgi pagriezās, lai ietu. Pagājis gabaliņu, viņš sāka soļot Ienāk, atskatījās, tad metās skriešus, lai panāktu Vekstonu. Tiklīdz Stīnijs bija blakus, Vekstons sāka iet lēnāk. Abi vīrieši apstājās un atskatījās. Konstance un Eklends vairs nebija redzami.

-   Paklau, sacīja Stīnijs, iesāņus uzlūkodams Vekstonu, vai mums nevajadzēja palikt? Es nebūt neesmu pārliecināts, ka Eklends ir drošībā.

-    Es arī ne. Bet vai tev neliekas, ka tā ir viņa problēma?

-   Es negribētu, ka viņam jācieš vai Džeinai tā paša iemesla dēļ. Slīniju mocīja šaubas Iespējams, ka viss būs labi, galu galā, brīdis nav īpaši labi izvēlēts, vai ne? Tieši pēc kristībām. No otras puses, ar Konstanti.,

-   Stīnij, beidz jaukties citu darīšanās! Nāc! Iesim atpakaļ uz mājām!

-   Tu tā domā? Stīnijs nopūtās un negribīgi pagriezās uz māju pusi, Varbūt tev taisnība. Varbūt viņa patiesi pārdzīvoja. Arī agrāk ar viņu tā bijis, kad kaut kas atgādinājis tēvu. Viņa to tiešām mīlējusi, Vekston.

-   Jā? Vekstona balsī neskanēja pārliecība. Atceries, ko tu man stāstīji par viņas tēva romānu un manikīra šķērītēm?

-Jā.

Vekstons paraustīja plecus. Ja viņa būtu tik ļoti mīlējusi savu tēvu, viņš piebilda, kā tad viņa spētu sagraizīt tēva grāmatas?

-                       Vai tu gribi iet atpakaļ? Eklends vaicāja, kad viņi ar Konstanti bija nonākuši līdz Akmens mājai.

-                       Nē. Nē! Patiešām man nekas nekait. Es ļoti priecājos, ka mēs šurp atnācām. Redzi, ne visas atmiņas ir sāpīgas, Man vienmēr patikusi šī vieta. No šejienes var redzēt mežu un ezeru. Atceries, Eklend, tavai mātei šeit bija novietots galds. Un tur viņai stāvēja akvareļi un molberts, Bet šajos plauktos glabājās viņas grāmatas. Mana tēva romāni. Viņš tos bija iesējis īpašos vākos speciāli viņai.

Runājot Konstance apstaigāja nelielo telpu. Likās, viņa nemana mājā valdošo mitrumu, drēgnumu, kas nāk no akmens grīdas. Viņa aptaustīja verandas kolonnas ārpusē, ar skatu uz ezeru, tad atgriezās ēkas vienīgajā istabā, žestikulēdama ar rokām, pieskardamās priekšmetiem.

Eklends stāvēja un neziņā viņu vēroja. Par spīti Konstances teiktajam, viņš juta, ka nav darījis prātīgi, nākdams šurp. Atrazdamies pa pusei ēkā, pa pusei ārpusē, atspiedies pret vienu no verandas kolonnām, īsti nezinādams, ko iesākt, viņš aizdedza cigareti. Ezeram pārlidoja viens no melnajiem gulbjiem un nozuda aiz grīšļa puduriem. Vientuļš, dīkos spārnus vēzēdams, Eklends nodomāja, nekādi nespēdams atcerēties dzejoļa turpinājumu.

Konstance, šķiet, negribēja vien beigt savu ekspedīciju. Eklends vēroja, kā viņa kustas šurpu turpu, elpai veidojot baltus mākonīšus vēsajā gaisā. Viņa novilka cimdus un pārlaida plaukstu pār grāmatplauktiem. Iemirdzējās gredzeni. Eklends nodomāja, ka viņa izskatās maza, trausla, piemīlīga un svinīga: dīvaina, eksotiska būtne Vinterskombā. Viņai galvā nebija cepures. Ēģiptietes mati ieskāva seju. Tās izteiksme bija nelaimīga, gandrīz neremdināmu skumju pārņemta, it kā tagad, kad citi bija aizgājuši, viņai būtu ļauts nomest aizsardzībai domāto zobgalības un jautrības masku.

Mugurā viņai bija mīksts, no tumšpelēka auduma šūdināts mētelis Konstance parasti tādas krāsas nemēdza izvēlēties -, kas viņu ietina it kā reliģiozitātes atmosfērā, liekot Eklendam viņu iedomāties par mūķeni, par žēlsirdīgo māsu, atgādinot kādu rāmu un dievbijīgu sievišķu spēku. No mēteļa vīdēja balta blūze, kuras apkakle apņēma kaklu zem zoda. Kamēr viņš tā nolūkojās Konstancē, viņa, neapzinoties Eklenda skatienu, atpogāja mēteli. Tas pavērās, kad Konstance pasniedzās, lai pieskartos vietai, kur kādreiz karājusies glezna. Viņa pārvilka ar pirkstu līnijām, kuras glezna bija atstājusi uz apmetuma. Zem blūzes bālā zīda skaidri iezīmējās viņas krūšu līnijas. Eklends saskatīja miesas izcēlumu, pigmentētā laukuma aprises. Pārsteigts, pat satriekts, ka viņa blūzi uzvilkusi uz kailas miesas, viņš novērsās.

ļ

24* 739

I

Vēlreiz paskatījies, viņš redzēja, ka Konstance apsēdusies uz veca koka soliņa, kas reiz atradās ārpusē verandā. Likās, viņa pilnībā aizmirsusi Eklenda klātbūtni. Viņa sēdēja nokārtu galvu, sažņaugtām plaukstām, ietinusies savā pelēkajā mētelī, un atkal atgādināja Eklendam mūķeni, grēku nožēlotāju. Viņš pasmaidīja tēls nekādi neatbilda Konstances būtībai. Viņa ir jauka, viņš nodomāja un atcerējās Konstances slimības laiku, kad bija iegājis viņas Londonas istabā. Eklends sajuta atkal strāvojam senās jūtas, tik tālas un tomēr spēcīgas kā parfīma smarža. Viņš nodomāja, ka Konstance izskatās ļoti jauna trausla, vārīga, dārga, nevainojama kā priekšmets, kas vērojams caur dārga veikala skatlogu. Pie tā apstājas, paskatās, nodomā: Cik jauks, bet tas nav man domāts, un aiziet tālāk.

-    Man nevajadzēja braukt uz Vinterskombu. Konstance, piesārtušu un skumju seju, palūkojās uz viņu. Man nevajadzēja braukt. Man nevajadzēja lūgties būt par Viktorijas krustmāti. Es zinu, ka esmu nostādījusi tevi neiespējamā situācijā. Tu biji ļoti laipns un uzmanīgs, bet tas nebija godīgi. Piedod, Eklend! Es visus esmu aizkaitinājusi. Pat Džeinu. Kāpēc es to darīju? Es tā negribēju, bet tik un tā sanāca. Ak, kaut es nebūtu uzlikusi to muļķīgo cepuri…

-    Cepure bija ļoti jauka. Eklends pasmaidīja. Man tā patika.

-    Eklend, tu esi džentlmenis! Bet vaina nav cepurē. Cepure ir nieks, es to zinu. Vaina ir manī, nevis cepurē. Es šeit neiederos, nekad neesmu iederējusies. Man nevajadzēja sevi uzspiest. Un tomēr es priecājos, ka atbraucu. Es nekad agrāk neesmu bijusi kristībās. Vārdi, kādi neparasti vārdi, vai tev tā nešķiet? “Nelokāma ticībā”, “priecīga cerībā”, “šīs grūtību pilnās dzīves viļņi”. Redzi? Viņa smaidīja. Es tos zinu no galvas. Viļņi to es saprotu. Es ienīstu jūru. Un dzīve ir grūta.

-    Vārdi ir aizkustinoši, pat ja neesi ticīgais. Tiem piemīt pašiem savs spēks. Eklends pārkāpa pār Akmens mājas slieksni, palūkojās uz mātes grāmatplauktiem un apsēdās.

-    Man šķiet, tie liek ticēt. Kamēr tiek izrunāti. Konstance viegli nodrebēja. Tie liek ticēt neiespējamām lietām. Grēku nožēlai, pārmaiņām es nezinu, kam vēl. Zini, šorīt, kad devu solījumus, es apņēmos tos pildīt. Tik svinīgi solījumi! Es zinu, neviens neticēs, ka es tos spēju pildīt, bet es apņēmos. Es gribu, lai tu to zinātu.

-     Vai iesim atpakaļ?

-     Nē. Vēl ne. Es gribu vēl palikt pavisam mazu brītiņu. Man salst tikai rokas. Vai tu tās nepaturētu, Eklend? Parīvē mazliet! Pirkstus. Nu jau ir labāk. Man likās, tās sasals. Laikam asinis pārstājušas riņķot.

Eklends turēja Konstances plaukstas savējās, kā viņa bija lūgusi, līdz tās sasila. Pēc tam, ta kā nebija nekāda iemesla plaukstas atlaist, viņš aizvien vēl tās turēja. Lūkodamies šajās plaukstas, viņš tās uzlika uz savas delnas.

-    Cik daudz gredzenu! Tu vienmēr valkā tik daudz gredzenu.

-   Es zinu. Tikai nezinu, kāpēc. Man tie patīk. Es esmu traka uz gredzeniem. Bet man patīk tikai mazi gredzeni, Tie man atgādina cilvēkus. Lūk, šo te, ar zilo akmeni, uzdāvināja Zēns, kad man bija četrpadsmit gadu. To nopirka Montegjū. Opāls nāk no Modās pirms zaudēju viņas labvēlību.

-   Tu šodien baznīcā raudāji. Es redzēju.

-    Es zinu. Atvaino! Es domāju, ka neviens neredz.

-    Tu biji ļoti uzmanīga. Tikai divas asaras un tad vēl divas.

-    Krokodila asaras, sacītu Moda. Konstance pasmaidīja. Tā arī nav taisnība. Es gan neraudu pārāk bieži. Kā Stīnijs. Iespējams, ka es taupu asaras. Nē, arī tā nav taisnība. Asaras dzīvo neatkarīgi no manis. Es raudāju, kad nomira mans suns Zīdspalvis, bet nevarēju paraudāt, kad zaudēju tēvu. Vai tas nav dīvaini?

-    Nav obligāti.

-    Eklend! Vai varu tev kaut ko pajautāt? Kaut ko tādu, ko vienmēr esmu gribējusi pavaicāt, bet nekad neesmu vaicājusi.

-   Ja gribi.

Konstance vilcinājās. Tu nedusmosies? Tas ir par manu tēvu.

Eklends atlaida viņas plaukstu un mazliet atvirzījās. Konstance viņu izbiedēta uzlūkoja. Ari viņš, liekas, vilcinājās, iespējams, gatavs atteikties, tad paraustīja plecus.

-    Vaicā vien! Es zināju, ka tu kādu dienu prasīsi.

-    Naktī, kad notika nelaimes gadījums… Konstance ielūkojās viņam acīs. Vai tu domā, ka tas bija nelaimes gadījums, kā visi runā?

-   Tas notika pirms divdesmit gadiem, Konstance.

-    Ne man. Man tā ir vakardiena. Lūdzu, Eklend, pasaki!

Eklends nopūties atlaidās pret sola atzveltni un novērsās. Viņa skatiens kavējās pļavās šaipus ezera un mežos aiz tā. Tas kavējās pie koku galotnēm un debesu vienmuļā pelēkuma. Bridi klusējis, viņš teica:

-    Nē. Tobrīd es nedomāju, ka noticis nelaimes gadījums.

-    Un tagad?

-   Tagad? Viņš sarauca pieri. Tagad es vairs neesmu tik drošs par to. Laiks visu pārvērš. Tas pamazām pārveido atmiņas. Tas dažas lietas izceļ, bet citām liek atkāpties. Reizēm… iespējams, es cenšos neatcerēties. Visādā ziņā manas koncentrēšanās spējas vairs nav tik labas kā agrāk.

-   Kara sekas?

-Varbūt.

-    Tev šķiet, ka dažas lietas kara dēļ ir pagaisušas no atmiņas?

-    Pilnīgi iespējams.

-    Eklend! Konstance pastiepa vienu mazo plaukstu un pieskārās viņa rokai, kas gulēja klēpī. To darot, viņas mētelis atkal pavērās. Eklenda skatienam no jauna atklājās viņas krūts izliekums zem blūzes zīda. Viņš novērsa acis. Debesis pie apvāršņa vērtās sārti violetas un pelēcīgi svītrainas. Viņš nodomāja: drīz satumsīs.

-   Eklend! Tagad atbildi man godīgi! Man šķiet, ka atbildi es jau zinu, un es tev apsolu, ka nekas no tā, ko tu sacīsi, mani nesatrauks. Bet es gribu dzirdēt patiesību no tavas mutes. Viņa pieklusa. Vai tu paņēmi bises, Eklend?

-    Bises?

-   Jā. Zēna bises.

-    “Purdeys” bises. Eklends pagriezās, lai viņu uzlūkotu. Viņa skatiens atdūrās pret Konstances seju tālu, mierīgu, nopietnu. Viņa neizrādīja ne mazākās satraukuma pazīmes.

-               Jā. Viņš nopūtās, it kā pēkšņi būtu aptvēris, ka jūtas noguris.

-    Jā. Es tās paņēmu. Vai atceries, viesību dienā mēs verandā dzērām tēju? Tēvs uz tevi dusmojās. Viņš sūtīja tevi iekšā nomazgāties un pārģērbties, Džeina iegāja tev līdzi.

-   Es atceros.

-    Pēc tam… Eklends kavējās atmiņās. Es aizgāju ar Zēnu līdz ezeram. Viņš bija ļoti satraukts. Saproti, viņš pirmoreiz bija redzējis lavu tēvu un manu māti. Viņš redzēja, ka māte ieiet tava tēva istabā… Viņš mirkli klusēja. Zēns bija dīvains cilvēks. Viņš vienmēr likās tik mierīgs, bet aiz tā… Viņa reakcija bija ļoti vētraina, Viņam piemita ļoti vienkāršs skatījums uz pasauli, un tas piepeši bija sagrauts. Es viņu ilgi uzklausīju. Tad mēs devāmies atpakaļ uz mājām. Es iegāju arsenāla telpā, pastāstīju Zēnam, ko grasos darīt.

-    Tu paņēmi bises?

-   Jā. Nezinu, kāpēc. Tie bija labākie ieroči mūsu mājā tēva prieks un lepnums -, droši vien tāpēc. Lai būtu kā būdams, es tās paņēmu. Es tās paslēpu ģērbtuvē tajā, kas atrodas pie sētas durvīm, atceries? To, kuru mēs saucām par elles caurumu? Todien biju tur iegriezies, lai sameklētu Džeinai galošas. Tur vienmēr valdīja šausmīgs juceklis. Tā bija laba slēptuve. Es paslēpu bises zem mēteļu kaudzes. Nodomāju, ka vēlāk būs ērti tās paņemt.

-    Pastāsti, ko tu gribēji ar tām darīt!

-    Acīmredzot kaut ko sliktu. Tavam tēvam, protams.

-    Tāpēc ka tu viņu ienīdi?

-    Jā. Es viņu ienīdu. Eklends brīdi klusēja. Toreiz man bija septiņpadsmit. Man šķiet, ka tādu naidu neesmu izjutis ne pret vienu ne pirms, ne pēc tam. Es neieredzēju viņu par to, kas viņš bija, un par to, ko viņš darīja. Par to, ko viņš nodarīja manam tēvam — un manai mātei. Par to, ko viņš nodarīja Zēnam. Man likās…

-     Stāsti, Eklend!

-    Man likās, ka pasaule būs labāka bez viņa.

Iestājās klusums. Konstance, salikusi rokas klēpī, pētīja savus gredzenus. Viņa tos pārskaitīja.

-     Pastāsti man, ko tu izdarīji, Eklend, viņa beidzot sacīja. Man jāzina, ko tu izdarīji ar bisēm. Pastāsti man, ko tu darīji vēlāk.

To sakot, viņa pieliecās tuvāk. Eklends dzirdēja, ka viņas balss nodreb, sajuta viņas elpu sev pie vaiga. Viņas parfīms smaržoja pēc zemes un pavasara. Viņas tuvums novirzīja no domām. Eklends redzēja viņas kakla izliekumu, zoda līniju. Kā vienmēr, sārtās lūpas bija viegli pavērtas. Konstances acis gaidoši raudzījās viņam pretī.

-    Konstance, es nezinu, vai man gribas turpināt. Es nezinu, vai būtu pareizi turpināt. Tas bija tik sen. Vai mēs abi nevarētu aizmirst?

-    Es nemūžam nespēju aizmirst. Un man jāzina. Esmu gaidījusi tik ilgi, lai uzzinātu. Viņa saņēma Eklenda roku. Lūdzu, Eklend! Pastāsti man! Daļu es esmu nojautusi pati. Kad tu atgriezies pēc bisēm? Tu taču atgriezies, vai ne? Vai tas notika pēc tam, kad tu devies uz staļļiem, pēc tam, kad tu aizgāji no Džennas?

-    Kādu laiciņu pēc tam. Jā.

-    Stāsti!

-    Nu labi. Pulkstenis rādīja vienpadsmit, apmēram, kad es aizgāju no staļļiem. Man negribējās atgriezties viesībās. Tur bija pārāk daudz ļaužu. Man gribējās palikt ārā, dārzos, tumsā. Man gribējās padomāt. Ka to izdarīt? Kad to izdarīt? Tā stāvot, es pamanīju, ka laukā iznāk tavs tēvs. Es redzēju, ka viņš aiziet pa taku uz r iežu. Sapratu, ka viņš gatavojas sastapties ar manu māti. Viņiem bija norunāts. Es zināju.

-    Vai tu viņam sekoji?

-Nē. Ne uzreiz. Es gaidīju. Dzirdēju, ka viesi pamazām izklīst. Es jau grasījos ari pats iet projām, doties pie miera, atmest visam ar roku biju jau gandrīz gatavs to darīt. Dženna mani mazliet bija nomierinājusi. Bet tad iznāca mana māte un pamanīja mani stāvam verandā. Viņa mani uzrunāja. Atceros, ka māte pieskārās manam mētelim un sacīja, ka tas esot mitrs. Viņa teica, lai es ejot iekšā. Viņa bija tik neatlaidīga. Es sapratu, kāpēc. Viņa kavējās. Viņa grasījās aiziet, lai satiktos ar Šaukrosu, bet negribēja, ka dēls redz viņu aizejam. Viņš varētu pavaicāt, kādēļ viņa dodas pastaigā uz mežu vienos naktī.

-    Ak vai, Eklend! Konstance klusi nopūtās. Tā jau es arī biju domājusi. Tu biji ļoti dusmīgs? Vai tu viņu tobrīd ļoti ienīdi?

-   Jādomā gan. Eklends sarauca pieri. Es aizgāju pēc bisēm. Paņēmu vienu no tām un devos pa taku uz mežu. Pusceļā es to pielādēju. Abus stobrus.

-    Abus stobrus? Konstance nodrebēja.

-    Es gribēju būt drošs. Ar vienu šāvienu varēju netrāpīt. Es skaidri zināju, ko darīšu. Klusībā domāju: es iešu pa šo taku un, kad atradīšu Šaukrosu, šaušu. Galvā. Sirdī. No tuvuma. Es gribēju, lai viņš ir beigts acumirklī.

-    Šāviens no tuvuma viņu būtu nogalinājis?

-    Ak jā! Tu nekad neesi redzējusi sekas, kādas rodas, neuzmanīgi rīkojoties ar ieroci?

-     Nē. Nekad. Lūdzu, turi manu roku, Eklend! Nelaid to vaļā! Es tiešām gribu zināt. Es gribu saprast. Bet mani tas biedē. Paklau! Apliec man roku ap pleciem jā, lūk, tā. Tagad vai tu vari man izstāstīt ļoti mierīgi un ļoti vienkārši? Redzi, cik es esmu tuvu? Mums nekad nav bijuši noslēpumi, tikai šis viens. Tu esi mans brālis nē, tuvāks nekā brālis. Tu reiz izglābi manu dzīvību. Lūdzu, Eklend, izstāsti! Tu pielādēji bisi. Abus stobrus. Tu sāki iet pa taku…

Konstance atbalstīja galvu pret viņa plecu. Viņa bija aplikusi Eklenda roku sev ap pleciem. Viņas mugura bija saspringusi. Mīkstais mētelis šķita ļoti plāns. Vietā, kur viņa plauksta skāra viņas roku, viņš, Konstancei kustoties, sajuta gar pirkstiem berzējamies viņas krūti. Sievietes krūti. Eklendam tas šķita savādi, neiedomājami. Konstance tik ļoti līdzinājās bērnam: sīka kā bērns, tikpat aizrautīga un satraukta kā bērns. Viņš joprojām par viņu domāja kā par bērnu, un tomēr šim bērnam bija krūtis. Viņš pavirzīja roku augstāk, tuvāk plecam, un pievērsa skatienu ezeram ārpusē un dziestošajai gaismai. Divi vakari pēc kārtas, viņš nodomāja, kuros mijkrēslis atgādina pagātni.

-    Konstance! Par to grūti runāt.

-   Un tomēr pastāsti!

-    Tu gribi to dzirdēt?

-    Es gribu to dzirdēt.

-    Nu labi. Es pielādēju bisi un devos pa taku uz mežu.

-   Vai tu zināji par slazdu? Ak Dievs, Eklend, tu zināji? Viņa piespiedās tam ciešāk. Viņa bija sākusi drebēt. Viņa trīcēja savā mētelī. Eklends, joprojām nenovērsdams skatienu no ezera, glāstīja viņas plecu.

-   Nē. Par slazdu es nezināju. Slazdi cilvēkiem bija aizliegti. Lai ari kā tēvs draudēja tos izlikt, es viņa draudus neuztvēru nopietni. Man nebija ne jausmas, ka tas tur atrodas. Turklāt tas neko nemaina, jo es apstājos.

-    Tu apstājies?

-   Vienkārši apstājos. Takas vidū. Es atguvu sajēgu jādomā, tā to var nosaukt. Es paskatījos uz sevi, kā es eju pa taku, nesdams ieroci, gatavs kādu nogalināt. Droši vien sapratu, cik tas ir smieklīgi. Nevis nepareizi es nedomāju, ka daru nepareizi. Vienkārši smieklīgi.

-    Nogalināt cilvēku, kuru tu ienīsti? Tas ir smieklīgi?

-    Konstance, vai tad tik grūti saprast? Es paskatījos uz savu rīcību no malas, un tā man likās absurda. Septiņpadsmit gadus veca puikas melodramatiskie priekšstati. Par to, kā atriebjams mātes gods. Un izrādījās, ka man taisnība. Tas bija bezjēdzīgi. Tāpēc es devos atpakaļ. Noliku bisi turpat zem mēteļiem. Iegāju mājā un spēlēju biljardu. Viņš uz brīdi pieklusa. Bet nākamajā dienā pēc nelaimes gadījuma, kad tavu tēvu atnesa uz māju, tobrīd kaut kas notika.

