Rendela Ruta

Upurvilks

Ruta Rendela

Upurvilks

Lūk, vienīgā patiesība: bandinieki mēs Šaha dīvainā spēlē, ko spēlē pats Dievs. Viņš pārvieto mūs, aptur, pabīda vēl, tad iemet Vienu pēc otra nebūtības tvertnē.

Omārs Haijams Četrrindes

Noguris veltīgi jautāt cilvēkiem, grāmatām,

jautāju kausam.

Lūpas pret lūpām es dvesu: "Kurp iešu,es miris?"

Kauss atbildot teica: "Tik dzer man no mutes, dzer ilgi!

Tu neatgriezīsies vats it nekad."

Omārs Haijams Četrrindes

.

1

Viņi droši vien gatavojas kādu nogalēt. Tā noteikti būtu nodomājusi policija, ja apstādinātu mašīnu, kas pārlieku ātri traucās pa tumšo ceļu. Vīrietis un meitene būtu spiesti izkāpt un paskaidrot, kāpēc viņiem līdzi ir ierocis. Paskaidrojums tiktu prasīts no vīrieša, jo meitene nevarētu atbildēt. Biezējošā krēslā lūkojoties lietus strūklošanā pa stiklu, viņa iedomājās, ka lietusmēteļi, ko viņi apvilkuši, izskatās pēc gangsteru maskēšanās kankariem, kad nazis izvilkts no maksts un gatavs lietošanai.

-   Kāpēc tu nēsā to līdzi? viņa pavaicāja, ierunādamās pirmo reizi, kopš viņi bija izbraukuši no Kingsmārkhemas un ielu lukturi nozuda slapjdraņķī. Tu vari iedzīvoties nepatikšanās ar tādu nazi kā šis.

Viņas balss skanēja nervozi, bet ne jau naža dēļ nervi bija saspringti.

Viņš nospieda pogu, kas iedarbināja stikla tīrītājus.

-    Bet ja nu vecā sāk uzvesties muļķīgi? viņš pavaicāja. Ja nu viņa ir pārdomājusi? Es varētu viņu piespiest bīties Dieva.

Un viņš novilka ar nagu pa naža asmeni.

-    Tas man necik nepatīk, noteica meitene, un atkal viņa nebija ar to domājusi tikai nazi.

-    Varbūt tev labāk būtu bijis palikt mājās kopā ar viņu un būt gatavai kuru katru mirkli ierasties? Es jau brīnos par to, ka tev izdevās dabūt viņa auto.

Tā vietā, lai atbildētu, viņa uzmanīgi sacīja:

-     Man nav jāredz šī sieviete, šī Rubija. Es sēdēšu mašīnā gatves malā, kamēr tu iesi pie durvīm.

-   Tā, un viņa man uzgriezīs mugura. Es taču visu sagatavoju jau sestdien.

Stovertona vispirms parādījās kā oranžs traips, miglā plandošs gaismu puduris. Viņi iebrauca pilsētas centrā, kad veikali jau bija ciet, tikai veļas mazgātava joprojām strādāja. Sievas, kas tur strādāja uz maiņām, sēdēja pie mašīnām, lūkodamās pa stikloto lodziņu, kā veļa vērpās gristē, un viņu sejas asajā, baltajā gaismā izskatījās zaļganas un nogurušas.

Ielu krustojumā Kotorna garāža grima tumsā, bet dzīvojamā māja Viktorijas laika stilā, kas atradās gabaliņu tālāk, bija gaiši apgaismota, un no atvērtajām durvīm plūda deju mūzika. Dzirdēdama šo mūziku, meitene klusi ieķiķinājās. Viņa čukstus kaut ko sacīja savam ceļa biedram, taču viņa bija runājusi tikai par to, ka pie Kotorniem notiek viesības, nevis par abu ceļamērķi vai veicamo uzdevumu, tāpēc viņš vienaldzīgi pamāja un apvaicājās:

-   Cik pulkstenis?

Viņa pacēla acis un ielūkojās baznīcas pulkstenī. Tobrīd viņi iebrauca šķērsielā.

-   Gandrīz astoņi.

-   Lieliski, viņš sacīja.

Vīrietis pagrieza seju pret gaismu un ar diviem pirkstiem parādīja zobgalīgu žestu.

-     Sitas vecajam Kotornam, viņš noteica. Man domāt, šis tagad gribētu būt manā vietā.

Lietus nomazgātās ielas bija pelēkas, tās visas izskatījās vienādas. Panīkušie koki, kas auga ietves malā ik pēc pieciem jardiem, ar savām saknēm bija saārdījuši asfaltu. Pelēcīgās mājas, kas veidoja nepārtrauktu virkni, visas bija bez garāžām, bezmaz katras priekšā uz ietves malas bija novietots auto.

-    Te nu mēs esam Carterisroudā. Numurs 82, tā ir stūra māja. Labi, ka istabā ir gaisma. Es jau nodomāju, ka viņa būs mūs aptaisījusi, nobijusies un aizlaidusies lapās vai nostrādājusi ko tamlīdzīgu.

Viņš paslēpa nazi kabatā, un meitene noskatījās, kā asmens uzmirdzēja, pēcāk nozuzdams rokturī.

-   Tas man nepatiktu, viņš piebilda.

Meitene klusi, taču ar apslēptu satraukumu noteica:

-    Man ne tik…

Lietum līstot, bija agri satumsis, mašīnā bija tumšs, pārāk tumšs, lai varētu saskatīt sejas. Viņu rokas satikās, taustoties tumsā un lūkojot uzšķilt mazās zelta šķiltavas. Liesmiņas gaismā meitene redzēja viņa tumšo, spīdīgo seju un aizturēja elpu.

-    Tu esi jauka, viņš sacīja. Mans Dievs, tu esi brīnumskaista.

Viņš skāra viņas kaklu, ieslidināja pirkstus bedrītē starp atslēgas kauliem. Kādu brīdi viņi sēdēja, lūkodamies viens otrā, liesmai maigi apēnojot sejas.

Tad viņš aizcirta šķiltavas un atgrūda mašīnas durvis. Viņa svārstīja rokā zelta nieciņu, sasprindzinādama redzi, lai izlasītu iegravēto uzrakstu: "Annai, kas dara manu dzīvi gaišu."

Ielas lukturis uz stūra izgaismoja laukumu no ietves malas līdz vārtiem. Viņš šķērsoja to, un viņa ēna iezīmējās melna un asa šajā izplūdušo aprišu vakarā.

Māja, pie kuras viņš piegāja, bija vienkārša un necila, dārziņš mājas priekšā pārāk mazs, lai audzētu zālāju. Tur bija tikai neliels zemes pleķītis, norobežots ar akmentiņiem kā kaps.

Uz pakāpieniem viņš nostājās mazliet pa labi no ieejas durvīm tā, lai sieviete, kas nāktu atvērt, izdzirdusi klauvējienus, neredzētu vairāk, nekā nepieciešams teiksim, neieraudzītu'zaļa auto pakaļdaļu mitru, luktura gaismā spīguļojošu. Viņš gaidīja nepacietīgi, mīņādamies no vienas kājas uz otru. Lietus lāses ripoja lejup no palodzēm kā stikla kreļļu virtenes.

Izdzirdis iekšpusē troksni kādu kustību, viņš sastinga un noklepojās. Soļi tuvojās, pēkšņi mazajā durvju lodziņā iemirdzējās gaisma.

Kad nožvakstēja aizšaujamais, šis lodziņš kļuva par rāmi, ielogodams grumbainu, izkrāsotu seju lietišķu, bažīgu, ar rudu matu kroni.

Viņš sabāza rokas kabatās, sajuzdams gludu, nopulētu spalu labajā plaukstā un vēlēdamies, lai viņam paveiktos. Tajās reizēs, kad neveicās, sasodīti neveicās, viņu pārņēma šausmīgas priekšnojautas par likteņa neizbēgamību. Kādreiz tam bija jānotiek, agrāk vai vēlāk, tā vai citādi.

Viņiem kaut kā izdevās uzvilkt mēteļus, un viņš lūkoja noslaucīt asinis ar savu kaklautu.

Ārstu! viņa kunkstēja. Ārstu! Uz slimnīcu…

To nu gan viņš negribēja, ja vien no tā bija iespējams izvairīties. Nazis atkal atradās kabatā, un viss, ko viņš vēlējās, bija tikt svaigā gaisā, just lietuslāses uz sejas un pēc tam nokļūt līdz automašīnai.

Abu' sejās bija nāves bailes. Viņš nevarēja paciest viņas skatienu, ieplestās un sarkanās acis it kā asinis atstarotos redzokļos. Ejot pa taciņu, viņi turējās viens pie otra, pārstreipuloja pāri laukumiņam, kas atgādināja kapu, reibstot no bailēm.

Viņš atvēra auto durvis, viņa pakrita šķērsām uz sēdekļa.

-    Celies, viņš teica. Saņem sevi rokās. Mums jātiek prom no šejienes.

Viņa balss likās tik tāla kā pati nāve.

Mašīna ar grūdienu izkustējās no vietas un, nevienrrtērīgi raustīdamās, izgriezās uz ceļa. Rokas viņai drebēja, elpa bija gārdzoša.

-    Ar tevi viss būs kārtībā. Tas nebija nekas tas mazais asmenītis!

-    Kāpēc tu to izdarīji? Kāpēc? Kāpēc?

-Tā vecā maita, tā Rubija… Tagad ir jau par vēlu.

Par vēlu. Nepārlabojamie pēdējie vārdi. Mūzika joprojām plūda no Kotornu mājas, kad auto pabrauca garām garāžai, ne jau bēru mūzika, bet deju melodijas. Ārdurvis bija vaļā, peļķēs krita plata, dzeltena gaismas strēle. Auto brauca tālāk, garām veikaliem. Aiz kotedžām ielu lukturu vairs nebija. Lietus pārstāja, taču lauki tinās miglā. Ceļš bija kā tunelis starp kokiem, no kuriem klusi pilēja ūdens kā mitra un plata mute, kas iesūca automašīnu, izšāvusi slidenu mēli.

Gaismas strēlē, laipojot pāri peļķēm, viesību dalībnieki nāca un gāja. Viņus sagaidīja un pavadīja mūzika versmaina mūzika, kas asi kontrastēja ar nakti. Tobrīd iznāca jauns vīrietis ar glāzi rokā. Viņš bija līksms, pilns ar joie de vivre*, bet jau izbaudījis visu, ko šīs viesības spēja sniegt. Piedzērušais, kas sēdēja pie mājas novietotajā auto un ko viņš uzrunāja, nelikās par jauno vīrieti ne zinis. Viņš izdzēra glāzi sausu un uzlika to uz motora pārsega. Nebija

♦Dzīvesprieku (franču vai.).

neviena, ar ko parunāties, vienīgi kāda veča asiem sejas pantiem devās mājup, jādomā, tāpēc, ka krogus jau taisīja ciet. Viņš sveica garāmgājēju, skaļi nodeklamēdams:

-   "Ak, darīsim ko spējam, iekams mirstam,

Ko varam pagūt, pirms mēs pīšļos birstam."

Viņa pavīpsnāja.

-   Ļoti patiesi, dārgumiņ, viņa noteica, priecājieties vien.

Viņš nebija īsti piemērotā kondīcijā, lai varētu braukt.

Vismaz ne šobrīd. Bez tam, lai izkustinātu viņa auto, būtu jāizkustina no vietas vēl sešas mašīnas, kuru īpašnieki joprojām iekšā uzjautrinājās. Tāpēc viņš mundri devās prom kājām, lolodams vārgu cerību kādu satikt.

Atkal sāka līt. Viņam patika sajust vēsās lietus lāses uz savas karstās sejas. Priekšā rēgojās ceļš uz Kingsmārkhemu.

Viņš apmierināti devās pa to uz priekšu, nebūt nepagurdams. Kaut kur tālu, garajā rīklē aiz šīs dziļās, mitrās mutes, varēja redzēt spīdam stāvoša auto ugunis.

Viņš skaļi iesaucās:

-   "Kāds gaismeklis ir iedegts, pavadīt

Šos mazos bērnus, kuri maldās tumsā?"

2

Austrumvējš, kas pūta dienu un nakti, nožāvēja ielas. Drīz vien atkal varēja sākt līt, taču šobrīd debesis bija koši zilas. Cauri pilsētas centram plūda Kingsbruka, tās ūdeņi putoja pār apaļiem akmeņiem, dzīdamies uz priekšu maziem, smailiem vilnīšiem.

Vējš bija gana spēcīgs, lai to sajustu un dzirdētu. Tas svelpa alejās, kuras šķīra senatnīgos veikaliņus no jaunajām blokmājām, un ar pūces brēcieniem līdzīgām skaņām lika kailajiem zariem pletnēt šīferi un ķieģeļus.

Ļaudis, kas gaidīja Stovertonas autobusu tas gāja uz

ziemeļpusi un Pomfretas autobusu tas gāja uz dienvidiem, sacēla mēteļu apkakles, lai pasargātu sejas. Ikvienai garāmbraucošai mašīnai logi bija ciet, un, kad velosipēdisti tika līdz tilta vidum, virs bangojošās straumes, vējš panāca tos, uz mirkli apstādinādams, līdz tiem izdevās vēju uzveikt un nomeimurot lejup, garām "Olīvei un Dūjai".

Vienīgi narcises puķu tirgotavas logā liecināja, ka ir aprīlis, nevis decembris. Tās izskatījās tikpat tīras un klīrigas aiz sargājošā stikla kā veikalnieki un biroju kalpotāji, kuriem šajā nemīlīgajā rītā bija laimējies atrasties iekštelpās.

Viens no viņiem, vismaz šobrīd, bija inspektors Maikls Bērdens, kas vēroja Haistrītu no sava labi pasargātā sargposteņa. No Kingsmārkhemas policijas iecirkņa izteikti modernas celtnes varēja pārredzēt visu pilsētu, kaut gan to no kaimiņu ēkas šķīra zaļa pļavas strēmele. Šorīt tur ganījās sapīts zirgs tas izskatījās tik nosalis un nožēlojams, ka Bērdens pirms desmit minūtēm bija visai līdzjūtīgi novērojis dzīvnieka atvešanu uz ganībām.

Viņš bija atmaidzis ventilatora priekšā tas pūta siltā gaisa straumi viņam uz kājām. Atšķirībā no priekšnieka, vecākā inspektora Veksforda, viņš neaizrāvās ar citātiem, taču šajā bargajā ceturtdienas rītā viņš bija ar mieru atzīt, ka aprīlis ir visnežēlīgākais mēnesis, iedrošinādams ja ne ceriņus plaukt, tad hiacintes spraukties ārā no sastingušās zemes. Tās puduroja akmens urnās lejā, iecirkņa pagalmā, un to ziedi slāpa zem dubļu kārtas. Tas, kurš šīs puķes bija tur iestādījis, cerēja, ka tās ziedēs debesu zilumā, taču garā ziema bija puķes novārdzinājusi. Bērdenam likās, ka tās drīzāk izskatās pēc tundras augiem, nevis Anglijas pavasara ziediem.

13

Viņš norija pēdējās rūgtās un karstās tējas paliekas tēju viņam atnesa seržants Kembs. Tēja bija bez cukura -

o

tāpēc, ka Bērdens deva priekšroku tieši tādai, nevis kādas pašierobežošanās dēļ. Viņa stāvs bija kalsns no dabas, lai ko viņš ēda, un kurta purnam līdzīgā seja kā bija, tā palika plāna un askētiska.

Ģērbšanās ziņā būdams konservatīvs, viņš šorīt bija apvilcis jaunu uzvalku un pašironiski jokoja, ka atgādinot brokeri, kas devies brīvdienās. Tiesa neviens, ieraugot viņu šajās telpās ar sienassegām, ģeometriski izrakstītajiem aizkariem un stikla skulptūru, nebūtu noturējis Bērdenu par detektīvu tam raksturīgajā vidē.

Viņš nolika tējas tasīti uz apakštases tā bija melna Prinknešas keramika un uzlūkoja stāvu ielas pretējā pusē.

Todien viņa prātu bija pārņēmis paša korektais ietērps, un viņš ar netīksmi vēroja slaistu ar garajiem matiem, ģērbušos neparastos kankaros. Logs bija pa pusei aizsvīdis, Bērdens izvēlīgi notīrīja kādu vietiņu rūtī un tuvināja tai seju. Reizēm bija ko pabrīnīties, kur ļautiņiem izdevās sadabūt tādas lupatas detektīvkonstebls Dreitons arī bija viens no tādiem mūsdienīgiem nevīžām, bet šis te! Ārzemnieciska jaka no asspalvainas zvērādas būtu labāk piestāvējusi eskimosam, gara šalle dzeltenos un purpura toņos to Bērdens neliktu ap kaklu, lai ar kādu universitātes brālību tā arī būtu saistīta, bālzili džinsi un ziemišķādas puszābaki. Šobrīd viņš šķērsoja ielu tipisks neuzmanīgs gājējs. Un ienāca iecirkņa priekšējā pagalmā. Kad viņš pieliecās un norāva zilu ziediņu, ko iespraust pogcaurumā, Bērdens bezmaz atvēra logu, lai uzsauktu, taču atcerējās, ka siltais gaiss izplūdis laukā, un laikus aprāvās. Pēdējais akcents, ko viņš vēl brīdi redzēja, bija šalle purpura bārkstis, kas plīvoja vien, kamēr šalles īpašnieks nozuda skatam.

"īsts Karnabistrītas tips," Bērdens domāja, atminēdamies kādu braucienu kopā ar sievu uz Londonas veikaliem. Viņa vairāk aizrāvās ar dažādu savādnieku pētīšanu nekā ar iepirkšanos. Mājās pārnācis, viņš pasacīs sievai, ka nav vajadzības braukt piecdesmit jūdzes pārpildītā vilcienā, ja tepat durvju priekšā bija redzami vēl jocīgāki tipi. Pat šis attālais Saseksas nostūritis drīz vien būs ar tādiem pārpilns. Tā viņš nodomāja un apsēdās pie galda, lai izlasītu Dreitona pārskatu par kādu Voteifordas stikla zādzību.

Nav slikti, nebūt nav slikti. Ņemot vērā viņa jaunību un mazo pieredzi, Dreitons tika galā tīri labi. Taču bija ari kļūmes, izlaisti būtiski fakti.

"Ja vēlies, lai šajā pasaulē kaut kas tiek padarīts tā, kā vajag," viņš nomākts domāja, "tad labāk dari pats."

Viņš paņēma no pakaramā lietusmēteli, jo rudens mētelis bija nodots tīrīšanā, un kāpa lejā.

Vairākas dienas foajē melnbaltā šaha galdiņam līdzīgā grīda bija dubļainu kāju piepēdota melnummelna, taču šorīt tā bija tīri nospodrināta. Bērdens redzēja tajā atspoguļojamies savas labi notīrītās kurpes. Garš galds elipses veidā, neērti sarkanas plastmasas krēsli vēsais, asi iezīmētais telpas aprikojums jau iepriekš radīja iespaidu par lietišķo garu, kas še valdīja.

Savu atspulgu spoguļspodrajās grīdas flīzēs līdzīgā veidā aplūkodams, rokas gar sāniem nokāris, vestibilā sēdēja vīrietis, ko Bērdens bija redzējis uz ielas. Izdzirdis tuvojamies soļus, viņš pavērās turp, kur pie telefona sēdēja seržants Kembs. Viņš acīm redzami vēlējās piesaistīt sev uzmanību. Viņš nebija vis nācis, kā Bērdens pirmīt nodomāja, savākt kādus krāmus, teiksim, izšautās čaulītes, vai pat pārdot kādu šaubīgu informāciju seržantam Martinam. Izskatījās, ka viņš ir patiesi nekaitīgs sabiedrības ločeklis, kam gadījusies kāda sīka ķibele. Bērdens secināja, ka viņš būs pazaudējis suni. Vai atradis kabatas portfeli. Viņa seja bija bāla un vāja, piere stipri uz priekšu izliekta, acis nemierpilnas. Kad Kembs nolika klausuli, viņš apbrīnojami tūļīgā uzbudinātībā tuvojās letei.

-    Jā, ser? ierunājās seržants. Ko varu darīt jūsu labā?

-    Mans vārds ir Margolis, Ruperts Margolis.

Tā bija pārsteidzoša balss. Bērdens bija gaidījis laucinieciskā dialekta vietējo paveidu, kas saskanētu ar ietērpu, jebko citu, tikai ne šo izkopto nekādību. Margolis, pateicis savu vārdu, ieturēja pauzi, it kā nogaidot kādu pārsteidzošu efektu. Viņš piešķieba galvu uz vienu pusi, itin kā gaidītu aizgrābtības nopūtas vai izplestas rokas. Kembs pasteidzās smagnēji pamāt ar galvu. Apmeklētājs viegli noklepojās un aplaizīja sausās lūpas.

-   Es gribēju, viņš ieteicās, saņemt no jums kādu informāciju, kur atrast apkopēju.

Nedz suņi vai kabatas portfeļi, nedz čaulītes vai slepena informācija. Šis eksemplārs vienkārši gribēja, lai kāds iztīrītu viņa māju. Pilnīga izgāšanās vai veselīga mācība, ka nedrīkst izdarīt pārsteidzīgus secinājumus. Bērdens pie sevis pasmaidīja. Kur šis te domājas nonācis? Darba biržā? Ziņu birojā?

Mazliet apjucis, Kembs galanti uzsmaidīja Margolim. Vaicātājs būtu varējis to uztvert kā pamudinājumu, taču Bērdens nojauta, ka aiz smaida slēpjas filozofiska rezignācija par tēmu, ka pasaules pastāvēšanai vajadzīgi daudzveidīgi eksemplāri.

-   Bet, ser, darba birža ir tikai piecu minūšu gājiena attālumā no šejienes. Dodieties uz leju pa Jorkstrītu, paejiet garām Džoja juvelierveikalam un jūs to atradīsiet tūlīt aiz garāžas "Sarkanā Zvaigzne". Varat pamēģināt tur. Vai nevēlaties ievietot sludinājumu vietējā lapelē vai Grovera tirgotavas logā?

17

Margolis sadrūma. Viņa acis bija ļoti gaišas zaļganzilas, putna olu krāsā un, kā daždien putnu olas, izrakstītas brūnām sprikstīm.

-    Es neko nejēdzu no praktiskām lietām, viņš nomurmināja, kamēr tā acis klaidoja apkārt, kavēdamās pie foajē pārspīlētajiem dekoriem. Redziet, parasti to dara mana māsa, bet viņa otrdien no manis aizgāja, vismaz tā es domāju.

Viņš nopūtās, ar visu auguma svaru uzguldamies letei.

-    Par to man arī jākreņķējas. Man šķiet, ka šobrīd esmu galīgi iestidzis purvā.

-    Darba biržā, ser, Kembs stingri noteica. Viņš novērsās, pārcilādams sajukušos papīrus. Tai brīdī ienāca detektīvkonstebls Dreitons.

-    Man jāpārbauda šīs durvis. Citādi nav jēgas šo telpu apkurināt.

Margolis nemaz netaisījās iet prom. Viņš nolūkojās, kā seržants kustināja hromētos rokturus, pieliekdamies, lai pārbaudītu durvju mēlīti.

-    Es brīnos, ko tā Anna var sadarīt, viņš bezpalīdzīgi sacīja, tas nemaz pēc viņas neizskatās tā pazust un atstāt mani likteņa varā,

Bērdenam sāka trūkt pacietības, un viņš sacīja:

-    Ja priekš manis nekādu ziņojumu nav, seržant, es došos uz Sevingberiju. Jūs varat doties man līdzi, Dreiton!

-    Ziņojumu nav, atteica Kembs, bet es dzirdēju, ka Mankijs Metjūss esot ārā.

-   Domāju, ka tā varētu būt, sacīja Bērdens.

Auto bija spēcīgs dzinējs, un Bērdens konstatēja, ka vēlētos, lai Sevingberija būtu piecdesmit, nevis piecu jūdžu attālumā. Viņu elpa jau sāka aizmiglot logu stiklus, kad Dreitons nogriezās uz Kingsbrukroudas ceļa.

-            Kas tas par mērkaķi [1] metjūsu, ser? viņš pārvaicāja,

kad beidzās ātruma ierobežošanas zīmē noteiktais ceļa posms un varēja uzņemt straujāku gaitu.

-    Tu nestrādā pie mums pārāk ilgi, vai ne? Mankijs ir viltīgs, izveicīgs zaglis. Viņš pagājšgad nokļuva cietumā par to, ka mēģināja uzlaist kādu gaisā. Smalkā veidā, ar paštaisītu bumbu. Viņam ir pāri piecdesmit, atbaidošs izskats un visādas cilvēciskas vājības, tostarp arī sievietes.

Dreitons bez smaida piezīmēja:

-    Necik cilvēciski tas vis neskan.

-    Viņš izskatās pēc mērkaķa, īsi noteica' Bērdens. Ja tas ir tas, ko tu domā. Nebija nekāda iemesla pārvērst oficiālās informācijas sniegšanu par draudzīgu sarunu. Tā ir Veksforda lielākā vaina, Bērdens nodomāja, simpātijas pret Dreitonu un to izrādīšana. Ja jūs sākat plēst jokus ar padotajiem un izturaties pārāk biedriski, viņi sāk ņemt virsroku pār jums.

Viņš pagrieza Dreitonam muguru, lai pavērtos ainavā ar drēgnajiem laukiem, un vēsi noteica:

-    Šis dūmoja kā skurstenis un dabūja diloņkandidāta klepu. Slaistās pa "Raibo Poniju" Stovertonā. Nenolaid no viņa acis un nedomā, ka nesastapsies ar viņu, jo tam katrā ziņā jānotiek.

"Labāk jāliek viņam to manīt," domāja Bērdens, "bez sentimentalitātes atšķirībā no Veksforda visnotaļ krāsainajām versijām."

Vecākais inspektors mīlēja izrādīt, ka starp viņu un tādiem tipiem kā Mankijs pastāv īpašs camaraderie*, un viņš savā postenī to varēja atļauties. Ja Dreitonam ļaus skatīt šo lietu no smieklīgās puses, kas lai zina, kā tas var beigties.

Viņš uzmeta skatienu jaunā vīrieša tumsnējam, asi iezīmētajam profilam.

Šie piesardzīgie tipi visi ir vienādi, viņš iedomājās, ar saspringtiem nerviem un slēptiem kompleksiem.

-    Vispirms piestāsim pie Nobijā Klārka, ser?

Bērdens pamāja. Cik ilgi Dreitons vēl taisās audzēt savus matus? Nedēļu nedēļām, līdz sāks atgādināt kādas popgrupas bundzinieku? Protams, Veksfordam bija taisnība, kad viņš teica, ka nemaz neesot vajadzīgs, lai visi bez izņēmuma izskatītos pēc policistiem, kurus var pazīt pēc kurpēm un mēteļiem, taču biezais vilnas mētelis tad arī bija vienīgā atšķirība. Nostādot Dreitonu vienā ierindā ar dažiem klaidoņiem, nebūtu iespējams atpazīt viņā policistu.

Auto apstājās pie maza, noplukuša juvelierveikaliņa.

-    Tikai ne aiz zīmes, Dreiton, Bērdens skarbi sacīja, pirms auto nobremzēja.

Viņi iegāja iekšā. Spēcīgs, ļoti maza auguma vīrelis ar purpurkrāsas plankumu, kas izķēmoja viņa pieri un lielu daļu plikā paura, stāvēja aiz stiklotās letes, taustīdams gredzenu un rokassprādzi.

-    Cik auksts un nejauks rīts! Bērdens sacīja.

-    Nejauks, mister Bērden, Nobijs Klārks, juvelieris un zagtu mantu uzpircējs, paspēra soli vai divus sānis. Viņš bija pārāk mazs augumā, lai palūkotos pāri tās sievietes plecam, kuras rotas šobrīd cenoja. Viņa masīvā galva, kad to bija iespējams aplūkot visā pilnībā, atgādināja milzīgu sakņaugu kaut ko līdzīgu kālim vai kolrābim, un šo iespaidu vēl pastiprināja traipam līdzīgā dzimumzīme.

-    Nesteidzieties, sacīja Bērdens, maņā ricībā ir visa diena.

Un viņš novērsās, lai aplūkotu izstādītos pulksteņus. Varētu apzvērēt, ka sieviete, af kuru Nobijs kaulējās, bija visai cienījama dāma. Viņa bija ģērbusies bieza tvīda mēteli, kas sniedzās pāri ceļiem lai gan viņa likās jauna, un rokassomiņa, no kuras viņa izvilka smalkā kabatlakatā iesietos juvelierizstrādājumus, šķita reiz bijusi dārga. Aplūkojis viņas trīcošās rokas, Bērdens pamanīja, ka abu roku zeltnešos ir laulības gredzeni. Roku trīcēšanai par iemeslu varēja būt Nobijā neapkurinātā veikala stindzinošais aukstums, taču vienīgi nervi darīja drebošu viņas balsi nervi un gluži dabiska nepatika, kuru izjuta šāda sieviete tāpēc, ka vispār te atradās.

Jau otrreiz šajā dienā Bērdenu pārsteidza balss tonis un akcents.

-    Man allaž lika saprast, ka aproce ir vērtīga, viņa sacīja un likās nokaunējusies. Visas vīra dāvanas bija ļoti vērtīgas.

-    Atkarībā no tā, ko jūs uzskatāt par vērtību, Nobijs iebilda, un Bērdens pazina to pieglaimīgo toni, to iztapību, kas piesedza akmenscieto nepieejamību, kura nepiekāpās nekādiem lūgumiem, nepieļaujot ne mazākās atlaides lūdzēja labā.

-    Es jums pateikšu, ko es varu darīt varu dot jums desmit par visu kopā.

Šajā ledainajā atmosfērā viņas ātrā elpa kūpēja gaisā kā dūmi.

-   Ak, nē, tas nav iespējams.

Viņa sažņaudza rokas, lūkodama saņemties, lai tās nedrebētu, taču pirksti joprojām ņurcīja kabatlakatu, likdami rokassprādzei klusi klinkstēt pret stiklu.

-    Kā jums tīk, sacīja Nobijs Klārks. Viņš vienaldzīgi noskatījās, kā rokassomiņa aizvērās.

-    Un tagad, Bērdena kungs, ko es varu jūsu labā darit?

Kādu mirkli Bērdens neteica neko. Viņš sajuta sievietes pazemojumu un vilšanos, kas vairāk atgādināja aizvainotu mīlestību nekā aizskartu pašlepnumu. Viņa paspraucās viņam garām ar laipnu "Piedodiet", uzstīvēdama cimdus un saglabādama to savādo skatienu ar nolaistajiem plakstiem, kas liecināja par mūķenes dzīvesveidu.

"Jau tuvu četrdesmitiem," viņš nodomāja, "nebūt vairs ne skaistule un nonākusi trūkumā." Viņš atvēra sievietei durvis.

-    Liels paldies, viņa noteica apvaldīti, ar nelielu izbrīnu, it kā jau sen būtu atradinājusies no šādiem uzmanības pierādījumiem viņasprāt, uz visiem laikiem.

-    Tātad jūs neesat redzējis neko no šiem te? Bērdens bargi sacīja, pastumdams zem Nobijā uztūkušā deguna nozagto stikla priekšmetu sarakstu.

-    Es jau jums teicu, jaunais cilvēk, Bērdena kungs.

Dreitons uz mirkli sastinga, ap viņa muti muskuļi cieti

savilkās.

-    Es domāju, ka man būs jāpaskatās pašam.

Nobijs jau atvēra muti, lai sūdzētos, parādot zobus, kas bija tikpat bagātīgi apzeltīti kā pulksteņu metāla daļas.

-   Nesāciet brēkt pēc kratīšanas ordera, te ir pārāk auksts.

Kratīšana neko nedeva. Kad viņi iznāca no otras telpas,

Bērdena rokas bija sarkanas un stīvas.

-    Parunāsim par Aladīna alu Ziemeļpolā, viņš norūca, labi, tas ir viss, ko mēs šobrīd varējām izdarīt.

Nobijs reizēm sniedza policijai ziņas; tāpat reizēm viņš mēdza uzpirkt zagtas mantas.

Bērdens uzlika roku izspīlētajai krūšu kabatai, kur atradās kabatas portfelis, mazliet sabojādams jaunā uzvalka stingrās līnijas.

-    Vai tev nebūtu mums kas sakāms?

Nobijs pielieca savu sakņaugam līdzīgo galvu uz vienu pusi.

-    Mankijs Metjūss ir ārā, viņš cerīgi sacīja.

-   Pasaki man kaut ko tādu, ko es nezinu, Bērdens atcirta.

Kad viņi atgriezās, virpuļdurvis bija salabotas. Tagad

tās atvērt nācās ļoti grūti.

Seržants Kembs ar skābu sejas izteiksmi sēdēja pie rakstāmmašīnas, ar muguru pret barjeru, vienu pirkstu gaisā pacēlis.

Ieraudzījis Bērdenu, viņš noteica tik nikni, cik vien viņa tūļīgā daba atļāva:

-   Vēl vienu minūti, un es būtu uz viņu šāvis.

-   Šāvis uz ko?

-    Uz to ākstu, kas atnāca tad, kad jūs gājāt projām.

Bērdens iesmējās.

-   Tev nevajadzētu būt tik nesavaldīgam.

-   Man domāt, šis cerēja, ka es sūtīšu konsteblu Pīču uz viņa kotedžu to satīrīt, ja viņš te pietiekami ilgi uzkavēsies. Viņš dzīvo Kvinsa kotedžā, tur lejā, Pampleinā; dzīvo kopā ar māsu, tikai šī pazudusi kokos un atstājusi šo viņa paša ziņā. Otrdienas naktī aizgājusi uz viesībām un nav vairs atgriezusies.

-    Un viņš te ienāca, meklēdams apkopēju?

Bērdens likās ieinteresēts, tomēr bez īpašas vajadzības negribēja pievienot vēl vienu vārdu meklējamo personu sarakstam.

-    "Nezinu, ko iesākt," šis teica, "Anna nekad nav mani pametusi, neatstājot zīmīti." Anna to un Anna šito. Runas par tēmu "Mīli savu brāli kā sevi pašu".

Seržants bija runīgs zellis. Bērdens nemaz nebrīnītos, ja seržanta Kemba paša.pļāpība būtu vainojama Ruperta Margoļa ilgajās žēlabās.

-   Vai vecākais inspektors atnācis? viņš pavaicāja.

-   Tur jau viņš nāk, ser.

Veksfords bija uzvilcis mēteli to pašu riebīgi pelēko mēteli, kurš nekad pēkšņi uznākušos aukstuma periodos neatradās ķīmiskajā tīrītavā jo vispār nekad netika tīrīts. Tā krāsa un saburnītai ādai līdzīgais audums pastiprināja zilonīgo iespaidu, kādu atstāja vecākais inspektors, smagi stampādams lejā pa kāpnēm, sabāzis rokas kabatās, kas, ari tukšas būdamas, saglabāja viņa roku apveidus.

-    Dodaties uzdzīvot pusdienlaikā? Bērdens noprasīja.

-    Varat nākt līdzi.

Veksfords pagrūda virpuļdurvis; viņam nācās to izdarīt vēlreiz, jo tās iestrēga.

Pasmīnējis ar vienu lūpu kaktiņu, Kembs neapmierināti atgriezās pie rakstāmmašīnas.

-    Vai nekas nav atgadījies? Bērdens noprasīja, kad, ejot starp hiacinšu podiem, viņus apņēma vēja brāzmas.

-    Nekas īpašs, sacīja Veksfords, uzstumdams dziļāk galvā cepuri. Mankijs Metjūss ir ārā.

-    Vai tiešām? norūca Bērdens, pastiepdams roku, lai uztvertu pirmās ledainās lietus lāses.

3

Šis vecākais inspektors Veksfords, kurš piektdienas rītā sēdēja pie sava rožkoka galda, lasīdams Daily Telegruph nedēļas nogales pielikumu, bija kā apliecinājums tam, ka Kingsmārkhemā tobrīd vēl klusāks nekā parasti.

Viņam priekšā bija tējas tase, centrālapkures radiators uzvēdīja maigu siltumu, un jaunie, zili pelēkie, ar rokām austie aizkari bija pusaizvilkti, lai norobežotos no lietus, kas šaustīja logus.

Veksfords ielūkojās ievadrakstā par Antigvas pludmalēm, pieliekdams sev tuvāk lampu, lai gaisma kristu uz lappuses. Viņa mazās ačeles pāršķelta krama krāsā pameta izsmējīgu zibsni, uzdūrušās neparastākai apģērba gabalu un tualetes piederumu reklāmai. Viņa paša uzvalks bija pelēkā krāsā, izstaipījies, zem padusēm tas nokarājās, kabatas bija noļukušas. Viņš, viegli garlaikots, šķira lapas viņu neinteresēja pēcskūšanās losjoni, matu balzami un diētas. Smagnējs un paresns, viņš vienmēr bija lācīgs un vienmēr tāds būs. Viņa seja izskatījās neglīta Silēna* seja ar strupu degunu un platu muti. Klasika vēsti, ka Silēns bijis pastāvīgs Bakha pavadonis, bet Veksfords tuvojās Bakham tikai reizumis, iedzerdams mēriņu ar inspektoru Bērdenu "Olīvē un Dūjā".

Priekšpēdējā lappusē kāds raksts piesaistīja viņa uzmanību. Veksfords nebija nekulturāls cilvēks, un viņu bija sākusi interesēt mūsdienīgā mode pirkt gleznas, lai ieguldītu tajās līdzekļus. Viņš aplūkoja krāsu fotouzņēmumus divas gleznas un arī pats gleznotājs, kad ienāca Bērdens.

-   Viss šķiet klusu, sacīja Bērdens, nopētīdams Weckend Telegraph un izbārstīto Veksforda korespondenci.

Viņš pienāca vecākajam inspektoram no mugurpuses un palūkojās pāri viņa plecam.

-   Pasaule ir maza, viņš noteica.

Kaut kas viņa balss tonī lika Veksfordam pacelt acis un paraustīt uzaci.

-    Tas zellis vakar te bija, un Bērdens iebakstīja ar pirkstu fotouzņēmumā.

-    Kas? Ruperts Margolis?

-    Viņš ir gleznotājs, vai ne? Es nodomāju, ka āksts.

Veksfords pasmīnēja.

-Te raksta, ka viņš esot divdesmit deviņus gadus vecs ģēnijs, kura bildi "Atblāzma no nekā" jau nopirikusi Teita galerija.

Viņš pārlaida acis lappusei.

"Margolis, kura "Netīrumu gleznojums" sasaucas ar "Cietsirdības teātri", lieto ogļu putekļus un tējas lapas tāpat kā krāsas. Viņu fascinē daudzveidīgais materiāls, kāds

♦Grieķu dēmons, Hermeja dēls, Dionīsa audzinātājs. Viņu attēloja kā resnu, labsirdīgu, allaž iereibušu vcci.

atrodams nelāgās vietās," utt., utt.

-    Nu, nu, Maik, nelūri uz mani tā. Nebūsim neiecietīgi pret jauno. Ko viņš te darīja?

-    Meklēja mājkalpotāju.

-    Tātad mēs tagad esam apkopēju biedrība, ko? Bērdena Brīvkalpotāju birojs.

Smiedamies Bērdens pārlasīja rindkopu zem vecākā inspektora resnā rādītājpirksta.

"Dažus no saviem lieliskākajiem darbiem Margolis radījis, divus gadus dzīvojot Ibisā, bet pagājušajā gadā viņš un viņa māsa Anita apmetušies Saseksā. Margolis strādā sešpadsmitā gadsimta darbnīcā, par tādu pārvērsta dzīvojamā istabā Kvinsa kotedžā, Kingsmārkhemā, un šeit, zem asinssarkana cidonijkoka, viņš pēc sešu mēnešu ilgām radošām mokām dzemdināja meistardarbu "Neko", kā viņš to kaprīzi iedēvējis."

-   Varen akušieriski, Veksfords sacīja. Pie joda, tas neiet cauri, Maik. Mēs nevaram dzemdināt Neko.

Bērdens jau bija iekārtojies krēslā ar žurnālu uz ceļiem.

-    Interesants materiāls, viņš sacīja. "Anita, bijušais fotomodelis un Celsijas pleigerla, bieži redzama Kingsmārkhemas Haistrītā braucot iepirkties ar savu balto Atpinu sporta modeli…" Es nekad .neesmu viņu redzējis, bet jādomā, ka, vienreiz ieraudzījis, nekad vairs nespētu aizmirst. Paklausies! "Divdesmit trīs gadus veca, tumšmate, smalki veidota, ar pārsteidzošām, zaļām acīm tā ir Anna, kas attēlota Margoļa portretā, par kuru kāds Dienvidamerikas kolekcionārs piedāvājis divtūkstoš mārciņas. Viņas rūpes par brāļa interesēm iedvesmojušas Margoli radīt dažus no viņa izcilākajiem darbiem, kā daži apgalvo, šā paša iemesla dēļ pirms sešiem mēnešiem izjukusi viņas saderināšanās ar rakstnieku un dzejnieku Ričardu Fērfaksu."

Veksfords aptaustīja savu stikla skulptūru, kas kopā ar

galdu un aizkariem bija piešķirta iecirknim.

-   Kāpēc tu pats nepērc Telegraph, ja jau tevi tas tik ļoti interesē? viņš noprasīja.

-    Es lasu to tikai tāpēc, ka tā ir vietējā avīze, sacīja Bērdens. Jocīgi, ja apkārt viss kas notiek, bet jūs to nezināt.

Veksfords izteiksmīgi nocitēja: "Pildītas ar akmeņiem dārgiem, vistīrākā dzidruma stariem ir okeāna tumsības alas."

-     Es neko nezinu par tumsības alām, Bērdens bija jūtīgs pret kritiku, ja tā tika vērsta pret viņa dzimto pilsētu. Viņš aizvēra žurnālu.

-    Viņa ir dārgakmens, tas tiesa. "Smalka un tumsnēja, ar pārsteidzošām, zaļām acīm." Viņa dodas uz viesībām un mājās vairs nepārnāk…

Skatiens, ko Veksfords uzmeta viņam, bija ass un stingrs, un jautājums nosprakstēja kā šāviens;

-Ko?

Pārsteigtais Bērdens pacēla acis.

-    Es teicu, viņa dodas uz viesībām un mājās nepārnāk.

-    Es zinu, ka tu tā teici.

Veksforda balss skanēja nepacietīgi, tā pauda nopietnas bažas. Ķircinošā pieskaņa, kas bija manāma viņa balsī visu laiku, kamēr abi lasīja žurnālu, bija pilnīgi izzudusi, un pēc asprātīgās pasmiešanās viņš pēkšņi bija kļuvis saspringti modrs.

-    Es zinu, ko tu teici. Es gribu zināt, kāpēc tu tā teici. Kā tu to uzzināji?

-    Kā jau teicu, ģēnijs ieradās pie mums, meklēdams apkopēju. Vēlāk viņš runāja ar Kembu un izteicās, ka māsa otrdienas vakarā bijusi viesībās, un pēc tam viņš māsu vairs neesot redzējis.

Veksfords lēni piecēlās. Smagnējā seja likās apmulsusi, bet tajā bija saskatāms vēl kaut kas. Šaubas? Izbīlis?

-    Otrdienas vakarā? viņš, pieri raukdams, noprasīja.

Vai esi pārliecināts, ka tas bija otrdienas vakarā?

Bērdenam nepatika noslēpumi kolēģu starpā.

-   Ser, viņš pat nav ziņojis par māsas pazušanu. Kāpēc tāda panika?

-    Panika! Nolādēta būšana! tas bija gandrīz vai kliedziens. Maik, ja viņas vārds ir Anna un viņa pazudusi kopš otrdienas nakts, tad tas ir nopietni. Vai viņas fotouzņēmuma tur nav?

Veksfords lietpratīgi pārlūkoja žurnālu, izraudams to Bēfdenam no rokām.

-    Bildes nav, viņš vilies sacīja. Un kas var galvot, ka brālim būs kāds viņas fotouzņēmums?

Bērdens pacietīgi apvaicājās:

-   Kopš kura laika mēs griežam apkārt zemi un debesis tāpēc, ka neprecēts, izskatīgs un varbūt pat bagāts skuķis ieņēmis galvā, ka jānozūd kopā ar kādu pielūdzēju?

-   Kopš šā brīža, Veksfords uzsita knipi. Kopš šā rīta, kopš esmu saņēmis šo. Korespondence, Veksforda rīta pasts, izskatījās kā drazu kaudze, taču viņš nekļūdīgi atrada aploksni un pasniedza to Bērdenam.

-Tas man it nemaz nepatīk, Maik.

Viņš izvilka no tās salocītu cieta papīra lapu.

Stikla skulptūra indigo ziluma un caurspīdīga meta lapai pāri zilganu, bezveidīgu atspulgu kā tintes burbuli.

-   Klusais periods beidzies, Veksfords noteica.

Tā bija anonīma vēstule, kas tagad gulēja tur, kur bija atradies žurnāls, rakstīta ar sarkanu lodīšu pildspalvu.

-    Tu taču zini, velns un elle, ka mēs tādas saņemam blāķiem, sacīja Veksfords. Es jau grasījos mest to papīrkurvī.

Ieslīps, plašs rokraksts, droši vien pārveidots. Papīrs nebija netīrs, vārdi ari ne. Nepatika, ko Bērdens pret to juta, bija saistīta vienīgi ar autora gļēvumu un vēlēšanos

kutināt nervus, neatklājot sevi. Viņš pārskrēja tai ar acīm.

"Meitene, vārdā Anna, tika nogalināta šajā apvidū, otrdienas vakarā starp pulksten astoņiem un vienpadsmitiem. Vīrietis, kas to izdarija, ir maza auguma, tumsnējs, jauns, viņam ir melns auto. Vārdā Džefs Smits."

Nometis to ar pretīguma grimasi, viņš pievērsās aploksnei.

-   Sūtīta no Stovertonas, viņš sacīja.

-    Vakar divpadsmitos piecdesmit. Tā nav rakstīta pārāk piesardzīgi. Mūsu pieredze rāda, k^ parasti vārdus mēdz izgriezt no avīzes.

-    Ņemot vērā rokrakstu ekspertu nemaldīgumu? Veksfords pazobojās. Vai esi dzirdējis kādu no šiem džonīšiem dodam noteiktu slēdzienu, Maik? Es neesmu. Ja vēstules saņēmējs nav dabūjis jūsu normālā rokraksta paraugu, jūs varat sev aiztaupīt darbošanos ar avīzi un šķērēm. Ļodziet burtus atpakaļ, ja jūs normāli rakstāt, izļodziet tos uz priekšu, rakstiet plaši, ja mēdzat rakstīt burtus cieši kopā, un jums būs perfekts inkognito, drošāks par drošu. Nē, es, protams, nosūtīšu to lejā uz laboratoriju, bet jutīšos ļoti pārsteigts, ja viņi pateiks man kaut ko tādu, ko es pats vēl nebūšu uzzinājis. Ir tikai viena lieta, kas var novest mani pie sūtītāja.

-   Papīrs, domīgi sacīja Bērdens.

Viņš aptaustīja tā krēmkrāsas virsmu un zīdainās ūdenszīmes.

-   Tieši tā. Ja nemaldos, tas ir roku darbs, taču rakstītājs nav tas vīrs, kas mēdz rakstīt uz tik smalka papīra. Tas ir neizglītots zellis paskaties uz to "izdarija".

-   Viņš varbūt strādā pie rakstāmlietu tirgotāja, lēnām sacīja Bērdens.

-   Drīzāk gan pie kāda, kas pasūtījis speciālu papīru pie rakstāmlietu fabrikanta.

-    Mājkalpotājs, jūs domājat? Tas sašaurina meklējumu apjomu. Cik daudzi šajā apkaimē nodarbina mājkalpotājus vīriešus?

-    Daudziem ir dārznieki, Maik. Mēs varētu ņemt par izejas punktu rakstāmlietu tirgotājus, mums nāktos pārbaudīt tikai labākos. Tas izslēdz Kingsmārkhemu. Nespēju iedomāties Bredonu piedāvājam ar rokām darinātu papīru un Groveru ne tik.

-   Jūs ņemat šo lietu ļoti nopietni, ser.

-    Ņemu gan. Gribu iesaistīt Martinu, Dteitonu, Braientu un Geistu, jo šo anonīmo vēstuli nespēju uztvert kā joku. Tu, Maik, labāk palūko, ko vari izdabūt no divdesmit deviņus gadus vecā ģēnija.

Kad visi sanāca kopā, viņš apsēdās pie galda blakus Bērdenam.

-    Neesmu atcēlis jūsu kārtējos darbus, viņš iesāka. Pagaidām vēl ne. Dabūjiet rokā vēlētāju sarakstus un izrakstiet visus Džefrijus Smitus šajā apkaimē. Galvenokārt Stovertonā. Gribu, lai pa šodienu viņi visi tiktu apskatīti. Vēl jāuzzina, vai kāds no viņiem ir maza auguma, tumsnējs, vai kādam ir melns auto. Tas ir viss. Nebiedējiet sievas, lūdzami, un neuzstājiet, ka gribat ielūkoties garāžās. Tikai nejauša apskate… Turiet acis vaļā. Aplūkojiet šo papīru, seržant Martin, un, ja jūs atrodat kādā rakstāmlietu tirgotavā ko līdzīgu, gribu to dabūt šurp salīdzināšanai…

Kad viņi bija izgājuši, Bērdens rūgti noteica:

-    Smits! Smits, lai nu viens saka!

-    Dažus cilvēkus tik tiešām sauc par Smitiem, Maik, sacīja Veksfords.

Viņš pacēla krāsaino pielikumu ar fotouzņēmumu, kurā bija redzams Margolis, un rūpīgi ievietoja to rožkoka galda atvilktnē.

-    Ja vien man izdotos atrast sērkociņus, sacīja Ruperts Margolis, es jums pagatavotu tasīti kafijas.

Viņš bezpalīdzīgi taustījās starp netīriem fajansa traukiem, atkorķētām piena pudelēm un saburnītiem saldētu produktu iepakojumiem uz virtuves galda.

-    Otrdienas naktī tie te bija. Es ienācu ap vienpadsmitiem, visas gaismas dega. Tas nav nekas neparasts. Te bija milzīga avīžu kaudze, es tās savācu un izsviedu pa sētas durvīm. Mūsu atkritumu kastes vienmēr ir pilnas. Tomēr atradu sērkociņus vismaz piecpadsmit kastītes tur, kur bija papīri.

Viņš smagi nopūtās.

-    Dievs vien zina, kur tie tagad ir. Es neko daudz netiku vārījis.

-    Te būs, sacīja Bērdens, pasniegdams viņam vienu no tām sērkociņu kastītēm, ko "Olīvē un Dūjā" apmeklētājiem mēdza izsniegt kopā ar dzērieniem.

Margolis izgāza izlietnē kafijas sietiņa saturu tas bija pilns ar melnu šķidrumu un pelējumu. Biezumi nosēdās izlietnes malās un ap baklažānu, kas peldēja netīrā traukūdenī.

-    Un tagad ķersimies pie lietas.

Viņam vajadzēja pusstundu, lai Margolis minētu kādu būtisku faktu, un arī tad viņš nejutās pārliecināts, vai izdabūjis no mākslinieka to, kas bija nepieciešams.

-    Jūsu māsa, kuras vārds ir Anita vai Anna, otrdienas vakarā devās uz viesībām, ko rīkoja misters un misis Kotomi Kotomu apkalpes stacijā, Stovertonā. Kad jūs ap vienpadsmitiem pārnācāt bijis prom kopš trijiem viņa jau bija aizgājusi, nebija arī auto, viņas baltā Alpina markas sporta auto, kas parasti atradās ietves malā. Tā bija?

-   Jā, Margolis norūpējies apstiprināja.

Virtuvei nebija griestu, tikai jumts no rievota skārda, ko balstīja aizvēsturiski balstu koki. Viņš apsēdās uz galda malas, lūkodamies zirnekļtīklos, kas nokarājās no augšas, un kustināja galvu vienā taktī ar šīm pelēkajām vijām, kas šūpojās siltajos, no kafijas trauka plūstošajos tvaikos.

Bērdens nepielūdzami turpināja:

-    Jūs atstājāt sētas durvis neaizslēgtas, lai viņa tiktu iekšā, un gājāt gulēt, taču jūs drīz vien pamodināja mistera Kotorna telefona zVans, jo viņš zvanīja, lai apvaicātos, kur ir jūsu māsa.

-    Jā. Biju ļoti pārsteigts. Kotorns ir neciešams, vecs nūģis, es nekad ar viņu nenināju, ja neesmu īpaši spiests to darīt.

-   Vai tad jūs nemaz nesatraucāties?

-    Nē. Kāpēc lai es uztrauktos? Es domāju, ka viņas nodomi mainījušies un viņa viesojas kur citur.

Mākslinieks norausās no sava augstā sēdekļa un ar aukstu ūdeni izskaloja divas notašķītas tējas tases.

-    Ap pulksten vieniem, Bērdens sacīja, jūs atkal pamodināja gaismas, kas slīdēja pāri jūsu guļamistabas griestiem. Jūs nodomājāt, ka tās varētu būt jūsu māsas auto ugunis jo vairāk neviens Pampleinā nedzīvo, taču necēlāties augšā…

-   Es tūlīt atkal likos gulēt. Redziet, es biju noguris.

-   Jā, atminos, jūs teicāt, ka bijāt Londonā.

Kafija bija pārsteidzoši laba. Bērdens mēģināja neievērot inkrustācijas uz tasītes malām un pilnībā izbaudīt tās garšu. Kāds bija grūdis cukurā slapjas karotītes, šķiet, ka palaikam cukurs bijis arī kontaktā ar džemu.

-   Es izgāju no mājas trijos, sacīja Margolis ar nopietnu un sapņainu sejas izteiksmi. Tad Anna vēl bija mājās. Viņa teica, ka būšot jau prom, kad pārnākšu, un pieteica

neaizmirst atslēgu.

-    Un vai jūs to aizmirsāt, mister Margoli?

-    Protams, ne, mākslinieks atteica, pēkšņi kļūdams nelaipns, es taču neesmu dumjš.

Viņš izdzēra savu kafiju vienā malkā, un viņa bālajā sejā iezagās sārtums.

-    Atstāju auto Kingsmārkhemas stacijā un devos satikt vienu vīru, sakarā ar savu šovu.

-    Šovu? Bērdens izbrīnījies atkārtoja. Šis vārds viņam lika iedomāties dejojošas meitenes un vakara žaketēs tērptus komediantus.

-     Es domāju izstādi, Margolis nepacietīgi sacīja. Manu darbu izstādi. Jūs tiešām esat filistru banda. Tā es nodomāju vakar, kad neviens nešķita zinām, kas es esmu.

Viņš apveltīja Bērdenu ar aizdompilnu skatienu, it kā apšaubītu viņa profesionālās spējas.

-     Kā jau teicu, devos satikt to cilvēku. Viņš ir Moriso galerijas direktors Naitsbridžā, un, kad mēs bijām aprunājušies, viņš negaidot uzaicināja mani pusdienās. Taču es jutos galīgi nomocījies pēc visas šīs apkārtblandīšanās. Tas galerijas vīrs ir gaužām apnicīgs, un mani pārņēma milzīga garlaicība, tā sēdot un klausoties, ko viņš gvelž. Tāpēc man vairs netika celties, kad redzēju Annas auto ugunis.

-    Bet vakarrīt, sacīja Bērdens, jūs atradāt viņas auto stāvam ietves malā.

-    Slapju un nošķiestu, ar vējstiklam pielīmētu New Statesman, Margolis nopūtās. Viss dārzs bija pilns ar avīzēm. Vai tiešām nevaru cerēt, ka jūs atsūtīsiet kādu tās aizvākt? Vai varbūt municipalitāte to varētu nokārtot?

-     Nē, noteikti atteica Bērdens. Vai jūs trešdien nekur negājāt?

f

-    Es strādāju, sacīja Margolis, un ilgi gulēju.