Eklends pagriezās, lai paskatītos uz viņu. Man liekas, tā biji tu, Konstance. Tavs kliedziens. Tas, kā tu uz mani skatījies. Man bija tāda sajūta, it kā tu lasītu manas domas. Man likās, tu zini, ko es biju iecerējis darīt. Tobrīd sajutos kā slepkava. It kā es būtu viņu nogalinājis. Tu man liki nokaunēties. Eklends nopūtās. Tas patiešām ir viss. Nākamajā dienā aizgāju pie sava tēva. Gribēju viņam izsūdzēt grēkus. Dīvainā kārtā viņš pret mani bija ļoti labs, saprotošs, pat stingrs. Es viņam ne ar vārdu neieminējos, kāpēc gribēju nogalināt Šaukrosu, māti es pat nepieminēju. Protams, viņš saprata. To varēja nolasīt no acīm. Zini, tēvam savā ziņā piemita pašcieņa. Viņš nebūt nebija tik aprobežots, kā varēja likties. Es viņam parādīju, kur esmu noslēpis bises. Droši vien viņš bija tas, kurš nolika tās atpakaļ. Todien. Vai nākamajā dienā.

Iestājās klusums. Konstance viegli kā konvulsijās nodrebēja. Atvirzījusies viņa cieši apņēma ar plaukstām pieri un neko neredzošu skatienu lūkojās tālumā uz kokiem, ezeru un sabiezējušo krēslu.

-   Es domāju, ka tu viņu nogalināji, viņa kā nožēlojot sacīja. Es to izlasīju tavā sejā, kad viņu atnesa. Es paskatījos uz savu tēvu, kas gulēja tur uz nestuvēm, apsegts ar tiem briesmīgajiem plediem. Un tad es paskatījos uz tevi. Mani pārņēma tāda sajūta, it kā es zinātu, ka tu esi vainīgs. Es biju pārliecināta tik pārliecināta! Šī doma izskrēja kā šautra man caur smadzenēm. Es biju pārliecināta visus šos gadus. Es nevienam neteicu. Divdesmit gadus. Saproti, ja vainīgais būtu tu, tam būtu jēga.

Viņa pasniedzās un saņēma Eklenda plaukstas savās.

-    Eklend, tu man nemelosi? Apsoli, ka tu nemelosi. Vai tu vari paskatīties man acīs un to pateikt vienu pašu reizi? Saki: “Es viņu nenogalināju.”

-    Es viņu nenogalināju, Konstance. Es gribēju nogalināt. Es pat domāju viņu nogalināt kādas… cik? Sešas stundas? Astoņas stundas? Bet es to neizdarīju. Armijā man vajadzēja mācīties nogalināt, un pat tad es nebiju īsti labs šāvējs. Manuprāt, labs šāvējs ir tas, kuram šaušana sagādā prieku. Vai arī jābūt lielām bailēm. Viens no diviem.

Eklends runāja mierīgā balsī. Konstance iekliedzās un ar plaukstām aizsedza viņa acis.

-   Ak, neskaties uz mani tā, Eklend, nerunā tā! Es neciešu, kad tu kļūsti tāds. Tu izskaties tik noguris un vecāks mazliet. Tu izskaties pavisam citāds.

-    Es esmu citāds.

-               Es tev ticu. Viņa piecēlās un satraukta sāka staigāt šurpu turpu.

-     Es tev ticu. Tu man nevari melot. Bet es nesaprotu vienu. Iznāk, ka viņu nogalinājis kāds cits tad to izdarījuši viņi. Eklend, tas nebija nelaimes gadījums. Prieku? Tu saki, jājūt prieks, lai kļūtu par labu šāvēju? Vai kas bija tas otrs? Bailes. Jā. Bailes. Bet kurš tās varēja just, Eklend? Lai izdarītu kaut ko tik šausmīgu. Ne tavs tēvs, ne Zēns, ne tu. Vairs neviena nav. Ak, kaut es nebūtu prasījusi! Es biju tik pārliecināta, bet tagad visi jautājumi atgriežas, visi jautājumi! Tie drūzmējas manā prātā man no tiem sāk sāpēt galva, no šiem jautājumiem. Aizritējuši divdesmit gadi, Eklend, bet jautājumi nepazūd. Tie drūzmējas un tie… kož. Man ir tāda sajūta, it kā tie kostu. Tie visu padara tik melnu. Tādā gadījumā tai jābūt nejaušībai, kā visi saka. Kaut es tam spētu noticēt! Ja es spētu, tad man būtu miers. Ja es spētu. Man liekas, ja es spētu, tad…

-    Konstance! Nemoki sevi tik ļoti. Mums nevajadzēja nākt šurp. Mums nevajadzēja sākt par to runāt. Pagaidi, Konstance…

Eklends bija piecēlies. Konstances satraukums, nesakarīgā runa, trīcēšana tas viss modināja viņā bažas. Eklends saņēma viņas roku un, kad Konstance mēģināja viņu atgrūst, maigi pievilka viņu sev tuvāk. Viņš juta satraukumu visā viņas ķermenī. Viņa bija nemierīga, stūraina, satraukta.

-    Konstance! Piedod! Nedomā par to vai tu nevari par to nedomāt? viņš vaicāja. Eklendam bija viņas žēl, un tāpēc, ka viņam bija Konstances žēl, viņš piekļāva viņu sev klāt un sāka glāstīt viņas matus. Konstances mati bija atsperīgi, pretojās pieskārienam. Viņš bija aizmirsis šo izjūtu, bet tā atgriezās, tiklīdz viņš pieskārās šiem matiem.

Viņš uzlika roku viņai uz pakauša un glāstot virzīja plaukstu uz leju, sajuzdams kakla izliekumu zem matu vijīguma. Liekas, glāsti Konstanci nomierināja. Viņa klusi iešņukstējās, un viņas šņuksti pa pusei atgādināja elsas.

-    Cik tu esi labs, Eklend, viņa klusi sacīja. Es par tevi biju pavisam citādās domās. Tu man likies dusmīgs, dzēlīgs ass varbūt. Bet tu vari būt labs. Tu esi pārvērties. Man ir tik auksti. Drebuļi nemaz nepāriet. Piekļauj mani ciešāk lūdzu, sasildi mani! Pēc brīža es būšu sasilusi, un tad mēs varēsim iet.

To sakot, viņa vēlreiz nodrebēja un, meklēdama mierinājumu, piespiedās ciešāk. Mētelis noslīdēja vēl zemāk viņai no pleciem, un Eklends pats neizprata, kā tas gadījās, bet atklājās, ka viņa roka tagad zem mēteļa apskāvusi Konstanccs vidukli. Viņas viduklis bija pavisam tievs. Viņš būtu varējis to saņemt plaukstās.

Šajā brīdī Eklends sajutās neveikli, it kā pat kompromitēts, un pārstāja glāstīt viņas matus. Viņš mēģināja atkāpties, bet Konstance piekļāvās viņa augumam.

-    Lūdzu, apskauj mani! Vēl tikai mazlietiņ. Es esmu tik nelaimīga. Redzi, es raudu. Tavi svārki no manām asarām kļuvuši pavisam mitri. Man nepatīk šie svārki. Tik biezi un asi kā riebīga saru drāna. Tvīds kāpēc angļi vienmēr nēsā tvīdu? Tā, tagad ir labāk.

Eklends atklāja, ka svārki ir atpogāti. Konstance, ierušinājusies zem tiem, klusi un apmierināti nopūtās. Viņas miesa izgaroja paparžu un mitras zemes smaržu. Eklends juta uz krekla asaru mitrumu. Konstances matu smarža iemidzināja prātu: tā bija asa un hipnotizējoša. Viena no smalkajām, gredzenotajām plaukstām atdusējās viņam uz sirds. Konstances krūtis uzstājīgi spiedās klāt. Varēja just, ka krūšu gali piebriest.

Iespējams, ka laulībā aizvadītie gadi ar pavisam cita Jipa sievieti bija iemidzinājuši Eklenda instinktus: viena daļiņa viņā joprojām iebilda, ka uzstājīgais spiediens tikai nejaušības dēļ liekas erotisks. Bet tad Konstance sakustējās. Viņa pieskārās tā, ka to vairs nekādi nevarēja pārprast.

Eklends acumirklī palaida viņu vaļā un soli atkāpās.

Konstance viņu nogaidoši uzlūkoja, gandrīz vai ar skumju iecietību. Viņa pārmetoši nogrozīja galvu un pakodīja lūpas, kurās tūdaļ pat ielija sārtums.

-    Kāda precēta vīra seja! Viņa pasmaidīja. Cik muļķīgi, Eklend!

-    Nav nozīmes bēgt projām, Konstance sacīja, kad Eklends devās uz durvju pusi. Tu nevari no manis aizbēgt. Mani ne mazākajā mērā nevar apmānīt, izrādot laulāto uzticību.

-    Es nebēgu projām. Es eju atpakaļ uz mājām un atpakaļ pie savas sievas. Es dodu priekšroku viņas sabiedrībai.

-     Viņas sabiedrībai? Konstance sekoja viņam uz durvīm. Cik garlaicīgi! Es šo jauko sabiedrību varu likt aizmirst piecās minūtēs. Mazāk. Noskūpsti mani, Eklend, un tad pastāsti, cik vērtīga ir viņas sabiedrība. Manuprāt, pēc tam tā varētu zaudēt daļu savas vērtības. Ne visu to es nekad neesmu teikusi bet tā vairs nebūtu tik steidzami vajadzīga.

-     Konstance, es mīlu savu sievu.

-     Nu bet saprotams, ka tu viņu mīli! Es par to ne mirkli nešaubos. Galu galā, viņa nepacietīgi pameta ar roku, es pati veicināju jūsu laulību. Es sacīju tev, ka viņa būs īstā. Tev viņa vajadzīga tāpat, kā man vajadzīgs Montegjū līdz zināmai robežai. Tomēr arī es tev esmu vajadzīga. Tu mani gribi. Vienmēr esi gribējis. Ja tu man pieskartos, tu to zinātu. Tu neuzdrīksties man pieskarties, lūk, tādēļ tu tik ātri skrien projām. Viņa paraustīja plecus. Tas ir pavisam bezcerīgi. Tu nevari no manis aizbēgt. Es dzīvošu tavās domās. Tu gremdēsies tajās, rēķināsi, vēlēsies. Kā līdz šim. Tāpat kā es.

Konstance runāja tonī, kas nepieļāva iebildumus, un šī viņas iedomība Eklendu aizkaitināja.

-    Tu tam tici? viņš klusi un mierīgi vaicāja.

-    Protams! Es par to nekad neesmu šaubījusies.

-    Tu maldies. Es varu tev pieskarties un nejust ne mazāko saviļņojumu. Lieta tāda, ka man nav vēlēšanās tev pieskarties.

To dzirdot, Konstance klusi iekliedzās. Eklendam šis kliedziens likās pārāk precīzi aprēķināts un žests, kuram vajadzēja liecināt par acīm redzamām ciešanām, pārāk mākslots. No iepriekšējā mirkļa augstprātības un pašpārliecinātības viņa pārgāja uz vieglu ievainojamību un trauslumu. Eklendam šī pāreja šķita mehāniska. Viņš nodomāja, ka tā atgādina slēdža pārslēgšanu. Paklausot viņas gribas svirai, tam vajadzēja pārslēgt runu scēnā, scēnu pacelt līdz drāmas vai melodrāmas augstumiem.

-     Paklau, Konstance, viņš prātīgi iebilda. Padomā mazliet! Es esmu precējies. Tu esi precējusies. Tu šeit ieradies uz manas meitas kristībām. Pirms brīža mēs runājām par tava tēva nāvi. Tu biji satraukta, un es mēģināju tevi nomierināt. Tas arī viss. Nekas vairāk. Atvaino, ja esmu ļāvis tev pārprast savu rīcību. Bet tagad — vai mēs nevarētu beigt, aizmirst to visu un doties atpakaļ už mājām?

-    Reiz tu izglābi manu dzīvību! Konstance iekliedzās vēlreiz.

-    Konstance, tas bija sen. Tu biji slima, un iespējams, ka es savā ziņā palīdzēju tev atveseļoties…

-               Tu man apsolīji nemirt. Viņas acis atkal pieplūda ar asarām.

-    Tu man zvērēji. Un tu nenomiri tu atgriezies.

-   Konstance, es to visu zinu. Un nenoliedzu. Tas viss notika pirms manām laulībām.

-   Ak pirms tavām laulībām! Tu runā tā, ka tavas laulības izklausās kā šausmīgs šķērslis. Milzu siena. Viņa salika kopā plaukstas. Kā tu vari runāt tik noraidoši? Par tik svētām lietām? Tu tās aizslauki ar vienas rokas vēzienu. Es tev ticēju. Es ticēju mums abiem. Tas ir vienīgais, kam esmu savā mūžā ticējusi.

-    Konstance, es neko nenoraidu. Es tikai saku, ka tas laiks ir pagājis.

-    Noraidi gan! Tu noraidi! Tu tās noliedz! Konstance vēlreiz iekliedzās un aizspieda ar plaukstām ausis. Es neklausīšos. Es nespēju klausīties. Tavi vārdi ir kā gaiļa dziedāšana trīs reizes. Tas ir riebīgi. Tas ir grēcīgi.

-    Konstance, izbeidz! Paklausies…

-    Neklausīšos.

Viņa nolaida lejā rokas un soli atkāpās. Eklends juta, ka vairs nesaprot, vai viņa tēlo vai ir patiesa. No viņas sejas bija nogājis viss sārtums, tā bija bāla un satriekta. Pašas emociju spēks lika viņai atkal nodrebēt.

-   Tu mani mīlēji. Es zinu, ka tu mani mīlēji. Starp mums kaut kas bija. Dzīvs, tik dzīvs! Un tagad tu mēģini to nogalināt. Tu esi pārvērties. Tu esi kaut ko zaudējis, Eklend. Kādreiz tu riskēji. Tagad tu neatzītu pat riska iespējamību. Tu izliecies, ka risks nepastāv, tā ir drošāk! Ak, Eklend, kad tu izšķīries kļūt par parastu cilvēku?

Eklends aizgriezās un palūkojās uz ezeru, tumstošajām debesīm. Mežu vairs nevarēja saskatīt, tikai tumšu ēnu aiz ūdens klaida.

-   Vai tas ir parasti, viņš lēni ierunājās, mīlēt savu sievu un savu bērnu? Vai tas ir parasti augstu vērtēt laulību? Varbūt. Viņš paraustīja plecus. Labi, tad es esmu… parasts. Tāds es esmu kļuvis.

Sekoja klusums. Kad Konstance pēc brīža ierunājās, viņas balss bija mainījusies. Viņa runāja lēni, kā pārdomādama.

-   Es brīnos, viņa sacīja. Cik dīvaini! Varbūt tu vienmēr tāds esi bijis. Varbūt nekādas pārmaiņas nav notikušas. Varbūt es tevi esmu izdomājusi. Montegjū izteica tādu pieļāvumu. Jā, tagad es saprotu. Tā varētu būt. Es tevi, Eklend, izveidoju par tādu brīnišķīgu radījumu. Par varoni. Es skatījos uz tevi, un zini, ko es redzēju? Vienreizēju vīrieti nē, pat ne vīrieti. Eņģeli. Tavi mati šķita kā uguns. Tavs skatiens varēja mani nogalināt. Tu biji neuzvarams viens no nemirstīgajiem. Kāds spēks, un es to piešķīru tev! Es to loloju savās domās. Es to iedvesu tevī gadu no gada, es tevi padarīju tik stipru. Es skatījos uz tavām rokām, un zini, ko es redzēju? Es redzēju nāvi vienā rokā un dzīvību otrā. Savu pestītāju un savu atbrīvotāju. Būtni, kas spējīga mani glābt, būtni, kurai pietika drosmes nogalināt manu tēvu. Kāda vilšanās. Nu labi…

-Konstance…

-    Galu galā, es nemaz neesmu tik niecīga. Tagad es to saprotu. Reizēm es pat sev šķietu niecīga. Es skatos uz sevi un pati saraujos zem sava skatiena. Bet nu es jūtos citādi. Iespējams, es esmu pat…vērā ņemama. Viņa nopūtās. Kā tu domā, vai cilvēks kļūst vērā ņemams, ja viņam ir spēcīga iztēle?

-    Konstance, mums nevajadzēja nākt šurp. Tu slikti jūties? Eklends viņu uzlūkoja. Konstance stāvēja nekustīgi, rokas saņēmusi, un lūkojās ārā, kur melnēja ezera ūdeņi. Viņa bija runājusi it kā pati ar sevi, it kā viņa Eklencļfl nemaz neredzētu. Iesim atpakaļ uz mājām. Viņš saņēma tās roku. Konstance, tu mani dzirdi? Klausies! Ir jau vēls. Salst. Iesim! Iesim tagad.

-    Es tagad saprotu, ka esmu drosmīgāka par tevi. Es to sāku apjaust. Viņa pievērsa Eklendam tukšu skatienu. Es tev nekad to nepiedošu, Eklend.

-     Tagad pietiek runāt. Še, ņem manu roku, un iesim atpakaļ uz mājām. Tev jāatpūšas…

-    Man nevajag tavu roku. Man nekad nebūs atpūtas. Kāds tu esi muļķis! Atstāj mani vienu!

-    Konstance…

-    Zini, kāda ir vienīgā ievērības cienīgā drosme? Drosme nogalināt. Un es domāju, ka tev tā piemīt. Kāda es biju muļķe! Tu pielādēji bisi. Un tad tu pagriezies un gāji atpakaļ. Ak Dievs, es tevi nicinu…

-    Konstance, izbeidz! Tu nesaproti, ko tu runā. Paklau apsēdies! Mēģini nomierināties. Eklends bezpalīdzīgi pavērās apkārt. Konstance nepakustējās. Vai man kādu pasaukt? Eklends uzrunāja Konstanti. Varbūt Stīniju kā būtu, ja šurp atnāktu Stīnijs? Jūs parunātu, un kad tu būtu nomierinājusies…

-    Bet es esmu pavisam mierīga! Paskaties! Viņa izstiepa roku ar plaukstu uz leju. Redzi? Ne vēja pūsmiņas. Ūdens ir pavisam mierīgs. Tik melns. Ne vilnīša.

-    Tu esi slima Es iešu kādu pasaukt.

Eklends pagāja tuvāk lievenim, tad apstājās. Viņš saprata, ka nebūtu prātīgi atstāt viņu vienu. Neziņā viņš griezās atpakaļ. Kbnstance palika stāvam, raudzīdamās uz ezera pusi, kas krēslā vairs bija tikko saskatāms. Viņas seja bija balta kā krīts, acis plaši ieplestas, skatiens nekustīgs. Ezera tuvums Eklendu biedēja. Nē, viņu nedrīkstēja atstāt vienu.

Viņai tā lūkojoties uz ezera pusi, piepeši atskanēja troksnis, kas pēc ieilgušā klusuma lika Eklendam pārsteigumā sarauties, bet pēc tam, paklausot refleksam, kas joprojām nebija zudis visu pēckara gadu laikā, aizsargājot seju, pacelt roku. Gaisā kaut kas nošvīkstēja, garām pavisam tuvu aizzibēja tumša, neskaidra ēna.

Jau sapratis, ka trokšņotājs bijis gulbis, kas no ūdens cēlās spārnos lidojumam, Eklends nodomāja: vai es nekad no tā nespēšu atbrīvoties? Tobrīd iekliedzās Konstance.

Viņas kliedziens līdzinājās kaijas brēcienam: viena pati skaidra, augsta, caururbjoša skaņa. Bailes un apjukums pagrieza laiku atpakaļ. Uz mirkli, apkārt griezdamies, viņš gaidīja, ka ieraudzīs bērnu ar nobālušu seju, melnā kleitā noliecamies, pēc tam iztaisnojamies, kliedzam un tad izlasīs apsūdzību tā melnajās acīs, maa^jā sejiņā sastingušajā, nekustīgajā skatienā.

Bērna, protams, nebija. Konstance savā pelēkajā mētelī ari bija satrūkusies. Ari viņas roka bija pacelta, it kā sargājot seju no sitiena. No Eklenda skatiena viņa atkāpās ēnā, viņas augumam saplūstot ar tumsu, no kuras izdalījās tikai sejas bālums.

Viņa sacīja vismaz vēlāk viņam tā liksies: Nē. Dieva dēļ! Nē!

Viņa izgrūda klusu, šņukstošu skaņu kā mazs un ievainots dzīvnieciņš. Kad Eklends atguvies, bažīgi pamājis, lēnām viņai tuvojās, Konstance nolaida roku un iztaisnojās.

Eklends apstājās. Konstances skatiens bija viņu apstādinājis. Viņa kā pārdomādama pastāvēja, tad paspēra dažus soļus uz priekšu un pacēla galvu, viņu uzlūkodama. Krēslā viņas āda šķita sidrabota, vaibsti pustumsā likās izplūduši un svešādi.

Viņa skaidrā un noteiktā balsī sacīja:

-   Zini, ko mans tēvs vienreiz izdarīja? Viņš man deva dzert savas asinis. No pavisam mazas glāzītes. Tik mazas kā piņģerots. Vai varbūt tas bija vīns? Nē, man liekas, tas nebija vīns. Es taču nevarēju kļūdīties, vai ne? Vīns garšo citādi nekā asinis.

Pirms Eklends paspēja bilst kaut vārdu, viņa pacēla roku un pieskārās viņa sejai.

-   Nabaga Eklends! Viņas skatiens vairs nelikās nedzīvs. Viņas mati saplūda ar tumsu. Nabaga Eklends. Es neesmu slima. Manas domas nekad nav bijušas tik skaidras kā pašlaik. Es tagad sapratu. Šķita, ka viņa mēģina saņemties vai savākt kopā pēdējās gribas paliekas. Es zināju, ka beigās sapratīšu. Visu dienu nojēga nāca aizvien tuvāk un tuvāk. Tu palīdzēji man liekas, tu palīdzēji. Saproti, balss vienmēr bija tuvumā. Man tikai vajadzēja ieklausīties. Vai tu tikko to dzirdēji? Es priecājos, ka es dzirdēju. Man vajadzēja klausīties jau agrāk, bet es pārāk baidījos. Es domāju, ka laiks to izdzēsīs, bet, protams, tas nav iespējams. Pat ne divdesmit gadi, veselas divas desmitgades, ne dziļākais ūdens to nespēj apklusināt. Galu galā, balsi taču nav iespējams noslīcināt, vai ne? Cilvēku, jā, tikai ne balsi.

Viņa viegli pakratīja galvu. Eklends juta, ka Konstances pirksti pārslīd sejai, tad viņa ļāva rokai nokrist gar sāniem.

-    Kļūst pavisam tumšs. Es tevi gandrīz vairs nevaru saskatīt. Ļauj man paskatīties uz tevi. Jā, tā jau es domāju. Cik maz iztēles! Tik attapīgs, tik gudrs, bet tu joprojām nesaproti, vai ne? Vai man tev parādīt? Tagad? Jā, man liekas, tagad.

Konstance noskrēja pa kāpnītēm Eklendam pa priekšu. Lejā viņa apstājās un atskatījās, ciešāk saņemdama savu pelēko mēteli. Kādu brīdi skatījusies, viņa pagriezās un sāka iet pa taku uz mājas pusi.

Gaisma bija gandrīz izdzisusi. Eklends izskrēja viņai pakaļ. Zem viņas mazajām kājām čirkstēja grants, tad atskanēja lūstoša zara troksnis.

Eklends cieši raudzījās tumsā. Konstance, pirms mirkļa skaidri saredzama, tagad bija skatienam izzudusi.