Viņš nopietni piebilda:

-    Gulēju neierastā laikā, vai zināt. Domāju, ka Anna atnākusi un atkal aizgājusi. Mēs dzīvojam katrs par sevi.

Viņa balss pēkšņi bija kļuvusi spiedzīga. Bērdenam jau radās aizdomas, ka Margolis ir drusku traks.

-    Es bez viņas esmu pazudis! Viņa nekad nav mani tā atstājusi, ne vārdu neteikdama!

Viņš pēkšņi piecēlās, notraukdams uz grīdas piena pudeli. Tai nolūza kakliņš, un skāņas sūkalas appludināja pīto kokosšķiedru paklāju.

-    Ak, Dievs, iesim studijā, ja jūs vairs nevēlaties kafiju. Man nav viņas fotogrāfijas, taču varu jums parādīt portretu, ja jūs domājat, ka tas noderēs.

Studijā bija kādas divdesmit gleznas, viena no tām tik liela, ka aizpildīja visu sienu. Bērdens tikai vienreiz mūžā bija redzējis lielāku Rembranta "Naktssardzi", ko viņam gadījās aplūkot dienu ilgā Amsterdamas apmeklējuma laikā. Gleznas virsma radīja triju dimensiju iespaidu figūras bija neganti saplacinātas, bet bez krāsām tur bija izmantoti vēl arī citi materiāli vate, metāla skaidas, saburzītas avīzes driskas. Bērdens nolēma, ka viņam labāk patīk "Naktssardze". Ja portrets būs tādā pašā stilā kā šī glezna, tad identifikācijas nolūkiem tas nederēs. Meitenei tur būs viena acs, zaļa mute un no auss rēgosies pannas rokturis.

33

Viņš apsēdās uz grozāmā krēsla, vispirms aizvācis no tā apsūbējuša sudraba maizes trauku, saritinātu krāsas tūbiņu un koka pūšamos instrumentus iespējams, ka tie nāca no Vidusjūras krastiem. Avīzes, drēbes, netīri kausi un apakštases, alus pudeles atradās it visur, kur vien bija iespējams tos novietot, pat šur tur uz grīdas. Blakus telefonam stikla vāzē, kas bija puslīdz pilna ar zaļganu ūdeni, stāvēja novītušas narcisēs, viena no tām bija nolauzta, un sačervelējies ziedkauss atdūrās

R. Rcndcta

pret lielu, ķīļveidlgu siera gabalu.

Margolis tobrīd atgriezās ar portretu. Bērdens jutās patīkami pārsteigts. Tas izrādījās gleznots tradicionālā manierē, un tur varēja saskatīt meitenes galvu un plecus. Viņas acis bija tādas pašas kā brālim zilas ar zaļu spīdumu, bet mati tikpat melni, un uz vaigiem tie veidoja divus asus pusmēnešus. Seja atgādināja vanagu ja vien vanagseja varēja būt maiga un skaista; mute smalka, tomēr pilnīgām lūpām, deguns nedaudz izliekts. Margolis bija uztvēris un parādījis viņas izteikto inteliģenci. '

"Ja viņa nav jau mirusi, jauna būdama," Bērdens nodomāja, "kādreiz tā būs brinišķīga veca dāma."

Viņam bija tāda neērta jušana, ka skatītājam allaž pienācās cildināt darbu, ja to rāda pats radītājs, un viņš neveikli izgrūda:

-   Varen jauki. Ellīgi labi.

Tā vietā, lai izrādītu pateicību vai iepriecinājumu, Margolis vienkārši noteica:

-   Jā, tā ir lieliska. Viena no labākajām gleznām, ko jelkad esmu uzgleznojis.

Viņš uzstutēja gleznu uz tukšā molberta un apmierināti to aplūkoja viņa labais garastāvoklis bija atgriezies.

-   Bet tagad, Margoļa kungs, Bērdens bargi sacīja, kā allaž šādos gadījumos, mums jāvaicā radiniekiem, kur, pēc viņu domām, pazudusī persona varētu atrasties.

Pat neatskatījies uz Bērdenu, gleznotājs pamāja.

-   Ser, koncentrējieties, lūdzu. Kā jūs domājat, kur jūsu māsa varētu būt?

Bērdens pats apzinājās, ka viņa balss tonis sarunas gaitā kļūst aizvien stingrāks, skolmeistariskāks un pēkšņi iedomājās, ka varbūt uzvedas bezkaunīgi. Kopš ierašanās Kvinsa kotedžā viņš bijā turējis prātā avīžrakstu bet tikai kā norādi, kā informāciju par brāli un māsu, kuru no mākslinieka varētu izdabūt tikai pēc ilgām pārrunu stundām. Tagad viņš atcerējās, kāpēc šis raksts vispār bija uzrakstīts un kas Margolis tāds bija. Viņš atradās ģēnija sabiedrībā vai arī, ja tas būtu tikai žurnālista pārspīlējums liela talanta klātbūtnē. Margolis nebija tāds kā citi cilvēki. Viņa pirkstos un smadzenēs bija kaiļt kas, ko nevarēja pilnībā novērtēt, kamēr mākslinieks nebija miris un arī tad tikai pēc ilgāka laika. Tieši tas viņu atšķīra no citiem cilvēkiem. Bērdens izjuta bijību dīvainu godbijību, kura nekādi nesaistījās ar apkārtējo nekārtību vai bālo būtni, kas atgādināja hipiju un varēja būt mūsdienu Rembrants. Kas gan viņš, lauku policists, tāds bija, lai varētu spriest, vīpsnāt vai piebiedroties filistriem?

Kad Bērdens atkārtoja jautājumu, balss bija atmaigusi.

-    Kā jūs domājat, kur viņa ir, Margoja kungs?

-     Kopā ar kādu no saviem draudziņiem. To viņai ir dučiem.

Viņš pagriezās, un viņa mirdzošās opālkrāsas acis likās ietiecamies kādā sapņu tālumā. Vai Rembrants jebkad nonāca saskarē ar kādu policistu, kādi nu tie tajos laikos bija? Ģēniji toreiz bija daudz biežāk sastopami, Bērdens nodomāja. Toreiz tādu bija vairāk, un cilvēki zināja, kā ar tādiem apieties.

-     Tā varētu domāt, piemetināja Margolis, tikai zīmīte…

Bērdens sastinga. Vai arī viņš jau bija saņēmis anonīmu vēstuli?

-    Kāda zīmīte? Par jūsu māsu?

-    Tur jau tā lieta, ka zīmītes nav, bet vajadzētu būt. Ziniet, viņa arī agrāk diezgan bieži nozuda, netraucēdama mani, ja es gulēju vai strādāju.

Margolis izlaida pirkstus caur garajiem, taukainajiem matiem.

-    Neko citu, izņemot strādāšanu un gulēšanu, es īpaši nepiekopju, viņš sacīja. Viņa vienmēr atstāja zīmīti labi redzamā vietā pie manas gultas vai kaut kur piespraustu.

Kā šķiet, viņu bija pārņēmušas atmiņas par māsas agrāko gādību.

-   Parasti tur bija sīki aprakstīts, kurp viņa dodas, ar ko, kā apkopjama māja, un nu, jā, visādi norādījumi par sīkiem darbiņiem.

Viņš tikko manāmi "pasmaidīja apmulsušu smaidiņu, kas apmācās, kolīdz iezvanījās telefons.

-    Tas būs stulbais vecais Rasels Kotoms, viņš norūca, viņš mani padarīs traku, iztaujādams, kur viņa varētu būt.

Ruperts nocēla klausuli un ar elkoni atbalstījās pret drūpošo siera gabalu.

-   Nē, viņas te nav. Es nezinu, kur viņa ir.

Lūkojoties viņā, Bērdens netika gudrs, kas tie par

"sīkiem darbiņiem", kurus māsa būtu varējusi viņam uzdot. Pat tāds sīkums kā atbildes sniegšana pa telefonu likās izraisām viņā mizantropijas lēkmi.

-    Pie manis ir policija, ja jūs gribat zināt. Protams, es jums ziņošu, ja viņa atgriezīsies. Jā, jā, jā. Jūs domājat mani apmeklēt? Es neticu, ka tas šobrīd būtu iespējams. Mums nav nekādas vajadzības tikties.

-     Ir gan vajadzība, Margoja kungs, klusi sacīja Bērdens, mēs abi tagad dosimies apmeklēt Kotorna kungu-

4

Veksfords domīgi salīdzināja divas papīra lapas vienu aprakstītu ar sarkanu lodīšspalvu, otru jaunu un tīru. Struktūra, krāsa un ūdenszīmes viss bija identisks.

-    Tas tomēr bija pirkts Bredona veikalā, ser, sacīja seržants Martins. Tas bija centīgs virsnieks, kura vaibsti allaž pauda drūmu nopietnību. Grovers pārdod tikai zīmēšanas blokus un piezīmju bloknotus. Bredons šo papīru īpašām vajadzībām pasūtījis Londonā.

-   Tātad tas ir īpašs pasūtījums?

-    Jā, ser. Laimīgā kārtā viņi to piegādā tikai vienam pircējam Adelinai Hārperes kundzei, kas dzīvo Voterfordavēnijā, Stovertonā.

Veksfords pamāja.

-    Augstākās klases rezidence, viņš sacīja, lielas, veclaicīgas mājas.

-    Hārpera kundze ir projām, ser. Garās Lieldienu brīvdienās tā teica kaimiņš. Viņai nav kalpotāja vīrieša. Faktiski vienīgais cilvēks, ko varētu saukt par kalpotāju, ir apkopēja, kas ierodas pirmdienās, trešdienās un piektdienās.

-    Vai apkopēja būtu varējusi rakstīt to vēstuli?

-     Tās ir lepnas mājas, ser, un atrodas patālu cita no citas. Voterfordavēnijas nami nav tādi kā municipālās mājas vai jaunās blokmājas, kur visi pazīst cits citu. Tur katrs turas par sevi. Apkopēja ir redzēta nākam un ejam, taču viņas vārdu neviens nezina.

-    Un, ja viņai piemīt vājība nospert šādus tādus sīkumus, kuri netiek labi uzmanīti teiksim, dārgu rakstāmpapīru, tad viņas darba devēja un kaimiņi to droši vien nezina?

-    Visi kaimiņi zina, sacīja Martins, mazliet apmulsis no viņa rīcībā esošās informācijas niecīguma, ka viņa ir padzīvojusi, uzkrītoši ģērbusies, ar rūsganiem matiem.

-    Pirmdienās, trešdienās un piektdienās… Es domāju, ka viņa tiek iekšā arī tad, kad saimnieces nav mājās?

-    Un šodien ir piektdiena, ser. Taču, redziet, viņa nāk

tikai no rītiem, un, kad es ierados, viņa jau bija projām. Kaimiņš teicās redzējis viņu nupat kā aizejam. Es naski metos uz ceļu, taču viņa jau vairs nebija redzama.

Veksfords vēlreiz pievērsās papīra lapām, pareizāk, laboratorijas ziņojumam uz vienas no tām. Uz anonīmās vēstules nebija atrasti nekādi pirkstu nospiedumi, tai nepiemita nekāda smarža; tā bija rakstīta ar lētu pildspalvu tādu, kuru var nopirkt jebkurā kioskā. Viņam piemita iztēle, taču viņš nekādi nespēja vizuāli iedomāties notikumus, kādi varēja risināties pirms šīs vēstules rakstīšanas. Apkopēja ar rudi krāsotajiem matiem, kuras uzvedība, kā likās, nemaz nebija nevainojama, varēja redzēt vai dzirdēt kaut ko tādu, kas pamudināja viņu rakstīt policijai! Tāds ziņojums visnotaļ labi saderējās ar šādu sievietes tipu sievieti, kas šad un tad mēdza ko nočiept. Tātad viņa vai arī kāds, kas bija ar viņu cieši saistīts, bija vēstules autors. Tas varēja būt darīts aiz bailēm vai par spīti.

-    Vai tā nevarētu būt šantāža, Veksfords domīgi noteica.

-    Es neuztveru jūsu domu, ser.

-    Cilvēkiem allaž liekas, ka šantāža varētu būt sekmīga, vismaz uz kādu laiku. Taču, jādomā, tā nav vis bijusi sekmīga. Es domāju, tā rudi krāsotā apkopēja būs mēģinājusi uzlikt ķepu šim Džefam Smitam, bet šis būs atteicies maksāt. Ja viņa ir atriebīga, tad būs savus draudus īstenojusi.

-    Šantāžisti allaž ir atriebīgi, ser, prātīgi sacīja Martins. Spējīgi pamatīgi iegriezt. Ļaunāki nekā slepkavnieki, ser. Izteikta godbijība Veksfordu allaž kaitināja, īpaši tajā gadījumā, ja tā bija saistīta ar nodrāztām frāzēm, kādas gadījies dzirdēt jau tūkstošiem reižu.

-    Pirmā mācibstunda te beidzas, viņš bargi sacīja. At' bildi pa to telefonu, lūdzams!

Martins pielēca pie telefona, pirms tas paspēja iezvanīties otrreiz.

-    Inspektors Bērdens lūdz jūs pie aparāta, ser.

Veksfords paņēma klausuli, nepieceldamies no krēsla.

Spirālveidīgais vads nostiepās bīstami tuvu stikla skulptūrai.

-   Aizvāc to, viņš sacīja. Seržants pacēla skulptūru un novietoja uz šaurās palodzes.

-   Jā? Veksfords sacīja klausulē.

Bērdena balss likās samulsusi.

-    Es devos aprunāties ar Kotornu. Vai nevarētu atrast kādu, kas ierastos un pievāktu Margoles jaunkundzes auto? Varbūt Dreitons ja viņš nav pārāk aizņemts? Ak, jā, un jāpārlūko kotedža. Veksfords dzirdēja viņa toni maināmies un noplokam tādā kā čukstā. Tas ir īsts kaujas lauks, ser. Nav brīnums, ka viņš meklēja apkopēju.

-    Arī mums viena derētu, Veksfords izteiksmīgi sacīja. Sparīga, ar sarkaniem matiem, viņš paskaidroja.

Telefons nokrakšķēja.

-    Kas tur notiek?

-    Siers iekrita puķu podā.

-    Mans Dievs, sacīja Veksfords. Es saprotu, ko jūs gribējāt teikt.

Marks Dreitons nokāpa lejā pa policijas iecirkņa kāpnēm un pārgāja pāri ceļam. Lai nokļūtu līdz Pampleinai, viņam vajadzēja iet pa Haistrītu līdz pašam galam, un, nonācis pie Grovera tirgotavas, viņš uz mirkli piestāja, lai ielūkotos skatlogā. Likās neticami, ka Martinam varēja ienākt prātā meklēt ar rokām darināto papīru tieši šeit. Tas likās tumšs un netīrs, kā jau trūcīga lielpilsētas kvartāla veikals. Augsta mūra siena slējās tam pāri, brūhi bruģēta aleja starp to un puķu veikalu nākamajā mājā ieveda apšaubāmā pagalmā ar atkritumu kastēm, šķūņiem un garāžu.

Veikala logā izvietotās preces izskatījās tā, it kā tās tur atrastos jau vairākus gadus un būtu pilnīgi aizmirstas. Lieldienas bija pagājušas tikai nesen, tā ka Lieldienu apsveikumkartes vēl varēja uzskatīt par aktuālām. Taču to aktualitāte viņam šķita tikpat nejauša kā stāvoša pulksteņa precizitāte arī tas divreiz diennaktī rāda pareizu laiku jo turpat atradās arī Ziemsvētku apsveikumkartes dažas no tām nokritušas un klātas putekļiem. Kopā ar pastkartēm nīka mirstoši istabas augi. Varbūt tie bija pārdodami, varbūt pārpratuma pēc domāti dekorācijai. Augsne ap saknēm bija sacietējusi aiz ūdens trūkuma, atstājot tukšu vietu starp zemi un poda malu. Kaste, kurā atradās spēle ar čūskām un virvju kāpnēm, bija atvērusies, tā ka krāsainais spēļdēlis nokarājās no plaukta. Metamie kauliņi mētājās uz grīdas starp sarūsējušām naglām, izbārstītiem konfeti un nobirušām lapām. Dreitons nodomāja, ka viņam reti gadījies redzēt tamlīdzīgu atbaidošu un nepievilcīgu reklāmu to pircēju aizbiedēšanai, kuri te gāja garām.

Viņš jau grasījās doties tālāk, netīksmē paraustīdams plecus, kad caur netīro stikla sienu, kas šķīra skatlogu no veikala iekštelpas, viņš ieraudzīja meiteni aiz letes. Meiteni viņš varēja saskatīt visai neskaidri vienīgi apveidu un spožos, gaišos matus. Bet kamēr viņš vilcinājās iet tālāk vai palikt, jo pēkšņi viņā bija modusies interese, viņa tuvojās logam un, atvērusi to, pieliecās, lai paņemtu kārtis, kas atradās pa kreisi no čūsku un virvju kāpņu kastes. Viņu kaitināja tas, ka meitene nemēģināja savākt metamkauliņus vai nopūst putekļus no kastes vāka. Savā darbā viņš bija pedantisks, uzcītīgs, uzmanīgs pret sīkumiem, kas attiecās uz viņa darbū vai privāto dzīvi.

Tā kā Dreitons juta netīksmi un vēlmi parādīt, ka vismaz viens potenciālais pircējs ir sašutis, viņš pacēla acis, lai auksti uzlūkotu meiteni un sastapa viņas skatienu. Viņš uzreiz zināja, kas viņa tāda ir. Šī seja viņu vajāja jau četras dienas tā bija it kā pazīstama, taču ne tik viegli identificējama, un šobrīd atradās tieši pretī. Dreitons lūkojās viņā un juta karstas asinis saskrienam vaigos. Viņa nevarēja zināt, ka Dreitons viņu redzējis jau agrāk bet, ja viņa to zināja, tad nevarēja nojaust Dreitona domas tās lielākoties līdzinājās sapņiem, bija pētošas, jutekliskas un tika allaž pavadījušas viņas tēlu, kad Dreitons to skatīja ar savām gara acīm. Viņa nevarēja to zināt, taču viņš juta, ka viņa droši vien zina jo šādas dzīvas, nevaldāmas fantāzijas nevar palikt tikai smadzenēs, kas tās radījušas tām kādā telepātiskā veidā jāpieskaras ari izraudzītajam objektam.

Viņa nekādi nereaģēja. Viņas pelēkās acis platas un vienaldzīgas bija sastapušās ar viņējām tikai uz mirkli. Viņa paņēma spēļu kāršu paciņu, nometusies uz ceļiem putekļos un konfeti, lai to aizsniegtu, un tad atgriezās veikalā, lai apkalpotu gaidošo pircēju. Viņas kājas bija garas un pārāk tievas. Putekļi atstāja uz viņas ceļiem apaļus, pelēkus plankumus. Viņš nolūkojās, kā stiklotās durvis aiz viņas lēni aizvērās, ar viņas pirkstu nospiedumiem klātā zilganā un caurspīdīgā siena aizsedza visu, izņemot viņas zeltsudrabaino matu neskaidro apveidu.

Dreitons šķērsoja aleju, apiedams peļķes, kurās peldēja putas un izlaistīta degviela veidoja mirdzošas varavīksnes. Viņš palūkojās uz garāžas durvīm, pabrīnīdamies, kāpēc neviens nav tās nokrāsojis, jo krāsa ir lēta, bet iespēja padarīt lietas tīrākas un acij tīkamākas sniedz patiesu gandarījumu. No puķu stenda puķu veikala ārpusē plūda narcišu smarža. Tās un ari nupat redzētā meitene iedvesa domu par smalku un neskartu svaigumu arī narcises ziedēja netīrībā tāpat kā meitene. Rupji sanaglotā, netīrā koka kaste tām bija tas pats, kas viņai netīrā veikala vitrīna neglīta, nepiemērota vide elpu aizraujošam skaistumam.

Vai viss, ko vien viņš tagad ieraudzīs, viņam atgādinās šo meiteni? Vai viņa izjūtas nebija mainījušās pēc pirmdienas nakts? Nonācis līdz tiltam un palūkojies lejup upē, viņš atkal uzdeva sev šo jautājumu. Protams, viņš bija ievērojis meiteni pilsētā iepērkamies. Viņa bija tāda meitene, kuru ievērotu ikviens vīrietis.

Jau mēnešiem ilgi viņas pievilcība ietekmēja Dreitonu. Taču pirmdienas naktī viņš bija gājis te garām un redzējis viņu skūpstāmies ar citu vīrieti. Tas radīja puisī dīvainu vēlēšanos aizsargāt meiteni tādā brīdī, kad viņa, aizmirsusi, visu uz pasaules, ļāvās kaislībai, kurai šai mijkrēslī par liecinieku varēja kļūt jebkurš garāmgājējs. Tas liecināja, ka viņa bija jutekliskuma objekts no miesas un asinīm tātad pieejama, sasniedzama arī viņam.

Viņu stāvi atspoguļojās tumšajā ūdenī vīrieša, kuru viņš neievēroja, un viņas — slaiks, garš un trīsuļojošs. Kopš tā brīža viņas tēls puisi vajāja, atrazdamies kaut kur zemapziņā un traucēdams viņu tad, kad viņš palika viens.

Viņa paša atspīdums asāks un reālāks šajā pēcpusdienas gaismā nekā viņu silueti toreiz krēslā auksti lūkojās pretī no ūdens straumes. Tumsnējā, itāliskā seja ar modrām acīm un izliektā mute nelika neko nojaust par domām, kādas viņš domāja. Viņa mati bija gari pārāk gari policistam, mugurā tumšpelēks vatēts mētelis, platas bikses un svīteris. Bērdens iebilda pret mēteli un matiem, taču viņš neatrada nekādu vainu Dreitona mazrunīgumā un atturīgajās manierēs, lai gan tās atšķīrās no viņa paša izturēšanās.

Galvas un plecu atspīdums saviļņojās un nozuda aiz tilta margām. Dreitons pačamdīja savas kabatas, lai pārliecinātos, vai paņēmis Ildzi cimdus. Tā bija tikai formalitāte; viņš ļoti reti kaut ko aizmirsa. Viņš vienreiz atskatījās, taču redzēja tikai pircējus, bērnu ratiņus, velosipēdus, augsto ķieģeļu sienu un aleju ar piegružoto, mitro bruģi. Tad viņš devās tālāk savās gaitās uz pilsētas nomali un Pampleinu.

Šis ceļš uz Kingsmārkhemas piepilsētu viņam bija svešs; tāpat kā citas gatves, ari šī atgādināja koku ieskautu tuneli, un braucamā daļa bija pietiekami plata, lai viena otrai garām varētu pabraukt divas automašīnas.

Iebridusi prīmulās, pāri žogam uz viņu blenza govs. Dreitonu neinteresēja dabas zinības, pastorālās pārdomās viņš neieslīga. Viņa skatienu piesaistīja balts sporta auto, kas stāvēja pa pusei uz ceļa, pa pusei zaļumu puduri, būdams vienīgais cilvēka roku darinājums, ko šajā apkaimē varēja saskatīt. Pati kotedža uzreiz nebija ieraugāma. Tad viņš starp sakuplojušiem, zaļojošiem paērkšķiem un balti ziedošu dzeloņplūmi pamanīja mazus, izļodzītus vārtiņus. Zari bija asi un slapji. Viņš pagrūda tos nost, samērcējot plecus. Ābeles to stumbri bija apauguši mīkstām, sūbējošām sūnām kuploja pie mājas, kuras noplukušo baltumu atdzīvināja kāda liela, pie tās augoša krūma liesmainie ziedi: tā bija cidonija kaut gan Dreitons to nezināja no kuras kotedža bija ieguvusi savu nosaukumu.

Viņš uzvilka cimdus un iekāpa Alpinā. Viņam pašam piederēja ļoti maz materiālu labumu, tomēr viņš tos respektēja. Šis auto sagādāja prieku īpašniekam, bija tīkami ar to braukt. Viņu kaitināja tas, ka šis īpašnieks to lietoja par tādu kā ceļojošu atkritumu urnu, metot uz grīdas tukšās cigarešu paciņas un izdegušus sērkociņus.

Dreitons centās neaizskart neko vairāk, kā bija nepieciešams, taču viņam nācās aizvākt no vējstikla saplēsto avīzi, lai varētu sākt braukt. Paērkšķu zaru skrāpēšanos pret jumtu viņš izjuta tik sāpīgi, it kā tiktu saskrambāta viņa āda.

Viņam nācās pretoties kārdinājumam braukt pa garāko ceļu apkārt Forbijai. Šajā stundā kustība nebija dzīva, un vienīgais iemesls, lai izvēlētos šo ceļu, būtu bijusi viņa vēlme papriecāties. Dreitons bija stoiski izkopis sevī spējas pretoties kārdinājumiem. Kādreiz — un viņš nodomāja, ka tas varētu notikt visai drīz viņš kādam pakļausies, taču tas nebūs tik banāls vilinājums.

Pasažiera sēdeklim pāri bija pārmests dzeltenbrūni plankumots kažoks. Tas ļoti spēcīgi, reibinoši smaržoja skaistas sievietes smarža, kas Dreitonam lika iztēloties pagājušas un vēl nebijušas mīlas ainas. Mašīna rāmi slīdēja uz priekšu. Viņš jau bija ticis līdz Haistrītas vidum, iekams pamanīja, ka trauksmaini un nevienmērīgi lēkā kāda adatiņa mērītājciparnīcā. Tā tuvojās bīstamības robežai. Šeit, šajā ielas daļā, nebija apkalpes staciju, taču viņš atcerējās garāžu Jorkstrītā, tūlīt pēc Džoja juvelierveikala un darba biržas.

Kad Dreitons tur nonāca, viņš izkāpa un pacēla motora pārsegu. Tvaiki cēlās augšup viļņiem vien, un viņš atkāpās.

-   Radiators ir caurs, viņš sacīja apkalpotājam.

-     Es jums ieliešu kādu nieku ūdens. Viss būs kārtībā, ja jūs brauksiet lēnām. Vai tālu jābrauc?

-    Nav tālu, atteica Dreitons.

Odens sāka tecēt ārā, tiklīdz viņi bija to ielējuši. Dreitons gandrīz jau varēja saskatīt policijas iecirkni. Viņš pabrauca garām Džoja juvelierveikalam, kura skatlogos uz sarkana samta greznojās dārgakmeņi, un pabrauca garām Grovera skatlogam, bet nepalūkojās tajā. Dzeja nepiederēja pie viņa iecienītākās lasāmvielas, taču viņš bija ar mieru piekrist dzejniekiem, ka mīlestība cilvēka dzīvē ir kaut kas īpašs. Viņš atnāks šurp vēlāk, kad būs padarījis savu darbu.

Kotorna apkalpes stacija bija daudz lielāka par to necilo iestādījumu, kurā Dreitons tika iebraucis ar Anitas Margoles auto. Tā atradās Stovertonas krustcelēs.

No jumta virs nelielās stikla kabīnes, kurā Kotorns sēdēja un pieņēma klientus, nokarājās dzeltensarkans transparents. Šīs krāsas bija pieskaņotas astoņiem sūkņiem un neona uzrakstam uz arkas pie ieejas. Bērdens atcerējās, ka vēl nesen te auga sudrabainu bērzu birztala; viņš atcerējās arī dabas aizsardzības biedrības veltīgās pūles stāties ceļā Kotorna uzvaras gājienam. Pēdējais bērzs rēgojās aiz apkopes telpas sienas kā apjucis aborigēns, ko iekarotājs izspiedis no jaunās pasaules.

Māja aiz jaunās apkalpes stacijas turpretim bija veca. Gotikas atdzimšanas triumfs, ar jokainiem tornīšiem, slīpumiem, čukuriem un agresīva izskata ūdensnotekcaurulēm. Agrāk pazīstama kā Bērčhauza divu vecmeitās palikušu māsu mītne, tā nonāca Kotorna un viņa sievas īpašumā visā tās Viktorijas laika briesmonīgumā. Kamīna malas bija izrotātas un apkrautas ar slaikām vāzēm zāles zaļumā, izbāztiem putniem un vaska augļiem. Kotorns, uzmetis Rupertam Margolim jautājošu skatu, ieveda viņus viesistabā un devās pakaļ savai sievai.

-    Tas ir pēdējais modes untums, drūmi noteica Margolis. Visi tie Viktorijas laika krāmi.

Virs pavarda karājās oleogrāfija sieviete grieķu tunikā turēja rokā liliju. Viņš apveltīja to ar niknu skatienu.

-    Kotornam vajadzētu būt ap sešdesmit, un viņa sieva ir jau vecene. Viņi ir kā uzburti uz jauniem ļaudīm. Manuprāt, jaunieši domā, ka šīs grabažas saņēmuši kā kāzu dāvanu! viņš atriebīgi ieķiķinājās.

Bērdens iedomājās, ka viņš reti kad saticis tik nežēlīgu cilvēku, taču, kad ieradās misis Kotorna, viņš sāka saprast, ko Margolis bija gribējis sacīt. Viņa bija ļoti tieva, tērpusies visai īsos svārciņos un blūzītē ar īsām piedurknēm. Viņas mati bija gluži vai prīmulu tonī un ieveidoti tā, ka atgādināja indiāņa spalvu rotu.

-    Rū, sveiks! Bet jūs es nepazīstu!

Bērdens pēkšņi jutās pārliecināts, ka viņai Margoli gadījies sastapt labi ja reizi mūžā, bet viņa jau sauca to mīlināmajā vārdiņā "Vinnija Pūka" stilā. Lauvu medniece. Viņa iegrima mīksti tapsētā zvilni, parādīdama augstu atsegtas, kaulainas kājas. Margolis viņu absolūti neievēroja.

-    Kas tad īsti noticis ar Annu?

-    Mēs ceram, ka jūs varēsiet mums palīdzēt, Kotorna kundze, Bērdens nopietni sacīja, taču viņa acis bija pievērstas vīram. Tas bija vecāks kungs ar baltām ūsām un noteiktu militārpersonas stāju. Ja mode nēsāt karavīru uniformas, kas aizvien vairāk izplatījās starp jauniešiem, skartu arī vecākās paaudzes, Kotornam būtu panākumi. Viņš lieliski izskatītos huzāra formā.

-    Pie jums otrdienas vakarā bija viesības, mister Kotorn. Margoles jaunkundze arī bija ielūgta. Cik noprotu, tad viņa neieradās.

-    Tiesa, Kotorns mundri atsaucās. Viņa te iemeta aci un teicās noteikti ierasties. Taču neparādījās ne uz mirklīti. Es jutos ellišķīgi nobažījies, to gan varu jums pasacīt. Bijām ielūguši milzīgu baru.

-    Jā, un Dikijs Fērfakss nobrauca visu garo ceļu no Londonas, lai viņu redzētu, piebilda Kotorna kundze, pavirzīdamās uz to pusi, kur sēdēja Margolis. Viņi bija draugi. Ļoti tuvi draugi, jāteic, viņa plivināja ar tušu pieķepušās skropstas.

-            Rakstnieks Fērfakss? Bērdens nekad vēl nebija par tādu dzirdējis ja neskaita šo rītu, taču viņš negribēja, lai viņu jau otro reizi šajā dienā nosauc par filistru.

Kotorna kundze pamāja.

-    Nabaga Dikijs bija gaužām vīlies, kad viņa tā arī neparādījās, un aizgāja ap vienpadsmitiem.

-    Pametot vienu no manām labākajām brendija glāzēm uz degvielas sūkņa, Kotorns dusmīgi noteica. Nolāpīti nevērīgs dīkdienis!

-    Vai viņš visu vakaru bija te?

Bērderis ar to bija domājis laiku no astoņiem līdz vienpadsmitiem. Šis laiks bija minēts anonīmajā vēstulē.

-     Viņš visu laiku bija te. Atnāca mazliet pirms astoņiem un aizgāja tikai tad, kad bija pamatīgi piesūcies.

-    Tu esi zemisks, ar nepatiku sacīja Kotorna kundze. Zemisks un greizsirdīgs. Tāpēc, ka Anna deva priekšroku viņam. Viņa metāliski iesmējās. Viņai ar Raselu bija tādas īpatnējas attiecības.

Bērdens palūkojās, ko dara Margolis, bet mākslinieks likās iegrimis abstrakti nospiedošās pārdomās. Kotorna kundze iebakstīja ar kaulaino pirkstu dzīvesbiedram ribās.

-    Vai varbūt tas ir veids, kā krāpt pašam sevi.

Asinis iesitās Kotorna jau tā sarkanajā sejā. Viņa mati bija kā baltas pūkas un atgādināja Vesthailendas terjera balto vilnu.

Pēkšņi Margolis atjēdzās. Viņš uzrunāja tikai Bērdenu, it kā neviena cita istabā nebūtu.

-    Anna jau pirms vairākiem mēnešiem iedeva viņam kurvīti. Pēc tam bija kāds cits. Es cenšos atcerēties viņa vārdu.

-    Vai tas gadījumā nebija Džefs Smits?

Bērdens ielūkojās visiem trijiem sejās, neredzēdams tajās neko citu kā vienīgi neizpratni. Viņš atsauca atmiņā ziņojumu no tās vēstules.

"Viņš ir augumā neliels, jauns un tumsnējs, un viņam ir melns auto. Vārdā Džefs Smits." Protams, tas nevar būt viņa īstais vārds. "Smits" nekad nav īstais vārds.

-    Labs ir. Šobrīd tas būtu viss. Paldies par palīdzību.

-     Es to nesauktu par palīdzību, Kotorna kundze ieķiķinājās. Viņa lūkoja saņemt Ruperta roku, taču tas viņai neizdevās. Jūs pazudīsiet bez viņas, Rū, viņa ieteicās. Ja ir kas tāds, ko mēs ar Raselu varētu…

Bērdens sagaidīja, ka Margolis cietīs klusu vai pateiks ko rupju. Bet viņš veltīja Kotorna kundzei aklu, bezcerīgu skatienu.

-    Līdz šim neviens neko nav varējis, — viņš noteica. Pēc tam devās laukā no istabas, turēdamies taisni, ar izrieztiem pleciem. Uz īsu mirkli Margolis bija atgādinājis Bērdenam par ģēnija gara augstumiem. Viņš sekoja Rupertam, bet Kotorns savukārt viņam.

Garāžas īpašnieka elpa oda pēc viskija. Viņam bija karavīra seja drosmīga, sirsnīga, mazlietiņ muļķīga. "Militārā stāja viņam piestāv," Bērdens nodomāja, "pat viņa uzvārdam. Pirms daudziem gadiem viņa māmuļa nosauca viņu par Raselu, jo tas labi saskanēja ar Kotornu uzvārdu, te varēja cerēt lielas lietas. Ģenerālis sers Rasels Kotorns, karaliskās armijas pavēlnieks, vadošā personāla piederīgais…" Bērdens šo to zināja par viņa dzīvi. Šis vīrs nekad nebija uzvarējis kaujā, nebija pat komandējis rotu. Viņš bija garāžas īpašnieks.

-    Es meklēju kādu Džefu Smitu, kas varētu būt Margoles jaunkundzes draugs.

Kotorns griezīgi iesmējās.

-    Tā varētu būt, taču es nekad neesmu par tādu dzirdējis. Viņai puišu netrūkst. Skaista meitene, jauka, maza autobraucēja ar labu galvu kā radītu lietišķām dafīšanām. Es viņai pārdevu to auto, ar kuru viņa braukā. Tā

mēs satikāmies. Kaulējāmies, vai zināt, galu galā noslēdzām varenu darījumu. Tas man patīk. Dabiski, ka puišu viņai netrūkst.

'-Vai jūs tiem pieskaitītu ari sevi?

Tas izklausījās groteski. Šim vīram bija ap sešdesmit. Taču "puisis" tā šajos laikos varēja dēvēt mīlētāju jebkurā vecumā. Tas izklausījās kā eifēmisms.

Kādu bridi šķita, ka Kotoms neatbildēs, bet, kad viņš ierunājās, tas neizklausījās pēc atbildes uz jautājumu.

-    Vai jūs esat precējies?

-    Jā. Esmu.

-    Tas ir drausmīgi, vai ne? viņš apklusa un sērīgi uzlūkoja sūkņa apkalpotāju. Kopīgā novecošana… Briesmīgi!

Viņš paraustīja plecus.

-    Ielāgojiet, ka tas ir jūsu pienākums palikt jaunam, cik ilgi vien iespējams. Dzīvojiet nost, izklaidējieties, kur vien varat, kopā ar jauniem ļaudīm. Tad puse no cīņas jau būs izcīnīta.

Tā laikam bija viņa vienīgā cīņa.

-     Vai jūs izklaidējāties kopā ar Margoles jaunkundzi, Kotorna kungs?

Garāžas īpašnieks pielieca tuvāk Bērdenam savu seju, uzdvesdams pēc viskija smaržojošo elpu.

-     Vienreiz, viņš sacīja, tikai vienreiz. Es viņu vedu uz Pomfretu pusdienās Čeritonas meža viesnīcā. Tiešām, muļķīgi. Viesmīlis mani pazina. Viņš bija mani tur redzējis kopā ar sievu. Es pasūtīju, un viņš, vai ziniet, vaicāja: "Vai jūsu meitai ari kūpināto lasi, ser?"

49

Kāpēc tad būtu tā jārīkojas? Kāpēc palikt muļķa lomā? Bērdenu nemocīja nedz kārdinājumi, nedz nepiepildāmi sapņi. Viņš iekāpa auto un apsēdās blakus Margolim, brīnīdamies, kāpēc tie, kas nespēj aizstāvēties, paši dodas uz ugunslīniju.

R. Rcndcla

Gleznas bija gan kāpnēs, gan kāpņu laukumiņā. Gaisma bija plūstoša, un seržants Martins paklupa pār mazgājamās veļas kaudzi uz grīdas pie Anitas Margoles guļamistabas durvīm.

-    Ne vēstuļu, ne dienasgrāmatu, ser, viņš sacīja Bērdenam. Visā mūžā neesmu redzējis tik daudz drēbju. Te ir kā… kā… lietotu apģērbu veikalā.

-   Drēbju bodē, tu gribēji sacīt? Dreitons ierunājās.

-    Tu daudz esi tādās bijis, vai ne? Bērdens nenocietās. Dreitons izskatījās pēc tāda, kas varētu veikalā nopirkt melnu neilona apakšveļu iecerētajai, ne aci nepamirkšķinādams. Pa puspievērto durvju spraugu tajā bija iebāzta nošķiebta sandale, lai durvis nevērtos ciet viņš varēja saskatīt gultā izmētātus apģērba gabalus; vēl citi karājās divos cieši piebāztos skapjos. Ja jūsu māsa būtu devusies projām pati pēc savas gribas, Bērdens pavaicāja Rupertam, viņa taču būtu paņēmusi savas drēbes līdzi? Vai te kaut kā trūkst?

-   Es patiešām nezinu. Nav pilnīgi nekādas jēgas jautāt man ko tādu. Anna mūždien pērk drēbes, blāķiem vien. Viņai to ir bez sava gala.

-   Viens gan ir skaidrs, Dreitons ieteicās, mēs nevaram atrast lietusmēteli.

Martins piekrītoši pamāja.

-    Tā ir. Zvērādas un visādi zīdi, bet sieviešu lietusmēteļa nav. Otrdienas naktī lija, ka blīkšķēja vien.

-    Reizēm viņa ņem kādas drēbes līdzi, sacīja Margolis, un reizēm neņem. Kā rādās, viņa ir devusies projām ar to, kas mugurā, un nopirkusi visu, kas vajadzīgs.

Atstājis pārējos, lai viņi varētu pabeigt pārlūkošanu, Bērdens sekoja gleznotājam lejā.

-   Tātad viņai bija nauda?

Sieviete no portreta tā sieviete, kurai piederēja visa šī plašā un acīm redzami dārgā garderobe, droši vien nesamierinātos ar šādām tādām lupatām. Vai no pielūdzēja tika sagaidīts dāsnums? Tāda stila attiecībās viss kas bija iespējams.

-    Cik naudas viņai bija līdzi?

-    Pirmdien viņa .saņēma čeku. Viņai bija pašai sava nauda, ziniet. Tēvs atstāja viņai visu savu naudu. Viņš nebija man pieķēries, un es nevarēju viņu ciest, tāpēc viņš visu atstāja Annai. Viņa saņem naudu ik pēc trim mēnešiem.

Bērdens nopūtās. Jebkurš cits būtu izvairīgi runājis par privātiem ienākumiem, ceturkšņa izmaksām.

-    Vai jūs zināt, par kādu summu bija čeks?

-    Protams, ka zinu, Margolis īgni noteica, es taču neesmu plānprātiņš. Summa vienmēr ir viena un tā pati piecsimt mārciņas.

-    Vai tas čeks bija viņai līdzi?

Te jau beidzot bija kaut kas, kur viņš varēja iecirst zobus. Te jau bija motīva sākums.

-    Viņa allaž to izmainīja, tiklīdz tas pienāca, sacīja Margolis, un naudu glabāja rokassomā.

-    Visus piecus simtus? Bērdens izdvesa. Vai jūs gribat teikt, ka viņa devās uz viesībām ar piecsimt mārciņām rokassomā?

-    Tā varētu būt. Viņa vienmēr nēsāja visu līdzi, Margolis nevērīgi attrauca, it kā tā būtu visdabiskākā lieta pasaulē. Redziet, viņa varēja aiziet uz pilsētu, ieraudzīt kaut ko tādu, ko vēlētos nopirkt, un tad naudai vajadzēja būt pie viņas, vai ne? Viņai nepatīk maksāt par mantām ar čekiem, jo tad varētu pārsniegt bankas rēķinu, un Anna dažā ziņā ir tipiska vidusšķiras pārstāve. Viņa šausmīgi uztraucas, ja ir pārsniegusi bankas rēķinu.

Piecsimt mārciņas ja tās būtu saņemtas piecniekos veidotu pamatīgu žūksni sievietes rokassomiņā. Vai viņa nebūtu likusies ne zinis par to, kur vēra vajā rokassomiņu un kas varēja aplūkot tās saturu? Šī sieviete bez tam vēl bija visai amorāla. Pieklājīgām sievietēm bija kārtīgas, tīras mājas. Tām bija vai nu vīrs, vai darbs, vai abi. Tās turēja savu naudu bankā. Bērdens iedomājās, ka apjautis, kas varētu būt atgadījies ar Anitu Margoli. Pa ceļam uz viesībām viņa būs iegājusi veikalā vai apkalpes stacijā, atvērusi somiņu, un tās saturu būs redzējis šis blēdis Smits. Iespējams izskatīgs blēdis, kas'spēj iedvest uzticību. Jauns, tumsnējs, ar melnu auto. Viņi būs izgājuši no turienes kopā, un viņš būs nogalinājis sievieti, lai dabūtu naudu. Vēstules rakstītājs būs to uzodis, lūkojis šantažēt un šantāža nav izdevusies?

Taču šo gadījuma paziņu būs tikpat kā neiespējami atrast. Pastāvīgais pielūdzējs īpaši tāds, kurš ticis atraidīts varētu būt krietni noderīgāks.

-    Vai jūs atcerējāties Fērfaksa sāncenša vārdu? viņš pavaicāja.

-    Alans Kāviņutur. Viņam nav naudas un izskatās visai provinciāls. Nezinu, ko māsa viņā bija saskatījusi. Annai ir jūtama nosliece uz labdarību, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. Kaut kas ar "Fic" kā "Ficviljams". Ne gluži Ficviljams, bet kaut kas tamlīdzīgs. Es tiku ar viņu parunājies tikai vienu reizi, un ar to pašu pietika.

Bērdens dzēlīgi piezīmēja:

-    Neizskatās, ka jums vispār kāds ļoti patiktu, ser.

-    Man patīk Anna, bēdīgi sacīja Margolis. Es jums pateikšu, kas varētu zināt. Penistena kundze, mūsu pēdējā apkopēja. Es varētu doties pie viņas un apvaicāties ja viņa būtu gatava nākt atpakaļ un satīrīt šito māju, lūdzami neatrunājiet viņu, labi?

Kad viņi iznāca no kotedžas, smidzināja salts, pelēks lietutiņš. Margolis pavadīja Bērdenu līdz dārza vārtiņiem.

-    Tātad jūs tā ari neatradāt apkopēju?

No aizmugures viņš dzirdēja gleznotāja balsi bērnišķīgā lepnumā sakām:

-    Es ieliku paziņojumu Grovera tirgotavas logā. Uzrakstīju uz mazas kartītes. Tas nemaz nav dārgi. Es tiešām nesaprotu, kāpēc cilvēki tērē lielu naudu par to rubriku The Times, ja šitā ir daudz ērtāk un lētāk.

-    Tiešām, sacīja Bērdens, apspiezdams pirmatnējo , tieksmi rēkt un piecirst kāju. Vai šai misis Penistenai gadījumā nav krāsoti sarkani mati?

Margolis nostājās pie dzīvžoga, lauzdams vilkābeles jaunos dzinumus. Viņš bāza tos mutē un ar acīm redzamu apmierinājumu sāka košļāt.

-    Viņai vienmēr bija galvā cepure, viņš sacīja. Es nezinu, kādā krāsā ir viņas mati, bet varu jums pateikt, kur viņa dzīvo.

Viņš apklusa, kā gaidīdams uzslavu par neparasto atmiņas uzplaiksnījumu. Bērdena sejas izteiksme šķita viņu iedrošinām, un viņš turpināja:

-    Es to zinu, jo vienreiz tiku vedis viņu mājās, kad lija lietus. Tas ir Glēbroudā, pa labi, pabraucot garām piektajam kokam ielas malā, tur ir pasta kaste… Sarkani aizkari, pa kāpnītēm uz augšu, un…

Bērdens pārtrauca viņu, nepacietīgi nošņākdamies. Šīs ģenialitātes izpausmes viņam jau bija līdz kaklam.

-   Es atradīšu. s

Viņš pats varēja izskatīt vēlētāju reģistru. "Penistena" noteikti bija tikpat rets, cik "Smits" izplatīts uzvārds.

5

Marks Dreitons īrēja istabu pie Kingsmārkhemas stacijas. Viņa dzīvokļa saimniece bija mātišķa sieviete, kurai patika rūpēties par to, lai viņas īrnieki justos kā mājās.

Viņa izkarināja pie sienām gleznas, sagādāja puķotas gultassegas, visur kā sēklas izkaisīdama mazus rotājumus. Tūlīt pēc ievākšanās Dreitons novietoja visas vāzes un pelnutrauciņus pašā bufetes dibenā. Ar gultas pārklāju gan neko nevarēja iesākt. Viņš būtu vēlējies, lai istaba atgādinātu celli. Kāds tā bija meitene viņam tika teicis, ka viņa daba esot salta, un viņš turpināja izkopt savu personību šajā virzienā. Viņam patika uzskatīt sevi par aukstasinīgu cilvēku bez emocijām.

Viņš bija ļoti godkārīgs. Tikko kā ieradies Kingsmārkhemā, viņš tūlīt nolēma likt Veksfordam sevi iemīļot un tas izdevās. Viņš metodiski izpildīja visus Veksforda rīkojumus, ar padevīgi noliektu galvu kā rītin aprīdams visas galvenā inspektora pamācības, lekcijas, ar visām novirzēm no tēmas un asprātībām. Iecirkni viņš tagad jau pazina tikpat labi kā savu dzimto pilsētu un izlietoja savu bibliotēkas lasītājkarti, lai lasītu darbus par psiholoģiju un pirmās medicīniskās palīdzības sniegšanu. Reizēm viņš izlasīja arī kādu romānu, taču neko vieglāku par Mannu vai Darelu. Viņš cerēja, ka kļūs par pilnvaroto. Viņš varētu apprecēt piemērotu sievu — kaut ko līdzīgu Veksforda kundzei glītu, klusu un iznesīgu.

Veksfordam bija meita kā stāsta, jauka un gudra meitene. Taču tas viss vēl bija priekšā. Viņam nebija ne prātā precēties, kamēr vēl nav sasniegta attiecīgā dienesta pakāpe.

Viņa attieksme pret sievietēm pildīja viņu ar lepnumu. Būdams liels patmīlis, viņš neveltīja daudz vērības citiem, un viņa uzmanība galvenokārt tika rezervēta paša karjerai.

Viņš kārtoja darīšanas praktiski un ar vēsu prātu. Viņa vārdu krājumā "mīlestība" bija aizliegts vārds visretāk lietotais no reti lietojamiem. Viņš nekad to nebija lietojis attiecībā uz otru cilvēku. Ja arī viņš kādreiz sajuta ko vairāk par fizisku tieksmi, tad nosauca to par iekāri ar sarežģījumiem.

Tādas, kā viņš pats domāja, bija arī viņa jūtas pret Grovera tirgotavas meiteni. Tāpēc viņš tagad gāja pirkt šajā tirgotavā vakara avīzi. Varbūt viņas nemaz tur nebūs. Vai varbūt ja viņš redzēs meiteni tuvumā, nevis caur stiklu vai kāda cita skavās, šīs jušanas izgaisīs? Visā visumā viņš cerēja, ka tā varētu notikt.

Veikals čurnēja tornim līdzīgās sarkanās ķieģeļu sienas pakājē. Šķita, ka tam no kaut kā jāslēpjas. Ielas lukturis melnā dzelzs krātiņā slējās pie durvīm, taču lampa tajā nedega. Kad Dreitons pavēra durvis, mazs zvaniņš auksti notinkšķēja. Iekšā bija patumšs un nepatīkami oda. Aiz grāmatu stenda un sarūsējuša ledusskapja, kas bija klātin noklāts ar šķībiem un greiziem saldējuma reklāmas plakātiem, viņš varēja saskatīt bibliotēkas grāmatu plauktus. Grāmatas bija tādas, kādas pārdod izpārdošanās deviņpadsmitā gadsimta romāni trijos sējumos, pētnieku biogrāfijas, stāsti skolasbēmiem.

Aiz letes zem kailas, degošas spuldzes stāvēja tieva, sausnēja sieviete. Iespējams, ka tā bija viņas māte. Viņa apkalpoja tabakas pircēju.

-   Kā klājas saimniekam? pircējs pavaicāja.

-    Joprojām slikti ar muguru, laipni sacīja Grovera kundze, kopš piektdienas nav cēlies no gultas. Vai jūs gribējāt šos sērkociņus?

Dreitons ar nepatiku aplūkoja sieviešu žurnālus, piegrieztņu stendu (divus plīvojošus minisvārkus, kurus būtu iespējams izgriezt un pašūt pa vienu vakaru), deviņu peniju trillerus, spoku stāstus, fantastikas grāmatas par citplaņētiešiem. Uz plaukta starp neīstiem Vedžvuda pelnu traukiem stāvēja porcelāna spaniels, un no groziņa tam uz muguras rēgojās mākslīgie ziedi. Puķes klāja pūkaini putekli gluži kā pelēka pelējumsēņu audze.

-    Pieci un vēl trīs. Liels paldies. To sauc par skriemeļu noslīdēšanu. Viņš apmetās riņķī ar auto un krāks!

-    Nejauki, sacīja pircējs. Vai jūs atkal domājat izīrēt istabu? Dzirdēju, ka tas jūsu jauneklis esot projām.

-    Un labi, ka tikām vaļā! Es nevaru nevienu ņemt, dārgumiņ, kamēr Grovera kungs guļ slims. Lindai un man arī bez tā jau pietiek, ko darīt.

Tātad tāds bija viņas vārds Linda. Dreitons novērsās no "Spoku pasaules". Grovera kundze viņu vienaldzīgi uzlūkoja.

-    Lūdzu?

-   Standard, lūdzu.

Palicis bija vairs tikai viens numurs, un tas pats stendā veikala ārpusē tur, kur atradās paziņojumu dēlis. Dreitons sekoja viņai ārā un samaksāja par avīzi, stāvēdams uz pakāpiena. Viņam nemūžam negribējās te atgriezties šajā slimīgajā neveiksminieku vidē. Varbūt, ja viņš nebūtu nācis šurp, viņa dzīve turpinātu plūst ierastajā, iemēģinātajā gultnē tieši uz mērķi. Viņš mirkli vilcinājās. Lampa bija iedegusies, un viņa acis vienā no paziņojumiem saskatīja pazīstamu vārdu. Margolis, Kvinsa kotedžā un sekoja teksts par meklējamo apkopēju. Taču atvērās durvis un iznāca Linda Grovera. Tik ātri bija iespējams iekulties likstā.

Viņa bija gara īsā, pelēkā kleita darīja viņu vēl garāku. Vējš apvija audumu cieši viņas ķermenim, parādot mazo krūšu un garo, slaiko lielu apveidus. Viņai bija maza galva, tā balstījās uz tieva kakla, un blāvie mati bija atsukāti atpakaļ tik gludi, ka savilka ādu un izstiepa baložu krāsas uzacis. Viņš nekad vēl nebija redzējis tik kārtīgi apģērbušos meiteni izskatāmies tik kailu.

Viņa atvēra paziņojumu vitrīnu, izņēma kādu paziņojumu un aizstāja to ar citu.

-    Atkal līst! viņa noteica. Nudien nezinu, kur var rasties tik daudz ūdens!

Balss bija neskanīga, izruna pa pusei Saseksas, pa pusei koknijs.

-    Debesīs, sacīja Dreitons.

Šī bija vienīgā iespējamā atbilde uz tik muļķīgu piezīmi. Viņš velti lūkoja saprast, kāpēc meitene vispār sākusi ar viņu runāt'-ja nu vienīgi tonakt bija viņu pamanījusi, un tagad šādā veidā mēģināja slēpt mulsumu.

-    Cik jocīgi!

Viņai bija gari pirksti, mūziķa rokas. Viņš ievēroja, ka nagi bija apkodīti.

-   Jūs izmirksiet, te stāvēdams! viņa sacīja.

Dreitons pacēla kapuci.

-    Kā klājas jūsu draugam? viņš ievaicājās.

Meitenes reakcija viņam patika. Viņš bija trāpījis vārīgā vietā.

-    Vai tad tāds ir?

Meitenes aizsmakusi balss viņu uzbudināja, un viņš sacīja sev, ka droši vien tā, nevis viņas tiešais tuvums liek viņam sažņaugt rokas dūrēs, tur stāvot un lūkojoties sludinājumos, kuri piedāvāja pārdošanai plakandibenes un dzīvokļu maiņas variantus.

-    Tik izskatīgai meitenei kā jūs lai nebūtu? viņš teica, pēkšņi pagriezdamies ar seju pret viņu. Tas vis nebija Manns vai Darels, tikai standartfrāzes, pirmā mīlestības priekšspēle.

-    Liecieties mierā.

Viņa lēnām sāka smaidīt, taču smaids atplauka aizvien vairāk, ar tādu kā noslēpumainības piegaršu. Viņš ievēroja, ka meitene smaida, nerādīdama zobus, nepavērdama lūpas, un tas viņu atbruņoja. Abi stāvēja, lūkodamies viens otrā cauri lietuslaika krēslībai. Sīki lietus pilieniņi nošķieda rindās sakārtotās avīzes. Dreitona skatiens atkal piesardzīgi atdūrās vitrīnas stiklā.

-   Jūs ļoti interesē sludinājumi, to gan varu teikt, viņa skarbi bilda. Kas gan tik pievilcīgs var būt sludinājumos par lietotu apģērbu pārdošanu?

-    Man nav iebildumu pret kaut ko lietotu, viņš noteica, un, kad meitene pietvīka, Dreitonam bija skaidrs, ka viņā sazīmēts toreizējā skūpsta liecinieks.

Apkopēja ar sarkanrudi krāsotiem matiem. Tā varētu būt. Viss uz to norādīja. Kā likās, Penistena kundze strādāja pēc pieprasījuma. Viņa uzkopa pie Anitas Margoles, kāpēc lai viņa neuzkoptu arī pie Hārpera kundzes Voterfordavēnijā? Sieviete, kura dzīvoja neveselīgajā Glēbroudā, varēja nozagt papīru vienam darba devējam, lai rakstītu anonīmas vēstules par otru. Glēbroudā noziegumi nebija sveši nevienam, pat ne slepkavības. Te vēl pagājušajā vasarā tika nogalināta sieviete. Mankijs Metjūss agrāk te dzīvoja un aiz kādas no šīm greizajām, apmestajām fasādēm jauca kopā cukuru un nātrija hlorātu, meistarodams savu bumbu.