Te es esmu. Un te es vairs neesmu. Eklends juta, ka krūtis sažņaudz satraukums, spēja nelaimes priekšnojauta. Noskrējis pa kāpnītēm, viņš nopētīja taku. Tālumā bija saskatāmas mājas ugunis, baltoja grants, pustumsā maldinoši līgojās ēnas. Viņam šķita, ka pa gabalu kustas Konstances stāvs. Konstance vai gaismas rotaļa? Neziņā Eklends palika stāvam, baidīdamies, ka viņa varētu būt nogriezusies uz ezera pusi. Viņš sāka iet, tad metās skriešus. Izslējies zars aizķēra viņa matus. Takas malā pārsteidzoši balts vīdēja satrupējis celms. Viņa gaita kļuva lēnāka. Viņš apstājās.

Priekšā no tumsas atskanēja balss. Eklendu pārņēma instinktīvas bailes, pār muguru pārskrēja aukstas skudriņas. Saucēja bija mātes balss.

Eklends neizlēmīgi stāvēja, ieklausīdamies klusumā, kas sekoja saucienam, domādams, ka vainojama tumsa, ka viņš iztēlojies to, kā nav. Te balss atskanēja no jauna. Kļūdīties nebija iespējams, tik precīzi saucējs atdarināja mātes intonāciju.

-    Edij, sauca mātes balss. Edij! Nāc šurp! Es esmu te.

Sasniedzis māju, Eklends uzkavējās hallē. No dzīvojamās istabas atlidoja normālās pasaules skaņas: malkas sprakšķi kamīnā, tējas lašu šķindoņa, balsu murdoņa. Viņš ieklausījās: sievas balss, Vekstona balss, to pārtrauc Stīnija piezīme, neliela vārdu apmaiņa starp Frediju un Vinniju, un, lūk, citu balsu starpā Konstances balss. Eklends spēja uztvert tikai atsevišķus teikumus, jo Konstances balss vienmēr skanēja klusināti, taču ar šiem teikumiem pietika, lai viņam kļūtu skaidrs: Konstance atgriezusies ģimenes lokā. Šķiet, viņa apsprieda dažādas medus šķirnes. Nedz viņas balsī, nedz runasveidā nejautās ne mazākās pārmaiņas. Viņas runa neliecināja ne par satraukumu, ne saviļņojumu. Eklends atspiedās pret sienu. Viņš aizvēra acis, tad atvēra tās un nosprieda: es to esmu iedomājies.

Konstancei vienmēr bija piemitusi šī spēja it kā izvilkt viņu spoguļa otrā pusē, likt justies kā otrādi izgrieztam. Viņš vēroja, kā sazarojas kāpnes. Negribējās pamest halles aizsegu. Labāk palikt šeit uz robežas. Negribējās skatīties Konstancei sejā.

Stāvot hallē, Eklends skaidri juta, ka viss, kas bija noticis šajā pēcpusdienā, tiešām bija noticis, bet tikpat skaidri viņš juta, ka tas nebija noticis. Viņš atklāja, ka nespēj atcerēties, ko tieši Konstance viņam sacījusi, ne arī kārtību, kādā kas teikts. Atmiņā juceklīgi drūzmējās aprautu teikumu skrandas, kuras varēja sakārtot nebeidzamos veidos. Viņu satrauca un mulsināja to iekšējā enerģija, šī ļaunprātīgā spēja mainīties.

Eklends bija pārliecināts, ka uz takas mātes balsī atsaukusies Konstance. Viņš bija pārliecināts, ka skaidri sadzirdējis viņas vārdus. Viņš saprata, ka tad, ja tiešām to dzirdējis, tad balss, kas viņu saukusi, piederēja tēva slepkavai.

Ari tas bija gan iespējams, gan neiespējams. Eklends nebija paradis uzticēties pats savas atmiņas liecībām vai mājieniem: Konstance, galu galā, bija mele un fantazētāja. Jāizsver visi par un pret. Jāatšifrē. Eklends pūlējās piespiest savas domas darboties kādreiz taču viņš lepojās ar savu nekļūdīgo spriešanas spēju.

Ja viņš bija dzirdējis to, ko domāja, ka ir dzirdējis, tad Konstance vai nu bija spējīga uz slepkavību, vai arī jukusi, vai arī viņai vismaz bija nopietni slima iztēle. Viņš zināja, ka vainas apziņa ir neaprēķināma: vainu iespējams sajust arī par to, ko cilvēks gribējis darīt, bet kas nemaz nav darīts. Vai viņa izdarījusi noziegumu vai tikai iedomājusies, ka to izdarījusi? Tā varēja būt: viņš zināja Konstances spēju noticēt saviem izdomājumiem. Jā, par to varēja domāt, atklājot kārtu pēc kārtas, līdz beidzot rodas iespēja kaut ko tvert racionāli, un tomēr viņš nevarēja skaidri pateikt jā vai nē. Nenoteiktība, subjektīvi spriedumi, gandrīz bezgalīgas interpretācijas iespējas: neviena konkrēta pieturas punkta. Šis noziegums ja tas ir noziegums noticis pārāk sen. Tur tas slēpās aiz divdesmit gadiem, prātam un likumam neaizsniedzams.

Man kļūs skaidrs, kad uz viņu paskatīšos, Eklends domās noteica. Viņš šķērsoja halli un iegāja viesistabā. Konstances seja nepauda neko, tāpat arī viņas izturēšanās. Viņa nebija ne klusāka, ne satrauktāka kā parasti. Konstance dzēra tēju kopā ar viņa ģimeni. Viņa sēdēja krēslā pa kreisi no kamīna un, izstiepusi kājas pret uguni, malkoja tēju.

Šķiet, viņa jau bija pasniegusi savu kristību dāvanu, un Džeina, slēpdama nepatiku Eklends zināja, ka tāda dāvana var izraisīt tikai Džeinas nepatiku, viņam ienākot, piecēlās, lai to parādītu. Ekstravaganta, dārga, pagāniska rokassprādze: čūska ar dārgakmeņiem rotātu galvu, kurai paredzēts vīties ap roku. Konstance nevērīgi paskaidroja, ka nav gribējusi dāvināt parastos tradicionālos kristību nieciņus. Šo dāvanu Viktorija varēšot valkāt, kad paaugšoties. Vislabāk tā izskatīšoties uz kailas miesas. Konstance smaidīja. Viņa esot nodomājusi, ka tā esot jauka lietiņa: vakar tīri nejauši nopirkusi rokassprādzi Bondstrītā.

Nekas nenotika. Eklends nervozēja. Viņam sāka sāpēt galva. Ejot pārģērbties vakariņām, viņš juta, ka sāpes pieaug. Migrēnas lēkmes viņam mēdza uznākt kopš kara gadiem un vajāja visas manas Vinterskombas bērnības laikā. Šādos gadījumos līdzēja vienīgi klusums un tumša istaba, bet tovakar par to nevarēja būt ne runas.

Bija paredzētas īpašas vakariņas par godu kristībām tajās piedalījās tikai ģimene, taču Eklends zināja, ka viņa sievai šīs vakariņas ir svarīgas.

Lai noņemtu sāpju asumu, viņš iedzēra kodeīnu. Skatoties uz gaismas ķermeņiem, viņam šķita, ka tie ir apņemti ar melnu rāmi, un šis melnums izraisīja nelabumu, it kā acs dziļumā atrastos kāda telpa, kas, spiežot uz acs dibenu, iedarbotos uz tīkleni.

Septiņos trīsdesmit viņš devās lejā. Bija sanākuši visi mājinieki, nebija tikai Konstances. Konstance ieradīsies vēlu: kamēr pārējie lejā dzēra šeriju, Konstance staigāja šurpu turpu pa istabu. Viņa grozījās spoguļa priekšā, pārliecinādama sevi par savu skaistumu. Spoži: nevainojami kā Iedus, mati elektrizējušies gaidāmā priekšnojautās, pirksti kā dunči.

Konstance plānoja nelielu scēnu. Ko teikt vispirms, to vai ko citu? Vai sodīt Eklendu vienīgi par to, ka viņš izrādījies parasts, vai sodīt viņus visus, citu pēc cita? Visus, viņa izlēma.

Domās Konstance uzrunāja Montegjū, kurš kā viņa tagad saprata nebija parasts: viņas vīru, kurš atzīs par pareizu to, ko viņa grasījās darīt. Mēs esam vienādi, viņa tam sacīja: mēs zinām, kas ir naids, ja vajag, mēs abi esam pietiekami drosmīgi, lai mestos bezdibenī. Skaties, kā es sagraušu templi, Montegjū! Skaties! Es zinu, ka tevi tas uzjautrinās.

Tev par godu es aplikšu tevis dāvātos dimantus, Konstance sacīja, un aplika kaklarotu kā ūdens lāšu virteni. Pagrozījusi kaklu, viņa vēroja, kā zibsnī briljantu šķautnes.

Laiks iet. Viņas kleita bija melna. Viņas lūpas bija sarkanas. Es varu nogalināt, sacīja viņas griba, bet tad tā sacīja: es varu visu!

Citu pēc cila Konstance izslēdza visus gaismekļus. Pat tumsa viņu nebiedēja. Tad, lēni kāpjot pa pakāpieniem, apbrīnojot savu mazo kājiņu likto soļu secību, atlasa kurpīšu atbilstību kājai, sprādžu ģeometrisko formu pareizību, viņa devās lejā.

Lai viņiem sāp, Konstance nodomāja. Bet, tā kā viņa bija bērns kā šajā ziņā, tā citās, tā kā viņa nesaprata, ka citu sodīšana ir slikts veids, kā nodrošināt sodu sev, viņas griba bija stipra. Viņa pašapzinīgi iegāja viesistabā, kā vienmēr, kad zināja, ko grib panākt. Konstances skatiens pārslīdēja no sejas pie sejas, un tad kā bija plānojusi viņa sāka sagatavot savu aizliegšanu. Eklends bija izraidīšanas instruments, bet man nav šaubu, ka tieši Konstance rīkojās kā tiesnesis un soģis: nodrošinot savu izraidīšanu, viņa piesprieda sodu pati sev.

Iedomājieties: vecmodīga, ļoti oficiāla viesistaba Vinterskombā. Lai arī reducētā veidā, šeit valdīja vecie likumi. Pulēts galds, pārāk liels septiņām personām, un arī šis skaitlis, jāsaka, bija dīvains. Pie galda, vienai no vecākām istabmeitām viņam palīdzot, apkalpoja Viljams. Viņš bijīgi, kā vienmēr, salēja sarkanvīnu un sarkanvīns bija tiešām labs. Lūk, četri vīrieši smokingos, trīs sievietes vakartērpos. Iedegtas sveces, kamīns, smagnējs, spoži nospodrināts sudrabs, pārmēru krāšņa pusdienu servīze no četrsimt piederumiem, kādreizējais mana vectēva Dentor.a lepnums. Labi pagatavota, vienkārša maltīte angļu maltīte, jo virēja neuzticas, kā viņa saka, “modernajiem ēdieniem”. Pie ēdiena nav nekādu zaļumu, ne kripatiņas ķiploku: vienīgais rotājums, saritināts mazās, baltās dūrītēs, ir citrons. Cepetis gatavots no jēra ciskas. Tas ir lielisks, taču paliks neaizskarts. Pudiņš mājiens uz Fredija klātbūtni ir tieši tāds, kāds angļiem vislabāk garšojot: barojošs, stīvs un pārliecinošs. Taču arī tas netiks aizskarts, jo tieši tobrīd, kad ienesa jēra cisku un Eklends atbilstoši tradīcijai bija piegājis pie bufetes, lai to sagrieztu, Konstance sāka savu uzbrukumu. Iemeslu tam deva Vinnija, nabaga Vinr.ija.

Vekstonam uzticamā Vinnija lasīja viņa pēdējo dzejoļu krājumu. Dzejoļi bija veltīti maniem vecākiem, to Vinnija arī garāmejot pieminēja. Konstances lūpas saspringa.

Vinnija sāka gari un plaši stāstīt, ka viņai un Kūtijam, kurš, kārtojot pulka lietas, aizkavējies Londonā, patīkot šos dzejoļus lasīt skaļi priekšā, pat kakao dzerot pirms gulētiešanas. It sevišķi viņi esot iemīļojuši vienu dzejoli mīlas sonetu. Vinnija, Vekstona apmulsumu nemanīdama, pat nocitēja no galvas vairākas rindas.

Savā ziņā viņa tās bija pārpratusi. Vinnija bija un joprojām daudzējādā ziņā ir nevainīga. Viņasprāt, dzejolis bija par mīlestību un par tādu mīlestību, kas Vinnijai saprotama, kādu viņa juta pret savu viru.

Kad dzejolis bija noskaitīts, uz brīdi iestājās klusums. Stīnijs, kurš vēl nebija pagalam piedzēries, bet strauji tiecās uz to, slepeni paskatījās uz Vekstonu. Džeina, kuru vārdi bija aizkustinājuši, paskatījās uz Eklendu. Konstance paliecās uz priekšu.

-    Protams, viņa sacīja dzidrā balsī. Vai tu zini, Vinnija, ka šis dzejolis rakstīts vīrietim?

Vinnija, kas tobrīd cēla pie lūpām vīna glāzi, gandrīz izmeta to no rokām un samirkšķināja acis. Viņa šausmās uzlūkoja Vekstonu. Viņas kakls un pēc tam vaigi tumši piesārta.

-     Skaidrs, ka viņš apraksta mīlēšanos, pilnīgā klusumā domīgi turpināja Konstance. Divu vīriešu mīlēšanos. Vekstonam patīk tieši tāda. Un Stīnijam arī. Vai tu zināji, Vinnija, ka Stīnijs un Vekstons bijuši mīļākie? Viņa sarauca pieri. Es piemirsu. Stinij, tev toreiz bija sešpadsmit vai septiņpadsmit. Katrā ziņā pilngadīgs tu vēl nebiji.

Atskanēja blīkšķis. Pavecajai istabenei, kura nebija tik nesatricināma kā Viljams, no rokām bija izkritusi liela uzkodu bļoda. Tās sudraba vāks šķindēdams aizripoja pa grīdu līdz ar ceptiem kartupeļiem. Istabmeita nometās ceļos, mēģinādama tos uzlasīt.

-               Homoseksuāls, kā pārdomās iegrimusi, turpināja Konstance.

-     Es pati nekad nelietoju vārdu “zilais”. Vai “pediņš”. Man tie liekas muļķīgi un rupji, vai ne, Vinnija? Bet cilvēki tos lieto…

Eklends pārtrauca griezt gaļu. Nolicis nazi, viņš nemanāmi padeva zīmi, pēc kuras abi kalpotāji atstāja telpu. Reizē ar viņu aizejošo soļu troksni Konstance turpināja:

-    Cilvēki tos lieto šādus vārdus -, jo viņus biedē viendzimuma sekss. Daži teiktu “apkaunojoši”, bet es tā nedomāju. Nē, manuprāt, te iejauktas bailes. Tādi cilvēki kā Stīnijs un Vekstons mums atgādina, ka mīlestībā un seksā nav likumu. Ļaudis mēģina izlikties, ka likumi pastāv, bet man tas šķiet tik nogurdinoši! Vinnija, piemēram, kā tu sauktu normālu mīlestību? Par heteroseksuālu? Un normālu seksu? Par laulāto seksu? Par “vienreiz nedēļā” seksu? Par seksu pienākuma pēc? Kā es vēlētos, kaut šeit būtu tavs vīrs Kūlijs! Tad viņš varētu mums pastāstīt savas domas. Es gribēju vaicāt, vai attiecībā uz kopošanos viņa uzskati ir konservatīvi vai liberāli. Varbūt radikāli? Tā nudien ir ideja! Vai attiecībā uz kopošanos klātneesošais pulkvedis ir radikāls? Un ja tā…

Vinnija atbīdīja krēslu. Viņa drebēja no galvas līdz kājām un, sašutumā zaudējusi valodu, plātīja muti. Eklends stingri noteica: Konstance! Pārstāj!

Konstance, plati iepletusi acis, viņu uzlūkoja.

-    Eklend, bet, lūdzu, tas ir tik interesanti! Es tikai runāju par seksu. Un mīlestību, kas nav mazsvarīgi. Bet šīs abas lietas ir tik nesaraujami saistītas, vai jums tā neliekas? Tas nebūt neatvieglo viedokļa noskaidroSanu. Cilvēki tik ļoti kaunas par to runāt! Es nespēju saprast, kāpēc. Piemēram, sodomija, parunāsim par to. Mēs visi zinām, ka ar sodomiju nodarbojas tieši homoseksuāļi…

-    Bībeliski! izsaucās Stīnijs, dramatiski pieceldamies kājās. Vai mēs esam kļuvuši par bībeliskām personām, jo, ja jau mēs esam…

-     Bet galu galā, Konstance turpināja, sodomija neaprobežojas tikai ar homoseksuālistiem. Zināms, ka to piekopuši arī heteroseksuālisti, muskuļainākie no kristiešiem. Tātad vai tā ir perversija? Un, ja ir, tad kāpēc? Vinnija, kāda ir tava attieksme? Kā tu domā, vai Kūtijs to uzskatītu par perversiju? Vai viņam ir savs viedoklis, teiksim, par masturbāciju? Vai par orālo seksu? Par ārlaulības sakariem? Personīgi es vienmēr esmu uzskatījusi, ka viss, kas sagādā prieku, ir atļauts, bet, ja arī nav atļauts, tad tas sagādā vēl jo lielāku baudu. Taču es jau nekad neesmu bijusi moralizētāja. Ak kungs! Konstance viegli nopūtās. Es jūtu, ka Kūtijs man spētu izskaidrot, ja viņš te būtu. Tad es beidzot saprastu, kāpēc viens veids ir pieņemamāks nekā cits. Vai zināt, man šķiet, ka man ir valodas grūtības. Vai tev tā neliekas, Vinnija? Es īsti nesaprotu, kāpēc mēs iekāri uzskatām par grēku, bet mīlestību par tikumu, ja mīlestība sagādā tik daudz nepatikšanu šajā grūtību pilnajā pasaulē. Šī paša iemesla dēļ es nekad neesmu sapratusi, kāpēc latīniskie jēdzieni ir vairāk pieņemami nekā dzimtajā valodā lietojamie. Vai tiešām labāk teikt “penis”, ja var pateikt…

-    Nekad! sacīja Vinnija, beidzot atguvusi runasspējas.

-     Un tad vēl kopulācija*. Pat neņemot vērā, ka dzimtajā valodā nav cita adekvāta darbības vārda kā mums zināmais, man tas liekas valdzinošs. Bet tev, Vekston? Tam ir poētiskas īpašības. Pirmām kārtām šim vārdam ir onomatopoētisks skanējums un…

-    Nekad! brāzmaini izsaucās Vinnija. Nekad savā mūžā man nav nācies klausīties, ka sieviete tā runā ka vispār kāds var tā runāt. Vai šī sieviete ir nenormāla? Vai viņa ir piedzērusies?

Vinnijai ap pleciem bija šalle. Runājot viņa to savilka ciešāk, iztaisnojās un pievērsa Konstancei caururbjošu skatienu. Konstance uzlūkoja savu vīna glāzi.

-    Nē, Vinnija. Es neesmu piedzērusies. Man neliekas, ka es būtu piedzērusies. Patiesībā es nekad nepiedzeros. Man šķiet, ka es visā savā mūžā ne reizi neesmu piedzērusies…

•Oriģinālā šeit lietots vārds fuck, kura vārdnīcā nav. (Tulk. piezīme.)

-    Tad šī izrāde ir vēl jo bēdīgāka, indīgi atteica Vinnija. Es netaisos klausīties vairs ne vārdu…

-    Un es arī, pieceldamies iejaucās Fredijs. Aklā sašutumā viņš pārlaida skatienu pie galda sēdošajiem. Eklend, vai tu nevari viņu apklusināt? Tu taču zini, kāda viņa ir. Ja viņa sāk…

-    Konstance…

-    Eklend, nedari muļķības! Mēs apspriežam valodu un morāli. Es esmu sieviete. Diezgan maza auguma sieviete. Ko tu grasies darīt izdzīt mani ar varu?

-    Atstāt, uzsvērti pieklājīgi atbildēja Vinnija. Vismaz es tā domāju darīt. Fredij, vai tu nebūtu tik laipns? Es jūtu vajadzību ieelpot nedaudz svaiga gaisa.

Vinnija metās uz durvju pusi. Fredijs vilcinoties atskatījās uz Konstanti, it kā pārdomādams, vai neriskēt un nepalūgt vēl vienu reizi. Acīmredzot Konstances acu skatiens liecināja, ka to darīt nebūtu prātīgi: Fredijs nolēma neriskēt. Viņš aizsteidzās pie durvīm un piedāvāja Vinnijai roku. Manuprāt, šis nelielais, galantais žests tiks pieminēts vēlāk Vinnijas atraitnības gados. Vinnijas aiziešana bija karaliska, bet to nevarētu sacīt par Frediju. Durvis aizvērās.

Stīnijs sacīja: Man kļūst nelabi, un atgāzās krēslā. Izdzēris glāzi vīna, viņš ielēja nākamo. Saki godīgi, Konija, kāpēc tu to dari?

-    Ko daru? Konstance ar nevainīgu izteiksmi sejā nopētīja visus pēc kārtas. Tā bija tikai diskusija.

-    Ļoti jauka vienpusīga diskusija. Vekstons paliecās tuvāk. Patiesībā es neteiktu, ka tā vispār bija diskusija. Tu gribēji aizvainot Vinniju.

-   Nu labi, varbūt tev taisnība. Konstance tikko jaušami pasmaidīja. Tikai mazlietiņ. Viņa ir nedaudz pastulba, vai jums tā neliekas? Viņa visu rītu viebās uz manu cepuri…

-   Jēzus Kristus! noteica Stīnijs.

-    Bez tam tādi cilvēki kā Vinnija mani kaitina. Tu arī, Džeina, piedod man, ka tā saku. Es ienīstu morāles principus, kas ierobežo personību. Ļauties aklumam nav morāli, bet gan gļēvi un vairāk nekā sevis mānīšana. Un Vinnija patiešām runāja pilnīgas muļķības par tavu dzejoli, Vekston. Atzīsties, tev mati cēlās stāvus to pašu brīdi, kad viņa sāka to lasīt.

-    Man mati ceļas stāvus vienmēr, kad kāds lasa manus dzejoļus.

-Tiešām? Kāda augstprātība. Tad jau iznāk, ka tu esi augstprātīgs,

Vekston. Olimpa plīša lācītis. Vai es tev varu ko pajautāt?

-Droši.

-   Tu zini, es apbrīnoju tavus dzejoļus. Pat es saprotu, ka tic ir labi. Bet es nekādi nespēju saprast, kā tu tos vari veltīt tādam cilvēkam kā Stīnijs. Vai iemīlēties viņā, ja jau par to ir runa. Nav ko grozīt acis un mētāties rokām, Stīnij, tu jau pats zini, ka tā ir taisnība. Es tevi no visas sirds mīlu, un, kad tu biji jaunāks un tik daudz nedzēri, tu tiešām biji ārkārtīgi jauks, bet es nekad nebiju domājusi, ka Vekstons ir no tiem, kas var uzķerties uz glītas sejiņas…

-   Nevajag, sacīja Stīnijs, joprojām bolīdams acis un mādams ar rokām. Neaiztiec mani, Konija! Ja tu mani aiztiksi…

-    Nu esi godīgs, Stīnij! Tu taču esi diletants. Pietika ar vienu gleznu izstādi, un palūk, kas notika. Tu pat piecas sekundes vairs nebiji uzticīgs Vekstonam. Kad Zēns nošāvās, ko tu darīji? Tu aizskrēji pie Konrādā Vikera un ielīdi viņa gultā. Turklāt par savu neuzticību kuru, jāsaka, es vienmēr esmu uzskatījusi.par mazliet vulgāru tu vainoji Zēnu. Bez tam neviens tā arī nepateica patiesību par Zēna nāvi, viņu pašu ieskaitot. Visus šos gadus, un mēs izlikāmies, ka vainīgs bijis karš, kontūzija. Ar karu tam visam nebija ne mazākā sakara. Zēns nošāvās tāpēc, ka viņš mīlēja mazas meitenes…

-    Ko tu teici?

-    Viņam patika mazas meitenītes, Eklend. Nav šaubu, tu jau pats nojauti, vai ne? Ja tu man netici, paprasi Fredijam. Fredijs ir redzējis manas fotogrāfijas, kuras Zēns uzņēmis, kad es vēl biju bērns. Man bail, ka tās bija diezgan pornogrāfiskas. Bet Fredijs nezina neviens nezina ka fotogrāfijas vēl nav viss… Konstance ieturēja pauzi. Vai es tagad varu lietot vārdu “kopoties”, kad Vinnija ir aizgājusi? Zēnam patika kopoties ar mazām meitenītēm, piemēram, ar mani. Un nav ko skatīties uz mani ar tādām acīm, Eklend, un ari tev, Stīnij. Fakti paliek fakti. Ja tu, Eklend, par to padomāsi, tu sapratīsi, ka es runāju patiesību. Vai tu neatceries to reizi, kad pieķēri mani iznākam no Zēna istabas?

-   Nē, neatceros. Es tam neticu. Es neticu pats savām ausīm. Un es nesaprotu, ko tu tur, pie velna, runā!

-    Eklend, es labi saprotu, ka tev labāk patiktos aizmirst, bet es to gadījumu atceros pavisam labi. Manuprāt, man toreiz bija divpadsmit gadu.

-    Nekas tamlīdzīgs nav noticis.

-   Absolūti nekas, Stīnijs spalgā balsī viņu pārtrauca. Nestrīdies ar viņu, Eklend! Nav nekādas jēgas. Konstance sasodīti labt mak melot. Viņas tēvs bija riebīgs, sīks melītis, un viņa ir tieši tāda pati…

-                Stīnij, nomierinies! Konstance viņu augstprātīgi uzlūkoja.

-    Tev notecējusi skropstu tuša. Tu, kā parasti, tūdaļ sāksi raudāt…

-    Tu esi maita, sacīja Stīnijs, kura fantāzija satraukuma brīžos parasti izplēnēja. Tu vienmēr esi bijusi kārtīga maita. Zēns ir miris. Viņš nespēj sevi aizstāvēt…

-    Stīnij, patiešām ļoti muļķīgi apsaukāties, kad mēs abi zinām, ka pēc trim dienām tu atskriesi pie manis atpakaļ, kusdams no laimes. Bez tam tu izskaties briesmīgi. Kā vienmēr, kad zaudē savaldīšanos. Vai tu zini, ka sāc smaržot pēc vītuma? Patiešām, Stīnij, vēl daži gadi, un tu izskatīsies pēc veca, patētiska sievišķa…

-    Tiešām? Es pēc vītuma? Stīnijs šņākdams piecēlās. Ļauj man, dārgumiņ, tev pateikt, ka es neesmu vienīgais. Moda sacīja, ka tu esi slikti audzināta. Viņa teica, ka tas kļūst redzams, un viņai taisnība. Tev ap muti, dārgumiņ, ir mazas, nejaukas krunciņas. Ap to laiku, kad es izskatīšos pēc veca, patētiska sievišķa, tu izskatīsies pēc raganas. Es tavā vietā piezvanītu ķirurgam, lai iztaisa plastisko operāciju, dārgā, un piezvanītu ātri…

-    Stīnij, ej projām!

-   Es eju, dārgumiņ. Stīnijam, pat sašutumā drebot, izdevās saglabāt zināmu pašcieņu. Manu audienci tu nesagaidīsi. Ne jau nu pēc tādas izrādes kā šī. Tik daudz bezkaunības es teātrī daudzu gadu laikā neesmu redzējis. Tas ir drusciņ par daudz pat priekš tevis un tas kaut ko nozīmē. Vekston, tu nāc?

-   Nē. Bet tu ej. Es palikšu. Vekstons, niekodamies ar nazi un dakšiņu, saguma savā krēslā. Tev taisnība. Tas ir par daudz. Bet zināmā mērā interesanti. Es gribu redzēt, ko viņa atstājusi finālam.

-     Labi, kad viņa līdz tam nonāks, sacīja Stīnijs, mezdamies projām, uzprasi viņai par ostas krāvēju Ņujorkā. Es paredzu, ka tas būs ļoti jautri.

Stīnijs aizcirta durvis. Vekstons uzlūkoja Džeinu, kura nebija bildusi ne vārda, un Eklendu, kurš stāvēja, uzgriezis muguru. Pasmaidījis viņš iekārtojās ērtāk krēslā un ielēja sev glāzē sarkanvīnu.

-   Zini, viņš draudzīgi ierunājās. Stīnijs maldās. Es negribu dzirdēt par krāvēju. Man tas nemaz neliekas interesanti. Nu, tagad tu esi tikusi vaļā no visiem, no kuriem gribēji, izņemot mani…

-   Vekston! Kā tu tā vari runāt!

-Tad kāpēc neparunāt par lietas būtību? Džeina ir šeit. Eklends ari. Trasējošās lodes tu esi izšāvusi. Es nojaušu, ka galveno mērķi tu jau saskati. Turpini tālāk!

-    Nē, Vekston, Eklends viņu pārtrauca. Man pietiek. Šī nav spēlīte. Šī ir mana ģimene, mani brāļi. Stīnijam taisnība. Zēna nav šeit, un viņš nevar sevi aizstāvēt. Es neesmu dzirdējis, ka viņš kādreiz mūžā būtu par kādu runājis tā kā Konstance nupat par viņu.

-Ak debess! Cik auksta balss! Ko tu grasies darīt, Eklend? Izsviest mani no istabas? Man tas tīri labi patiktu.

-    Tas nebūs vajadzīgs. Man tava izrāde likās mazliet vienpusīga. Pirms aizej, Konstance, vai tu nepastāstītu mums par sevi? Kāpēc nepastāstīt mums par to, kas notika šodien? Galu galā, tas ir cēlonis, kas izprovocēja šo scēnu, vai ne?

Konstance klusi nopūtās. Zini, viņa lēni ierunājās, man arī tā liekas. Šodien es kaut ko sapratu un tikko to no jauna pieredzēju darbībā. Angļu ģimene, kas noslēdz savas rindas. Iespējams, ka visas ģimenes tā dara, iespējams, tā nav tikai angļu īpašība. Laikam man par to nevajadzētu brīnīties. Es šeit esmu autsaidere. Vienmēr esmu bijusi.

-     Tā nav taisnība, Džeina paliecās uz priekšu un dusmīgi ierunājās. Eklenda ģimene tevi pieņēma. Šodien pat tu gribēji būt par krustmāti. Eklcnds piekrita. Es tevi ataicināju uz šejieni.

-    Bet, jādomā, negribīgi. Konstance kā krustmāte. Es zinu, ka tev tas nevarēja patikt.

-    Tev taisnība. Man tas nepatika.

-    Labi, labi, es jau nestrīdos. Konstance pasmaidīja. Ļoti saprātīga attieksme. Es vienmēr esmu tiekusies iekost rokā, kas mani baro. Trūkums raksturā. Vai es atgrūžu labdarību? Nē. Manuprāt, man nepatīk aizbildniecība.

-     Vai laipnība ir aizbildniecība?

-     Džeina, nestrīdies ar viņu! Tas ir bezjēdzīgi.

-    Eklend, nepārtrauc savu sievu! Konstance viņu uzlūkoja ar starojošu smaidu. Man patīk klausīties Džeinas argumentos. Man tie liekas pamācoši. Reizēm es domāju, ka, klausoties Džeinā pietiekami ilgi, es spētu pārveidoties. Es varētu kļūt līdzīga viņai. Mierīga un laba, nemainīgi prātīga, nekļūdīgi pareiza. Bet tad es domāju: nē, tad jau labāk beigta. Redzi, man patīk… staigāt savvaļā. Kopš es sevi atceros.

-    Staigāt savvaļā. Jēzus! Eklends aizgriezās. Tad tā tu to sauc? Pirmoreiz mūžā dzirdu tādu muļķību.

-Tā ir frāze. Es varu izdomāt citas. Tas ir ļoti savādi… Konstance piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Lai kad es ierastos Vinterskombā, es vienmēr sāku justies jā, ļoti ļauna. Kā anarhiste. Es paskatos visriņķī, uz šo lielisko māju un šo lielisko ģimeni un agrāk vai vēlāk man niez nagi to uzspridzināt. Bumba! Uzliesmojums! Un visas pamācības uzlido gaisā. Tas ir ļoti dīvaini. Pavadot piecas minūtes šajā mājā, es kļūstu par viskvēlāko revolucionāri.

-                Citiem vārdiem sakot, tu esi destruktīva, Eklends īsi attrauca.

-     Jādomā, kopš laika gala.

-          Vai tas saucas destruktīvisms? Konstance likās pārdomājam jautājumu nopietni. Iespējams, ka tā. Bet es tāda nejūtos. Es to izjūtu kā tīrīšanu, kad gribas ļaut, lai liesmas nolaiza visu līdz pat jumtam. Nepaliek vairs nekādu labo nodomu. Nekādu pretenziju. Nekādu noslēpumu. Saprotiet, Vinterskomba man vienmēr šķitusi ļoti grīļīga konstrukcija. Sienās ir tik daudz plaisu, bet visi tās cītīgi aizlīmē ar tapetēm. Kad es redzu plaisu, man to vienmēr gribas atplēst vaļā. Man gribas to padarīt aizvien plašāku un plašāku un izkāpt pa to tur, kur valda laukakmeņi un haoss. Tur, kur ir bīstami.

-    Kāpēc? Džeina sarauca pieri. Kāpēc tas vajadzīgs?

Konstance viegli paraustīja plecus. Vienkārši, lai paskatītos, kas

palicis pāri. Paskatīties, vai ir kaut kas tāds, kas vēl stabili stāv. Galu galā, kas to lai zina, ko es tur varētu ieraudzīt? Viņa pasmaidīja. Es varētu atrast visu to, ko cilvēki sauc par labu. Es varētu atrast mīlestību. Vai patiesību. No otras puses, es varētu neatrast neko. Nevienu pašu lietu. Vai jums nešķiet, ka es esmu drosmīga? Es tāda esmu. Neviens no jums neriskētu man sekot. Labi, varbūt Vekstons varētu. Bet ne tu, Eklend, vai tava sieva. Jūs labāk paliktu šeit, drošībā.

-    Drošībā? Likās, šis vārds Džeinu satrauc. Viņas vaigos saskrēja sārtums. Tā nav taisnība, Konstance. Tu tā nerunātu, ja būtu redzējusi karu tuvumā. Šī māja, šī ģimene tas nav tikai patvērums. Tas ir kaut kas tāds, kam es ticu un kam tic Eklends. Tā ir trausla un viegli ievainojama mēs abi to zinām. Mums jācīnās katru dienu, lai to uzturētu…

-    Vai arī par jūsu laulību jums jācīnās, lai to uzturētu?

-   Džeina, nestrīdies ar viņu! Vai tad tu neredzi, ka tieši to viņa grib panākt?

-   Nu nē! Džeinas sejā atspoguļojās niknums. Es nesēdēšu vis un neļaušu, lai viņa noniecina visu, kas man svarīgs. Viņa runā tik ticami, tik pievilcīgi, taču viņa maldās. Tu esi egoiste, Konstance. Tu melo, un tev vienalga, kam tas sagādā ciešanas…

-    Meloju? Vai tad es šovakar esmu melojusi? Par Stīniju? Par Zēnu? Viss, ko es sacīju, ir patiesība. Ak debess! Konstance aizkaitināta saviebās. Šķiet, ka esmu bijusi pārāk žēlsirdīga. Es nemaz nepieminēju Frediju, bet es varētu pastāstīt šo to interesantu par Frediju. Attiecībā uz Eklendu…

-Atstāj Eklendu mierā..,

-    Kāpēc man viņš būtu jāatstāj mierā? Eklends ir vislabākais piemērs maniem vārdiem. Man ir laba atmiņa. Es atceros, kāds Eklends bija pirms tu sāki viņu pieradināt. Bet paskaties uz viņu tagad! Ideāls vīrs. Ideāls tēvs…

-    Vai tas ir kaut kas tāds, par ko būtu jākaunas?

-          Ne gluži. Konstance uz mirkli apklusa un, pacēlusi savu galda nazi, to aplūkoja. Viņš savu lomu spēlē ļoti labi. Viņš mani gandnz vai pārliecināja. Bet ne pavisam. Daži elementi te neiederas. Galu galā, mēs visi šeit esam sapulcējušies uz kristībām. Prieka iemesls ir mazas meitenītes piedzimšana. Beidzot piedzimis pirmais bērns. Vienīgi viņa nav pirmais bērns. Eklendam kādreiz bija dēls. No Džennas, kuru viņš milējis. Mazs puisītis, vārdā Edgars, kuram acis bija tādas pašas kā tēvam…

-    Izbeidz! Eklends apsviedās riņķi. Mīļais Dievs, vai tu vienreiz nebeigsi?…

-               Nē, Eklend. Džeina piecēlās un uzlika plaukstu viņam uz pleca.

— Ļauj viņai pabeigt.

-   Paldies, Džeina! Es gribēju teikt Edgars ir miris. Viņš jau ir miris labu laiku, tāpēc es domāju, ērtāk ir izlikties, ka viņa nekad nav bijis, dzīvot tālāk melos. Galu galā, kamēr mēs pieņemam, ka tas ir Henesija bērns, mēs esam droši, vai ne? Mēs pārklājam šo sevišķo plaisu. Bet vai ir pareizi dzīvot tādos maldos? Te mēs visi esam lejā, bet kurš tur, augšā, pieskata jauno bērnu? Dženna. Džeina acīmredzot uzticas Džennai. Man tas šķiet pārsteidzoši. Vai tas notiek neziņas dēļ, es vaicāju sev. Vai ari šeit redzams patiess dvēseles dāsnums? Vai Džeina ir muļķe vai augstsirdīga? Tu nezini, Džeina? Bet, ja tu zini, tad kā tev tas izdodas? Tu nekad neesi greizsirdīga?

Iestājās klusums. Eklends novērsies piespieda plaukstu pie acīm. Džeina un Konstance joprojām uzlūkoja viena otru. Vekstons cilvēks no malas visā šajā scēnā arī vēroja.

Kādu brīdi Džeina klusēja. Viņa sarauca pieri, it kā nezinādama, ko atbildēt, un salika rokas. Šaudīgās kamīna liesmas atspīdēja viņas matos. Viņas skatiens kavējās pie Konstances sejas.

-    Konstance, viņa beidzot sacīja. Es to visu zinu. Tu neesi vienīgā, kas domā par Edgaru. Es arī par viņu domāju. Es runāju par viņu ar Eklendu un ar Džennu. Es iedomāju par viņu šorīt baznīcā un esmu pārliecināta, ka viņi arī. Konstance, viņš nav aizmirsts. Viņa brīdi vilcinājās, tad sārtums ielija viņas vaigos. Mēs ar Eklendu esam precējušies jau divpadsmit gadus, Konstance. Tas ir pārāk ilgs laiks, lai glabātu noslēpumus viens no otra. Dženna reiz zaudēja bērnu. Es zaudēju divus. Mēs saprotam viena otru. Lai kas būtu noticis pagātnē, tas nerada šķelšanos, vai tu to nesaproti? Tas mūs tuvina. Eklends, es un Džennamēs savā veidā esam par to vienojušies.

Neviens nerunāja. Konstance savādi pameta ar roku.

-   Divpadsmit gadus? Viņas sejā parādījās apjukums. Vai tiešām divpadsmit gadus?

-          Konstance, kāpēc tu to dari? Džeina klusi vaicāja un, piegājusi tuvāk, pieskārās viņas plecam. Runāt par bērnu šādā veidā izmantot mirušu bērnu par ieroci kāpēc tev tas bija vajadzīgs, turklāt šodien? Kāpēc vajadzēja uzprasīties par krustmāti un pēc tam šādi izrīkoties? Es nesaprotu. Kādēļ darīt visu, lai sāpinātu citus?

-    Liec mani mierā!

-    Stīnijs ir tavs draugs un tu viņam nodarīji pāri. Džeina uz mirkli apklusa. Vinnija varbūt arī nav sapratusi visu Vekstona dzejolī, bet viņa sapratusi tā būtību. Vai nebūtu bijis cilvēcīgāk ļaut viņai palikt pie savām ilūzijām? Zēns, Fredijs, Eklends es zinu, ka viņi tev nozīmē daudz, Konstance, tad kādēļ jārikojas tā, it kā tu viņus ienīstu?

-    Es viņus mīlu. Viņi ir mani brāļi.

-   Tad kāpēc vajag sagādāt viņiem sāpes, Konstance? Tu panāc vienīgi to, ka izolē sevi. Vai tiešām tu nesaproti, ka tu sev dari vairāk pāri, nekā jelkad spētu nodarīt mums?

Vārds “mums” iedzēla. Maigi pateikts, tas lika Konstancei sarauties. Viņa aizgrieza seju, it kā viņu kāds būtu iepļaukājis.

-    Nežēlo mani neuzdrīksties mani žēlot! Viņa atkāpās, līdz atgrūdās pret galdu. Tu esi muļķe, vai tu to zini? Bijusī slimnieku kopēja! Es tev neļautu pat pirkstu sev pārsiet. Vai tu zini, kāpēc Eklends tevi apprecēja? Tavas naudas dēļ. Tāpēc ka es viņam tā teicu.

Džeina klusēja, tad, zaudējusi pacietību, viegli paraustīja plecus.

-   Tas ir labi. Un man beidzot radusies izdevība tev pateikties. Naudas gan nav īpaši daudz vairs palicis, bet, vienalga, tu esi manam vīram devusi labu padomu. Par to mēs abi esam pateicīgi.

To sakot, Džeina pameta skatienu uz vīru. Varbūt vainīgs bija šis skatiens mīlas pilns un šķelmīgs, varbūt tas, ka Eklends, to redzot, piegāja pie sievas, varbūt tas, ka malā stāvētājs Vekstons pasmaidīja: lai kāds būtu iemesls, bet Konstance zaudēja savaldīšanos.

Kā vienmēr, viņas niknums bija piepešs un izpaudās rīcībā. Viņas roka slaidā lokā triecās pret galdu. Naži, dakšas, šķīvji ar milzīgu troksni nogāzās uz grīdas. Vekstons izvairīdamies piecēlās kājās. Konstance bija sākusi dauzīt glāzes. Uz visām pusēm šķīda kristāls, šļakstījās vīns. Gaisu pildīja postaža. Istabā plosījās neliels enerģijas virpulis, nebeidzams plīstošu, lidojošu priekšmetu viesulis. Tad iestājās dīvains klusums.

-    Nu, Eklend? vaicāja Konstance.

Viņa stāvēja jucekļa vidū, izstiepusi delnu, labajā rokā turēdama vīna glāzes kāju ar asu lausku.

Kustība apstājās. Grupa sastinga. Vekstons dažus jardus no Konstances viņai vienā pusē, Džeina un Eklends otrā pusē, viņai aiz muguras atradās galds. Konstance nobālušu seju, stingu skatienu un mirdzošām acīm, melnajiem matiem tiecoties uz visām pusēm no viņas mazās, nomāktās sejiņas, stāvēja šajā ielokā.

-    Jūs domājat, ka es jokoju? Nenāciet man tuvāk! Jūs domājat, ka cilvēki tā nemēdz rīkoties, jūs domājat, ka viņi nemēdz griezt vēnas citu cilvēku ēdamistabās? Bet es to varu. Eklends zina, ka es varu. Es pārkāpju visus likumus…

-   Konstance…

-    Atkāpieties! Jūs visi. Ja kāds nāks tuvāk, es to izdarīšu.

Džeina izbiedēta noplātīja rokas. Eklends paspēra soli uz priekšu

un apstājās. Konstances sejā atspoguļojās triumfs.

-   Griezt, Eklend? Ko labāk delnu vai rīkli? Šī glāze ir ļoti asa. Pareizi jāpārgriež pareizā vēna, un viss notiek ļoti ātri. Viena liela asiņu strūkla. Jūs visi varat paskatīties.

-   Labi. Eklends sakrustoja rokas. Viņa balsī nejautās ne mazākais žēlums. Mēs skatīsimies. Uz priekšu! Tikai pārliecinies, ka tu griez artēriju, nevis vēnu, ja gribi, lai viss notiek ātri.

-               Eklend, nevajag! Viņa ir slima… Džeina paspēra soli uz priekšu.

-     Konstance, noliec glāzi!

-    Ja tu nāksi vēl tuvāk, es to ietriekšu tavā stulbajā, svētulīgajā sejā…

-   Liec viņu mierā! Paliec, kur esi! Eklends iestājās starp Konstanci un sievu. Konstances skatiens pievērsās viņa sejai. Viņai pārskrēja sīki drebuļi. Melnajās acīs parādījās bezcerīga izteiksme.

-    Nu, Eklend? Vai man lēkt? Vai no šejienes ir ļoti augstu jālec?

-    Pietiekami augstu. Viņš pārdomāja. Kā vienmēr.

-   Tu saprati šodien?

-Jā. Es sapratu.

-    Kā es ienīstu šo māju! Šeit visi kakti runā.

-   Dod man glāzi, Konstance!

-    Šajā mājā staigā mirušie. Es varu tos saost.

-    Dod man glāzi!

-    Kur ir mans tēvs? Vai tu esi mans tēvs?

-   Nē, Konstance.

-    Vai viņa šeit nav? Viņas seja sāpīgi saviebās. Es domāju, ka viņš ir šeit. Es dzirdēju viņa balsi.

-    Konstance. Viņa šeit nav. Tagad pavisam mierīgi ieliec glāzi man rokā.

-   Nu labi. Konstance nopūtās. Viņas ķermenis atslāba, roka noslīga. -Varbūt tev taisnība. Dzīvo mazliet ilgāk, tad vēl mazliet ilgāk, collu pa collai, dienu pa dienai, soli pa solim, nakti pa naktij. Še, Eklend! Vai es varu pabūt viena? Es gribu būt viena. Es tagad iešu gulēt. Ir jau labi. Neraizējieties! Es no rīta aizbraukšu. Kāds briesmīgs juceklis! Atvainojiet, lūdzu!

***

Pēc Konstances aiziešanas iestājās klusums. Džeina pieliecās, lai paceltu šķīvi, bet tad atmeta ar roku. Vekstons klīda šurpu turpu pa istabu, tad apsēdās krēslā un noteica: Jēzus!

-   Es zinu. Eklends drūmi novērsās, uzlūkodams sasistos traukus, neapēsto mielastu, haosu, kas valdīja uz galda.

-    Es jūtu vajadzību pēc viskija, sacīja Vekstons.

-    Laba doma. Ielej man arī glāzīti, jā?

-    Vai viņa bieži nonāk tik tālu?

-   Viņai vienmēr paticis rīkot scēnas. Šī bija viena no krāšņākajām. Viņa savaldās līdz zināmai robežai. Pēc tam viņa zaudē kontroli pār sevi un kļūst neaprēķināma. Kā tu tikko redzēji. Šodien tam bija savi iemesli.

-    Es jau nojautu.

-    Eklend! Džeina novērsās no kamīna, kura liesmās tikko bija cieši vērusies. Eklend, tu nedrīksti ļaut viņai aizbraukt. Viņai jāpaliek. Viņa ir slima. Viņai vajadzīga palīdzība.