Bērdens ātri pieklauvēja pie mazās, ar terasi izrotātās mājiņas durvīm. Iedegās gaisma, nograbēja ķēde, un, pirms durvis atvērās, viņš redzēja mazu, skarbu sejiņu veramies viņā caur stikla paneli.

-    Penistena kundze?

Viņas mute atsprāga vaļā kā mucas spunde, un no tās ar šalti izšāvās vārdu straume.

-    Ak, te nu jūs beidzot esat, dārgais. Es gandrīz jau vairs necerēju jūs sagaidīt. Hūvers ir sagatavots.

Viņa norādīja uz milzīgu, veclaicīgu putekļu sūcēju.

-    Es domāju, ka motorā iekļuvis kāds nieks smilšu. Mani puikas nebūt nerūpējas par to, ko ienes no āra ar saviem apaviem. Tur nav daudz darba, vai ne tā?

-    Penistena kundze, es neesmu nācis labot jūsu putekļsūcēju. Es neesmu…

Viņa blenza Bērdenā.

-    Es ceru, ka jūs neesat Jehovas liecinieks?

-   Nē, policijas virsnieks.

Viņi nopētīja viens otru, Penistena kundzei griezīgi smejoties. Pat savā mājā viņai galvā bija cepure. Mati'zem cepures malas bija nevis sarkanrudi, bet gan pelēki. Viņu nebija iespējams raksturot kā pusmūža sievieti un vēl jo mazāk kā uzkrītoši ģērbušos. Bez pudiņbļodai līdzīgās cepures viņai mugurā bija slīpi piegriezts bezpiedurkņu uzsvārcis, izrakstīts mēļiem un melniem rakstiem, zem tā rēgojās zaļa jaka. Bērdens nodomāja, ka viņai varētu būt ap septiņdesmit.

-    Jūs taču ienāksiet virtuvē, vai ne, dārgumiņ? Es gatavoju saviem puikām tēju.

Uz plīts eļļā cepās kartupeļu čipsi. Viņa pacēla drāšu groziņu un papildināja tā saturu ar jauniem kartupeļiem vēl mitriem, sīki sagrieztiem.

-    Kā būtu ar vienu tasīti?

Bērdens piekrita, un, kad tēja bija ielieta, tā izrādījās karsta un stipra. Viņš apsēdās netīrā krēslā, pie netīra galda. Viņu pārsteidza sasmakušais gaiss. Viņš bija gaidījis, ka apkopējas mājai jābūt tīrai gluži tāpat kā bankas direktora personīgajam rēķinam vienmēr būtu jābūt kārtībā.

-     Smits? viņa noprasīja. Nē, par tādu nekas nav dzirdēts.

-    Ficviljams?

-   Nē, dārgumiņ. Bija Kirkpatrika kungs. Vai runa būtu par viņu?

-    Varētu būt.

Pazīstot Rupertu Margoli, tas ļoti varētu būt.

-    Viņš dzīvo kaut kur Pomfretā. Jocīgi, ka jūs vaicājat par viņu, jo viņa dēļ es pametu šo darbu.

-   Kā tas notika, Penistena kundze?

-     Es nezinu, vai man vajadzētu jums to stāstīt. Pazudusi, jūs sakāt? Jā, tas mani nepārsteidz ja viņš ir izrīkojies ar viņu tā, kā teicās izrīkoties.

-   Teicās ko?

-    Draudēja viņai manā klātbūtnē. "Vai to jūs gribējāt dzirdēt?

-    Jā gan, bet vispirms es gribētu dzirdēt par Annu ko jūs par viņu domājat, un tamlīdzīgi.

-    Viņa bija diezgan jauka meitene, nekādas vainas. Pirmajā dienā, kad ierados, es uzrunāju viņu "jaunkundz", un viņa smējās līdz asarām. "Ak, Penistena kundze, dārgumiņ," viņa teica, "sauciet mani par Annu. Mani visi sauc par Annu." Tik brivi un nepiespiesti uzvedās ņēma lietas tādas, kādas tās ir. Saprotiet, cilvēki tiek pie naudas, grābj naudu kaudzēm, bet ne vienmēr brīvi ar to apietas. Jūs neticēsiet, kādas drēbes viņa man deva. Lielāko daļu es atdevu mazmeitai neesmu vairs tajā vecumā, kad velk bikšsvārkus vai svārciņus līdz nabai.

Viņai galva bija īstajā vietā, saprotiet. Ar veikalniekiem gan viņa apgājās skarbi. Vienmēr pirka tikai to labāko viņa gribēja skaidri zināt, par ko atdod savu naudu. Šiem bija jāceļas nez cikos, lai izgudrotu, ko viņai piedāvāt. Viņš gan ir citāds.

-    Margolis?

-    Zinu, nav labi tā teikt, bet es domāju, viņš nav savā prātā. Apmēram gadu es tur strādāju, bet neviena dvēsele neieradās viņu apraudzīt. Glezno', glezno, glezno visu cauru Dieva dieniņu, bet, kad darbs pabeigts, neviens nevar saprast, kas tur attēlots. "Es brīnos, kā jums tas neapnīk," es reiz viņam teicu. "Ak, ko, es esmu ļoti ražīgs, Penistena kundze," viņš atbild lai tas nozīmē, ko nozīmēdams. Tas man izklausījās tā dīvaini. Taču nē, viņu uzskata par gluži normālu.

Viņa uzlika čipsus uz diviem šķīvjiem un sāka sist uz pannas olas, aizdomīgi tās apostīdama pirms liešanas, pannā.

Bērdens jau sāka viņu izvaicāt par Kirkpatrika draudiem, kad atvērās durvis urf ienāca divi vīri darba drēbēs, ar tādiem kā vērša skaustiem. Vai šie būtu tie puikas, kuri nerūpējās, ka sanes mājā smiltis ar kurpju zolēm? Abi izskatījās vecāki par Bērdenu. Pamājuši mātei, viņi izsoļoja cauri virtuvei, nepiegriezdami apmeklētājam nekādu vērību. Varbūt arī viņi nodomāja, ka viņš ieradies labot putekļ sūcēju.

-     Uzgaidiet vēl mazu mirklīti, dārgumiņ, sacīja Penistena kundze. Nesdama katrā rokā pa šķīvim, viņa nozuda ēdamistabā. Bērdens pabeidza dzert tēju. Pēc tam viens no zēniem atgriezās pēc tējkannas, un viņam smaidīdama sekoja māte.

-     Jūs nevarat no viņiem izdabūt neviena vārda, kamēr viņi nav paēduši, viņa lepni sacīja. Dēls nelikās viņu redzam un devās ārā no virtuves, aizcirzdams durvis.

-     Tātad, dārgumiņ, jūs gribējāt zināt par Kirkpatrika kungu. Kas šodien par dienu? Piektdiena. Tad tam vajadzēja būt pirms nedēļas, trešdienā. Margoja kungs bija deviēs uz Devonu pagleznot. Es ierados ik pārdienas un, iepriekšējā reizē atnākusi, pavaicāju viņai: "Kur ir jūsu brālis?" "Dartmūrā," viņa atbildēja, un tam es ticu, lai gan Broudmūra būtu vairāk viņa gaumē.

Viņa palaida savu spalgo smiekliņu un apsēdās Bērdenam pretī, novietodama elkoņus uz galda.

Tātad pēc divām dienām trešdienas pēcpusdienā kāds klaudzināja pie durvīm.

"Es iešu atvērt," viņa teica, un, kad viņa atvēra, ienāca Kirkpatriks.

"Labdien," viņa teica diezgan vēsi, bet tik jocīgā tonī, kuru es neņemos aprakstīt.

"Labdien," viņš sveicināja, un tā viņi tur stāvēja, lūkodamies viens otrā. Katrā ziņā, kā jau teicu, viņa neņēma neko galvā un ļoti jauki stādīja mani viņam priekšā.

"Penisterta?" viņš pārvaicāja. "Tas taču ir vietas nosaukums. Vairāki Penisteni mitinās arī mums pretī, Pomfretā." Un tā es uzzināju, no kurienes viņš ir. Jā, un tad es devos spodrināt sudrabu un iegāju atpakaļ virtuvē.

Ne piecas minūtes nepagāja, kad es dzirdēju abus kāpjam augšā. "Droši vien devušies aplūkot gleznas," savā naivumā nodomāju. Tur taču visur bija gleznas, dārgumiņ, pat vannasistabā. Pēc kādas pusstundas, kad viņi nāca atkal lejā, es sāku brīnīties, kas tur lēcies. Tad es dzirdēju viņus lamājamies.

"Dieva dēļ, izbeidz to sentimentālo pļāpāšanu, AIan," viņa gana skarbi noteica. "Mīlestība," viņa teica, paceldama balsi, "es nezinu, kas tā tāda. Ja es kādu mīlu, tad tas ir Ruperts." Ruperts, viņas īstais brālis. Nūjā, Alans bija uzķēries uz āķa un sāka dot virsū ar smago artilēriju. Lietoja visādus tik briesmīgus izteicienus, ko es neņemos atkārtot. Bet šī ne aci nepamirkšķināja. "Es taču neko neizbeidzu, dārgumiņ," viņa noteica, "tu vari dabūt to, ko nupat dabūji tur, augšā." Es jums teikšu, dārgais, man asinis saskrēja galvā. "Šī ir pēdīgā reize, kad speru te kāju," teicu pati sev. "Roza Penistena, te tev nav ko darīt." Maniem puikām ir stingri uzskati. Viņi negribētu, lai es eju strādāt vietā, kur valda izvirtība. Es devos turp pie viņas un šī Kirkpatrika, lai to pateiktu, un tad dzirdēju viņu sakām: "Tu pati uzprasies, lai tiktu nogalināta, Anna. Es pats varētu to vienā jaukā dienā izdarit."

Beigu beigās viņš pārskaities devās prom. Dzirdēju Annu saucam viņam nopakaļ: "Neāksties, Alan, un neaizmirsti, kas mums norunāts otrdienas vakarā."

-    Otrdienas? Bērdens asi pārtrauca. Vai ar to būtu domāta pagājusi otrdiena?

-    Droši vien. Cilvēki ir jocīgi, vai ne, dārgais? Viņa ir tik lietišķa un reizē labsirdīga. Vāca naudu bāreņiem un slimiem dzīvniekiem, lasīja avīzes no pirmās līdz pēdējai lapai, iestājās pret to, ko dēvēja par netaisnību. Bet tik un tā viņa ņēma un pinās ar šo Kirkpatriku. Šī vecā pasaule ir tik dīvaina.

-   Tātad jūs pamētāt šo darbu?

-    Tajā pašā dienā. Kad viņš aizgāja, viņa ienāca virtuvē, it kā nekas nebūtu noticis. Tik vēsa un savaldīga, smaidīdama un runādama par šausmīgo laiku, kāds viņas nabaga Rupertam jāpārdzīvo Mūrā. Nezinu, kas tas ir, dārgais, bet laikam to mēdz dēvēt par šarmu. Es netiku ar to galā. "Šo nedēļu vēl nostrādāšu," tas bija viss, ko pateicu, "un tad uzteikšu šo vietu. Tā no manis prasa pārāk daudz." Es nekad nebiju pateikusi neko patiesāku.

-     Vai jūs strādājāt vēl kaut kur, Penistena kundze? Teiksim, Stovertonā?

-   Ak vai, nē, dārgais. Tas nebūtu to vērts. Mani puikas mani nespiež tik daudz strādāt. Viņi allaž rūpējas par savu mammu.

Viņa pavadīja Bērdenu līdz priekšnamam, kur abi satika vienu no viņas dēliem nākam atpakaļ uz virtuvi ar tukšo šķīvi rokā. Viņš to klusējot nolika uz galda. Lai gan viņš joprojām likās neievērojam māti, kura pakāpās sānis, palaižot dēlu garām, maltīte, kuru viņš bija "ieturējis", bija ietekmējusi viņa noskaņojumu, jo viņš grūtsirdīgi sacīja Bērdenam:

-   Cik nejauks vakars.

Penistena kundze viņam sirsnīgi uzsmaidīja. Viņa pavilka putekļsūcēju nost no ceļa un atvēra parādes durvis lietus gāza kā ar spaiņiem. "Dīvaini," Bērdens nodomāja, "ka tādos vakaros allaž gāž lietus." Iedams pa Glēbroudu ar nokārtu galvu un paceltu apkakli, viņš domāja par neērtībām, kādas radīsies, nopratinot Kirkpatriku jo viņiem nebija nedz līķa, nedz kāda cita slepkavības pierādījuma, vienīgi anonīmā vēstule.

6

Kingsmārkhemā dzīvoja divi Džefriji Smiti, Stovertonā viens un vēl divi Sovingberijā. Vienīgais tumšmatis bija sešas pēdas un divas collas garš; tas, kuram vēl nebija, trīsdesmit pieci gadi, nēsāja gaišu bārdu; nevienam no viņiem nebija melna auto. Iztaujāšana bija neauglīga, tikpat neapmierinoša kā Ruperta Margoļa mājas pārmeklēšana. Māsas rakstītu zīmīti atrast neizdevās, tāpat kā neizdevās atrast neko citu, kas norādītu uz patiesības slēpšanu.

-    Vienīgā norāde ir tās piecsimt mārciņas, Bērdens sacīja.

-    Ļoti jauka summa, ar kuru doties brīvdienās, Veksfords stingri noteica. Un pēc tam, vairs ne tik pārliecināti, piebilda:

-    Vai mēs būtu velti sagādājuši rūpes Margolim, Maik?

-    Grūti pateikt, vai viņš ir norūpējies, vai nav. Es to vīru nesaprotu, ser. Vienbrīd es domāju, ka šis mani nes cauri, otrubrid ka viņš ir gatavais bērns. Es teikšu tas varētu būt tas, ko mēdz saukt par ģēniju.

-    Daži teic, ka no tā līdz vājprātam neesot tālu attālums tikai naža asmens platumā, citi ka tas nozīmē nebeidzamas spējas nopūlēties.

Ja bija kaut kas, ko Bērdens nespēja saprast, tad tās bija spējas nopūlēties.

-    Izskatās, ka šis šļakstītu tās krāsas un netīrumus tā, kā tu vai es varētu uzliet mērci zivij ar čipsiem, viņš sacīja. Šitādas gleznas es nesaprotu. Es teiktu, ka tas ir veids, kā pētīt publiku. Cik jāmaksā, apmeklējot Teita galeriju?

Veksfords ierēcās aiz smiekliem.

-    Nekas, cik man zināms. Tas ir par brīvu.

Viņš savilka ciešāk virvjveidīgo, spīdīgb skrandu, kuru dēvēja par kaklasaiti.

-   Tu man atsauc atmiņā Gēringa teicienu, viņš sacīja. "Kad dzirdu vārdu "kultūra", es sniedzos pēc šaujamā."

Bērdens bija sadusmots. Viņš izgāja gaitenī, lūkodamies pēc kāda, uz ko izgāzt savu slikto garastāvokli. Braients un Geitss, kas runājās ar seržantu, viņu pamanījuši, mēģināja izskatīties ļoti aizņemti.

Marks Dreitons gan tā nerīkojās. Viņš stāvēja kādu gabaliņu atstatus no citiem, galvu nodūris, un šķita dziļi nogrimis domās savā polsterētajā mētelī, ar rokām kabatās. Redzot viņa izspūrušo melno matu cekulu, iekarsušais Bērdens noskaitās vēl vairāk. Viņš piegāja pie Dreitona, bet, iekams viņš bija paguvis bilst kādu vārdu, jaunais vīrietis pēkšņi viņu uzrunāja:

-    Vai es varu ar jums aprunāties, ser?

-    Vienīgais cilvēks, ar kuru jums derētu aprunāties, ir frizieris! Bērdens noskaldīja. Pietiktu ar četriem vārdiem: īsāk mugurpusē un sānos.

Dreitona seja joprojām palika bezkaislīga, noslēpumaina, saprātīga.

-    Labi, kas ir?

65

-     Kāds paziņojums Grovera tirgotavas logā. Es nodomāju, ka tas varētu mūs interesēt.

R. Rciidcla

Viņš izvilka no kabatas kārtīgu, plakanu piezīmju grāmatiņu un, to atvēris, skaļi nolasīja:

"Vakaros izīrē klusu atsevišķu istabu. Lūdz pieteikties studentu vai kādu citu, kam nepieciešama nošķirtība. Smalkjūtība garantēta. Vaicāt Čarterisroudā 82, Stovertonā."

Bērdens sašutumā sarauca degunu.

"Dreitons nav vainīgs pie šāda paziņojuma," viņš pats sev teica, "viņš tikai atradis to."

Nudien, tas bija uzteicami, ka viņš bija to atradis. Kāpēc gan šī sajūta, ka šādas netīras lietas pretīgas izdarības pretīgos nostūros lieliski atbilst tieši viņa ielai?

-    Atkal Grovera tirgotava, ko? noprasīja Veksfords, kad abi viņam to pastāstīja. Tātad tas ir viņu pēdējais triks, ko? Pagājušajā gadā tās bija hm, interesantas grāmatiņas. Šī vieta aizvien vairāk atgādina Čeringkrosroudu.

Viņš klusi nokrekšķinājās, un Bērdens nebūtu izbrīnījies, dzirdēdams Dreitonu atdarinām šo krekšķināšanu līdzīgi atbalsij. Šis puisis patiešām bija lišķis. Taču Dreitona olīvkrāsas seja bija saspringta. Bērdens nodomāja, ka viņš izskatās nokaunējies, lai gan nekādi nevarēja saprast, kas tam par iemeslu.

-    Atcerieties vien to laiku, kad visi skolas puikas dabūja nažus, kuriem asmens izlec no spala automātiski… Mēs bijām pārliecināti, ka tas ir Grovers, kas viņus ar tiem apgādājis bet nekā nevarējām šim piesiet! Un vēl tie žurnāli, kurus viņš pārdod. Kā jums patiktu, ja tādus lasītu jūsu meita?

Veksfords paraustīja plecus.

-   Tie nav domāti meitām, Maik, tie domāti dēliem, un tos nemēdz lasīt. Pirms saukt palīgā tikumības policiju, mēs darītu labāk, ja kaut ko uzsāktu.

Viņa skatiens daudznozīmīgi apstājās pie Dreitona.

-   Kā rādās, tu esi īstais zēns, Mark.

Bērdenu tracināja tas, ka vecākais inspektors uzrunā Dreitonu priekšvārdā, kā viņš bieži vien mēdza darīt.

-   Tu izskaties atbilstoši.

-   Atbilstoši kam, ser?

-   Mēs varētu izmantot tevi kā studentu, kas vēlas pabūt nošķirtībā, vai ne, inspektor Bērden? Joprojām skatīdamies Dreitonā, viņš vēl piebilda:

-    Nevienu citu no mums nevaru iedomāties veikli iezogamies dāmas guļamistabā.

Pirmajā reizē, kad viņi tuvojās durvīm, atbildes nebija. Tā bija stūra māja, ar fasādi pret Carterisroudu un pussabrukušu sētu tajā pusē, kas robežojās ar Spartgrovu. Kamēr Bērdens gaidīja mašīnā, Dreitons aizsoļoja gar šo žogu līdz galam iela beidzās starp dārziņiem. Šeit mūra siena bija pārāk augsta, lai varētu redzēt tai pāri, bet Dreitons atrada tajā vārtiņus tie bija aizslēgti, taču pa šķirbām varēja saskatīt 82. numura dārzu. Uz veļas auklas, kas stiepās no sienas līdz āķim pie mājas loga, karājās mitrs paklājs, no kura uz bruģētā celiņa pilēja ūdens.

Mājai varēja būt septiņdesmit vai astoņdesmit gadu; atšķirībā no nabadzīgajām kaimiņmājām te valdīja pilnīga sakoptība. Pagalms bija izslaucīts, tīrā slota pieslieta pie mājas sienas, pakāpieni nobalsināti. Visi logi bija ciet, tajos redzēja karājamies tīrus, stīvinātus aizkarus. Kamēr Dreitons vēroja logus, vienā iespējams guļamistabas, logā aizkars pēkšņi pavērās, un laukā palūkojās maza, krunkaina sejiņa. Dreitons uzlika vienu kāju uz izvirzīta akmens un parāpās augstāk, līdz galva un pleci pacēlās virs apsūnojušā mūra. Brūnā pērtiķseja joprojām bija tur. Viņu acis Satikās, un tajās otrajās parādījās šausmu izteiksme noteikti neproporcionāla apdraudētībai, kādu varētu izraisīt cilvēks, kurš šķietami vēlējās iekļūt mājā. Seja pēkšņi nozuda, un Dreitons atgriezās pie mašīnas.

-   Tur iekšā kāds ir, viņš sacīja Bērdenam.

-    Man ari tā liekas. Neraugoties uz to, mēs nevaram lauzties iekšā, sarīkojot traci, kas varētu aizbiedēt mūsu intereses objektu, vai ne?

Viņu auto bija viens no tiem divdesmit trīsdesmit auto, kas bija novietoti Spartgrovā. Šajā ielas daļā nebija nedz garāžu, nedz vietas, kur tādas ierīkot.

-    Kāds nāk, Dreitons pēkšņi ierunājās.

Bērdens pacēla acis. Stūra mājas vārtiņus atvēra sieviete, kas stūma iepirkumu somu uz ritentiņiem. Viņas galva bija ievīstīta krāsainā šallē, bet mugurā viņai bija mētelis ar milzīgu, ļoti iespaidīgu zvērādas apkakli. Kad durvis aiz viņas aizvērās, viņš noteica:

-    Es šo sievieti pazīstu. Viņas vārds ir Brānča, Rubija Brānča. Viņa dzīvoja Sovingberijā.

-    Vai viņa ir mūsu kliente?

Veksforda iemīļotie izteicieni Dreitona izpildījumā Bērdenu kaitināja. Tā jau likās nevis nejauša atbalss, bet aprēķināta un nelietīga piemērošanās vecākā inspektora sulīgajam izteiksmes veidam.

-    Mēs viņu pieķērām apzogam veikalu, viņš stīvi sacīja, aptīrām tos, pie kuriem viņa strādāja par mājkalpotāju, un bija vēl citas lietiņas. Šī ir jauna ievirze. Jūs darītu labāk, ja dotos iekšā un darītu, kas darāms.

Sākumā viņa rūpīgi un ļoti uzmanīgi nopētīja nācēju caur durvju stikla paneli, pirms tās atvēra. Tad satraukums izgaisa, un durvis pavērās. Dreitons spēra soli uz pīta kājslauķu.

-   Cik noprotu, jums ir izdodama istaba.

Viņš runāja laipni, un viņa jutās atbruņota. Sieviete pasmaidīja, parādīdama lieliskus mākslīgos zobus, kuri bija nosmērēti ar lūpu krāsu. Šalle un mētelis vēl bija viņai mugurā, un starp apkakles galiem, kuri atgādināja spalvu boa, varēja saskatīt kruzuļotu blūzi, kas sedza skaistas krūtis. Seja bija kā jau pusmūža sievietei nedaudz pāri piecdesmit, kā Dreitons nodomāja un koši izkrāsota, īpaši plakstiņi.

-    Man gadījās izlasīt jūsu sludinājumu Grovera tirgotavas logā, kundze… Hm…?

-    Nekādus uzvārdus, nekādu rakņāšanos otra dzīvē', viņa sacīja. Sauciet mani par Rubiju.

-    Labs ir, Rubija.

Durvis aizvērās, un viņš atradās nelielā, šaurā priekšnamā, kura grīdu klāja lēts, spīdīgi sarkans neilona paklājs. Uz istabas sliekšņa viņš apstājās, lūkodamies apkārt, un viņa sejā droši vien bija parādījies izbrīns, jo sieviete aši sacīja:

-    Neskaties uz šitiem plikajiem dēļiem, cālēn. Man patīk, lai viss būtu tip top, rau, un es izkāru paklāju, lai izvēdinās.

-    Pavasara tīrīšana, ko? Dreitons pavaicāja.

Visas mēbeles bija aizvilktas pie sienas.Tur bija arī trīsdaļīgs skapis, pārsegts ar pārklāju, kura zīmējums droši vien attēloja to, kam tur bija jābūt, bet kā tur vairs nebija zilas zivis, kas peldēja cauri sārtu un sarkanu rožu audzēm. Uz milzīgā televizora stāvēja kaila lēdija no rožaina porcelāna, un viņas uz mūžiem gaisā paceltā labā roka turēja lampu ar plastmasas abažūru. Tapetes bija ar reljefiem zeltījumiem, un vienīgā bilde pie sienas attēloja karali Džordžu Piekto un karalieni Mēriju pilnā parādes, apģērbā.

-    Es teiktu, ka jūs esat visu labi iekārtojusi,' viņš sirsnīgi sacīja.

-    Nevienā viesnīcā nav mājīgāka iekārtojuma. Kad jūs domājat ievākties? Manis dēļ varat nākt jebkuru vakaru.

Viņa nopētīja Dreitonu ar ilgu skatienu pa daļai atturīgu, pa daļai vērtējošu.

-   Vai jums līdzi būs jauna lēdija?

-    Ja jums nav iebildumu. Es domāju, varbūt šovakar. Teiksim, no astoņiem līdz vienpadsmitiem. Vai jūs…?

-     Astoņos es būšu visu pabeigusi, viņa sacīja. Ja jūs būsiet pieklauvējis, varat nevest jauno lēdiju iekšā, līdz es būšu aizgājusi. Dažas ir tādas kaunīgas. Teiksim, piecnieku?

Bērdens bija piekritis nogaidīt desmit minūtes. Diez vai ātrāk visu būtu iespējams nokārtot. Viņš pavērās logā un redzēja inspektoru tuvojamies parādes durvīm. Ari viņa to redzēja un zināja, kas ir nācējs, to norādīja klusā baiļu nopūta.

-     Kas te notiek? viņa ievaicājās, un viņas balss pēkšņi aprāvās šņukstā.

Dreitons pagriezās un bargi uzrunāja sievieti.

-    Esmu policijas virsnieks, un man ir pamats domāt, ka jūs te turat atklāto māju…

Rubija Brānča apsēdās uz sarkanzilā dīvāniņa, saņēma galvu rokās un sāka raudāt.

Dreitons bija domājis, ka viņi vienkārši ņems sievieti līdzi uz Kingsmārkhemu un apcietinās. Taču visi pieņēmumi sabruka nebija nedz liegšanās, nedz pašaizsargāšanās. Viņa esot ielikusi sludinājumu Grovera tirgotavas logā, cerēdama tā tikt pie naudas. Ar slotu un lupatu pelnoties, taču tik tikko var savilkt galus kopā…

Bērdens to visu noklausījās. Viņa acis kavējās pie šalles, kuru Rubija Brānča bija norāvusi no galvas un tagad lietoja acu slaucīšanai, vai varbūt pie sarkanrudajām sprogām, kuras bija atklājušās, noņemot šalli.

-    Pēdējoreiz, kad es jūs redzēju, Rubij, jūs bijāt blondīne, viņš ierunājās.

-    Kopš kura laika man jāprasa jums atļauja, kad iegribas nokrāsot matus?

-    Vai jūs vēl joprojām strādājat pie Hārpera kundzes Voterfordavēnijā?

Viņa šņukstēdama pamāja un pēc tam uzlūkoja policistu.

-    Vai tā ir jūsu darīšana, pie kā es strādāju? Ja nebūtu jūsu, es vēl tagad strādātu supermārketā.

-    Jums vajadzēja par to padomāt, Bērdens sacīja, pirms jūs izšķīrāties aizņemties tos divus dučus ziepju pulvera paciņu. Mājas tīrīšana allaž bijusi jūsu vājība un arī posts. Gluži kā netikums, ko? Redzu, ka tas jūs atkal pārņēmis.