-    Nē. Viņa brauks. Viņa brauks un vairs neatgriezīsies.

-   Tu nedrīksti tā rīkoties. Mēs to nedrīkstam darīt. Noticis kaut kas nopietns.

-    Es zinu. Bet man par to nav jāatbild. Šajā mājā viņa vairs soli nespers. Vairs ne. Pēc šī vakara vairs ne. Dieva dēļ, tu taču redzēji, kas notika…

-    Eklend, tu nedrīksti viņu vainot. Es tagad saprotu. Viņa neatbild par savu rīcību.

-   Tad pienācis laiks, lai viņa atbildētu. Ne jau par to es runāju. Es negribu, lai viņa atrastos tavā un Viktorijas tuvumā.

-    Eklend, viņa ir slima.

-    Es zinu viņas slimības. Viņa tūdaļ pat atveseļojas, kad tas kļūst izdevīgi. Tu redzēsi rīt no rīta viņa izturēsies tā, it kā nekas nebūtu noticis. Un gaidīs, ka arī visi citi tā izturēsies. Es jau tev teicu. Viņa brauc projām uz neatgriešanos. Tā, lūk! Sasodīta padarīšana. Ar to ir cauri.

-   Tu ļausi viņai atgriezties Ņujorkā vienai pašai? Doties tik garā ceļojumā? Eklend, tā nedrīkst. Tas ir bīstami.

-    Es nedrīkstu? To mēs vēl redzēsim.

-    Viņas šīvakara uzvedība viss, ko viņa sarunāja. Viņas izskats tobrīd, ar glāzi rokā…-Džeina saminstinājās.-Eklend! Viņa nav gluži pie pilna prāta.

-    Viņa nav arī gluži traka, ja to tu gribēji teikt. Viņai gribētos, lai tu tā domā, bet viņa nav traka. Man taisnība, vai ne, Vekston?

Pa sarunas laiku Vekstons, atspiedis galvu rokās, bija sēdējis galda galā ar viskija glāzi sev priekšā. Uzrunāts viņš pacēla galvu un saguma savā iemīļotajā pozā, atgādinot, kā vienmēr, cilvēku-jautājuma zīmi.

-    Vai Konstance ir traka? Tas ir jautājums? Zini, es teiktu, ka tas mazliet izskatās pēc spēles. Tu jau zini. Jumts nobraucis uz ziemeļiem. Kad vējš pūš uz dienvidiem…

Viņš apveltīja Džeinu ar vienu no saviem skumīgi melanholiskajiem skatieniem.

-   Zini, Eklendam ir taisnība, Džeina. Viņai jābrauc projām. Viņa arī pati to vēlas. Nē. Laboju. Viņa grib, lai viņu piespiež aizbraukt.

-     Kāpēc viņai to vajadzētu gribēt?

-    Man šķiet, viņa vēlas tapt sodīta. Vekstons paraustīja plecus. Ja viņu sodīt nav citu cilvēku pienākums, viņa soda sevi pati. Nē, Eklend, nesaki neko. Vienalga, ko viņa tev būtu teikusi es to negribu zināt. Visu vakaru runa ap to vien grozījās: Konstance gribēja sev nodrošināt izraidīšanu. Labi, beigās viņa to ari dabūja. Lai viņa iet, Džeina. Galu galā, viņai ir vīrs.

Vēlāk vakarā, kad Eklends Džeinai bija izstāstījis šīsdienas notikumus, viņa mēģināja sazināties ar Konstances viru. Nākamajā dienā viņa nosūtīja telegrammu. Pienāca Konstances aizbraukšanas rīts.

Džeina augšā no savas guļamistabas varēja sadzirdēt klusinātus viņas aizbraukšanas trokšņus. Viņa piegāja pie loga.

Vienīgi Stīnijs bija iznācis atvadīties no Konstances: šķiet, viņš tai bija piedevis, kā jau Konstance bija paredzējusi. Stāvot uz lieveņa pakāpieniem, viņš to cieši apskāva. Lai gan rīts bija auksts un zālienu klāja salna, viņam mugurā nebija mēteļa. Viņa šalle plandījās vējā. Konstances mazās, baltās plaukstas saslēdzās ap Stīnija kaklu. Viņš to noskūpstīja vienreiz, divreiz, trīsreiz.

Atlaidusi viņu vaļā, Konstance pagriezās un pavērās visapkārt. Sīks slāvs koši sarkanā mēteli, vienīgais krāsainais punkts izbalējušajā un vienkrāsainajā ainavā. Džeina redzēja, ka viņas seja pagriežas uz mājas pusi, tad strauji pievēršas ezeram un mežam. Konstance nebija uzlikusi cepuri, vējš pluinīja melnos matus. Viņa uzvilka vispirms vienu pirkstaini, tad otru.

Konstances pēdējās atvadas no Vinterskombas. Šoreiz, liekas, viņai

nebija, ko teikt. Palūkojusies visapkārt, viņa iekāpa mašīnā. Durvis aizvērās. Džeina vēroja, kā lielais, melnais, nedaudz katafalkam līdzīgais daimlers sāk braukt un attālinoties izzūd skatienam. Viņa pagriezās pret vīru, kurš nebija vēlējies redzēt Konstances aizbraukšanu. Eklends, sēžot pie kamīna, raudzījās oglēs. Istabas otrā galā gulēja viņa bērns.

-    Viņa ir aizbraukusi, Eklend, maigi sacīja Džeina.

-    Aizbraukusi? Kaut nu tā būtu. Kaut es varētu par to nešaubīties.

Džeina pietupās un saņēma viņa plaukstu.

-   Nevar būt, ka viņa to izdarījusi, Eklend, Džeina klusi sacīja. Tu taču saproti. Viņa varbūt iedomājusies, ka vainīga, bet nogalināt savu tēvu? Tas ir neiedomājami. Tas ir neiespējami. Viņa toreiz bija desmit gadus vecs bērns.

-   Es zinu. Es arī viņai neticu. Bet viņa tic. Un, jādomā, tāpēc jūtas tik slikti.

-    Kā tev šķiet, vai Stērns zina?

-    Viņš zina gandrīz visu. Manuprāt, grūti no viņa ko noslēpt. Bet šajā gadījumā nē, es domāju, ka viņš nezina. Ja tu būtu redzējusi Konstanti Akmens mājā, tu saprastu. Vispirms viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka es esmu vainīgais. Tad viņa turpināja runāt tu jau zini, kā viņa mēdz runāt. Viņa runā tā, kā citi cilvēki mēdz sapņot. Es atceros, ka viņa iekliedzās. Viņa kaut ko teica par to, ka dzirdējusi balsi. Ko īsti es neatceros. Tad viņa ieteicās, ka man parādīšot, un izskrēja ārā, it kā viņai prātā pirmoreiz būtu iešāvusies kāda doma. Viņa izskatījās es nespēju aprakstīt, kā viņa izskatījās.

-    Viņa mani biedē, Eklend.

-   Es zinu. Mani arī viņa biedē. Tagad tu saproti, kāpēc es negribu, ka viņa te paliek. Tā bija mana vaina. Mana kļūda. Nekas un neviens no viņas nav pasargāts. Viņa runā par manu brāli par Zēnu -, un es jūtu, ka nekad neesmu viņu pazinis. Viņa izposta visu un dara tā, ka pats es vairs nespēju saprast. Es sāku domāt, varbūt viņai ir taisnība. Droši vien vainīgs veids, kā viņa pasaka. Es nezinu. Es zinu tikai to, ka viņa sagādā ciešanas citiem cilvēkiem. Un es negribu, lai viņa sagādā ciešanas tev. Vai Viktorijai.

-   Eklend, Džeina, almelusi galvu, pavērās viņā. Mums jāpārliecinās, vai Stērns to saprot. Varbūt ne visu. Bet viņam jāzina, ka Konstance ir slima. Ja neko citu, vismaz tas viņam jāsaprot.

-    Saproti, viņa spēja būt citāda. Piepeši, nemierīgi pametis ar roku, Eklends piecēlās un sāka staigāt pa istabu. Viņa spēja. Es joprojām tā domāju. Kad viņa bija jaunāka. Pat tagad to apliecina daži viņas izteikumi. Viņa spēja būt… neparasta.

Džeina raudzījās grīdā. Viņa noteica: Konstance ir ļoti skaista.

• Ja. Bet es nerunāju par to. Viņa nav skaista klasiskā izpratnē, ja apluko viņu ciešāk, analizē vaibstu pēc vaibsta. Bet viņu nav iespējams anali/ēt. Vismaz ne pirmajā acu uzmetienā. Viņa ir tik dzīva, tik enerģiska…

-    Eklend, tu viņu mīli?

Eklends pārstāja staigāt un pagriezies platām acīm uzlūkoja savu sievu.

-    Vai es viņu mīlu? Nē. Nemīlu.

-   Bet tu mīlēji… kādreiz? Džeina pacēla skatienu. Pastāsti man, Eklend! Es gribētu zināt.

-    Es nevaru tev atbildēt. Es pat nezinu atbildi. Bija tāds laiks pirms kara, pašā kara sākumā. Viņa… mani mazliet apbūra, tā šķiet.

-   Apbūra tevi? Džeina novērsās. Ak, Eklend, šis vārds tev nepiestāv. Ir jau labi. Es saprotu. Viņa ir ļoti piemīlīga un ļoti dīvaina. Viņā varētu iemīlēties jebkurš vīrietis.

-   Un es nojaušu, ka daudzi arī iemīlas, Eklends sausi atteica. Pienācis pie sievas, viņš to apskāva. Tas nevilkās ilgi lūk, tas ir galvenais. Es atradu tevi.

-    Nūjā, sievu.

-    Nevajag runāt tādā tonī. Es tev neļaušu.

-    Bet es runāšu jebkura cita sieviete manā vietā arī tā runātu. Džeina greizi pasmaidīja un piecēlās. Zini, pat pašas tikumīgākās sievas mazliet apskauž mīļākās vai šāda tipa sievietes.

Eklenda skatienā pazibēja uzjautrinājums. Viņš pārvaicāja: Tiešām?

-   Bet protams! Piemēram, es būtu ļoti slikta mīļākā, un es to zinu. Es apzinos savas iespējas. Bet es neesmu arī tāda puritāne, kā to, šķiet, iedomājas Konstance. Es laiku pa laikam iedomājos, kā tas būtu, ja es būtu cita tipa sieviete. Iekāres objekts. Skaista. Bezrūpīga. Kaprīza.

-    Izmantojama.

-    Iespējams. Par to es neesmu pārliecināta. Ideāla mīļākā…

-    Vai tāda pastāv?

-   Ideāla mīļākā ir… neiegūstama. Tāpat kā ideāls mīļākais. Viņu var dabūt, bet nav iespējams paturēt.

-   Un tev šķiet, ka vīriešiem tādas sievietes prātā, ka viņi tādas sievietes grib? Tu domā, ka es vēlos tādu sievieti?

Džeina pasmaidīja. Es jau tev sacīju, ka esmu sieva. Un prātīgas sievas par to nerunā. Es tevi, Eklend, nekad neiztaujāšu un, nē, arī tu man nestāsti, jo es neklausīšos.

-   Es gribu tev sacīt, Eklends viņu noskūpstīja, ka tev ir diezgan sievišķīgs priekšstats par vīriešu iztēli. Lielākā daļa vīriešu, manuprāt, ir daudz vienkāršāki. Vai nu viņi ir kā es uzticīgi paraugvīri vai ari viņi alkst pēc pārmaiņām. Bet, runājot par pārmaiņām, tās ir viegli un tūdaļ pat iegūstamas. Arī viegli atmetamas. Dārgā…

-    Eklend, es pašlaik esmu nopietna.

-    Es zinu, ka tu esi nopietna. Tas ir brīnišķīgi. Turklāt ļoti jocīgi.

-     Tavuprāt, man nav taisnība? Kā tad lai izskaidro Konstances panākumus?

-      Pie vīriešiem? Eklends sarauca pieri. Es pieļauju, ka viņa izlikusi slazdus, lai pievilinātu krietnu daļu savu pielūdzēju. Ari upuru. Varbūt tev taisnība. Stīnijs viņu sauc par femme fatale* no Piektās avēnijas. Liekas, viņai tas patīk. Es gan neesmu pārliecināts, ka ticu femmes fatales…

-      Es ticu. Džeina aizgriezās. It sevišķi, ja attiecīgā sieviete ir arī femme enfant**.

-     Kā tu teici?

-     Viņai nav bērnu. Džeina bija piespiedusi seju pie loga un neatskatījās. Viņa nav kļuvusi pieaugusi. Viņa ir sieviete un bērns. Man šķiet, ka daudziem vīriešiem patīk tādas sievietes… Viņa apklusa.

-      Reizēm man liekas, ka visiem vīriešiem patīk tādas sievietes.

Viņas balss piepeši izklausījās ļoti nogurusi. Eklends gribēja ko teikt, bet tā arī neatbildēja.

Viņš domāja par Akmens māju, par vakardienu. Atmiņā atausa Konstances matu asā smarža. Viņš redzēja Konstances baltā kakla izliekumu, viņas pavērto lūpu sārtumu, lūdzošo un bērnišķo skatienu. Viņš bija apskāvis bērnu: viņa pirksti bija pieskārušies sievietes krūtij. Viņš nodomāja: es būtu varējis palikt, kad viņa mani lūdza. Kas būtu noticis, ja es būtu palicis?

Eklends spēji pagriezās un šķērsoja istabu.

-     Es aizrakstīšu Stērnam, viņš sacīja. Ja viņš neatbild uz šīvakara telegrammām, es rīt telegrafēšu uz viņa kantori.

Eklends nosūtīja vēstuli, bet atbildi nesaņēma. Ari uz telegrammām gan uz Stēma mājām, gan ofisu tā arī netika saņemta atbilde. Ne Džeina, ne Eklends viņu vairs nekad neredzēja, nedz arī saņēma no

vina kādu zinu.

•> 1

-    Tā tu nedrīksti darīt, sacīja Konstance. Kāpēc tu tā dari?

-     Konstance, tev tikai jāparakstās šeit un uz pirmās lappuses. Mani sekretāri tavu parakstu var apliecināt vēlāk.

-     Es neparakstīšos. Tu negribi, lai es parakstos. Es tevi mīlu. Es

♦Liktenīgo sievieti. (Tulk. no franču vai.)

♦♦Sieviete bērns. (Tulk. no itāļu vai.)

atgriezos, lai pateiktu, ka es tevi mīlu. Es atgriezos ar pirmo kuģi. Es ieskrēju dzīvoklī. Tas bija cietsirdīgi paņemt visas savas mantas. Es meklēju tavas drēbes. Visi pakaramie bija tukši. Tie šūpodamies grabēja…

-   Otrās lappuses apakšā, Konstance. Esmu mēģinājis pēc iespējas iztikt bez sīkumiem.

-    Es neparakstīšu. Konstance ar mazajām plaukstām atspiedās pret vīra rakstāmgaldu. Tu nesaproti. Tu neklausies, kad es paskaidroju. Eklends man neko nenozīmē! Zini, ko es atklāju? Viņš ir tieši tāds, kā tu sacīji. Garlaicīgs anglis, kas ģērbjas tvīda drēbēs, ar sievu un šūpuli guļamistabā. Eklends eksistēja tikai manās iedomās. Es viņu biju izgudrojusi. Es zinu, ka esmu bijusi muļķe. Ak, es tik ātri bēgu projām! Montegjū, kāpēc tavs ofiss ir tik liels? Es ienīstu šo ofisu. Sēžot pie sava rakstāmgalda, tu izskaties tik tāls un tik auksts. Es neesmu kliente. Es esmu tava sieva. Tu mani mīli, es zinu, ka mīli. Un tu mēģini to noslēpt, tāpat kā es mēģināju. Vai tu nesaproti, Montegjū, ka visām tām muļķīgajām spēlītēm pienākušas beigas? Ak vai, mēs būsim tik laimīgi! Lūdzu, paskaties, -ja es pārliekšos pāri galdam, vai tu mani noskūpstīsi?

-   Vienkār ši paraksties, Konstance, esi tik laba. Man norunāta vēl viena tikšanās.

-   Tad ej ellē es neko neparakstīšu! Stulbie papīri. Juristu valoda. Es ienīstu juristus.

-    Konstance, ja tu neparakstīsi, ka piekrīti laulības šķiršanai, es no tevis atteikšos. Tas ir pavisam vienkārši.

-    Atteiksies? To tu nedarīsi.

-    Darīšu. Un, ņemot vērā lielo līdzvainīgo skaitu, ko es varu nosaukt, nosacījumi finansiālā ziņā būs daudz neizdevīgāki nekā tagad. Tā ka es tev iesaku parakstīties.

-    Tu gribi mani sodīt, tas arī viss. Tu mani sodi par braucienu uz Angliju…

-    Konstance, neesi bērnišķīga! Reiz mēs vienojāmies. Tu pārkāpi vienošanos. Tagad tā tiek atcelta.

-   Tu domā, ka es tam ticu? Tās ir blēņas. Tu gluži vienkārši esi no manis noguris. Tu gribi aizbēgt pie savas Ursulas un viņas jaukās dziedāšanas. Domā, ka es nezinu?

-    Konstance, es jau tev teicu. Pirotehnika tiešām var kļūt nogurdinoša. Tavi meli ir nogurdinoši, un tavi mīļākie ir nogurdinoši. Tava biežā uzskatu maiņa kļūst nogurdinoša. Šīs laulības kļūst nogurdinošas. Lūdzu, paraksti!

-   Zini, Eklends nenogalināja manu tēvu. Viņš gribēja, bet nenogalināja. Tāpēc es devos uz Angliju. Lai viņam to pajautātu. Tas ir vienīgais iemesls. Tu redzi,*ka nav nekādas vajadzības būt greizsirdīgam.

-    Tas var būt viens no iemesliem, kāpēc tu devies uz Angliju. Es šaubos, ka tas bija vienīgais. Un to, ko tu tagad man stāsti, es jau zināju.

Konstance strauji pacēla galvu. Viņas acis iepletās.

-    Kā? Tu zināji, ka Eklends nav vainīgs? Bet tu sacīji…

-    Tu nepareizi iztulkoji to, ko es sacīju. Konstance, vai tu, lūdzu, parakstīsi?

-    Tu zināji? Kā tu zināji?

Konstance piecēlās kājās un ieplestām acīm raudzījās vīrā. Stēms, palikdams sēžot, viņu mierīgi uzlūkoja.

-   Es tev jau stāstīju, Konstance. Tajā naktī es biju viens no viesiem, kas palika tur pārgulēt, ja tu atceries.

-    Tu biji ar Modu. Pēc komētas viesībām tu biji ar Modu. Tu man teici.

-    Kādu laiku es biju ar Modu. Es pie viņas nepaliku. Vēlāk, nedaudz vēlāk es spēlēju biljardu. Iespējams, viena izklaide manī izraisīja vēlēšanos pēc otras. Tāds nu es esmu.

-    Es tev neticu.

-    Tu vari ticēt vai ne, kā vēlies. Tā ir patiesība. Es spēlēju biljardu apmēram no pusdiviem līdz pāri trijiem no rīta. To pašu darīja daudzi citi. Ieskaitot Eklendu un Frediju, kurš bija piedzēries. Tāpat arī Zēnu. Tāpēc man likās dīvaini, kad tu stāstīji, ka Zēns to nakti pavadījis augšā savā istabā, sarunādamies ar tevi. Domājams, ka tu esi sajaukusi šo nakti ar citu nakti.

-   Tu zināji! Konstances acis pieplūda ar asarām. Visus šos gadus tu zināji.

-    Dārgā, Stēms nedaudz atmaiga. Es mēģināju tev pastāstīt. Beigu beigās es laikam nodomāju, ka labāk atmest ar roku. Vienīgais, varu tev pateikt, ka ne tad, ne tagad tam visam nav nekādas nozīmes. Es šo jautājumu vispār nekad neapspriestu.

-   Montegjū, lūdzu! Konstance pieliecās tuvāk. -Tev jāsaprot. Tu man esi vajadzīgs. Ja tevis nebūs, es nomiršu. Es nevaru iztikt ar sevi. Viena pati. Es tik ļoti baidos palikt viena. Lūdzu!

-     Konstance, tu nemirsi. Pati daba tev palīdzēs izdzīvot. Tev lielā mērā piemīt dabiska pretestība. Tagad, lūdzu, noslauki acis. Ja vien tu parakstīsies, lieta būs nokārtota. Nebūs vairs vajadzības pēc sāpīgām scēnām. Saproti, ja tu paskatītos pirmajā lappusē, tu redzētu, ka māju paredzēts pārdot, bet tu līdz ar to būtu labi apgādāta. Es esmu pievienojis vienu paragrāfu. Manuprāt, Modās gleznas vajadzētu atdot viņai atpakaļ. Tās bija dāvana bez šaubām, viena no manām vulgārajām dāvanām, tomēr…

-   Montegju! Es tevi lūdzu! Nedari to! Tu arī cietīsi -es zinu. Tu neesi tik ciets, kā izliecies…

-   Un tu redzēsi otrajā lappusē kapitāls ir liels. Tu, protams, spēsi nopirki dzīvokli. Man liekas, tu pati varētu uzsākt kādu biznesu. Kāpēc dot draugiem par velti padomus, kā iekārtot viņu mājas, kāpēc nelikt viņiem par to samaksāt? Tev ir krietni daudz enerģijas, Konstance. Kāpēc to nelikt lietā, bet izniekot mīlas dēkās? Var izrādīties, ka tev itin labi patiktu strādāt. Darbā rodams savs mierinājums.

-   Noskūpsti mani! Konstance piegāja pie viņa. Es izaicinu tevi vispirms noskūpsti mani un tad liec parakstīties. Tu nevarēsi. Tev nāksies atzīt, ka tie ir meli, gan šis papīrs, gan tas, ko tu runā, viss. Es esmu tava sieva. Tu gandrīz mani mīli.

Konstancei runājot, Slērns bija piecēlies. Viņa panāca soli uz priekšu un, aplikusi rokas viņam ap vidu, pavērsa seju skūpstam. Stēms viņu drūmi uzlūkoja.

-    Ak, Montegjū! Tu mani redzi. Vienmēr esi redzējis. Lūdzu, pastāsti man, ko tu redzi!

-   Tu izskaties ļoti piemīlīga, Konstance, Stēms sacīja. Man tu vienmēr esi tāda bijusi. Reiz es domāju… es gribētu…

Stērns nolieca galvu un viņu noskūpstīja. Vispirms viņš noskūpstīja Konstances lūpas, pēc tam aizvērtās acis. Noslaucījis asaras no Konstances vaigiem, viņš to vēlreiz noskūpstīja. Konstance raudadama piekļāva galvu viņa krūtīm. Stērns glāstīja viņas matus, pakausi. Viņš ļāva plaukstai skart viņas smalki veidoto kaklu, tad, pēc dažām minūtēm atguvis savaldību, atkāpās.

Konstance pacēla galvu, lai viņu uzlūkotu. Klusi izsaukusies iespējams, tas liecināja par sāpēm viņa impulsīvi piekļāva plaukstu Stēma vaigam, tad arī atkāpās.

-   Ak, es saprotu! Es saprotu, ko esmu izdarījusi. Es to lasu tavā sejā. Kā es sevi ienīstu! Cik žēl!

Piegājusi pie galda, viņa paņēma šķiršanās dokumentu.

-    Pašaizsardzība, Montegjū?

Stēms novērsās. Kaut kas tamlīdzīgs.

-    Ir jau labi. Es saprotu. Lai iet, es parakstīšu. Es parakstīšu, tāpēc ka tu man daudz nozīmē. Ļoti daudz. Tā! Redzi? Paņēmuši pildspalvu, Konstance parakstījās un uzmeta vīram ieslīpu skatienu. Cik es esmu cēla! Tas ir labākais, ko es savā mūžā esmu paveikusi. Viņa pasmaidīja. Šeit jāparakstās? Tā. Darīts.

Viņa atgrūda papīru un nolika pildspalvu.

-    Mēs esam līdzīgi? viņa ievaicājās nokārtu galvu.

-    Jā, ļoti līdzīgi.

-     Montegjū…

-Jā, dārgā?

-    Ja mēs viens otru vairs neredzēsim, kā tu saki, ja es tev apsolu aiziet to pašu brīdi, kad tu atbildēsi, vai es tev varu uzdot jautājumu?

-    Tu turēsi savu solījumu?

-    Noteikti. Tu zini, ka es varu.

-    Labi. Jautā!

-    Vai man jājautā? Jautājums tev ir zināms.

-    Tiešām?

-    Jā. Tas pats vienīgais.

-    Tā šķiet, Stēms vilcinājās.

-    Vai tas ir tik grūti? Es tev uz to atbildēju.

-    Veci ieradumi… Viņš paraustīja plecus.

-    Ak, Montegjū, pārkāp tos! Tikai vienreiz.

-     Nu labi. Es tevi mīlu, Konstance. Es tevi vienmēr esmu ļoti mīlējis.

Iestājās klusums. Konstance raudzījās grīda.

-    Par spīti tam, kas es esmu? Zinādams, kāda es esmu? Pat tad?

-    Pat tad. Stēms uz mirkli apklusa. Kā tev zināms, prāta apsvērumi šeit nelīdz.

-                Ak, kaut es būtu citāda! Konstance bezpalīdzīgi pameta ar roku.

— Kaut es varētu sevi pārtaisīt un sākt visu no jauna. Kaut es varētu izdzēst pagātni. Ne visu. Ir bijuši brīži ak, labi, es tev solīju. Tagad ir ļoti grūti šo solījumu pildīt, bet es to pildīšu. Neskaties uz mani! Nostājies ar seju pret logu! Redzi, kāda pelēka diena. Vai redzi, ka līst?

-     Stēms palūkojās pa logu. Debesīs zemu peldēja mākoņi. Nebija dzirdams ne soļu troksnis, ne durvju aizvēršanās, bet atskatījies viņš redzēja, ka Konstance ir aizgājusi.

Es domāju, ka viņa aizgāja atpakaļ pagātnē pie savām melnajām piezīmju burtnīcām, pie sava pēdējā ieraksta. Ieraksta datums nav minēts, bet, manuprāt, tas uzrakstīts vēlāk tajā pašā dienā, pavisam neilgi pēc šķiršanās. Tas ir Konstances pēdējais mēģinājums noslēgt rēķinus ar pagātni. Es lasīju viņas dienasgrāmatu ļoti vēlu vakarā, sēžot blakus joprojām klusējošajam telefonam, blakus dziestošajam kamīnam, istabā, kurā kļuva aizvien vēsāks.

Rokraksts bija saraustīts, emocionāli nevienmērīgs. Konstance savu grēksūdzi droši vien rakstījusi lielā ātrumā. To lasot, man viņas bija žēl.

Skat, skat, skat, vārdi klājās ar tādu spēku, ka daži no tiem bija ieplēsuši papīru. Skat, skat, skat! Klausies, Montegjū! Konstance tev pastāstīs, kā tas notika.

Kā tas notika.

Konstancei izšķirties lika zaķēns. Ja zaķēns nebūtu miris tādā nāvē, kādā tas mira, viņa to nekad nebūtu izdarījusi. Taču slazda kampiens bija tik ciešs. Tas iekodās vilnā un miesā, likdams zaķēnam noasiņot savos skāvienos. Tas bija tik cietsirdīgi: tik ļauni, ļauni, ļauni.

Konstance nebija redzējusi, kā mirst viņas māte, taču, kad mira zaķēns, tas raustījās krampjos. Viņa acis kļuva nespodras. Mirt ir sāpīgi, nodomāja Konstance, jā, sāpīgi, es zinu, kā tas ir, un viņa pacēla lielu žagaru un sāka kapāt krūmus un zāli izcirtumā.

Ieraudzījusi slazdu, viņa nodomāja: lūk, kur tas ir, tas gaida. Viņa redzēja, ka slazds ir izsalcis. Dod man kaut ko ēdamu, sacīja slazds metāliskā balsī, kas atgādināja rūsas sajaukumu ar sīrupu. Cik liela mute: atvēris muti, slazds gaidīja, lai to piepilda.

Konstance bija slikta meitene. Vispirms viņa apraka zaķēnu, jo viņa to mīlēja, bet visu laiku, kamēr Konstance raka zaķēnam kapu, viņa bija slikta, jo gribēja izsekot, noglūnēt, izspiegot, un slazds sacīja: dari to!

Tāpēc, kad zaķēns bija drošībā, viņa aizskrēja atpakaļ uz māju tik ātri, cik ātri vien varēja. Neviens viņu neredzēja. No skriešanas Konstance bija gluži aizelsusies. Atrasties tajā mājas daļā viņa nedrīkstēja, bet viņa tik un tā aizgāja. Uzkāpa pa kāpnēm, atvēra durvis, iegāja ģērbtuvē. Visa telpa bija sarkana, aizkari bija sarkani, bet tie bija ciet. Viņa dzirdēja, ka tēvs un Gvena ir tur, otrpus aizkariem. Viņa dzirdēja, ko tie dara.

Ne jau pirmoreiz viņa to dzirdējusi. Viņa to bija dzirdējusi Londonā, tēvam blakusistabā ņemoties ar aukli. Elsošana, stenēšana un vaidi. Viņa zināja, ka tas ir noslēpums. Viņa zināja, ka tas ir netīrs. Varbūt paskatīties? Viņa nekad agrāk nebija skatījusies. Skūpsti, jā, to viņa bija izspiegojusi, bet tad skrējusi projām. Šoreiz, viņa nodomāja, es paskatīšos, tikai uz mirklīti, gar tumšsarkano aizkaru malu.

Viņas tēvs to darīja ar Gvenu. Gvena bija sasieta kā skaists, balts putns, un tētiņš to darīja ar viņu, visas tās īpašās lietas, ko viņš mēdza darīt ar Konstanci un kas viņam lika apgalvot, ka to mīlot.

Tieši to pašu. Viņš turēja rokās savu kaulu un ņēmās ap to. Viņš to berzēja rokās, un kauls kļuva aizvien lielāks, izslējās, pacēlās, šis tētiņa lielais zizlis, viņas zizlis, ar kuru viņa tika mīlēta un sodīta.

Konstance nodomāja: varbūt viņš to nebāzīs iekšā. Varbūt to viņš dara tikai ar mani, jo es esmu īpaša, īpaša. Tomēr viņš to iebāza iekšā. Uzgriezis muguru, viņš to iebāza. Gvena iekliedzās, bet tas viņu neapturēja. Iekšā, ārā, iekšā, ārā. Dūriens, dūriens, dūriens. Tieši tas pats. Pilnīgi nekādas atšķirības. Konstances smadzenēs sāka čīkstēt: čīks, čīks, čīks. Aizkari iekliedzās.

Cik cietsirdīgi! Konstance jutās kā mirusi beigtāka vēl par zaķēnu. Viņa nespēja pakustināt nedz kājas, nedz rokas, nedz mēli, nedz acis. Viņa vēroja Gvenu kliedzam. Viņa jutās neērti Gvenas dēļ. Kliegšana viņu nekad nav apturējusi. Tad tētiņš sacīja Gvenai, ka to mīlot. To viņš darīja tādā pašā balsī un tiem pašiem vārdiem, ko lietoja, runājot ar Konstanci. Viņš gribot to darīt ar Gvenu vēlreiz. To pašu nakti. Mežā. Pēc komētas.

Tad Konstance aizbēga. Viņa paslēpās mazmājiņā. Tur bija tumšs, un neviens nevarēja viņu atrast, pat ne Stīnijs. Vēlāk viņa nogāja lejā uz tēju, un tētiņš, viņu ieraugot, atkal pateica to, ko viņš bija solījis nekad vairs neteikt, vismaz ne citu cilvēku klātbūtnē. Viņa esot albatross, milzīga, ļengana masa, kas viņam karājoties kaklā un žņaudzot viņu nost, līdzīgi tam, kā slazdi nož>,iaudza zaķīti.

To dzirdot, Konstance nodomāja: es viņu nogalināšu. Vēl ir daudz laika, lai to izplānotu, viss garais pavasara vakars. Viņš pats vainīgs, sacīja skapis un gulta. Duiyis teica: viņš darīja visu, lai tas notiktu.

Konstance ložņāja pa māju. Viegli, viegli, vieglītiņām. Augšā, lejā, iekšā, ārā, visās slēptuvēs noslēpumainajā mājā. Viņa rīkojās ļoti viltīgi. Viņa it kā nejauši gadījās ceļā Gvenai. Viņa pastāstīja Gvenai, ka Stīnijs saslimis. Viņa zināja, ka Gvena tādā gadījumā neizies no mājas. Viņa paliks tāpat kā citas reizes, kad Stīnijs bija slims, jo viņa to mīlēja.

Turpat aiz oranžērijas durvīm ir kāda vietiņa. Milzīgs krūms ar tukšu vidu. Konstance paslēpās tajā. Viņa ļoti pacietīgi gaidīja. Viņai nemaz nebija auksti: viņa bija parūpējusies par visu. Konstance bija uzvilkusi mēteli, šalli un zābakus. Viņa saritinājās. Gaidīšana bija satraucoša.

Tētiņš iznāca ap divpadsmitiem. Viņš smēķēja cigāru. Konstance redzēja cigāra galu sarkani kvēlojam. Arī Eklends redzēja, ka viņš aiziet. Viņa redzēja Eklendu, bet viņš Konstanci nevarēja redzēt. Viņš stāvēja verandā, slēpdamies tās tumsā, un vēroja. Eklends zināja. Viņa zināja. Neviens cits nezināja.

Viņa kādu laiku novēroja Eklendu. Noskaitījusi līdz piecdesmit, viņa sekoja tēvam. Cauri krūmājam un mežā. Tā pati taciņa, kas vijās starp kokiem. Kvēlojošais cigāra gals tumsā. Komēta bija projām, un mežā valdīja tumsa. Tas bija gan satraucoši, gan biedējoši.

Izcirtumā viņš apsēdās un atspiedās pret koku. Viņa kāja atradās pavisam netālu no zaķēna kapa. Konstance piezagās tuvāk. Viņš ielūkojās pulkstenī, tad paskatījās debesīs. Tad viņš aizvēra acis. Konstance gaidīja. Tad viņa saprata, ka tēvs ir aizmidzis.

Viņa piezagās pavisam tuvu, tik tuvu, ka tēvs būtu varējis viņai pieskarties. Viņš varēja pamosties, jo lūza žagari, bet, šķiet, tēvs to nedzirdēja. Konstance vēroja, kā viņš elpo. Viņa krūtis pacēlās, tad noplaka. Mute bija vaļā. Kad Konstance pieliecās, viņai sejā iesitās tēva elpa. Tā smaržoja pēc salda portvīna, gluži kā vīns un medus.

Konstance nodomāja: man nevajag tā darīt. Nevajag. Viņa domāja: es varētu pateikt, ka es viņu mīlu, bet viņa baidījās to sacīt. Tad tēva acis varētu viņu ienīst. Viņš varētu iesist. Viņš varētu izņemt savu kaulu un likt to glāstīt. Viņa ienīda šo kaulu, un viņa to mīlēja. No mīlestības un naida sajaukuma viņai sāka sāpēt galva. Konstance nodomāja: piķis un zēvele!

Tik ilgi jāgaida. Viņa aizzagās atpakaļ un paslēpās krūmos, tepat slazda otrā pusē. Krūmi bija mitri. Lapas nomazgāja viņu tīru, tik tīru, ka dvēsele spīdēja cauri ādai. Slazds runāja. Savā metāliskajā, čerkstošajā balsī tas aizvien skaļāk un skaļāk atkārtoja: izsalcis, izsalcis, izsalcis. Viena lielum liela mute, bet viņas tēvam taču patika mutes. Norij mani, viņš reiz teica Konstancei, norij mani.

Beidzot viņš pamodās. Paskatījies pulkstenī, viņš kaut ko nomurmināja. Konstance nodomāja: tētiņš ir piedzēries. Tagad viņa pamanīja, ka viņš ne visai droši turas uz kājām. Viņš sagrīļojās. Vēlreiz sagrīļojās un cieši nopētīja koku, tad zāli un zaķēna kapiņu. Tā bija kļūda. Slazdam tas nepatika.

Ja nu viņa tam būtu pastāstījusi par zaķēnu? Konstance zināja, ko viņš būtu atbildējis. Šņik, šņik, šņik vienu no saviem jokiem, viņa joki bija kā žiletes asmeņi. Dumjā Konstance, lūk, ko viņš būtu teicis. Tev vajadzēja to atnest mājās un pagatavot no tā pīrāgu. Dumjā Konstance. Neglītā Konstance. Tētiņš sacīja, ka viņa nejauki smirdot. Viņai esot skāba garša. Viņš sacīja, ka viņa esot pārāk maza, pati vainīga, ka asiņojot. Mazā muļķa zoss, viņš reiz sacīja. Tu esi tik neveikla.

Es viņam parādīšu, cik es esmu dumja, Konstance klusībā noteica, un viņa tam uzsauca.

Edij, viņa sauca. Edij, es esmu šeit! Šeit! Balss skanēja līdzīgāk par līdzīgu. Viņam patika šī balss, daudz vairāk nekā jebkad patikusi viņējā, un viņš devās tās virzienā. Pa ceļam viņš paslīdēja papardēs un izlamājās. Nē, neveikls taču bija viņš pats. Viņa pasauca vēlreiz. Tikai vēl vienu reizi. Tad viņu sagrāba slazds.

Norij, norij, norij, Konstance sacīja diedama, kā vienmēr, kad bija saniknota. Norij, norij, norij, melns, melns, melns. Slazds, griezdams zobus, aizcirta žokļus. Ak, kas par kauliem un kas par asinīm! Slazds aplaizījās. Tas noklunkstējās. Tas sacīja, ka esot sulīgs.

Tad viņa aizbēga. Viņa skrēja ātri, tad vēl ātrāk. Gar ausīm svilpoja vējš. Tikai vējš. Neviena kliedziena.

Tobrīd nebija dzirdams neviens kliedziens. Kliedzieni gaidīja. Tie atskanēja naktī. Tikko Konstance aizvēra acis, atskanēja kliedzieni. Kā Konstancei sāpēja šie kliedzieni, bet albatross sacīja: nē, tie ir pavisam patīkami. Tie ceļ mani spārnos. Skaties, Konstance! Putns noglauda sāpes ar savām mīkstajām, baltajām spalvām un tad pacēla tās gaisā, aizvien augstāk un augstāk, un augstāk, cilvēkiem neaizsniedzamā augstumā, un tas bija gudri darīts, jo albatrosam bija tik daudz ienaidnieku. Viņš lidoja arvien tālāk un tālāk, līdz pat pasaules galam un tad atkal atpakaļ. Vienu nakti atgriezies, tas sacīja Konstancei: esi mierīga. Tā nebiji tu, vainīgais ir Eklends.

Ieskaties viņam acīs, sacīja albatross. Viņš zināja, ka tu to vēlies. Un Konstance ieskatījās. Viņa Eklenda skatienā gluži kā spogulī uzreiz pamanīja to pašu skaidro, melno naidu, kas ir dziļš kā visdziļākais ūdens. Viņa to pašu brīdi Eklendu iemīlēja, un viņš acumirklī atbildēja ar to pašu. Tu esi mans dvīnis, Konstance mēdza viņam sacīt. Eklend, ja tu ļoti dziļi ielūkosies manās acīs, tu tajās vari noslīkt.

Tad viņi iegāja aplī ar stikla sienām, un šajā aplī viņi sajutās ļoti tuvi. Kādu dienu viņi būs vēl tuvāki. To Konstance mēģināja viņam pateikt. Viņa sacīja: redzi, mēs gulēsim pasaules malā, Eklend. Mūsu mutes būs piemērotas viena otrai. Iestāsies tāda simetrija. Vai tad tu neredzi mūs abus, Eklendu un Konstanci, asiņainus no galvas līdz kājām, visideālāko savienojumu, kas ir vīrietis un sieviete, tu un es, mīļākie un slepkavas.

Eklends teica nē. Viņš sacīja, ka tā esot melna vieta, viņš uz turieni neiešot. Tad Konstance gāja viena. Sākumā viņa baiļojās iet uz šo melno, melno vietu. Viņa paspēra soli, tad vēl vienu soli, viņa gāja dziļāk un dziļāk. Viņa pilnībā atguva drosmi. Viņa raka ar rokām, arvien ātrāk un ātrāk, visu dienu vakar, visu dienu šodien. Viņa domāja, viņa ticēja Konstance ticēja, ka, iekāpjot tieši grēkā, iegremdējoties dziļāk, cik vien iespējams dziļi, var iziet tam cauri. Tad iespējams nonākt grēka otrā pusē, un tur ir tāda gaisma, kas nomazgā visu.

Tā saka: tu esi atnākusi, Konstance. Noliec visas savas nastas! Paskaties, cik jauka ir pasaule! Redzi? Lapas ir neizbēgamas. No zemes spraucas zāle. Naktij seko diena. Planētas nenovirzās no sava ceļa. Cilvēks nomirst, un piedzimst bērns. Tāda ir pasaule vai tu saskati šajās sakarībās ietverto providenci? Tā runāja gaisma tumsas otrā pusē.

Neraksti vairs, tā sacīja. Tā svaidīja manu galvu. Tā sacīja: viss viens.

Tagad tu vari atpūsties, Konstance.

Bija pavisam vēls, kad beidzu lasit šo divaino ierakstu. Uguns kamīnā bija izdzisusi. Istabā valdīja miers. Es aizvēru melnos vākus un noliku pēdējo piezīmju burtnīcu malā.

Es nodomāju, ka Konstance nevarēja to visu uzrakstīt, ja vien nebija sajukusi prātā. Bet viņa to nespētu uzrakstīt arī tad, ja nebūtu bijusi pie pilna prāta. Viņas pretišķības mani aizkustināja: mīlestība un naids, veselais saprāts un neprāts, nāve un piedzimšana, manuprāt, pat šie vārdi no bērnības, kurus nebiju dzirdējusi gadiem ilgi, — grēks un grēku nožēla. Varētu domāt, ka Konstance būtu saņēmusi abas manas rokas, uzlikusi tās uz divām spailēm un man cauri plūstu strāva.

Pulkstenis droši vien rādīja ap trim vai pat četriem naktī, līdz ausmai vēl bija atlikušas vairākas stundas. Piegāju pie loga, atvilku aizkarus un pavēros laukā.

Debesīs spīdēja pilns mēness, piesala. Vinterskomba izskatījās vienmuļa. Redzēju tēraudpelēko ezeru un vara gaili uz staļļa jumta. Redzēju mežu, kas atgādināja melnu plankumu, bet uz pakalna dārzu vienā malā, aiz siltumnīcām un augļu kokiem slējās baznīca, kurā biju kristīta un kur vienā dienā ar mani tika kristīta ari Konstance man liekas, tā viņa domāja, un tā domāju arī es.

Miegs nenāca, lai gan, manuprāt, beigās es, ieritinājusies krēslā, iekritu nemierīgā, neērtā snaudā, pa pusei miegā, pa pusei nomodā.

Sešos, kad ārā sāka aust gaisma, es piecēlos. Apstaigāju istabu, bet pēc tam klusi miegā iegrimušo māju. Droši vien es teicu pēdējās atvadas Vinterskombai, visiem ļaudīm, kas tagad kļuva man redzami. Tas likās kā nākamais un nepieciešamais solis. Staigājot no istabas istabā, man likās, es sapratu, kādēļ Konstance bija man devusi šīs dienasgrāmatas. Nodomāju, ka no tām dveš ne tikai nāve, bet arī dzīvība, mīlestība: Konstance bija centusies ieturēt līdzsvaru. Nodomāju: cik savādi, tās mani ir atbrīvojušas.

Gāju no vienas vietas citā, un mana apgaita bija kā svētceļojums.

Es pastāvēju oranžērijā, kurā Zēns bija izteicis savu bildinājumu un kuras karkass tagad bija sapuvis un stikli iegāzušies. Devos pa kāpnēm augšup uz bērnistabām, uz Karaļa guļamistabu, uz manu vecāku istabu ar erkera logu. Tad gāju atpakaļ uz deju zāli, kur Konstance bija izraudzījusies savu vīru, bet es dejoju valsi ar Franci Jakobu. Tikai istabas klusas, daudzas no tām neapdzīvotas un tomēr tās nebija tikai istabas. Izejot no katras, es aizvēru aiz sevis durvis.

Atgriezusies viesistabā, apstājos tās tālajā galā, alkovā, kurā bija atradies manas mātes pianīns. Pianīns, uz kura viņa bija muzicējusi komētas viesību vakarā, jau sen bija pazudis, taču es precīzi atcerējos, kur tas stāvēja.

Nostājos tajā pašā vielā, kur droši vien tovakar bija sēdējusi mana māte, ar seju pret neredzamo klaviatūru un telpu aiz muguras. Es gaidīju. Gaidīju, kā gaida cilvēki filmēšanas laukumā, kamēr tiek pārbīdītas kameras: laiks uzņemt apgriezto kadru. Ja es spēju saskatīt pagātnes notikumus ar Konstances acīm, es tos spēju saskatīt arī ar savas mātes acīm.

Es biju ari viņas bērns, to tagad sapratu. Viņas personība atbalsojās manī, sajaukdamās ar tēva personību. Es līdzinājos viņiem ne tikai fiziski tam nav nozīmes -, bet arī ar sirdi un prātu. Es stāvēju ļoti klusi: pavisam skaidri varēju sadzirdēt pianīna skaņas. Noti pēc nots. Tās atbalsojās visā mājā.

Mani pārņēma milzīgs un spēcīgs mīlestības vilnis, toreizējās un tagadējās mīlestības vilnis: mani viscaur apņēma tās spēks. Manu vecāku mīlestība vienam pret otru, Konstances mīlestība pret Stēmu un viņa mīlestība pret Konstanci: nezūdoša un kaprīza. Atvērusi durvis, es izgāju pretī rītam.

Tik daudzas vietas jāapstaigā pēdējo reizi: devos uz belvederu, kur mans tēvs reiz bija lasījis Skota romānu ar kājām gaisā. Pabiju bērzu birzī, kur bija miris Zēns, Akmens mājā, baznīcā, staļļos.

Pavēros augšup uz bēniņu logu, pa kuru mans tēvs ar Džennu bija nolūkojušies, kā pagaist komēta. Pavēros augšup uz bērnistabas logu, pa kuru mazs bērns izsekoja tēvu, plānodams to nogalināt. Konstances un Edvarda Šaukrosa nāves cīņa. Iespējams, ka Konstance viņu nogalinājusi, es nodomāju, bet viņš bija pirmais, kas nogalināja: viņi abi, tēvs un bērns, bija slepkavības upuri.

Visbeidzot es nogriezos uz ezera pusi. Pagājos gar krastu, gar niedrāju. Nolūkojos pelēkajā gārņa ēnā, tam paceļoties no ūdens. Nodomāju: tagad es to spēju. Iziešu pa mežu līdz izcirtumam.