Viņš aplūkoja kailos grīdas dēļus, un viņa skatiens slīdēja no Rubijas kājām ar varikozajām vēnām plānajās, melnajās neilona zeķēs līdz pēkšņu izbaiļu pārņemtajai sejai. Viņš mierīgi sacīja Dreitonam, it kā turpinātu sarunu:

-    Nav daudz strādājošu sieviešu, kurām pietiktu laika izmazgāt lielu paklāju. Ja nu vienīgi pārvilkt tam pāri ar slapju lupatu. Tā dara arī mana sieva. Iesim laukā palūkoties, ko viņa ar to izdarījusi, ko? Rīts ir tik jauks, un man varen ietu pie sirds kāds nieks svaiga gaisa.

Rubija Brānča nāca viņiem līdzi. Viņa klumburoja savās augstpapēžu kurpēs, un Dreitonam likās, ka viņa aiz šausmām kļuvusi mēma. Virtuve bija tīra un sakopta, kāpnes tik tīras, ka Bērdena kurpes, kas nemaz nelikās diez ko sabristas, tomēr atstāja uz tām melnus nospiedumus. No cilvēka, kurš bija rēgojies logā vīra? īrnieka? nebija manāmas nekādas dzīvības zīmes.

Dreitons pabrīnījās, ka veļas aukla ir pietiekami izturīga, lai noturētu paklāja svaru, turklāt vēl ņemot vērā, ka tas bija slapjš un izskatījās tā, it kā būtu mircis vannā. Asais vējš tik tikko spēja to iešūpot. Bērdens ziņkārīgi tuvojās paklājam.

-    Neaiztieciet to, Rubija spalgi iesaucās, jūs to nogāzīsiet!

Bērdens nepievērsa viņai nekādu vērību. Viņš paraustīja paklāju un pēkšņi, kā jau viņa bija baidījusies, aukla pārtrūka. Smagā nasta ar šļakstu nobruka puse uz celiņa, puse zālājā, kamēr no mitrajām, smagajām krokām cēlās spēcīga, dzīvnieciska slapjas vilnas smarža.

-    Paskatieties, ko jūs izdarījāt? Ko jūs gribat atrast, ko nākat te ošņāt? Tagad tas viss man būs jādara par jaunu.

-    Nebūs vis, Bērdens smīnēdams iebilda. Tagad tam pieskarsies tikai eksperti.

-    Lai to izžāvētu? Dreitons iesaucās.

-    Mans Dievs! Rubijas seja bija kļuvusi dzeltenbāla, košsarkanās lūpas tagad izskatījās kā divas brūces. *

-    Es neesmu darījusi neko ļaunu, biju nobijusies. Nodomāju, ka jūs varbūt to gribēsiet piesiet man, ka gribat mani padarīt par…

-    Līdzdalībnieci? Tā ir ideja. Varbūt tiešām.

-Ak, mans Dievs!

Atgriezusies viesistabā, kur valdīja nekārtība, viņa apsēdās. Kādu mirkli valdīja klusums, kas līdzinājās apstulbumam sieviete lauzīja rokas un kodīja lūpas pareizāk sakot, to, kas uz tām vēl bija atlicis no lūpu krāsas. Tad viņa satraukti ierunājās:

-   Tas nav tas, ko jūs domājat. Tās nav asinis. Es pildīju pudelēs aveņu sulu…

-    Aprīlī? Piedodiet man, sacīja Bērdens. Jūs atradāt īsto laiku.

Viņš palūkojās pulkstenī.

-            Šis mums ir tāds pabrīvāks rīts, vai ne, Dreiton? Mēs varam te sēdēt līdz pat lenča laikam to es vam nokārtot. Mēs varam te sēdēt līdz ritritam.

Viņa atkal neko neatbildēja un, kad klusumbrīdis atjaunojās, gaiteni bija dzirdami soļi. Durvis tika uzmanīgi atvērtas, un Dreitons ieraudzīja mazu vīriņu ar plāniem, pelēkiem matiem. Tā bija tā pati seja, kas rēgojās logā. Ar savu atkārto žokli, daudzajām krunkām tumši brūnajā ādā, pietūkušo degunu un muti tā nebija nekāda pievilcīgā. Šausmu pilnā izteiksme sejā bija mainījusies. Acis lūkojās Dreitonā gluži tāpat kā iepriekš, taču baiļu agoniju bija nomainījušas ļauna prieka pilnas šausmas it kā viņš būtu ieraudzījis aitu ar piecām kājām vai lēdiju ar bārdu.

Bērdens piecēlās un, kad jaunpienācējs grasījās laisties lapās, uzlika roku uz durvju roktura.

-     Palūk, vai tikai tas nav Metjūsa kungs? viņš ieteicās. Nevaru teikt, ka nebūtu domājis par ārā nācējiem. Gan jau pa šīm dienām būs ievārīts kaut kas ari jums pa kaulam.

Par Metjūsu nosauktais vīrelis ierunājās vājā, drebošā balstiņā;

-     Sveiki, Bērdena kungs.

Un tālāk turpināja jau automātiski, it kā pa paradumam:

-    Kā klājas? Kāda jauka diena!

Tad vēl piemetināja: Es neko sevišķu nedarīju.

-     Kad es gāju skolā, Bērdens sacīja, man mācīja, ka divi noliegumi veido apgalvojumu. Tātad situācija mums ir skaidra, vai ne? Sēdiet nost un pievienojieties mūsu pulciņam. Nekas cits jau jums neatliek, vai ne tā?

Mankijs Metjūss piesardzīgi manījās gar sienu uz priekšu, visbeidzot apsēzdamies, cik vien iespējams, tālu no Dreitona. Kādu brīdi neviens neko neteica. Metjūss lūkojās te Bērdenā, te Rubijā un pēc tam, it kā negribot, viņa skatiens atgriezās pie Dreitona.

-   Vai tas ir Džefs Smits? viņš beidzot noprasīja.

-    Jūs taču redzat, sacīja Rubija Brānča, viņš nekad nav šos redzējis. Patiesību sakot, es arī neesmu redzējusi to meiteni.

Veksfords saniknots purināja galvu. Viss viņa stāvs bija aiz dusmām drebējis, kad Bērdens viņam visu pastāstīja, bet šobrīd viņa dusmas jau sāka mazināties, atstājot tikai rūgtumu. Kopš otrdienas jau bija pagājušas četras dienas četras vilšanās dienas. Pusducis viru tērēja laiku, grābstīdamies pa tumsu un, iespējams, uzdodami neīstos jautājumus neīstajiem cilvēkiem. Un viss tāpēc, ka stulbs sievišķis bija baidījies doties uz policiju, lai tā neizjauktu iecerēto reketu, kas solīja peļņu. Tagad sievišķis sēdēja viņa kabinetā, šņaukādamies mutautā kokvilnas auduma strēmelē, notrieptā ar krāšļiem, ko asaras skaloja nost.

-    Šis Džefs Smits, Veksfords pavaicāja, kad jūs pirmoreiz viņu redzējāt?

Rubija savīkstīja mutautu bumbiņā, un smagi nopūtās.

-     Pagājšsestdien, trešajā datumā. Bija pagājusi tikai viena diena, kopš ievietoju sludinājumu. Tas bija no rīta, ap divpadsmitiem. Pie durvīm piedauzīja, un tur stāvēja tas jauneklis, kas gribēja istabu uz otrdienas nakti. Viņš bija tāds tumsnējs un glīts un smuki runāja. Kā es būtu varējusi zināt, ka tas ir slepkavnieks?

Viņa atslīga Veksforda dzeltenajā krēslā un pārlika kāju pār kāju.

-    "Mans vārds ir Džefs Smits," šis sacīja. Kā rādās, viņš ar to lepojās. Es netiku viņam vārdu prasījusi. Jā, un viņš teica no astoņiem līdz vienpadsmitiem, bet es atbildēju, ka tas viņam maksās piecas mārciņas. Viņš neko neiebilda, tāpēc es izvadīju viņu pa durvīm, un šis iekāpa melnā autiņā.

Otrdien viņš ieradās, kā teicis tieši astoņos. Bet šajā reizē es neredzēju nekādu autiņu un neredzēju ari meiteni. Viņš iedeva man piecnieku un teica, ka iešot prom vienpadsmitos un kad es atnācu, viņš bija projām. Istabu es biju lieliski uzposusi, te bija labāk nekā viesnīcā…

-   Šaubos, vai tiesa to uzlūkos par vainu mīkstinošu apstākli, Veksfords auksti iebilda.

Dzirdot mājienu par sodu, kādu viņai spriedīs sabiedrība, Rubija atkal gari nošņaukājās.

-    Tātad, viņa norīstījās, viņi tur bija visu sajaukuši, pārbīdījuši mēbeles, un es, protams, sākit ievest kārtību…

-    Kāpēc jūs man visu to stāstāt? Es esmu detektīvs, nevis mājsaimnieču eksaminētājs.

-     Man esot jums viss jāizstāsta, vai tā nav? Tad man jāizstāsta viss, kā bija.

-    Stāstiet, ko jūs atradāt.

-    Asinis, sacīja Rubija. Es pārbīdīju atpakaļ dīvānu, un tur tas bija liels un pamatīgs traips. Es zinu, man vajadzēja nākt pie jums, Veksforda kungs, bet es kritu panikā, biju galīgi pārbijusies. Jūs taču to visu piesietu man. Nodomāju, ka mani saņemtu ciet par līdzdalību vai kā nu to sauc. Turklāt vajadzēja rēķināties ari ar to Džefu Smitu. Skan jau labi, kad jūs sakāt, ka būtu mani apsargājuši. Taču gan jūs, gan es mēs labi zinām, kā tas īstenībā ir. Jūs taču man nepietiktu miesassargu, lai sargā dienu un nakti. Biju stīva aiz bailēm, viņa piemetināja, īgni iešņukstēdamās, un, atklāti sakot, esmu joprojām.

-    Un kurā brīdi šai lietā iesaistījās Metjūss?

-    Varēju paļauties tikai uz sevi. Visu laiku gāju pie loga lūkoties, vai neliela auguma tumšs zellis neuzmana māju. "Viņš nogalinājis meiteni," es domāju, "nebūs brīnums, ja viņš, daudz nedomādams, piebeigs arī mani." Džordžs un es mēs vienmēr bijām'labi draugi.

Kādu brīdi Veksfords netika gudrs, par kādu Džordžu viņu runā. Pēc tam viņš atcerējās, ka tas ir Mankija reti lietotais kristītais vārds.

-     Dzirdēju, ka viņš iznācis ārā, un uzmeklēju viņu "Raibajā Ponijā".

Uzlikusi elkoņus uz Veksforda galda, viņa nolūkojās policistā ar ilgu, lūdzošu skatienu.

-    Šādos gadījumos sievietei ir nepieciešams vīrieša atbalsts. Es cerēju, ka viņš mani pasargās.

-     Viņa gribēja kādu, kās varētu viņu aizstāvēt, sacīja Mankijs Metjūss. Vai drīkstu paņemt vēl vienu cigareti? Man nebija, kur iet, jo mana sieva negrib mani mājās redzēt. Saprotiet, mister Bērden, es nebūtu gājis pie Rubes, ja vien būtu zinājis, kas mani tur sagaida.

Viņš uzsita ar dūri pa savām plānajām, iekritušajām krūtīm.

-   Es neesmu nekāds miesassargs. Vai varētu piesmēķēt?

Bez kāda kauna, zūdot bažām līdzības dēļ starp

Dreitonu un šo Džefu Smitu, viņš mundri apsēdās krēslā un sāka sparīgi valodot.

Bērdens uzrāva sērkociņu, lai aizdegtu ceturto cigareti, kuru viņš smēķēja kopš ierašanās brīža, un piebīdīja viņam tuvāk pelnu trauku.

-     Uz paklāja tiešām bija asinis, Mankijs sacīja. Cigarete bija pielipusi viņam pie apakšlūpas, un dūmi lika viņam valbīt acis uz augšu.

-     Sākumā es viņai neticēju. Jūs taču zināt, kādas ir sievietes.

-     Cik daudz bija asiņu? Bērdens noprasīja ar sakniebtām lūpām, it kā jebkurš mēģinājums nopratināt šo vīru viņam liktos aizvainojošs.

-    Diezgan daudz. Šķebinoši. It kā būtu spēlējuši aklās vistiņas ar nažiem rokās.

Viņš nodrebinājās, tajā pašā laikā turpinādams pļāpāt. "Cigarete nokrita. Sagrābstījis to, lai gan tikai pēc tam, kad tā jau bija notraipījusi paklāju, Metjūss sacīja:

-    Rubc bija gluži stīva aiz pārbīļa, ka šis Smits varētu atgriezties, un gribēja nākt pie jums.

"Nekas labs nav sagaidāms," sacīju es, "pēc tik ilga laika tam nav jēgas." Viņa nav no tām, kas nonicina likumus, ja runa ir par īstu noziegumu, un es nodomāju, ka labāk būs, ja došu jums kādu mājienu par to, ka viens ir ticis noslaktēts.' Tāpēc uzrakstīju jums. Rube bija kaut kur sadabūjusi papīru. Viņa allaž sadabū jaukas lietiņas.

Viņš veltīja Bērdenam glaimīgu smaidiņu, kas pretīgi izšķobīja viņa seju.

-    Es zināju vajag tikai mājienu, lai jūs viņam uzliktu ķepu. Katram, kas meklē vainas mūsu vietējai policijai, es, Veksforda kungs un Bērdena kungs, allaž saku, ka tajā strādā ļoti izglītoti, kārtīgi cilvēki. Viņi, ja šajā pasaulē valdītu taisnība, noderētu arī Londonā, Skotlendjardā.

-    Ja šajā pasaulē valdītu taisnība, Bērdens dusmīgi sacīja, jūs dabūtu sēdēt vēl daudz ilgāk, nekā jebkad esat sēdējis.

Mankijs vēroja Bērdena zaļo stikla figūriņu, it kā gribētu to identificēt ar kādu, ko pazina cilvēku vai dzīvnieku pasaulē.

-     Tā nevajag, viņš sacīja, es neko neesmu izdarījis. Jūs taču redzat, kā es centos jums palīdzēt. Es to Džefu Smitu neesmu ne acīs redzējis, bet, ja viņš vēl parādītos, vazādamies tur apkārt es būtu tikpat satraucies kā Rube.

Viņš dziļi, teatrāli nopūtās.

-    Es tiešām uzupurējos, palīdzot jums izmeklēšanā, un kas man nO tā tiek?

Jautājums bija retorisks, bet Bērdens skarbi attrauca:

-     Vispirms jau jauka un ērta mājiņa, kur izvērsties. Varbūt jūs lūkojāt to Smitu šantažēt un tiešām uzupurējāties tad, kad tas neizdevās.

-     Netīri meli, Mankijs kaismi liedzās. Es jau jums teicu, ka nekad neesmu viņu redzējis. Jau nodomāju, ka tas jūsu jaunais kolēģis ir viņš. Dievs zina, domāju, ka varu atpazīt pogaino no jūdzes attāluma, taču tie mūsdienu policisti tik dīvaini ģērbjas. Rube un es, mēs bijām stīvi aiz bailēm un te nu viņš parādījās, pārkāris garo degunu pāri žoga malai. Es jums teikšu, es jau domāju, ka ar mani ir cauri. Šantažēt viņu! Smiekli nāk! Kā es varētu viņu šantažēt, ja līdz tai trešdienai nebiju spēris kāju Rubes mājā.

Vairāk nekā jebkad līdzinādamies mērkaķim, viņš blenza Bērdenā, acis izbolījis.

-    Es paņemšu vēl vienu cigareti, viņš aizvainoti sacīja.

-    Kad jus uzrakstījāt vēstuli?

-    Ceturtdienas ritā, kad Rube bija prom darbā.

-   Tātad tas bija tikai jūsu darbs?

-    Jā, nostrādāju pats savām rokām. Es netiku uzgrūdis šo darbiņu kādam citam, ja jūs to domājat. Tādas lietas es atstāju jūsu ziņā.

Sašutums lika viņam mocīties klepus lēkmē, aizklājot muti ar pamatīgi notrieptiem un nodzeltējušiem pirkstiem tabakas krāsā.

-    Man šķiet, ka jums ir narkotikas plaušās, Bērdens ar nepatiku sacīja. Ko jūs darāt, kad esat hm aiz restēm? Sākat vaidēt kā kokaīniķis rehabilitācijas centrā?

-    Tie ir nervi, sacīja Mankijs, esmu kā nervu kamols, kopš ieraudzīju tās asinis.

-    Kā jūs zinājāt, ko rakstīt vēstulē?

-            Ja gribat noķert mani slazdā, nicīgi teica Mankijs, — jums jārikojas vēl daudz viltīgāk. Rube pateica, protams. Šis bijis jūsu vecumā. Jauns, tumsnējs, ar melnu auto tā viņa teica. Vārdā Džefs Smits. Ienāca ap astoņiem un aizgāja vienpadsmitos.

Viņa izsmēķis bija pamests uz stikla skulptūras pamatnes. Uz īsu bridi pietrūkstot pierastajai cigaretei, Mankija seja inspektoram atgādināja īsredzīga cilvēka izteiksmi bez acenēm. Tā nez kāpēc likās nedabiska un kaila.

-     Kārtībā, viņš sacīja. Jūs zināt to visu par viņu tāpēc, ka Rubija jums pateica, bet jūs nekad neesat viņu redzējis un neesat redzējis arī meiteni.

Pie pēdējiem vārdiem Mankija aizvainojuma pilnais skatiens sāka šaudīties. Bērdens nebija pārliecināts, vai tas bija no bažām, vai no kārtējā stimulatora trūkuma. Viņš paķēra cigarešu paciņu un ielika to atvilktnē.

-    Kā jūs zinājāt, ka viņas vārds bija Anna? viņš noprasīja.

7

-    Kā jūs zinājāt, ka viņas vārds bija Anna? Veksfords vaicāja.

Skatiens, kādu Rubija Brānča viņam uzmeta, bija neizpratnes pilns. Nelikās, ka viņa tīši negribētu atbildēt uz policista jautājumu; viņa šķita pilnīgi apstulbusi. Ar Džefu Smitu un viņa aprakstu viss bija kārtībā tur bija cieta zeme zem kājām. Tagad viņu bija iegrūduši neapgūtos un aiz kāda viņai vien zināma iemesla bīstamos ūdeņos. Viņa novērsa acis un sāka pētīt savu kāju ar paplašinātajām vēnām it kā zeķei būtu noiris valdziņš.

-   Jūs varbūt nekad neesat redzējusi šo vēstuli, ko, Rubij?

Viņš gaidīja. Klusums bija visnepatīkamākā būšana,

kas baidīja visus policistus. Runāšana nav no svara, cik viltīgi vai izveicīgi virzīta, tik un tā kaut ko nodod.

-     Džefs Smits netika jums teicis meitenes vārdu. Kā jūs to uzzinājāt? Kā Metjūss uzzināja?

-    Es nezinu, ko jūs gribat! Rubija sāka kliegt.

Viņa satvēra savu rokassomiņu un atrāvās nost, viņas lūpas drebēja.

-    Visa tā jūsu dzēlīgā muldēšana pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Es jums pateicu visu, ko zināju, un tagad mani moka šausmīgas galvassāpes.

Veksfords pameta viņu un devās uzmeklēt Bērdenu.

-    Es vēl neko neesmu sācis saprast, viņš sacīja. Kāpēc Džefs Smits pateica viņai savu vārdu? Viņa nemaz negribēja to zināt. "Nekādus vārdus, nekādu rakņāšanos," tā viņa pateica Dreitonam.

-   Tas, protams, ir izdomāts vārds.

-    Jā, es arī tā domāju. Viņš ir kā ekshibicionists, kas lieto segvārdu arī tad, ja tas nevienu neinteresē.

-    Viņš ne tikai nevaicāts pateicis savu, bet ari draudzenes vārdu.

-    Nē, Maik, Veksfords nopietni iebilda. Tam gan es neticu. "Mani sauc Džefs Smits un es ņemšu līdzi Annu." Vai tu vari to iedomāties? Es nevaru. Turklāt es to pārrunāju ar Rubiju atkal un atkal. Esmu gatavs derēt uz visu manu gada algu. Viņš nekad netika minējis meitenes vārdu, un pirmā reize, kad viņa to dzirdēja, bija te, pie mums.

-   Taču Mankijs to zināja, Bērdens sacīja.

-    Un Mankijs pat nebija tur klāt. Es nedomāju, ka Rubija melotu. Viņa ir pārbiedēta līdz nāvei, par vēlu iedomājās to, ka ir atkarīga no mums. Maik, vai Anna Margole dotos uz tādu vietu kā šī? Jūs taču lasījāt, kas avīzē rakstīts: "Bijusī manekene un Čelsijas pleigerla!" Kāpēc viņa nevarēja vest draugu ūz savām mājām?

-            Viņai patika ložņāt pa visādiem nostūriem, Bērdens

sacīja, Margolis man pats tā teica. Tā sauktais Smits pasūtīja istabu sestdien. Anita zināja, ka Margolis otrdienas vakarā var nebūt mājās, taču, iespējams, iedomājās, ka viņš varētu agri pārnākt. Viņš un arī viņa nezināja, ka galerijas īpašnieks ielūgs viņu pusdienās.

-    Jā, tas saskan. Vai Rubijas māju jau sākuši pārmeklēt?

-    Patlaban ņem to priekšā. Paklājs ir lejā, laboratorijā. Martins atradis kaimiņieni, kas kaut ko redzējusi. Večiņu, kuru sauc Kolinsa. Viņa jaū mūs gaida.

Viņa bija gandrīz tikpat liela auguma kā Veksfords, drukna veča ar stūrainu žokli. Pirms viņu nopratināt, nācās noklausīties garu uzskaitījumu par viņas ciešanām, kādas nācies piedzīvot, dzīvojot tieši blakus Rubijai Brānčai. Rets vakars paejot tā, lai viņai nenāktos klauvēt pie kopējās sienas starp mājām. Rubija visu dienu strādājot un pēc sešiem uzsākot lielo tīrīšanu. Televizors tiekot ieslēgts visā skaļumā, vienlaikus ar putekļu sūcēju. Mankiju viņa pazīstot. Viņš esot te dzīvojis kopš Rubijas ierašanās divus gadus un vēl sešus mēnešus, pirms iesēšanās cietumā. Tas esot pretīgi, tāds skandāls. Tiklīdz viņa redzējusi šo nākam mājās kopā ar Rubiju tas bijis trešdienas rītā, viņa nopratusi, ka gaidāmas nepatikšanas. Kaimiņienei esot precēta krustmeita ar vīru, no Pomfretas ja viņi vispār ir precējušies; tie ierodoties pāris reizes nedēļā un tad dzerot un zviedzot sazin līdz cikiem.

-    Nodomāju, ka tie ir viņi, ko otrdien redzēju dodamies projām, viņa teica. Streipuļoja pa taciņu, viens otru balstīdami. Tas bija vienīgais veids, kā šie spēja pārvietoties…

-    Divi? noprasīja Veksfords, paceļot balsi. Vai jūs redzējāt divus?

Kolinsa kundze izteiksmīgi pamāja.

-    Jā, tur bija divi gabali. Man gan jāteic, ka es ilgi neskatījos. Tas bija pārāk šķebinoši.

-   Vai jūs redzējāt viņus ierodamies?

-   Līdz deviņiem es biju virtuvē. Iznācu priekšistabā un nodomāju: "Paldies Dievam, viņas nav." Līdz pusdesmitiem valdīja nāves klusums. Es zinu, ka nekļūdos jo ielūkojos pulkstenī. Bez divdesmit piecām minūtēm desmitos bija televīzijas raidījums, ko es gribēju noskatīties. Es jau devos ieslēgt televizoru, bet tad pie kaimiņu durvīm sākās pamatīgs jandāliņš. "Te nu bija," es nodomāju, "ja kņada turpināsies, nāksies klaudzināt pie sienas."

-   Tālāk, Veksfords sacīja.

-    "Jādodas turp," es pati sev teicu, "iešu iekšā un izrunāšos ar viņu." Bet jūs taču zināt, kā tas ir, nevienam nepatīk sanīsties ar kaimiņiem. Turklāt viņi tur bija trīs, un es vairs neesmu tik jauna. Šā vai tā, es jau biju tik tālu, ka uzvilku mēteli un stāvēju pie ārdurvīm, kādu brīdi šaubīdamās, kad ieraudzīju tos divus nākam pa taciņu.

-Vai jūs varējāt viņus labi saskatīt?

-    Diez ko labi ne, sacīja Kolinsa kundze. Tas bija caur actiņu durvīs, vai zināt. Abi bija lietusmēteļos, meitenei vēl šalle ap galvu. Viņai ir tumši mati to es labi saskatīju. Netiku redzējusi viņu sejas, tik vien, ka šie abi bija galīgi pilnā. Man jau likās, ka meitene pakritīs ar seju dubļos. Viņa arī nokrita, kad viņš atvēra auto durtiņas pāri priekšējam sēdeklim.

Viņa pārmetoši pašūpoja galvu, viņas sejas izteiksme likās gan paštaisna, gan pašapmierināta.

-    Es pagaidīju piecas minūtes, kamēr viņi bija projām, pēc tam devos uz kaimiņmāju, bet neviens neatsaucās, un es redžēju viņu pārnākam ap vienpadsmitiem. Kas tad lēcies? Pārdomāju to lietu. Tā nebija precētā krustmeita no

Pomfretas. Tai nekad nav bijis auto. Viņai nauda nekad tik ilgi neturas kabatā, lai varētu tādu nopirkt.

-    Vai tas auto, kurā jūs viņus redzējāt iekāpjam, bija melns, Kolinsa kundze?

-    Melns? Tas atradās zem ielas luktura, jūs taču zināt, kādi tie ir padara visas krāsas vienādas.

Viņa bridi paklusēja, rakņādamās atmiņā.

-    Es gan teiktu, ka tas drīzāk bija zaļš, viņa sacīja.

Linda Grovera nosarka, kad Dreitons ieteica viņai labāk izņemt sludinājumu no skatloga. Asinis saplūda viņas madonnas sejā viņš saprata, ka paskaidrojums bijis pārlieku rupjš.

-    Vai jūs nesapratāt, ko tas nozīmē? viņš stingri noprasīja, es domāju, viena skatiena uz to veco padauzu pietiek, lai noprastu, ka viņa nav nekāda likumīgā namīpašniece.

Viņi veikalā bija vieni paši. Viņa stāvēja pie letes, viņas acis urbās viņam sejā, kamēr pirksti plucināja kāda žurnāla atlocījušos stūri.

-    Es nezināju, ka jūs esat policists, viņa sacīja balsī, kas pēkšņi izklausījās mazliet aizsmakusi.

-   Tagad jūs zināt.

Pa ceļam no Rubijas Brānčas mājas viņš bija iegriezies bibliotēkā šajā reizē nevis pārlūkot kriminālliteratūras plauktus, bet gan ieskatīties lielajās, krāsainajās grāmatās ar vecmeistaru gleznu reprodukcijām. Te, starp Manteņu, Botičelli un Fra Andželiko, viņš bija ieraudzījis viņas seju oreolu vainagotu un vēroja to ar tādu kā apbrīnu, līdz dusmas ņēma virsroku un viņš aizcirta grāmatu tik sparigi, ka bibliotekāre viņu pārmetoši uzlūkoja.

-    Vai jūs tikai tāpēc atnācāt?

Pirmais izbīlis bija pāri, un, kad viņš apstiprinoši pamāja, viņas balss kļuva agresīvāka.

-    Un viss šis tracis tikai veca sludinājuma dēļ?

Paraustīdama plecus, viņa devās policistam garām -

ārā no veikala, turēdama ķermeni tik taisni, it kā nestu uz galvas kādu smagumu. Viņš nolūkojās, kā viņa nāca atpakaļ viņu valdzināja tīrās, skaidrās sejas, roku, augšstilbu līnijas un ašās, graciozās kustības, plēšot sīkos gabaliņos Rubijas sludinājumu.

-    Nākamreiz esiet uzmanīgāki, viņš sacīja. Mēs paturēsim jūs acīs.