Sāku iet pa taku, pa kuru tonakt droši vien bija gājis Šaukross, pa taku, pa kuru viņam droši vien sekojusi Konstance. Vasarā tā būtu bijusi necaurejama, pat rudenī taka bija tikko saskatāma. Gāju pa to cauri agrajam rītam. Mežu pildīja dzīvnieku rosība. Cauri zariem lauzās klusas skaņas un spraucās saules stari. Redzēju no biezokņa izlecam zaķi. Mani iedvesmoja cerība, vadīja optimisms.

Pat izcirtumā, pat tur. Beidzot es to sapratu. Saule meta slīpus starus. Zāli zaķi bija nokrimtuši pavisam īsu. Gaisā skanēja vienīgi putnu dziedāšana. Ja pār šo izcirtumu kādreiz arī kritusi pagātnes ēna, tad tā jau sen pagaisusi. Gadalaiku maiņa attīrījusi šo vietu no visām ēnām. Gaiss smaržoja pēc rīta, trūdošām lapām un dūmiem. Ozola pakājē zemi klāja bieza lapu kārta. Es noliecos un pastūmu tās nost, atklādama te vienu, te otru vietu, bet, protams, bija pagājis pārāk daudz laika: mazais kapiņš, kuru Konstance kādreiz bija izrakuši, vairs nebija saskatāms.

Šeit neviens vairs nelika slazdus, bija zuduši īpašnieki, zudušas viņu izpriecas, kas būtu jāaizsargā. Iespējams, ka mežs kādreiz ticis apgūts, bet daba to jau sen bija atguvusi savā ziņā. Saņurcīju lapu starp pirkstiem. Pacēlu to pret gaismu un izvilku ar pirkstu pa lapas dzīslām. Atliecos. Biju izdzirdusi nu, teiksim ka sauc manu vārdu, lai gan mežā valdīja klusums.

Uzsāku atpakaļceļu. Gāju lēnām, pārliecināta, ka nav nekādas vajadzības steigties. Ein Zauberort. Nodomāju: aiziešu līdz ezeram, paiešos gar krastu, šķērsošu zālienus un, nonākusi līdz tiem, noteikti izdzirdēšu, ka zvana telefons. Tad es sākšu skriet, lai gan skriet nebūs nekādas vajadzības telefons zvanīs tik ilgi, cik ilgi būs nepieciešams. Tomēr es skriešu augšā pa nogāzi uz māju, izskriešu caur verandu. Paskatījos pulkstenī. Aprēķināju, cik laika man prasīs iecerētais ceļš. Nodomāju: pēc divdesmit minūtēm es dzirdēšu viņa balsi.

Tur nu es kļūdījos. Iznākusi no meža klajumā un paskatījusies pāri ezeram un dārziem, ieraudzīju Frenku stāvam ezera otrā pusē. Viņa seja, kuras vaibstus attaluma dēļ nebija iespējams izšķirt, bija pavērsta mana virzienā. Viņa rokas bija dziļi sabāztas mēteļa kabatās. Viņš gaidīja.

Varu pateikt, kāds bija attālums starp mums: ceturtdaļjūdze nelikās nekāds attālums. Es varu pateikt, cik ilgā laikā mēs abi šķērsojām šo attālumu: piecās minūtēs, varbūt sešās. Mēs sastapāmies septiņos trīsdesmit rudenīgā rītā.

Pieskāros viņa rokai, pēc tam sejai. Viņš bija mierīgāks nezin kāpēc tā šķita nekā es. Pulkstenis rādija astoņi, man šķiet, ka astoņi, kad mēs abi pagriezāmies, lai ietu uz māju.

-    Ko tas nozīmē, vaicāja Frenks, kad tu man raksti vēstules, šķiet, es tās nekad nesaņemu? Kas rakstīts tavā zīmītē?

-    Ja tu pamet pieņemšanu, kas rīkota tev par godu, izej pa melnajām durvīm, iesēdies savā mašīnā, nobrauc tumsā daudzas jūdzes un pusi nakts noklaiņo te apkārt pa dārziem, vai tiešām tu vari teikt, ka tās nesaņem?

-   Jā. Es tā domāju.

-    Tad tu nesaņem manas vēstules?

-    Vai arī saņemu. Bet netieši. Kas tajā rakstīts?

-   Nekas svarīgs. Tagad tam vairs nav nozīmes. Un tam nekad vairs nebūs nozīmes.

-    Tu tā domā?

-   Pavisam droši. Zīmīte bija ļoti īsa. Mani interesēja viens gājiens. Šaha problēma.

Frenks apstājās un sacīja: Es mīlu tavu atmiņu.

-    Frenk, vai tu redzēji mani lekcijā?

-   Nē. Bet es zināju, ka tu tur esi. Domās, man šķiet. Es teikuma vidū zaudēju pavedienu. Ja es būtu zinājis, ka tu patiešām tur esi, es būtu izkaisījis savas piezīmes uz visām četrām debess pusēm…

-    Tu nerunāji pēc piezīmēm. Tā bija improvizācija.

-   Es būtu noskrējis no paaugstinājuma. Profesori manā priekšā būtu pašķīrušies kā Sarkanās jūras viļņi Mozus priekšā. Un…

-Un?

-    Es šai smalkajai auditorijai būtu demonstrējis kaut ko labāku par lekciju. Es būtu tai uzskatāmi parādījis dažas daudz elementārākas bioķīmijas formas.

-    Frenk… es pēc brīža brīdinošā balsī ieteicos. Vai tu zini, ka mājā ir Vekstons?

-   Nē, bet tam nav nozīmes. Vekstons ir smalkjūtīgs cilvēks. Viņš neliks sevi manīt. Man liekas, ir mazliet par aukstu, lai skūpstītos ārā. Mēs iesim iekšā, vai ne? Bez tam man kaut kas tev jāparāda.

-    Kaut kas man jāparāda?

-    Jā. Man liekas, tā ir dāvana. Viena dāvana, kas domāta mums abiem. Es to vēl neesmu atvēris. Vakar es to atradu viesnīcā. Kāds atgādājis. Klāt nebija pat zīmītes. Tikai birka ar manu vārdu. Rokrakstu es pazinu.

Es arī pazinu rokrakstu. Mazs ādas ceļojumu koferītis, vecmodīga bagāžas birka: Dr. Frenkam Gerhardam. Burti skaidri salasāmi, tinte melna. Dāvana likās smaga. Paraudzījos uz Frenku.

-    Vai tu zini, kas tur iekšā?

-    Man liekas, jā.

-    Es arī. Vai mēs to taisīsim vaļā?

-    Man šķiet, vēlāk. Nu vairs nav nekādas steigas.

Beigu beigās mēs to atvērām nākamajā rītā, sēžot Vinterskombas viesistabā. Nolikām koferi uz paklāja un attaisījām to vaļā un tur nu tās bija, visas mūsu vēstules. Paceļot vāku, vecās, nu jau izbalējušās, joprojām aizzīmogotās aploksnes izkaisījās pa grīdu. Mans rokraksts, apaļiem burtiem, vēl neizveidojies, Frenka jau toreiz, tāpat kā tagad, eiropeiskais rokraksts. Amerikas markas, Anglijas markas, Vācijas markas. Saskaitījām vēstules. Tur bija visas, netrūka nevienas pašas.

Frenks vēlāk sacīs, ka tāds žests bijis Konstancei visai raksturīgs: pārsteidzošs, zināmā mērā izaicinošs. Taču es sapratu, ka tas turklāt ir beidzamais žests, Konstances pēdējais teatralizētais uzvedums, pēdējais mēģinājums nolaist aizkaru pār dzīvi, kurā viņa vājuma brīžus maskēja ar bravūru.

Es domāju, ka Frenkam šis dāvanas aspekts nepagāja secen, kaut gan skaļi viņš par to nebilda ne vārda.Tobrīd es to nesaskatīju: biju pārāk laimīga, turklāt sapratu, ka no šī brīža man vairs nav jābaidās no Konstances.

Mēs ar Frenku salaulājāmies Londonā, par vedēju piedaloties sakumpušajam Vekstonam un par lieciniekiem starojošajam Fredijam un triumfējošajai Vinnijai. Kāzas notika novembrī gandrīz pirms divdesmit gadiem no šī brīža, kad rakstu, bet es tās joprojām skaidri atceros. Man, kā teiktu Konstance, tā ir vakardiena.

Konstance gaidīja: es joprojām tam ticu, lai gan Frenks šaubās. Viņa gaidīja, kamēr laulība kļuva par neapstrīdamu faktu, un tad kad droši vien vairs ilgāk nespēja gaidīt viņa rīkojās.

Ziņa par Konstances nāvi mūs sasniedza trīs nedēļas pēc kāzām. Es to uzzināju ne no drauga, bet no nepazīstama Londonas avīzes skotu izcelsmes reportiera, kurš meklēja šī fakta apstiprinājumu.

Konstancei, kura tik ļoti mīlēja nenoteiktību, tas būtu paticis. Viņai būtu paticis arī tas, ka viņas nāves apstākļi joprojām palikuši neizskaidroti un beigu beigās atzīti par nelaimes gadījumu. Konstancei izdevās nomirt tāpat, kā viņa bija dzīvojusi, noslēpumainības un mīklu ielokā.

Tāda vismaz ir viņas nāves oficiālā versija, versija, kuru pieņēmušas avīzes, viņas kolēģi, draugi, mīļākie un sāncenši. Tā nav mana versija: es vienmēr esmu skaidri zinājusi, kas noticis, bet es, galu galā, esmu lasījusi viņas dienasgrāmatas.

Konstance izvēlējās nāvi un es nešaubos, ka tam par iemeslu bijusi vēlēšanās izzināt pēdējo no saviem noslēpumiem, vietā, kurā bija aizvadījusi medusmēnesi. Māju, kas agrāk piederēja manam vectētiņam, bija nopircis Stēms. Kā jums zināms, Stērns to novēlēja Konstancei. Manuprāt, līdz pat savai nāvei viņa šajā vietā ne reizi netika atgriezusies.

Vai dosimies savvaļā? Konstance šajā virzienā gāja jau labu laiku. Tiklīdz nāves ziņa mani sasniedza, es uzreiz to sapratu. Laika izvēle paliek viņas noslēpums, kā viņa, bez šaubām, arī bija vēlējusies. Kāpēc tieši tad? Ne vienreiz vien esmu sev jautājusi un nespēju rast nepārprotamu atbildi.

Reizēm es domāju, ka Konstance sākusi gatavoties šim savam pēdējam ceļojumam pēc Stīnija nāves. Citreiz es nodomāju: nē, viņa tajā devusies jau daudz agrāk, iespējams, pat kopš vīra nāves. Reizēm mani pārņēma sajūta, it kā viņa vadītos pēc sakritībām, pēc skaitļu simetrijas: trīsdesmit astoņu gadu vecumā viņa ienāca manā dzīvē. Man bija trīsdesmit astoņi, kad viņa no tās aizgāja. Bet visā visumā man šķiet, ka ticamākais izskaidrojums ir ari pats vienkāršākais: tāpat kā Konstance kādreiz varēja pusnaktī paziņot, ka nākamajā rītā dosies uz Eiropu, tāpat, iespējams, kādu dienu pamodusies, viņa pasita knipi un sacīja: “Pietiek! Paskatīsimies, kāda ir nāve.”

Bet, ja es arī nespēju izskaidrot viņas laika izvēli, ir tomēr lietas, kuras varu jums pastāstīt, piemēram, par viņas maršrutu. Pirmā pietura: trīsdesmito gadu dzīvoklis Parka avēnijā, kurš saglabājies nemainīgs kopš Stērna laikiem un kurā man tika nodotas viņas dienasgrāmatas. Tam sekoja virkne vizīšu, par kurām pakāpeniski uzzināju nedēļās, kas aizritēja pēc viņas nāves. Šajā virknē ir pārrāvumi, taču ir ari zināmi fakti. Es zinu, ka viņa apmeklējusi abus namus Londonā, kurus viņa ar Stēmu reiz īrējusi. Es zinu, ka viņa devusies Stērna bērnības mājas meklējumos Vaitčepelā. Sekojot pa viņas pēdām, es atradu to pašu māju, to pašu bengāļu ģimeni: viņi pazina Konstanci pēc fotogrāfijas.

īsti nezinu, kādēļ viņa meklēja Stērnu tajos mēnešos pirms brauciena uz Skotiju. Droši vien viņa, tāpat kā es, atkal apstaigāja savu pagātni, pirms pateica tai ardievas. Nav šaubu, ka, to darot, Konstance bija pavisam viena: neviens nebija manījis, ka kopā ar viņu ceļotu vēl kāds. Man ienāca prātā viņas pēdējais telefona zvans no stacijas. Man liekas, es zinu, kurš ir tas vīrietis, kas bija zaudējis pacietību gaidot.

Varbūt tā ir taisnība, varbūt tie ir mani izdomājumi, pārāk iedziļinoties iespējamību un sakritību virknēs. Taču ceļojumu uz Stērna savvaļu Konstance veica pašās beigās. Sarkanā smilšakmens pseidofeodā

lajā celtnē viņa nodzīvoja vienu nedēļu pavisam viena, ja neskaita veco pils uzraugu.

Šīs nedēļas beigās kādā skaidrā, jaukā dienā, kad nebija jūtama ne vēja pūsmiņa, spīdēja saule un gaiss šķita ledains, Konstance bija devusies no mājas pa taku, kas veda uz melno ezeru, kuru vienmēr bija ienīdusi.

Ezers bija jūras veidots un pakļauts paisumiem un bēgumiem. Liekas, viņa tos bija aprēķinājusi un ņēmusi vērā. Iekāpusi vienā no laivām, kas stāvēja piesietas gar visu piekrasti, Konstance bija airējusies vai arī likusi straumei kādu brīdi nest laivu tālāk uz ezera vidu, jo kāds no garāmejošajiem zvejniekiem vēlā rīta stundā viņu bija redzējis sēžam laivā.

Laiva atradusies pārāk tālu, lai zvejnieks varētu noteikt, vai laivā sēž vīrietis vai sieviete; viņš nospriedis, ka tas ir vīrietis, un, neko nedomādams, turpinājis ceļu atpakaļ uz savu ciematu. Vēlāk, tajā pašā pēcpusdienā, pa to pašu ceļu atgriezdamies ar suni, viņš pamanījis, ka laiva joprojām dreifē, bet tagad tā bijusi tukša. Tas noticis starp vienpadsmitiem un trim: tieši tad, kad sākušies atplūdi.

Tiklīdz saņēmām jauno ziņu, mēs ar Frenku izlidojām uz Skotiju. Es devos uz māju, kuru pazinu tikai pastarpināti no Konstances dienasgrāmatām. Mēs aprunājāmies ar pils uzraugu, ar zvejnieku, ar policiju, ar vīrieti no glābšanas komandas. Pēcpusdienā, kad beidzot bijām palikuši vieni, abi ar Frenku nokāpām pa taciņu pie ezera.

Es palūkojos uz kalniem ezera otrā pusē, kuru virsotnes spoguļojās ūdens melnajā, stiklotajā virsmā. Ezers izskatījās tieši tāds, kādu Konstance to bija aprakstījusi: vientulīga, taču skaista vieta, ne tāda, kurā gribētos pabūt vienam pašam.

Bravūra, bet arī drosme, vai jums tā neliekas? Man katrā ziņā tā likās un liekas joprojām. Mēs ar Frenku ilgi stāvējām, vērodami ūdens virsmu. Nedabiski mierīga, tā reizēm sakustējās, pacēlās un iegrima kā milzu dzīvnieka sāni. Tobrīd kalnu atspulgs salīgojās un sadalījās, pirms izveidojās no jauna.

Tas bija ar jūru saistīts ezers. Viņas ķermenis nekad netika atrasts.

EPILOGS

Pirms četriem gadiem, gandrīz pēc divdesmit gadu prombūtnes, es atgriezos Vinterskombā. Bija 1986. gada janvāris. Abi mūsu bērni nu jau gandrīz pieauguši palika Amerikā. Mēs ar Frenku devāmies uz Angliju. Tam bija divi iemesli, kurus Frenks klasificēja kā galveno un mazsvarīgāko. Mazsvarīgākais iemesls saistījās ar Frenka darbu: viņam vajadzēja teikt uzrunu Karaliskajā biedrībā, par kuras locekli viņš nesen bija kļuvis. Galvenais iemesls, kā Frenks uzsvēra, skāra tēvoci Frediju. Fredijam iepriekšējā gada vasarā palika deviņdesmit ar šo faktu viņš neizmērojami lepojās. Kaut ar nokavēšanos viņa dzimšanas dienu vajadzēja nosvinēt. Bet kā? Ne Fredija, ne Vinnijas interese par dzīvi nebija mazinājusies ne par mata tiesu. Likās gandrīz neiespējami ieplānot gadījumam pietiekami atbilstošas dzimšanas dienas svinības.

Tāds vecums! Restorāna apmeklēšana šķita pārāk pieticīga tādam pārim, kas astoņdesmit gadu vecumā devušies ceļojumā uz Amazoni. Viesības? Fredijam, kurš bija pārdzīvojis gandrīz visus savus laikabiedrus, vairs ne visai patika viesības.

Kad nonācām Londonā, jautājums joprojām nebija atrisināts. Tas palika neatrisināts līdz pat vakaram pēc Frenka teiktās runas, kad atgriezāmies savā viesnīcas numurā. Es jau gandrīz izmisīgi šķirstīju visas Londonas afišas, nespēdama izšķirties, kurš no mūzikliem visas izrādes šķita mūzikli, kurus sarakstījis viens un tas pats komponists, Fredijam varētu sagādāt prieku. Frenks pārlapoja spožas tikpat spožu viesnīcu reklāmbrošūras, kuras tika piegādātas mūsu istabā. Viņu, kas reti apmetās šādās vietās, ja vien bija iespējams no tām izvairīties, šīs brošūras tomēr valdzināja.

Tovakar, šķirstot lappuses, Frenkam izlauzās piepešs izsauciens un viņš pavicināja brošūru man gar seju. Ielūkojusies tajā, es ieraudzīju Vinterskombu.

Vinterskombu es neilgi pēc mūsu laulībām beigu beigās pārdevu kādiem izglītības reformatoriem, vīram un sievai, kuri bija nolēmuši, ka Vinterskombā ir ideāla vieta, no kuras sākt britu izglītības sistēmas revolucionarizēšanu. Tā kā ar reformām nebija veicies, viņi, kā es dzirdēju, to pārdeva Pensiju fondam. Pensiju fonds, cik zinu, pārdeva Vinterskombu miljonāram, kas nodarbojās ar datortehniku un izmantoja māju par savu galveno mītni. Vinterskombas spēja pielāgoties laikam un mainīgajiem apstākļiem acīmredzot bija bezgalīga: šķiet, tagad tā bija pārvērsta modernā lauku viesnīcā.

Es neticīgi aplūkoju fotoattēlus. Tā gan bija, gan nebija Vinterskomba. Mājai netika žēloti līdzekļi, tā bija pārbūvēta. Pie iekštelpām bija strādājis man labi pazīstams amerikāņu interjerists. Viņš bija pārveidojis Vinterskombu par grandiozu Edvarda laiku celtni pareizāk sakot, par ikviena priekšstatu, kādai jābūt šādai celtnei, tajā pašā laikā piešķirot mājai modemu greznību un ieviešot visas iespējamās ērtības. Pagrabos bija ierīkots peldbaseins un vingrošanas zāle, kas spētu samulsināt pat Cēzaru. Deju zālē tagad atradās restorāns. Manam vectēvam noteikti patiktu atjaunotā biljarda istaba, kura bija daudz lielāka nekā jebkad viņa laikos un kurā visas sienas rotāja asiņainas medību ainas. Viesnīcā bija ierīkots helikopteru nolaišanās laukums un velotreks apkārt ezeram kaismīgiem entuziastiem. Katrā guļamistabā stāvēja gulta ar baldahīnu. Tas bija gudri un absurdi. Nē, nē, nē, es sacīju, nemaz pat neieminies! Uz turieni mēs Frediju un Vinniju nedrīkstam vest viņiem tas nepatiks.

Man nebija taisnība. Kad nākamajā dienā Fredijs un Vinnija uzmeta skatienu prospektam, es sapratu: viņiem patīk. Klusībā es kritu izmisumā: man nebija ne mazākās vēlēšanās vēlreiz redzēt Vinterskombu.

-    Cik sasodīti jauka ideja, sacīja Fredijs.

-    Mēs būsim bezgala sajūsmināti, teica Vinnija.

Frenks tūdaļ pat piezvanīja un rezervēja vietas nākamajai nedēļas nogalei. Vinnija noliecās pār savu rakstāmgaldu un pedantiski atzīmēja gaidāmo notikumu savā kalendārā. To darot, viņu pārņēma jauns satraukuma vilnis, un viņas vaigi piesarka.

-    Fredij! viņa sacīja. (Patiesībā viņa kliedza, jo tēvocis Fredijs ar gadiem bija kļuvis pakurls.) Vinnija pavicināja kalendāru. Fredijs pielika plaukstu pie savas dzirdīgās auss. Fredij, iedomājies tikai! Mēs to varēsim redzēt no Vinterskombas. Cik lieliski! Tieši tad. Tieši tad tā būs redzama. Es izlasīju “The Times”. Es to īpaši atzīmēju.

-     Ko? Ko? vaicāja Fredijs. Dzirdes aparāts spalgi nodžinkstēja.

-    Komētu! Vinnija triumfējoši atsaucās. Haleja komētu. Nākamnedēļ tā būs redzama. Mēs to varēsim aplūkot. Cik satraucoši! Pagājušoreiz man tas gāja secen. Es biju ar tēti. Laikam Pekinā.

-    Fantastiski, sacīja Fredijs, kad informācija beidzot bija līdz viņam nonākusi. Otrreiz mūžā. Un turklāt no tās pašas vietas. Varu saderēt, ka nav daudz tādu cilvēku, kas varētu sacīt to pašu.

***

Un tā nākamajā nedēļas nogalē mēs atgriezāmies Vinterskombā. Fredijs un Vinnija to pēdējo reizi bija skatījuši Stīnija bērēs. Mēs ar

Frenku šeit pēdējo reizi bijām pirms astoņpadsmit gadiem, pirms apmetāmies uz dzīvi Amerikā.

Viltšīras ainava bija pārvērtusies kā daudzviet Anglijā. Bija nozudušas garās gobu rindas, robežas bija uzartas. Tuvākā pilsēta, kas agrāk atradās trīsdesmit jūdzes atstatu, tagad bija pienākusi sešu jūdžu attālumā no Vinterskombas.

Iebraucām pa augstiem vārtiem, un uz mirkli veroties uz ezera pusi un pāri ielejai māja un dārzi mīkstajā vēlas ziemas pēcpusdienas gaismā man šķita maz mainījušies. Bet pēc brīža apjautu, ka tā ir tikai ilūzija. Vinterskomba vairs nebija paputējusi. Piebraucamais ceļš bija svaigi nogrābts, visas grambas un dangas nolīdzinātas. Viegli smaržoja pēc nezāļu apkarošanas līdzekļa. Man šķiet, tagadējie saimnieki mēģināja radīt iespaidu, ka viesnīcas kalpotāji ir seni ģimenes izpalīgi: pie mājas mūsu bagāžu saņēma vīrietis, tērpies drānās, kādas netiku redzējusi jau četrdesmit gadus. Vīrietis bija jauns un enerģisks: viņš valkāja zaļu vilnas priekšautu.

Jau pa gabalu pie Edvarda laiku galda mūs sveica vīrietis virssulaiņa apģērbā, viņa uzdevumos ietilpa viesu reģistrācija. Piereģistrējoties vajadzēja parakstīties viesu grāmatā, kura bija iesieta ādas vākos. Atslēgas nebija numurētas, katru apzīmēja nosaukums. Jādomā, ka kaut kur atradās arī datori un cits tehniskais aprīkojums, bet tas, ja ari pastāvēja, bija labi noslēpts skatienam. Augšstāvā grīdsegas bija aizvietotas ar bieziem jo bieziem paklājiem. Mums garām pagāja vīrietis ar makšķeri, sūdzēdamies, ka upe ir piesārņota. (Šī gan nebija makšķerēšanas sezona.) Garām pagāja vēl viens vīrietis, turēdams rokā portatīvo telefonu. Vinnija un Fredijs, liekas, šeit bija vienīgie angļi: visi citi runāja ar svešu akcentu, līdzīgi man un Frenkam.

Tiklīdz atradāmies savā guļamistabā un vīrietis zaļajā priekšautā bija aizgājis, mēs ar Frenku saskatījāmies.

Milzīgā istaba agrākos laikos kalpoja par viesu istabu. Pār to valdīja viens no baldahīngultu atdarinājumiem. Telpā bija ierīkoti dubultie logi, radiatori sakarsuši līdz baltkvēlei, temperatūra tajā sasniedza ap septiņdesmit grādiem. Istabā atradās rūpīgi izmeklētas senlietas. Gleznas pie sienām bija pamatīgas un nevainojamas. Krēslu pārsegi labi piestāvēja gultas segai un aizkariem. Uz vienas no kumodēm, ievērojot simetriju, stāvēja divas nelielas šerija pudelītes, trauks ar augļiem, pārklāts ar pieguļošu plēvi, pārspīlēts sausu ziedu kārtojums un diennakts apkalpošanas karte. Mēs ar Frenku sākām smieties.

-     Ko teiktu Moda? Frenks apvaicājās. Ko gan teiktu Moda?

-          Es precīzi varu pateikt, ko teiktu un darītu Moda. Moda spēja kļūt satriecoši snobiska, bet vienmēr par visdīvainākajām lietām. Ja viņa būtu šeit, ja viņa tagad ienāktu šajā istabā zini, kas būtu pirmais, ko viņa darītu?

-Nu?

-   Tā, lūk. Es pacēlu gultas pārklāju un pārvilku ar plaukstu spilvendrānai. Viņa teiktu: “Ak, Viktorija, tas nu nekur neder! Tā taču ir kokvilna, nevis lins.

Tovakar mēs nedaudz aizkavējāmies, zvanīdami uz Ameriku mūsu dēlam Maksim un meitai Hannai; kad nokāpām lejā uz vakariņām, Fredijs un Vinnija mūs jau gaidīja viesnīcas ēdamzālē, kas reiz bija viesistaba. Pievēršot sev daudzus ziņkārus skatienus, viņi sēdēja uz sarkana velveta česterfilda dīvāna pie milzīga kamīna, kurā dedzināmi veseli baļķēni.

Fredijam mugurā bija ļoti sens un viegli iezaļgans smokings, kas bija pieredzējis labākus laikus. Vinnijai mugurā bija gara kleita, kas nekad nav bijusi modema, bet kas vistuvāk modemumam bija pienākusi ap 1940. gadu. Pie kuģa vēderam līdzīgajām krūtīm viņa bija piespraudusi savu saktu kafijas tasītes lielumā. Viņa bija nokrāsojusi lūpas, ko darīja tikai pašos svarīgākajos brīžos.

Abu sejās atspoguļojās laimīgas un mulsas gaidas.

-    Mīļā, tu nemūžam neuzminēsi, kur viņi mums ierādījuši istabu, klusinātā balsī, kuru varētu sadzirdēt dārzu viņā galā, sacīja Vinnija.

-    Karaļa guļamistabā, Vikija! Iedomājies tikai!

-    Bet tas vēl nav viss! Fredijs sajūsmināts šūpojās. Vannasistabā vannasistabā atrodas absolūti neticama mašīna. Tu ielaid tajā ūdeni, tad ieber nedaudz putojoša līdzekļa…

-   Kas atrodas turpat istabā. Par brīvu! Vinnija iestarpināja. Maisiņos!

-    Un tad nospied slēdzi un uhūū! Tas pārvēršas par kaut ko līdzīgu atvaram.

-   Tas ir klozets, Fredij, es sacīju.

-    Tiešām? Fredijs likās ļoti ieinteresēts. Viesnīcās tagad tādi mēdz būt, vai ne? Cik neparasti! Un vannasistabā ir arī paklājs! Jauki, jauki, jauki! Viņš uz bridi apklusa. Vai tos var nopirkt tos kloziņus? Man nebūtu nekas pretī, ja man mājās tāds būtu. Es jau Vinnijai teicu: Kas par vietu slepkavībai! Ko par to teiktu inspektors Kūts?

Fredijs, sagādājot ievērojamu jautrību citiem viesiem, joprojām vēl runāja par klozetiem, kad mūs aicināja pie galda. Tur, bijušajā deju zālē, Fredijs un Vinnija pirmoreiz sastapās ar nouvelle cuisine* jaukumiem, kas uz viņiem atstāja daudz mazāku iespaidu nekā klozets.

-    Ak lu dieniņ! izsaucās Fredijs, kad viņam priekšā tika nolikts neliels mākslas darbs ar trīs dažādu krāsu masām uz liela, balta šķīvja. -Vai tas ir viss, ko te var dabūt? Šis te mazliet atgādina zīdaiņu baribu. Kā tu domā, Vinnija? Tā laikam ir roze, kas man uz šķīvja? Vai tā varētu būt roze? Ak tētīt, jā, esmu alojies tas ir tomāts.

Patiesībā maltīte bija lieliska, un, ēdienam nomainot citam citu, Fredijs kļuva pieļāvīgāks, lai gan joprojām žēlojās, ka trūkst “īsta” ēdiena, par kādu viņš atzina bifšteku un nieru pudiņu.

Pusdesmitos, kad Fredijs un Vinnija parasti devās pie miera, tēvocis Fredijs ieņēma mēriņu viskija veselībai un nobraucīja savu stingro un apaļīgo vēderu, gluži kā cilvēks, kas apsveicinās ar draugu.

-   Vai zini, viņš vaicāja Frenkam, kā uzticēdams noslēpumu, kara laikā tas ir, Lielā kara laikā, māte mani aizveda pie ārsta, ļoti lielas slavenības, un viņš sacīja, ka man esot vāja sirds. Kaut kas neesot īsti kārtībā ar vārstuļiem. Tad es nu tagad domāju, ka nemaz neesmu tik slikti ticis galā. Deviņdesmit gadi. Kā tev šķiet, Frenk?

-   Man liekas, atbildēja Frenks, ka mēs atvedīsim jūs ar Vinniju šurp vēlreiz. Bet tas būs tavā simtajā dzimšanas dienā, Fredij.

To dzirdot, Fredijs kļuva pavisam sārts no vaiga un paspieda Frenka roku, tad atgūdamies viņš to enerģiski pakratīja.

-   Tev ir ļoti jauks vīrs, Vikija, sacīja Vinnija, kad sekoju viņiem līdz kāpņu apakšai. Patiešām ļoti jauks vīrs. Mēs ar Frediju pareizi darījām, ka tev viņu izvēlējāmies, vai ne, Fredij?

Viņi devās augšā uz savu istabu, cieši apņēmušies, kā sacīja Vinnija, pa guļamistabas logu novērot komētu. Vinniju nemaz neuztrauca apstāklis, ka nakts bija mākoņaina un redzamība slikta. Viņa joprojām bija sieviete, kuras garu nekas nespēja nomākt. Jādomā, viņa gaidīja, ka komēta viņai par godu lēnā gaitā aizslīdēs tieši gar viņas logu, kur viņa to varēs ļoti labi redzēt.

-    Fredij, vai dzirksteles arī būs? Vinnija pusceļā apjautājās.

-    Es neatceros, Vinnija. Manuprāt, dzirksteļu nebūs.

-   Es tomēr ceru, ka būs, Vinnija ilgpilni ieteicās. Daudz dzirksteļu un gara aste. Zini, ko es domāju, Fredij? Es domāju, ka komēta atgādinās lidojošu bumbu -jā, tā, lūk! Aviācijas šāviņu, Fredij…

-   Zini, mēs neko neredzēsim, pēc kāda laika, nožēlas pilns, ieteicās Frenks. Mēs bijām uzvilkuši mēteļus un izgājuši verandā.

Frenks melanholiski raudzījās debesis.

-   Tik tikko var saskatīt mēnesi. Es neredzu nevienu zvaigzni. Šonakt komētu iespējams saskatīt vienīgi ar radioteleskopa palīdzību.

-   Tam nav nozīmes. Komēta nāks. Mēs zināsim, ka tā nāk, pat ja to neredzēsim.

-   Tā laikam ir. Zinātnieku Frcnku mani vārdi nepārliecināja. Es gan gribētu to vienreiz redzēt. Tikai vienu reizi. Galu galā, šī komēta parādās reizi septiņdesmit sešos gados. Mēs nekad vairs to neredzēsim.

-    Varbūt Maksis un Hanna redzēs mūsu vietā.

-Tu tam tici?

-   Pa pusei ticu. Jā. Šonakt man ir tāda sajūta, ka es skatos šo komētu visu to cilvēku vietā, kuri to šeit redzēja pēdējo reizi. Manas mātes un tēva, manu vecvecāku vietā. Modās un Montegjū Stērna, Konstances, Stīnija, Džennas, viņu visu vietā. Es pārlaidu skatienu tukšajai verandai. Jā. Man ir tieši tāda sajūta.

-   Iesim pastaigāties. Frenks paņēma mani zem rokas. Iesim? Vai aiziesim… nu, ļoti tālu? Es tik ļoti vēlētos. Man tā negribas iet atpakaļ.

-    Man arī ne. Iesim pastaigāties. Man patīk pastaigas naktī.

Tā mēs izgājām no verandas un sākām iet pa taku uz ezera pusi. Sākumā mēs gājām viens otram blakus, pēc tam kā tas bieži gadījās, kad devāmies kopīgā pastaigā, Frenks aizgāja uz priekšu. Ne es, ne viņš to nepārdzīvojām: Frenka soļi bija lielāki nekā manējie. Viņa gaitai joprojām trūka, kā reiz izteicās tēvocis Stīnijs, apvaldīta rāmuma. Viņam gribējās ātrāk uzzināt, kas atrodas aiz nākamā pagrieziena, aiz nākamā skatpunkta. Man patika iet lēnāk, reizēm atskatoties.

Ezerā joprojām peldēja gulbji tagad gan baltie. Mēs vērojām, kā tie mūsu priekšā iznirst no tumsas klusējoši, balti, kā rēgi ar skaisti izliektiem spārniem.

Devāmies tālāk. Vēroju, kā mākoņi traucas pāri mēness spožajai sejai. Vēroju, kā kustas koki. Mitrajā gaisā āda kļuva mikla. Es ar mīlestību domāju par mirušajiem. Domāju par tiem, kas bija miruši pavisam nesen: Vekstonu un Džennu, kas bija mirusi dažus gadus pirms viņa. Džennas pēdas man izdevās atrast dažus gadus pēc savām laulībām, un pēdējoreiz es viņu redzēju viņas jaunās ģimenes lokā kopā ar vīru, audžubērniem, mazbērniem. Dženna beigās bija atradusi laimi, un es par to priecājos.

Es domāju par tiem, kurus biju zaudējusi pirms tam, savas dzīves vidusposmā: par Stīniju un Konstanci. Es domāju par tiem, kuri bija miruši vēl agrāk: par maniem vecākiem un tēvoci, kuru tā arī neiepazinu, ja nu vienīgi pastarpināti, par Frenka zudušo ģimeni. Tik daudzi rēgi viņi atradās šeit un tomēr neatradās. Es vēlējos, kaut viņi būtu bijuši materiālāki, es būtu gribējusi ar viņiem parunāties.

-    Caur mežu neiesim, Frenks iesaucās, kad pienācām tuvāk.

-    Nē, caur mežu neiesim. Varbūt iesim pa šo taku?

-    Kurp tā aizved?

-    Reiz mēs pa to gājām ar Fredija kurtiem. Tā stiepjas jūdzēm tālu. Ārā no ielejas līdzenumā. Tā ved līdz aplim, varbūt vēl tālāk. Toreiz mēs apstājāmies tepat netālu pakalnā.

-    Līdz aplim? Līdz akmeņu lokam? Es to nekad neesmu redzējis. Cik tālu jāiet?

-    Četras jūdzes. Varbūt piecas.

-    Vai iesim? Šonakt man gribas tālu staigāt. Tikai uz priekšu bez apstājas.

Un tā mēs gājām uz priekšu. Taka bija pat izbraucama, plata un skaidri saskatāma. Mēness sniedza tieši tik daudz gaismas, lai saredzētu, kurp tā aizlokās ārā no Vinterskombas ielejas, daudz skarbāka apvidus virzienā.

Pieņēmās vējš, un debesis sāka skaidroties. Vispirms mēs pamanījām Polārzvaigzni, tad, it kā plīvuram krītot, visus spožos zvaigznājus. Saskaitīju: Kasiopeja, Orions, dvīņi Kastors un Pollūks. Iespējams, tieši tobrīd izšķīros pierakstīt stāstu par saviem vecākiem un Konstanci.

Agrāk, pārdomājot šo ideju, reizi vai divas biju par to ieminējusies Frenkam. Laikam viņš lasīja manas domas, jo zināja, ka pastaigājoties domāju tieši par to.

Šķērsojām vienu pakalnu. Sākām kāpt nākamajā.

-Ja es to visu sāktu pierakstīt, Frenk…

-     Vinterskombu?

-    Jā. Vinterskombu. Ar ko tad man sākt?

-     Es zinu. Pavisam vienkārši. Jāsāk ar zīlnieku.

-    Ar zīlnieku. Kāpēc?

-    Nu labi, manuprāt, tev jāsāk ar maģiju.

-    Kāpēc ar maģiju?

-    Protams, visu citu maģiju dēj. Vai tā nebija burvestība, kad Konstance saslima un tad izveseļojās? Kad izveseļojās tavs tēvs, ja jau par to runājam? Kas notika ar tavu māti alās? Ko es nojautu toreiz mežā? Tas viss saistīts ar maģiju. Tāpēc tev jāsāk ar to. Sāc ar savu pareģi!

-    Vai tu tici maģijai?

-    Bez šaubām.

-     Kaut arī esi zinātnieks?

-    Iespējams, tieši tāpēc, ka es esmu zinātnieks. Un, kad nonāc līdz mums, neaizmirsti pieminēt aritmētiku…

Es pasmaidīju. Frenks atkal izrāvās priekšā. Kalna galā viņš apstājās. Vēroju sava vīra stāvu, kas iezīmējās pret debesim. Redzamais viņu, šķiet, iepriecināja, jo viņš pacēla rokas vienā no saviem impul

sīvajiem žestiem: pa pusei triumfējoši, pa pusei gavilējoši. Es uzlūkoju viņu ar mīlestību. Piegāju tuvāk, un, kad biju sasniegusi virsotni, viņš man pastiepa roku.

-    Paskaties vispirms uz turieni!

Es pagriezos un paskatījos uz Vinterskombu. Mēnesnīca bija kļuvusi spožāka un ainava manā priekšā skaidri pārredzama. Redzēju ieleju, kas atgādināja lēzenu trauku. Upes melnais pavediens iesniedzās ezerā, tālumā slēptuvi solīja meži un vīdēja masīvā ēka ar saviem melnajiem jumtiem, erkeriem, tornīšiem un apgaismoto logu rindām.

-    Tagad skaties šurp!

Viņš pagrieza manu seju uz citu pusi. Es ievilku elpu. Tur kailu pakalnu pakājē slējās piemineklis. Milzīgs un vientuļš akmeņu aplis, vieta no pirmsvēstures: mēnesnīcā akmeņi balēja balti kā kauli.

Aiz šiem balstiem un milzīgajiem pīlāriem pie apvāršņa krāvās mākoņu grēdas, bet debesis virs tām bija pavisam skaidras. Ieskatījusies pamanīju, ka mākoņu malas ir izgaismotas: tās dila, juka, atradas nepārtrauktā kustībā, savilkās, izšķīda mākoņus apstaroja ugunīga gaisma, kas šķita nākam ne jau no šīs pasaules. Mākoņi vienlaikus likās masīvi un caurspīdīgi.

Apklusuši vērojām, kā mākoņi sabiezē, saplūst un izklīst.

-   Frenk, vai tā ir komēta? Tā taču ir komēta, vai ne?

-    īsti nezinu.

-    Nekad nebiju domājusi, ka tā izskatīsies tāda. It kā būtu un it kā tās nebūtu.

-    Es arī ne.

Vēl kādu brīdi stāvējām vērodami. Mēness kāpa augstāk, un tā gaisma kļuva spožāka, mākoņi vairs nebija tik bezkrāsaini. Ugunīgums pamazām izbālēja līdz opālkrāsas sudrabam, tad kļuva pelēks un pēcāk melns.

-    Paskaties uz mums! Cik mēs esam mazi.

Frenks paraudzījās tālumā, kur pletās pakalni.

-    Gan mazi, gan lieli. Turklāt vienlaikus. Vai tu to jūti?

-Jā.

-               Es gribu nokāpt lejā. Pavisam lejā. Viņš norādīja uz pieminekli.

-    Es šonakt gribu stāvēt tur, pašā apļa vidū. Kopā ar tevi.

Viņš straujā gaitā sāka soļot lejup. Vējš pluinīja viņa matus. Frenks, kā vienmēr vienaldzīgs pret dabas stihijām, nelikās to manām.

Es vēl pēdējo reizi atskatījos uz apgaismoto Vinterskombu un ieleju, kura to ieskāva. Frenks pagriezās, mani gaidot.

Es noskrēju lejā pie viņa. Viņš vēlreiz saņēma manu roku, un tā, rokās sadevušies, mēs sākām kāpt lejup pretī akmeņu lokam.

Saturs

PIRMĀ DAĻA………………….

OTRĀ DAĻA…………………..

TREŠĀ DAĻA………………….

CETURTĀ DAĻA……………..

PIEKTĀ DAĻA………………..

SESTĀ DAĻA………………….

SEPTĪTĀ DAĻA………………

ASTOTĀ DAĻA……………….

DEVlTĀ DAĻA………………..

DESMITĀ DAĻA…………..

VIENPADSMITĀ DAĻA DIVPADSMITĀ DAĻA… TRĪSPADSMITĀ DAĻA EPILOGS

Sallija Bomena

TUMŠAIS EŅĢELIS

Redaktore G. Šiliņa Korektores R. Rone, L. Smilga Operatori I. Smirnova, A. Kalnietis,

E. Brencis, A. Ošiņš

Izdevniecība “Kontinents”, LV-1080 Rīgā, Dzelzavas ielā 87, tālr. 576610.

Formāts 84x108/32. Augstspiedums. Iespiesta tipogrāfijā “Rota-3”, LV-1012 Rīgā, Brīvības ielā 139. Pasūt. № 57-3.

S. Bomena

Bo 880 Tumšais eņģelis: Romāns / No angļu vai. tulk. Sandra Rutmane R., Kontinents, 1996. 796 lpp. (Pasaules bestsellers).

Angļu rakstnieces Sallijas Bomenas romāna ‘Tumšais eņģelis” darbības sākumu un beigas iezīmē Haleja komēta. Lasītājs iepazīsies ar trijām Kavendišu dzimtas paaudzēm septiņdesmit sešu gadu laikā, izsekos līdz ar viņiem cauri diviem pasaules kariem, viņu veiksmēm un neveiksmēm. Romāna centrālais tēls ir Konstance Šaukrosa, Gvenas Kavendišas mīļākā Edija Šaukrosa meita, kuras kaismīgais, pretrunīgais raksturs un traģiskā, trauksmainā dzīve kļūst par asi, ap kuru vērpjas daudzu cilvēku likteņi.

ISBN 9984-519-37-6

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 576610.

[1] kordils nitroglicerīna un piroksilina pulveris, kas sadeg bez dūmiem.

[1]QED Cļuod erat demonstrandum (latīņu vai.) kas ari bija jāpierāda.

[2] visa Ņujorka. (Tulk. no franču vai.)

[3] nebednicks, palaidnieks.(Tulk. no franču vai.)

[4] vilnas audums spilgtās krāsās. (Pēc Skotijas pilsētas Peizli nosaukuma.)

[5] pēc Fārenheita.

[6] tas ir pats par sevi saprotams. (Tulk. no vācu vai.)

♦♦protams! (Tulk. no vācu vai.)

[8] es los jūtu. Tie ir šeit. Te nav laba vieta. Nāc, iesim ātri projām! (Tulk. no vācu vai.)

[9] es to varēju nojaust (burt. saost). (Tulk. no vācu vai.)

[10] nē! Nē! Tu esi dumja angļu meitene un nekā nesaproti. Es varēju saost karu. (Tulk. no vācu vai.)

[11] pietiek. (Tulk. no vācu vai.)

[12] zida audums, parasti melna krāsā.

[13] attēls, kas ļoti līdzīgs īstenībai. (Tulk. no franču vai.)

[14] lieiuma mānija, iedomība. (Tulk. no franču vai.)

[15] sīkums, nieks. (Tulk. no franču vai.)

[16] Vienkrāsains, blīvs zīda audums ar platām šķērsrievām.

[17] auk stasinība. (Tulk. no franču vai.)

[18] svarīgs, nozīmīgs. (Tulk. no latīņu vai.)

♦nepastāvīga sieviete. (tulk. no itāļu vai.)

[20] lāsts. (Tulk. no itāļu vai.)

“trubadūrs. (tulk. no itāļu vai.)

[22] Šeit: “Nibelungu gredzens”.

[23] kam par labu? (Tulk. no latīņu vai.)

*vai tu saproti? saprotu. (tulk. no vācu vai.)

[25] quod erat demonstrandum kas arī bija jāpierSda. (Tulk. no latīņu vai.)

♦aplamība. (tulk. no franču vai.)

[27] sulīgas aknas. (Tulk. no franCu vai.)

Content

Bomena Sallija Tumšais eņģelis

PIRMĀ DAĻa NO DIENASGRĀMATAS

ZĪLNIEKS UN MANA KRUSTMĀTE

OTRĀ DAĻA . komĒta un kopoŠanĀs

TREŠĀ DAĻA . no dienasgrĀmatas

MANTOJUMS UN NELAIMES GADĪJUMS

CETURTĀ DAĻA. IV KARA PIETEIKUMS

PIEKTĀ DAĻA. NO DIENASGRĀMATAS

SESTĀ DAĻA . no dienasgrĀmatas

VI SADERINĀŠANĀS

SEPTĪTĀ DAĻA NO DIENASGRĀMATAS

VII LAULĪBAS

ASTOTĀ DAĻA . ceĻĀ

DEVITA DAĻA. NO MANAS MĀTES DIENASGRĀMATAS

IX NEZINĀMIE KAREIVJI

DESMITĀ DAĻA. X LĀCARS

VIENPADSMITĀ DAĻA . xi cuibono?

DIVPADSMITĀ DAĻA. XII FRENKS

TRĪSPADSMITĀ DAĻA . no dienasgrĀmatas

PĒDĒJAIS IERAKSTS

Saturs