Viņš redzēja, ka ir meiteni nokaitinājis, jo viņas sejā krāsas bija nobālušas. It kā vaigos būtu iešļācies bālums. Viņai ap kaklu bija smalka sudraba ķēdīte. Vēl skolnieks būdams, Dreitons bija lasījis Dziesmu dziesmu, cerēdams atrast tajā kaut ko nepiedienīgu. Atmiņā atausa kāds teikums. Toreiz viņš nezināja, ko tas nozīmē, tagad zināja, ko tas nozīmē viņam. "Tu esi paņēmusi manu sirdi ar vienas savas acs skatu, ar vienu sava kakla viju!"

-    Uzmanīsiet mūs?

-   Šim veikalam ir diezgan nelāga reputācija.

Viņš nebija gribējis sodīties par veikala reputāciju, bet gan palikt šeit cik vien iespējams, ilgāk.

-    Ja es būtu jūsu tēva vietā un man piederētu tāds mazs, jauks privātveikaliņš, es ar tādām lietām nenodarbotos.

Viņa pārķēra policista skatienu, kas kavējās pie žurnāliem.

-    Tādām kā šīs, viņa sacīja. Meitenes acis atgriezās pie viņa sejas. Viņam likās, ka meitene samierinājusies ar faktu, ka viņš ir policists, un tagad meklē viņā kādu īpašu pazīmi, kas to apliecinātu.

-    Ja jūs beidzāt sprediķi, man laiks pasniegt tēvam tēju, un tūlīt pēc tam es dodos uz kino. Pēdējais seanss ir pusastoņos.

-    Negribat likt gaidīt tam kāviņusauc, Dreitons pavīpsnāja. Viņš pamanīja, ka skāris vārīgu vietu.

-    Viņu sauca Rejs, ja nu jums tas jāzina, viņš pie mums dzīvoja, viņa teica. Tagad viņš ir projām. Ak, liecieties mierā! Jums nevajadzētu uz mani tā skatīties. Es zinu, ka jūs mūs redzējāt kopā. Un kas tad ir? Tas taču nav noziegums, vai ne? Vai jūs ne mirkli nepārstājat būt policists?

-    Vai kāds te kaut ko teica par noziegumu? Man pietiek noziegumu pa dienu, vakarus nepieskaitot.

Viņš tuvojās durvīm un palūkojās atpakaļ, uz meiteni. Pelēkās acis bija lielas un spožas, tās allaž izskatījās pilnas neizraudātu asaru.

-    Varbūt es vēlējos būt viņa ādā, viņš noteica.

Meitene paspēra soli uz viņa pusi.

-   Jūs mānāties.

-   Tātad vīrieši jūs parasti šitā māna, ko?

Viņas pirksti cēlā's augšup pie sejas, kurā rotājās tikko manāms, nedrošs smaids, un viņa pielika pirkstus ar apkošļātajiem nagiem pie lūpām.

-   Ko jūs ar to gribējāt sacīt?

Tagad viņa izskatījās nobijusies. Viņš nodomāja, ka varbūt kļūdījies varbūt viņa īstenībā ir nepieredzējusi un nevainīga kā temperā gleznpta madonna. Maiguma viņā nebija. Un viņš neprata būt ne laipns, ne mīļš.

-   Ja es mānos, viņš sacīja, tad negaidīšu pusastoņos pie kino ieejas.

Pēc tam viņš pagrūda durvis un zvaniņš skaļi notinkšķēja pa visu veco, saplakušo māju.

-   Tici vai ne, sacīja Veksfords, Mankijs negrib iet mājās. Viņam bija jauks, ērts guļamais pie Rubijas, un Dievs vien zina, kādas maltītes par baltu velti, bet viņš labāk ir ar mieru pavadīt nedēļas nogali, kā viņš saka, "šajā mūsdienīgajā tuptūzī". Viņš top stīvs no bailēm, padzirdēdams, ka vajadzēs stāties aci pret aci ar Rubiju. Un tomēr man nav ne mazākās jēgas, par ko viņu varētu apsūdzēt.

-    Te ir kas cits, Bērdens noburkšķēja. Mūsu klientiem patīk laipnība. Varbūt mēs varam iekļūt viesnīcu rādītājā kā trlszvaigžņu viesnīca, īpaši piemērota tiem, kam ir iepriekšēja pieredze ar tiesu lietām. Vai no laboratorijas vēl nav nekā?

-     Nē, un es varu zvērēt, ka nebūs ari. Mums ir tikai Rubijas un Mankija liecības, ka tās vispār bijušas asinis. Jūs taču redzējāt, ko viņa izdarījusi ar paklāju. Uzkopšana ir jauks amats, un te Rubija ir augstumos. Ja es būtu Hārpera kundze, man nebūtu žēl dažu lapiņu ar rokām gatavota papīra, ja mana māja tiktu tā iztīrīta. Viņa būs situsies nost, lai tikai to paklāju izmazgātu. Laboratorijā teica, ka viņa esot lietojusi visus iespējamos līdzekļus, pat kaustisko sodu. Varam būt pārliecināti, viņi prot atšķirt ķīmiju no traipu tīrīšanas līdzekļiem. Trakākais ir tas, ka viņi nedabū rokā asinis vismaz lai noteiktu, kas tā par grupu.

-   Taču viņi joprojām pie tā strādā?

-    Tur pietiek darba vairākām dienām. Viņi savākuši blāķiem duļķu no kanalizācijas caurulēm. Jutīšos ļoti pārsteigts, ja viņi ko atradīs. Varu derēt, ka mūsu pārītis nekad neiegāja nekur citur, kā vien šajā istabā, kur viņi noteikti atstāja savus pirkstu nospiedumus starp simtiem citu…

-     … kurus būs cītīgi noslaucījusi Apkopēju karaliene, Bērdens pabeidza teikumu viņa vietā. Meitene varētu būt dzīva, ser.

-            Tas, ka viņi aizbrauca kopā un vīrietis viņu no turienes izvilka, varētu norādīt uz nožēlu par pastrādāto, ko? Es pārmeklēju visas slimnīcas un palīdzības punktus, Maik. Tur nav ne ziņas, ne miņas no kāda ar durtiem ievainojumiem. Un tiem jābūt durtiem, jo, zaudējot tik daudz asiņu no pārsistas galvas, upuris nemūžam nespētu pats piecelties un aiziet līdz auto. Galu galā ja viņa ir dzīva, kur tad viņa ir? Varbūt mums ir darīšana tikai ar personas aizskaršanu vai ievainošanu, bet, lai tas būtu, kas būdams, mums jātiek skaidrībā.

Kad viņi atgriezās pie Mankija Metjūsa, viņš abus apveltīja ar viltīgu skatienu.

-   Man beigušās cigaretes.

-    Jādomā, ka detektīvkonstebls Braients jums kaut ko nopirks, ja jūs viņu labi palūgsiet. Vai vēlaties ko vieglāku?

-    Jūs jokojat, sacīja Mankijs, iebāzdams netīro ķepu žaketes kabatā. Četrdesmit "Bensona un Hedža" cigaretes ar speciālo filtru, viņš svarīgi noteica un izvilka mārciņas zīmi no vesela saburnītu banknošu žūkšņa. Labāk sešdesmit.

-   Līdz brokastīm pietiks, sacīja Veksfords. Esat pamatīgi aizrāvies ar pīpēšanu, vai ne? Nevaru atturēties no domas, ka varbūt jūs te izkūpināt dūmos Džefa Smita samaksu par klusēšanu.

Glaudīdams zodu, galvu uz vienu pusi piešķiebis, viņš domīgi lūkojās šajā pērtiķsejā.

-    Kā jūs zinājāt, ka viņas vārds bija Anna? viņš noprasīja gandrīz bezrūpīgi un ar maldinošu rāmumu.

-    Ak, jūs atkal sākat no sākuma, Mankijs īgni noteica. Jūs nekad neklausāties, ko jums saka.

Kad viņi iznāca no kino, smidzināja sīks lietutiņš tikai nedaudz stiprāks par vēsu miglu. Lampas nespodri mirguļoja oranžos, zeltainos un pērļainos toņos. Kinoteātra gaismas uzraksts, saskatāms no autostāvvietas, peldēja miglā, reklāmas zīmējumi atgādināja zemūdens radījumus, kuri iznirst virspusē, laizdami burbuļus un šļakstinādamies. Dreitons saņēma meitenes roku, lai pārvestu viņu pāri ielai un nelaida to vairs vaļā ari tad, kad viņi tika līdz ietvei. Šī pirmā saskare ar viņas ķermeni lika viņam nodrebēt un darīja muti sausu. Viņš sajuta meitenes ādas siltumu zem paduses.

-    Vai filma tev patika? viņš pavaicāja.

-   Tā nekas. Man nepatīk zemteksti, es pusi no tiem nesaprotu. Visa tā būšana par sievišķi, kas kļūst par policista mīļāko, lai viņš nedarītu zināmu, ka viņa zog pulksteņus…

-    Jādomā, ka tā gadās. Ko mēs varam zināt ārzemēs notiek viss kas.

Viņš nebija sašutis par seksu filmā un tagad viņa runāja par tās seksīgāko daļu. Tādas runas no meiteņu puses bieži norādīja uz nolūku šo iespēju īstenot. Paldies Dievam, vairs nebija nedēļas sākums, kad rādīja to gabalu par krievu karakuģi.

-    Vai tev padomā nospert kādu pulksteni? viņš jautāja.

Viņa tumši nosarka lampas gaismā.

-   Atceries, ko teica tas filmas personāžs, vai ari tas bija teikts zemtekstā: "Jūs zināt man cenu, Doloresa."

Viņa pasmaidīja, nepaverot lūpas, un pēc tam noteica:

-   Jūs esat briesmīgs.

-    Ne jau es to scenāriju es nerakstīju.

Viņai kājās bija augstpapēžu kurpes, tagad meitene bija turpat vai Dreitona augumā. Smarža, kuru viņa lietoja, neatbilda viņas vecumam, un tai nebija nekā kopīga ar ziedu aromātu. Dreitons lauzīja galvu, vai viņas vārdi ko nozīmētu un vai šādu smaržu viņa būtu lietojusi viņam par prieku. Grūti noteikt, cik smalkas aprēķinātājas tās meitenes bija. Vai tas būtu aicinājums, vai varbūt smarža un blāvais sudraba apsarmojums uz plakstiņiem bija uniforma, kaujas ietērps kā visam lielajam sieviešu karapūlim, kurš lasīja tos žurnālus, kurus viņa pārdeva?

-    Vēl ir agrs, viņš sacīja, tikai ceturksnis uz vienpadsmitiem. Vai gribi iet pastaigāt gar upi?

Tas bija šeit, zem kokiem, kur viņš tika meiteni redzējis pirmdien. Koki nolīka, lāses no tiem pilēja ūdenī,' taču grantētais celiņš zem tiem bija labi apžuvis, šur tin tur zemo zaru aizsegā slēpās koka soli.

-   Es nevaru. Nedrīkstu pārrasties mājās vēlu.

-   Tad kādu citu vakaru.

-    Ir auksti, viņa sacīja. Visu laiku līst. Katru vakaru uz kino nevar iet.

-    Kur tu gāji ar viņu?

Viņa pieliecās, lai sakārtotu zeķi. Iekāpjot peļķēs, dubļi bija atstājuši uz zeķēm tumšpelēkus traipus. Kad viņa tā ar pirkstiem saraustīja zeķes, pavelkot tās uz augšu, lieli izskatījās vēl daudz pavedinošāki nekā visas pasaules smaržas.

-   Viņš nomāja auto.

-    Es arī noīrēšu, sacīja Dreitons.

Viņi bija tikuši līdz veikala durvīm. Sāniela starp Grovera veikalu un puķu tirgotavu bija mūru ieskauta un beidzās pie garāžām. Bruģis bija brūns un mitrs kā akmens grīda alā pēc tam, kad to nomazgājis paisums. Viņa palūkojās augšup uz savas mājas augsto žogu un aklajiem, tumšajiem logiem.

-   Tev jau tūlīt nav jāiet iekšā, viņš sacīja. Iesim tur apakšā, lai lietus nelīst virsū.

Taču te nebija drošāka patvēruma kā atklātajā ielā, vienīgi tumšāks. Pie viņu kājām burbulēdama tecēja sīka straumīte. Viņš saņēma meitenes roku.

-   Es rit noīrēšu auto.

-   Labs ir.

-    Kas noticis? viņš runāja skarbi, aizkaitināti vēlēdamies vērot viņas seju miera stāvokli, nevis acīm satraukti šaudoties te uz vienu ieliņas galu, te otru un augšup pa lietus mazgāto mūri. Viņam patiktu saskatīt iekāri vai vismaz vēlību. Kā likās, viņa baidījās, ka abus neierauga un Dreitons iedomājās par izkāmējušo māti ar mazajām, spožajām ačelēm un noslēpumaino tēvu, kas gulēja slims aiz šī ķieģeļu bastiona.

-   Tu taču nebaidies no vecākiem, ko?

-    Nē, no tevis. No tā, kā tu manī skaties.

Viņš bija gandrīz vai apvainojies. Tas, kā viņš lūkojās meitenē, bija labi aprēķināts un iestudēts ilgs, salts un neatlaidīgs skatiens, kādu daudzas meitenes bija atradušas esam aizraujošu. Visspēcīgākā iekāre, kādu viņš jelkad bija izjutis, darīja to vēl neatlaidīgāku, un sagudrotais manieriskums kļuva par realitāti. Viņas neatsaucība gandrīz vai lika šai realitātei gaist viņš jau gribēja pagriezties un doties projām viens pats lietainajā naktī, taču divas mazas rokas pieskārās viņa mētelim un pēc tam slīdēja augšup līdz pleciem.

-   Tu mani baidi, viņa sacīja, bet tas taču ir tas, ko tu vēlies, vai ne?

-    Tu zini, ko es gribu, viņš sacīja un uzspieda muti uz viņas mutes, neļaujot meitenes stāvam pieskarties pie aukstās, slapjās sienas. Vispirms viņa bija slābana un padevīga. Pēc tam viņa to apskāva dedzīgā aizrautībā, lūpas zem viņa lūpām sakustējās un viņš sajuta triumfa trīsas.

Virs abiem kā spožs, oranžs četrstūris uz tumšo ķieģeļu fona iegaismojās kāds logs. Vēl acis neatvēris, Dreitons to sajuta kā sāpi plakstiņos.

Viņa lēnam atrāvās ar gari izdvestu "Ai!" tas bija aiz prieka, tikai priekpilnā nopūta ātri aprāvās.

-    Viņi mani gaida.

Meitenes elpa bija viegla un ātra.

-    Man jāiet iekšā.

-    Rit, viņš sacīja, rit.

Vispirms viņa nevarēja atrast atslēgu, Dreitons jutās satraukts, redzot viņas bezpalīdzību un klausoties, kā viņa klusi pie sevis lādas. Viņš bija vainojams pie šis piepešās nevarības, šī apjukuma, ufi šāda apziņa pildīja viņa vīrišķo Es ar iekarojuma prieku.

-   Tātad rit.

Tad nāca smaids bikls un samocīts. Pēc tam durvis aiz viņas aizvērās, un auksti, asi iešķindējās zvans.

Kad viņš sānieliņā bija palicis viens un gaisma augšā bija nodzisusi, viņš stāvēja vietā, kur abi bija skūpstījušies, un pārvilka pār lūpām rādītājpirkstu. Lietus lija joprojām, un ielas lukturis izstaroja zaļganu gaismu. Viņš iznāca šajā gaismā un aplūkoja savu pirkstu, klātu ar gaiši rožainas lūpukrāsas kārtu. Tā nebija rozā, bet gan saules apsvilinātas ādas krāsa viņam likās, ka kopā ar to meitene atstājusi uz viņa lūpām kaut ko no sevis ādas strēmelīti, sviedru lāsīti. Uz sava mēteļa viņš sameklēja garu, smalku matu. Paturot šos lietiskos pierādījumus, viņš jutās kā ieguvējs. Viens piemirkušajā ielā, viņš ar mēli viegli pieskārās rādītājpirkstam un nodrebēja.

Pa sānielu lavījās kaķis un pašmauca zem portāla spalva tam bija pilna sīkām lāsītēm. Debesis nevarēja redzēt vienīgi tvaikus un virs tvaikiem melnu tumsu. Dreitons pacēla kapuci un soļoja mājup uz savu mēbelēto istabu.

Uz dienvidiem no Kingsmārkhemas, apejot Pomfretas austrumu un dienvidu daļu, aug divdesmit vai trīsdesmit kvadrātjūdžu liels priežu mežs. Tas ir Ceritonas mežs. Šis mežs ir cilvēka roku stādīts, tur aug arī egles un lapegles, un tam piemīt sastindzis, neanglisks skaistums, kas dara apkārtējos zaļos līdzenumus līdzīgus alpu pļavām.

Meža Pomfretas pusē skatam pēkšņi atklājās jaunais nelielo, balto mājiņu puduris. Ar krāsotajām parādes durvīm un c'iedrkoka rotājumiem tās atgādināja Šveices mājiņas. Pie vienas no tām krāsotas dzeltenā krāsā, ar jauniem iebraucamajiem vārtiem, svētdienas rītā parādījās detektīvseržants Martins, meklēdams vīru, vārdā Kirkpatriks.

Durvis veicīgi atvēra gadus septiņus veca meitene bērnam bija lielas acis un iebiedēts izskats. Martins gaidīja uz kāpnītēm pie durvīm, kamēr meitenīte devās uzmeklēt māti. Mājas iekšpuse bija labi pārskatāma, un viņš redzēja mazu zēnu tikpat bālu un piesardzīgu kā viņa māsa, uz grīdas apātiski spēlējamies ar burtu klucīšiem.

Sievietei, kas beidzot parādījās, bija ķildīgs izskats. Viņa izskatījās sasārtusi un aizelsusies kā cilvēks, kas cieš no augsta asinsspiediena. Gaišie mati bija siki sasprogoti, uz acīm brilles sarkanīgos rāmjos. Martins stādījās priekšā un vaicāja pēc viņas vīra.

-    Vai tas ir auto dēļ? Kirkpatrika kundze satraukti vaicāja.

-   Zināmā mērā.

Bērni pielavījās pie mātes un stāvēja, blenzdami svešiniekā.

Jūs taču redzat, ka viņa te nav, vai ne? Ja viņš ir sadauzījis auto, es nevaru teikt, ka man tā būtu žēl. Es teiktu labi, ka tikām vaļā. Ceru, ka tas ir galīgi norakstāms.

Kad viņš pagājšpirmdien atdzina to šurp uz māju, es teicu: "Nedomā tikai sagādāt man to prieku braukāt šajā graustā. Es labāk iešu kājām. Ja es vēlētos izstādīt sevi balti rožainā auto ar purpura strīpām, es dotos uz Braitonu to blēžu midzeni!" tā es sacīju.

Martins brīnīdamies blenza viņā. Viņam nebija ne jausmas, kas sievietei prātā.

-    Un tas otrs grausts, kas viņam bija, viņa turpināja, arī nekur nederēja. Liels, vecmodīgs, melns Moriss, gluži kā katafalks. Dievs zina mēs bijām par apsmieklu visiem kaimiņiem.

Pēkšņi viņa attapās, ka bērni turpat skatās un klausās.

-    Cikreiz neesmu jums teikusi nenāciet šurp un nebāziet degunu manās personīgajās darīšanās! viņa nikni noteica.

Puika virzījās atpakaļ pie saviem klucīšiem, bet meitēnu spēja iekustināt tikai negants grūdiens.

-     Tātad, sieviete noprasīja, ko viņš izdarījis? Ko jūs no viņa gribat?

-   Tikai ar viņu parunāties.

Kirkpatrika kundze likās vairāk ieinteresēta klausīties savā pašas balsī, neskopojoties ar sūdzībām, nekā dzirdēt Martina paskaidrojumus.

-    Ja viņš atkal pārsniedzis ātrumu, viņa sacīja, tad zaudēs braukšanas tiesības. Un pazaudēs darbu.

Nejuzdama ne mazāko līdzjūtību, viņa neslēpa triumfa pieskaņu savā balsī.

-    Tāda firma kā Lipdjū nepaturēs pārdevēju, kam nav braukšanas tiesību, vai ne? Tāpat viņiem nav nekādas vajadzības dot darbiniekiem lielus, izskatīgus auto, lai viņi tos sadauzītu lupatu lupatās, kad ienāk prātā. To es viņam teicu, pirms viņš devās uz Skotiju. Runāju ar viņu otrdienas rītā. Taču ar viņu nav iespējams runāt. Stūrgalvīgs un tiepīgs tāds viņš ir, un tagad šī ietiepība viņu būs iedzinusi nelaimē.

Martins kāpās atpakaļ tālāk no viņas. Tas bija trakāk par artilērijas zalvi. Iedams prom pa celiņu, viņš dzirdēja vienu no bērniem raudam mājā, kas palika aiz viņa.

Kad Veksfords ienāca kamerā, Mankijs Metjūss gulēja gultā un smēķēja. Viņš paslējās uz elkoņa un noteica:

-    Man sacīja, ka šī jums esot brīvdiena.

-    Tā ir, bet es nodomāju, ka jūs varbūt jūtaties vientuļš.

Veksfords pārmetoši pašūpoja galvu un palūkojās apkārt, pētīdams mazo telpu un ostīdams gaisu.

-    Lepni dzīvojat! viņš sacīja. Vai gribat, lai aizsūtu kādu pakaļ vēl kādam dopingam? To jūs varat atļauties, Mankij.

-    Es neko nevēlos, Mankijs atbildēja, pagriezdamies ar seju pret sienu, tikai palikt viens. Šeit ir tīrais tirgus laukums, nevis ķurķis. Pagājšnakt netiku ne aci aizvēris.

-    Tur vainīga tava sirdsapziņa, Mankij, tā klusā, smalkā balstiņa, kas tevi urda, likdama man kaut ko pasacīt piemēram, kā tu zināji, ka meitenes vārds ir Anna.

Mankijs norūca:

-    Vai jūs nevarat likties mierā? Mani nervi ir galīgi beigti.

-     Priecājos dzirdēt, Veksfords nelaipni bilda. Tas būs mana psiholoģiskā spiediena rezultāts.

Viņš izgāja gaitenī un devās augšup uz Bērdena kabinetu. Inspektors bija tikko ienācis un vilka nost lietusmēteli.

-   Jums taču ir brīvdiena.

-    Mana sieva draudēja aizvizināt mani uz baznīcu. No diviem ļaunumiem izvēlējos mazāko. Kā mums iet?

-    Martins izrunājies ar Kirkpatrika kundzi.

-    Ak tā, ar Anitas Margoles pielūdzēja sievu?

Bērdens apsēdās pie loga. Šorīt saule spīdēja nevis

nevienmērīgi kā daždien aprīlī, bet spēcīgi un karsti kā agrā vasarā. Viņš atvilka aizkarus un atvēra logu, kopā ar maigo gaismu ielaizdams iekšā arī dzidru zvanu crescendo no Kingsmārkhemas baznīcas torņa.

-    Es domāju, te mēs varam ko uziet, ser, viņš sacīja. Kirkpatriks ir projām, savas firmas uzdevumā aizceļojis uz Skotiju. Viņš izbraucis otrdien, un viņa sieva kopš tā laika viņu nav redzējusi. Turklāt viņam bijis melns auto līdz pat pagājušajai pirmdienai, kad firma iedevusi viņam jaunu kā rādās, baltu un aplīmētu visgarām ar kaut kādiem reklāmas saukļiem, viņš ieķiķinājās. Sieva ir nolaidīga ragana. Kad Martins tur ieradās, šī domāja, ka vīrs sasitis auto, bet tas viņu nemaz nesatrauca.

Ar stingrāku sejas izteiksmi viņš turpināja:

-     Es, protams, neaizstāvu laulības pārkāpšanu, bet izskatās, ka viņam ir zināms attaisnojums.

-    Vai viņš ir neliela auguma tumšmatis? pavaicāja Veksfords, pamezdams aizvainotu skatienu uz atvērtā loga pusi. Viņš pavirzījās tuvāk centrālapkures radiatoram.

-    Nav zināms. Runādamies ar sievu, Martins nav gribējis ielaisties sīkākās detaļās. Neizskatās, ka mēs būtu diez ko tikuši uz priekšu.

Veksfords īgni, bet piekrītoši pamāja.

-    Ak, jā, sacīja Bērdens, celdamies kājās, te mums Margolis varētu palīdzēt. Kā mākslinieks viņš ir nekam nederīgs novērotājs, tomēr viņš to vīru ir redzējis.

Viņš pasniedzās pēc mēteļa.

-   Tie zvani jauki skan.

-Ko?

-    Es teicu, ka zvani skan jauki.

-    Ka? Veksfords teica. To sasodīto zvanu dēļ ik'v aru sadzirdēt ne vārda no tā, ko tu saki.

Viņš pasmīnēja par šo veco joku un noteica:

-     Promejot tu varētu ielūkoties pie Mankija. Ja nu gadījumā viņš būtu paguris tiepties.

Pēc pamatīgas izpētes policijā un apstrādes garāžā, kur salaboja radiatoru, Anitas Margoles Atpinu novietoja atpakaļ parastajā vietā uz zālāja ārpus Kvinsa kotedžas. Bērdens nebūt nebijā pārsteigts, to tur ieraugot, taču viņa uzacis manāmi parāvās augšup, redzot nevis vienu, bet divus baltus auto. Viņš piebrauca savējo turpat un izkāpa ārā, saules gaismā. Tuvāk pienācis, viņš ievēroja, ka otrai mašīnai balta bija tikai pamatkrāsa. Gar sāniem stiepās apmēram pēdu plata josla košsārtā krāsā, un to vēl greznoja purpurkrāsas puķu vijas. Šī pati purpurkrāsa bija lietota, uzkleķerējot uzrakstu: "Lipdjū krāsukaste jūsu izdaiļošanai."

Bērdens pie sevis pavīpsnāja. Vienīgi galīgi nekaunīgs un ākstīgs tips varēja kaut kur rādīties šādā auto. Viņš caur sānlogu palūkojās iekšā uz rozā sēdekļiem. Tie bija rotāti ar lapiņām, aizmugurē uz plaukta preču paraugi, kurus piedāvāja braucējs, iespējams, pudeles un burkas gaiši violetās, ar zeltītu auklu pārsietās paciņās.

Saseksā diez vai varēja atrast divus šādus auto. Kirkpatrikam vajadzēja būt tepat tuvumā. Bērdens atbultēja vārtiņus un iegāja kotedžas dārzā. Vējš bija norāvis cidoniju ziedlapas, un zeme zem kājām bija slidena un tumšsārta. Kad uz klauvējienu neviens neatsaucās, viņš apgāja mājai apkārt un redzēja, ka durvis garāžai, kurā Margolis turēja savu auto, ir plaši atvērtas un braucamais ir prom.

Viņš sajuta ābeļu zaru piebriedušo pumpuru pieskā

rienu savai sejai, un visapkārt varēja dzirdēt putneļu mīlīgo čivināšanu.

Šo šķietami lauciniecisko mierpilno atmosfēru bojāja sastrēmelētie papīri kā pierādījums tam, ka Margolis nemākulīgi bija centies izmēzt māju, tie joprojām karājās krūmos, vietvietām pat plivinājās koku galotnēs. Bērdens apstājās pie sētas durvīm. Uz koka kastes pakāpies, pa virtuves logu iekšā lūkojās vīrietis, tērpies akmenskrāsas lietusmētelī ar jostu.

Nepamanīts Bērdens klusēdams kādu brīdi viņu vēroja. Tad viņš noklepojās. Vīrs salēcās, pagriezās ar seju pret viņu un lēnām nokāpa no sava paaugstinājuma.

-    Tur iekšā neviena nav, viņš kautrīgi sacīja, es jau pārbaudīju.

Vīrietis nenoliedzami bija izskatīgs bāls, eleganti ģērbies, ar sprogainiem, tumši brūniem matiem. Zods bija neliels, deguns taisns, acis valgas un mirdzošas kā meitenei.

-    Es gribētu pārmīt ar jums kādu vārdiņu, Kirkpatrika kungs.

-    Kā jūs zināt manu vārdu? Es jūs nepazīstu.

Tagad, kad viņi stāvēja vienā līmenī viens otram pretī, Bērdens nodomāja, ka viņš varētu būt kādas piecas pēdas un astoņas collas garš.

-    Es pazinu jūsu auto, viņš sacīja.

Efekts bija līdzīgs strāvas sitienam, Kirkpatrika dzeltenīgajos vaigos parādījās tumšsarkani plankumi.

-    Ko, pie velna, tas nozīmē? viņš nikni iesaucās.

Bērdens samiernieciski lūkojās viņā.

-   Jūs teicāt, ka tur neviena nav. Ko tieši jūs meklējāt?

-    Ak, tur tā lieta, ko? Kirkpatriks dziļi ievilka elpu un sažņaudza rokas dūrēs. Es zinu, kas jūs esat.

. Viņš absurdā un rūgtā apmierinājumā palocīja galvu.

-   Jūs esat okšķeris, tas, ko sauc par izmeklēšanas aģentu. Jādomā, ka jūs man uzsūtījusi sieva.

-    Nekad neesmu redzējis jūsu sievu, sacīja Bērdens, bet es tiešām esmu izmeklēšanas aģents. Tas, ko parasti sauc par policijas virsnieku.

-    Dzirdēju, ka tu seržantam vaicāji, kur varētu noīrēt auto, Veksfords ieteicās.

-   Jā, darīšu to lenča laikā, ser, Dreitons ātri atbildēja.

Veksfords nepacietīgi papurināja galvu.

-   Kārtībā, zēn, kārtībā. Netaisi no manis necilvēku. Tu vari noīrēt klaberkasti, kādam nolūkam vien vēlies, un nevis lenča laikā, bet tūlīt. Ir tikai trīs firmas šajā apvidū, kas izīrē mašīnas — Misāli un Kotorni Stovertonā — un "Sarkanā Zvaigzne" tepat Jorkstrītā, kur tu aizvedi Margoles jaunkundzes auto. Mēs gribam zināt, vai kāds no viņiem pagājšotrdien nav izīrējis tumšzaļu auto.

Kad Dreitons bija aizgājis, viņš apsēdās, lai visu apdomātu un lūkotu atrisināt šo automīklu. Vīrietis, kurš sevi dēvēja par Džefu Smitu, sestdien braucis ar melnu, bet otrdien ar zaļu auto ja vierv varēja ticēt Kolinsa kundzei. Viņš kopā ar Braientu aplūkoja melnu auto pērļainajā lukturu gaismā Spartgrovā, bet tas kā bija, tā palika melns. Viņš bija to aplūkojis caur tīru stiklu un caur ietonētu stiklu. Nekādas iztēles rotaļas, nedz fantāzijas vingrinājumi nespēja to padarīt zaļu. Vai tas nozīmēja, ka Džefam Smitam bija divi auto, bet varbūt sestdien vai pirmdien viņš būtu pārdevis melno un nopircis zaļo? Vai varbūt tāpēc, ka viņa jaunais auto bija acīs krītošs, viņš noīrēja zaļu mašīnu savam apšaubāmajam un slepenajam piedzīvojumam?

Arī Dreitonu nodarbināja šie paši jautājumi, kamēr, skaņajai baznīczvanu zvanīšanai beidzoties, viņš gar stūri iegriezās Jorkstritā. Saules gaismai iemirdzoties arvien spožāk, viņu apžilbināja dārgakmeņu virtene Džoja juvelierveikala skatlogā. Viņš iedomājās par sudraba ķēdīti, kuru Linda nēsāja ap kaklu un topatbrīd arī par gludo, silto ādu tik zīdainu zem viņa pieskāriena.

Ieejot "Sarkanās Zvaigznes" garāžā, viņam nācās sapurināties un piešķirt savai sejai skarbāku izteiksmi. Tur viņam parādīja divus pavecus, sarkanus Hillman auto, un viņš griezās atpakaļ, lai noķertu Stovertonas autobusu. Viņš atrada Raselu Kotomu sēžam savā kantori. Pie visnotaļ izturīgās sienas virs viņa galvas karājās kalendārs ar meitenes attēlu, viņas kailumu slēpa vienīgi augstpapēžu kurpes. Dreitons to aplūkoja pētīgi un ar zināmu nepatiku. Bildīte viņam atgādināja žurnālus Grovera veikalā. Kad Dreitons pasacīja, kas viņš ir, Kotorns stīvi izslējās un īsi pamāja kā virspavēlnieks, kas pieņem daudzsološu padoto.

-    Labrīt. Sēdiet nost! Vai briest jaunas nepatikšanas?

"Tas ķertais, vecais urķis," nodomāja Dreitons.

-    Es gribēju apvaicāties par izīrējamiem auto. Jūs taču izīrējat auto, vai ne?

-    Dārgais zēn, es domāju, jūs esat ieradies darba darīšanās, bet ja jau…

-     Es esmu darba darīšanās. Tas ir oficiāli noskaidrojams jautājums. Kādā krāsā ir tie jūsu izīrējamie auto?

Kotorns atvēra pusapaļu lodziņu virs durvīm. Svaigais gaiss uzdzina viņam kāsu.

-    Kādā krāsā? Visi vienādi. Trīs melni Morris Minor.

-    Vai kāds no tiem bija izīrēts sestdien, trešajā datumā?

-    Kad tad tas bija, puis?

-    Pagājšnedēļ. Jums aiz muguras ir kalendārs.

Kotorna seja piesarka gluži vai kastaņbrūna.

-   Tam jābūt pierakstītam grāmatā, viņš murmināja.

Grāmata likās esam kārtīga. Kotorns to atvēra un, pašķīris dažas lapas atpakaļ, pēkšņi sadrūma.

-   To rītu es atceros, viņš sacīja. Zaudēju savu labāko mehāniķi, tādu jaunu, pārdrošu sātanu, kas uzvedās tā, it kā garāža piederētu viņam. Zaudēju pašsavaldīšanos un iedunkāju viņu…

Dreitons nepacietīgi mīņājās.

-   Ja runājam par autiņiem, Kotorns sapīcis noteica, nē, tie visi bija te.

-    Un kā ar pārdošanu? Vai neesat nevienam šajā laikā pārdevis zaļu auto?

Viena no dzīslotajām, ne visai drošajām rokām pacēlās, lai paraustītu ūsas.

-   Mana tirgošanās nav bijusi īpaši veiksmīga.

Viņš mirkli šaubījās, vērīgi pētīdams Dreitonu.

-   Atklāti sakot, viņš turpināja, man nav bijis nekādu darījumu, kopš Grovera kungs februārī tika vaļā no sava Mini.

Dreitons juta, ka viņam sejā ieplūst karstums. Pietika ar uzvārdu, lai tā notiktu.

-   Es pats vēlos noīrēt auto, viņš sacīja, uz šovakaru.

Trokšņodams, tik pašpaļāvīgs, cik pašpaļāvīgs vien spēj būt vāja rakstura cilvēks, Alans Kirkpatriks izaicinoši stāvēja Veksforda kabinetā. Viņš atteicās apsēsties, nemitīgi un vairākkārt atkārtodams: "Blēņas!" un "Tam es neticu!" par atbildi uz Veksforda mājieniem par iespējamo Anitas Margoles nogalināšanu.

-   Tādā gadījumā, Veksfords sacīja, jums nebūs nekas pretī pastāstīt mums par savām gaitām pagājšotrdien tovakar, kad jums ar viņu bija norunāts randiņš.

-   Randiņš? Kirkpatriks aprauti, zobgalīgi pasmējās. -

Man patīk, ka jūs to tā nosaucat. Es iepazinos ar šo sievieti tikai tāpēc, ka esmu ķerts uz mākslu. Vienīgais veids, kā tikt tur iekšā, bija caur viņu.

Bērdens iznāca no stūra, kur visu laiku bija klusi sēdējis, un ieteicās:

-    Jūs interesē viņa darbi? Mani arī. Es pūlos atcerēties nosaukumu tam audeklam, kuru viņš nodeva Teita galerijai. Varbūt jūs varētu atsvaidzināt manu atmiņu?

Tas, ka šis acīm redzami bija slazds, nemazināja jautājuma nozīmi ja Kirkpatriks vēlējās uzsvērt, ka viņa loma aprobežojas ar mākslinieciskām interesēm, viņam uz to vajadzēja atbildēt. Viņa maigās, kustīgās lūpas nodrebēja.

-    Es nezinu, kā viņš savus darbus nosaucis, viņš nomurmināja.

-    Jocīgi, Bērdens sacīja. Jebkurš Margoja cienītājs noteikti zinās nosaukt gleznu "Nekas".

Veksfords izbrīnījies uzlūkoja inspektoru. Tad viņš atminējās Weekend Telegraph turpat viņam pie rokas, galda atvilknē. Klausīdamies inspektorā, kurš pēkšņi bija ielaidies pārrunās pai* modernās mākslas tēmām, viņš izjuta dziļu atzinību. Tā vietā, lai sniegtos pēc šaujamā, Bērdens acīmredzot labprātāk sniedzās pēc attiecīgās literatūras. Kirkpatriks, laikam arī juzdamies uzvarēts, pēkšņi apsēdās viņa seja bija apjukusi un agresīva.

-    Man nav jāatbild uz jūsu jautājumiem, viņš sacīja.

-     Pilnīgi pareizi, Veksfords laipni piekrita. Kā jau jūs teicāt, mēs pat nevaram pierādīt, ka Margoles jaunkundze ir mirusi.

Un viņš pamāja ar galvu tik dziļdomīgi, it kā Kirkpatrika izteiktā gudrība būtu viņu atsaukusi īstenībā no neiedomājamiem sapņu tālumiem.

-    Mēs tikai gribējām norādīt, ka jūs, iespējams, esat pēdējais cilvēks, kas viņu redzējis vēl dzīvu.

-     Redziet, sacīja Kirkpatriks, sēdēdams uz pašas krēsla maliņas, taču negrasīdamies celties augšā, mana sieva ir ļoti greizsirdīga…

-     Kā rādās, tā jūsu ģimenē ir lipīga parādība. Es gribēju sacīt, ka tā bija greizsirdība, kas pirms pāris nedēļām lika jums draudēt Margoles jaunkundzei.

Un Veksfords atkārtoja Penistena kundzes tēikto: "Es pats varētu kādā jaukā dienā tevi piebeigt."

-    Vai pagājusī otrdiena bija šī jaukā diena? Dīvains veids, kā sarunāties ar sievieti, par kuru jūs interesējaties viņas brāļa glezniecības dēļ, vai ne?

-   Uz norunāto randiņu, kā jūs to saucat, viņa neieradās. Mēs netikām pavadījuši laiku kopā.

Rubija varētu viņu pazīt. Veksfords lādēja viņu rīcībā esošās liecības trūcīgumu. Viņš vis nedomāja, ka nāktos viegli pierunāt šo vīrieti piedalīties identifikācijas apskatē. Bērdena jautājumi Kirkpatrika pašpārliecību bija krietni sašķobījuši, taču, kad viņš atkal apsēdās, kaut kas no viņa bravūras likās atgriežamies. Izskatīdamies pa pusei nepacietīgs, pa pusei rezignēts, viņš izvilka no kabatas ķemmīti un sāka sukāt savus cirtainos matus.

-     Mēs neinteresējamies par jūsu sievas iespējamo prasību pēc šķiršanās, Veksfords bilda. Ja jūs mums sakāt patiesību, nav iemesla nodot šo lietu atklātībai, lai tā nonāktu jūsu sievai ausīs.

-    Nav nekādas patiesības, ko stāstīt, Kirkpatriks sacīja, taču viņa tonis vairs nebija tik kareivīgs. Es otrdien devos uz ziemeļiem savas firmas uzdevumā. Es patiesi satikos ar Margoles jaunkundzi pirms aizbraukšanas. Viņa grasījās man parādīt kādu Margoļa hm agrīno darbu. Viņš nebūtu to rādījis, ja būtu bijis klāt, taču viņa nebija mājās.

Veksfords pacēla acis un sastapa Bērdena rāmo, laipno skatienu. Cik gan neaptēstus un lētticīgus šis kosmētikas tirgonis viņus domāja esam?

Šis stāsts, kas likās pildām stāstītāju ar lepnumu, bija tik primitīvs Veksfords tādu valodošanu mēdza dēvēt par "bezmiesīgu liekvārdošanu", un viņam tik tikko izdevās novaldīties, lai zobgalīgi neiespurgtos. Agrīno darbiņu, ko neteiksi!

-    Es devos uz mājām paēst, bet aizkavējos, un bija jau septiņi, kad nonācu Kingsmārkhemā. Grovera bode bija ciet, es atminos, tas skuķis vēl sacēla traci tāpēc, ka es gribēju dabūt vakara avīzi. Tātad man neiznāca laika aizbraukt līdz mājām devos taisni uz Pampleinu. Anna Margoles jaunkundze bija aizmirsusi, ka mums kas sarunāts. Viņa teicās ejam uz viesībām. Tas arī viss.

Paskaidrojuma beigu daļā Kirkpatrika seja bija piesarkusi sarkana, un viņš nemierīgi mīņājās.

-    Tas nevarēja būt vēlāk nekā pusastoņos, vai ne? Veksfords noprasīja. Viņš brīnījās, kāpēc Bērdens piegājis pie loga un lūkojas laukā, izskatīdamies uzjautrināts.

-    Jādomā, ka jūsu mākslinieciskajiem meklējumiem laika pietika, ja jau jūs pat palaidāt garām vakara maltīti?

Sārtums pieņēmās spēkā.

-     Es viņai vaicāju, vai drīkstu uz mirklīti ienākt, un piedāvājos aizvest viņu vakariņās pirms viesībām. Viņai jau bija mugurā ocelota ādas kažoks, lai dotos laukā, bet viņa nelaida mani iekšā. Domāju, ka viņa jau bija mainījusi savas domas.

Bērdens novērsās no loga, un, kad viņš ierunājās, Veksfords saprata, ko inspektors tur pētīja.

-   Cik ilgi jums jau ir šis auto?

-    Kopš pagājušās pirmdienas. Es pārdevu savējo un dabūju no firmas šo te.

-   Tātad Margoles jaunkundze to nekad nav redzējusi?

-   Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

-   Domāju, ka saprotat, Kirkpatrika kungs. Es domāju, ka Margoles jaunkundze nebija ar mieru braukt kopā ar jums, jo viņai negribējās tikt ievērotai, braucot tādā uzkrītošā mašīnā.

Atkal bija trāpīts mērķī. Veksfords kārtējo reizi bija sajūsmināts par Bērdena tālredzību. Kirkpatriks, kas tik viegli sarka par maznozīmīgām lietām, tagad bija nobālis aiz dusmām'un varbūt arī aiz pazemojuma.

-    Viņa ir sieviete ar gaumi, sacīja Bērdens, es nebrīnītos, dzirdēdams, ka viņa pārsmējusies, ieraudzīdama visas tās jūsu rozā un lillā dekorācijas.

Kā rādās, šī bija tirdzniecības aģenta vājā vieta. Vai nu viņš bija modernās mākslas cienītājs, vai arī sieviešu mednieks nevienam no šiem abiem ampluā nepiedienēja tik smieklīgs satiksmes līdzeklis. Tas bija kā karstas dzelzs uzspiests zīmogs, kā dzeltenā rokas saite vai apkaunojoša personas apliecība.

-   Kas tur tik smieklīgs? viņš agresīvi noprasīja. Kurš, pie velna, var teikt, ka viņa par mani smējās?

Sašutums lika viņam zaudēt piesardzību.

-    Ja man nākas braukāt mašīnā, kurai uzkrāsots sauklis, tas nemaina manu personību, nepadara mani par citu cilvēku. Agrāk es viņai biju pietiekami labs, tāpat kā mana nauda, kuru izdevu viņas dēļ…

Viņš bija pateicis pārāk daudz, un niknumu pēkšņi nomainīja apjausma par to, kur viņš atrodas un ar ko runā.

-    Es gribēju sacīt, ka agrāk tiku devis viņai dažus preču paraugus, es…

-    Par izdarītajiem pakalpojumiem, vai ne?

-   Ko, pie velna, tas nozīmē?

-    Jūs sacījāt, ka viņa rādījusi brāļa gleznas, viņam to nezinot. Draudzīgs pakalpojums, vai ne, Kirkpatrika kungs? Jādomā, ka tas ir nagu lakas vai ziepju vērts.

Veksfords viņam uzsmaidīja. " ;\

-    Ko tad jūs darījāt aizņēmāties citu auto?

-    Es jums teicu mēs nekur nebraucām. Ja vajadzētu, varētu braukt ar viņas mašīnu.

-   Ak vai, nē, Veksfords laipni iebilda. Viņas auto jūs lietot nevarējāt. Tam tecēja radiators. Domāju, ka jūs sadabūjāt zaļu auto un ar to vedāt Margoles jaunkundzi uz Stovertonu.

Joprojām ciešot no auto izraisītā apsmiekla, Kirkpatriks nomurmināja:

-    Jādomā, kāds būs mani redzējis Stovertonā, vai? Kotorns, ko? Turpiniet, jūs taču varat man pateikt, kurš tas bija.

-    Kāpēc tad Kotorns?

Kirkpatriks nosarka līdz matu saknēm.

-    Viņš dzīvo Stovertonā, nelaimīgais sacīja, mazliet stostīdamies un svelpjoši izrunādams dažas skaņas. Viņš rīkoja tās viesības.

-   Pa ceļam uz Skotiju, domīgi sacīja Veksfords, jūs izmētāt līkumu un braucāt caur Stovertonu.

Viņš smagnēji piecēlās un piegāja pie sienas, kur karājās karte.

-    Redziet, te ir ceļš uz Londonu, un jums būtu jābrauc pa šo ceļu vai uz austrumiem caur Kentu, ja gribējāt apbraukt apkārt Londonai. Šā vai tā, Stovertonā nekādi neiznāk pa ceļam.

-    Kāda, pie velna, tam nozīme? Kirkpatriks nesavaldījās. Man bija pietiekami laika, ko nosist. Nekā cita nebija, ko darīt. Es nemaz negribēju tik drīz nonākt Skotijā. Visa vaina tā, ka Anna nebija man līdzi. Mans Dievs, viņas nemaz nebija Stovertonā, jo viņa uz tām viesībām neaizgāja!

-            Es zinu, Veksfords sacīja, atgriezdamies pie sava krēsla. Viņas brālis zina, un misters Kotorns zina bet kā jūs zināt? Jūs taču atgriezāties Saseksā tikai šorīt. Tagad paklausieties, identifikācijas apskate visu šo lietu palīdzēs noskaidrot. Vai varbūt jūs iebilstat?

Kirkpatriks pēkšņi izskatījās noguris. Tam vajadzēja būt pilnīgam fiziskam pārgurumam, melošanas piepūlei turklāt vēl nesekmīgi melojot kas uz viņu tik slikti iedarbojās. Viņa labo izskatu bija viegli sabojāt, ja nāca talkā nemiers. Tas bija atkarīgs no švītības un jautrības, smejot ar platu muti. Tagad Virslūpu klāja sviedri, bet brūnās acis viņa visneatvairāmākā atrakcija lūkojās tā, kā lūkojas pretī suns, kuram kāds uzkāpis uz astes.

-    Es gribētu zināt, kas ir jāpalīdz noskaidrot, viņš īgni sacīja. Es gribētu uzzināt, kas un kur mani redzējis un ko es tādu būtu izdarījis.

-     Es jums to pateikšu, Kirkpatrika kungs, sacīja Veksfords, pievilkdams krēslu.

Kad es dabūšu atpakaļ savu paklāju? Rubija Brānča noprasīja.

-    Te nav ķīmiskā tīrītava, jūs taču zināt. Mēs nesniedzam steidzamus pakalpojumus.

"Viņa droši vien nožēlo tos laikus," Bērdens nodomāja, "kad sievietes nēsāja plīvurus, vismaz iziedamas uz ielas."

Viņš atcerējās tādu vecaimātei pie cepurītes plānu, šķietami necaurredzamu šķidrautu nolaists priekšā sejai, tas lieliski nomaskēja savu nēsātāju.

-    Žēl, ka mēs neesam Marokā, viņš sacīja, tad jūs varētu valkāt čadru.

Rubija uzmeta viņam piktu skatienu, viņa novilka cepures malu tik zemu, ka tā bezmaz aizsedza acis, un ievīstīja zodu šifona šallē.

-    Es būšu kā iezīmēta, viņa sacīja, ceru, ka jūs to saprotat. Ja nu es viņu uzrādu un šis izmūk… Tādi ari ķurķos nav noturami. Atliek tikai ielūkoties avīzēs…

-   Jums nāksies riskēt, sacīja Bērdens.

Kad viņi jau sēdēja mašīnā, viņa kautrīgi ierunājās:

-    Bērdena kungs? Jūs neesat man teicis, ko jūs domājat darīt ar to otro būšanu par tās kā-jūs-viņu-tur-saucat mājas turēšanu?

-    Atkarībā no apstākļiem. To mēs redzēsim.

-    Es visādi nopūlos, lai jums palīdzētu.

Viņi brauca klusēdami, līdz izbrauca ārpus Kingsmārkhemas. Tad Bērdens sacīja: Esiet atklāta, Rubij! Ko Metjūss vēl darījis jūsu labā, ja neskaita to, ka viņš ņēma no jums naudu un izjauca jūsu laulību?

Nokrāsotā mute drebēja. Pirksti, kas spieda šalli pie lūpām, bija tulznaini un sacietējumiem klāti mājas darbi bija atstājuši pēdas.

-     Mēs tik daudz nozīmējām viens otram, Bērdena kungs.

-   Tas bija sen, viņš laipni sacīja. Tagad jums pienācis laiks parūpēties pašai par sevi.

Tas, kas viņam bija sakāms, skanēja cietsirdīgi. Iespējams, justīcija tāda bija vienmēr un viņš rīkojās kā taisnās tiesas spriedēji, pie kuriem viņš šos ļautiņus noveda. Šobrīd, lai izdabūtu no viņas to, ko vēlējās, viņš bija ar mieru vadīt Rubiju projām no augšminētajiem, un cietsirdībai tika ierādīta vieta viņa paša līdzekļu arsenālā.

-    Jums līdz pensijai atlikuši desmit gadi. Cik no šīm sievietēm, kuras jūs tagad nodarbina, dos jums darbu, ja uzzinās, ar ko jūs nodarbojaties? Un viņas uzzinās, Rubij. Viņas lasa avīzes.

-    Es negribu sagādāt Džordžam nepatikšanas.

Bērdenam, tāpat kā Veksfordam, nācās brītiņu apdomāt, līdz viņš atcerējās, ka Džordžs bija Mankija kristītais vārds.

-    Kādreiz es viņa dēļ vai prātā juku. Redziet, man nebija nedz bērnu, nedz ari īsta dzīvesbiedra. Brānča kungs bija tādā vecumā, ka būtu varējis būt mans tēvs.

Viņa mirkli paklusēja, ar plānu mežģīņu mutautiņu pieskardamās tai asarām slacītajai sejas daļai, kas atradās starp šalli un cepures malu.

-    Džordžs bija sēdējis cietumā. Kad es viņu atradu, viņš likās jā, likās esam laimīgs kopā ar mani.

Bērdens jutās aizkustināts pret paša gribu. Viņš vēl atcerējās veco Brānču drebulīgu un sagrabējušu atbilstoši saviem gadiem.

-    Džordžs dabūja no manis četras mārciņas, viņa neskanīgi sacīja, un visus tos dzeramos, kas man mājā bija, turklāt Dievs vien zina, cik daudz labu pusdienu, bet viņš negribēja pie manis gulēt. Tas nav necik jauki, mister Bērden, ja jums ir tādas atmiņas un jūs nevarat neko padarīt…

-    Viņš nav jūsu uzticības vērts. Turpiniet, sapurinieties. Veksforda kungs domās, ka esmu jūs iebiedējis. Jūs taču nedzirdējāt, ka Džefs Smits būtu nosaucis meiteni par Annu, ko? Jūs to teicāt, lai neiegāztu Mankiju?

-   Atzīstos, tā bija.

-    Nu jūs esat laba meitene. Tātad vai jūs vispār pārmeklējāt istabu, kad atradāt traipu?

-    Es biju pārāk iztrūkusies. Redziet, Bērdena kungs, es visu laiku par to domāju. Džordžs ceturtdien tur ilgu laiku atradās viens pats, rakstīdams to vēstuli, kamēr es strādāju. Domāju, ka viņš būs atradis kaut ko tādu, ko viņi tur atstājuši.

-   Es ari tiku domājis, Rubij, un man jāteic, ka diži prāti domā vienā virzienā.

Kad viņi nonāca policijas iecirknī, pagalmā tika nostādīti ierindā divpadsmit vīri. Neviens no tiem nebija garāks par piecām pēdām deviņām collām, un visi bija tumšmataini mati bija visdažādākie, no kastaņbrūniem līdz ogļmelniem. Kirkpatriks stāvēja kā ceturtais no beigām, kreisajā pusē. Rubija šaubīgi gāja gar betona sienu līdz absurdam dīvaina ar savām augstpapēžu kurpēm un aizsegto seju. Veksfords, kas nebija dzirdējis viņas stāstīto, tik tikko noturējās, lai nepasmaidītu. Turpretī Bērdens vēroja viņu visai skumīgi. Viņas acis'skrietin pārskrēja trim pirmajiem vīriešiem kreisajā pusē un īsu mirkli pakavējās pie Kirkpatrika. Viņa pienāca tuvāk, lēnām defilēdama gar rindu, ik pa brīdim atskatīdamās pār plecu. Pēc tam viņa pagriezās atpakaļ. Kirkpatriks rādījās nobijies, viņa seja izskatījās samulsusi. Rubija apstājās viņam pretī. Starp viņiem likās uzšķiļamies dzirkstele; viņi viens otru pazina tas bija redzams pēc abu izturēšanās. Viņa sakustējās, visilgāk aizkavēdamās pie pēdējā vīrieša pa labi.

-    Tātad? noprasīja Veksfords, tiklīdz viņi bija iegājuši iekšā.

-    Kādu mirkli man likās, ka tas ir tas vīrs rindas beigās.

Veksfords klusi nopūtās. Tas tur rindas beigās bija policijas konstebls Pīčs.

-    Bet tad es sapratu, ka esmu kļūdījusies. Vajadzētu būt tam, ar to sarkano kaklasaiti.

Kirkpatriks.

-    Vajadzētu? Kāpēc "vajadzētu"?

Rubija vienkārši atbildēja:

-    Šī seja man ir pazīstama. Tos citus es nepazīstu. Bet šī seja kaut kādā ziņā liekas pazīstama.

-            Jā, jā, bet es atļaušos sacīt, ka ari mana seja jums uz šo bridi jau var likties pazīstama, taču es pagājšotrdien nenoīrēju to jūsu slaktūzi. Rubija zem šalles likās aizvainota. Tas, ko es gribu zināt, ir tas, vai šis nav Džefs Smits.

-     Es nezinu. Es viņu nepazītu, tagad sastapdama. Ar visu to, ka tagad esmu beigta aiz bailēm ikreiz, kad uz ielas ieraugu tumšu vīrieti. Viss, ko varu pateikt ka esmu pagājšnedēļ kaut kur redzējusi to zelli ar sarkano kaklasaiti. Varbūt pat otrdien. īsti nezinu. Arī viņš mani pazina. Jūs taču to redzējāt?

Viņai izlauzās šņukstoša, gaudulīga skaņa. Pēkšņi viņa izskatījās pēc mazas meitenes ar novecojušu seju.

-     Es gribu uz mājām, viņa nodīca, uzmezdama Bērdenam niknu skatienu. Par atbildi viņš filozofiski uzsmaidīja viņai. Rubija nebija pirmā, kas viņam sūdzēja grēkus un pēc tam to nožēloja.

Kirkpatriks ienāca atpakaļ Veksforda kabinetā, taču neapsēdās. Rubijas nespēja viņu identificēt bija atgriezusi viņam pašpārliecinātību, un kādu bridi Veksfordam likās, ka viņš lūko pilnveidot to priekšstatu, kādu bija gribējis par sevi radīt kā par mākslas pazinēju vai pat mecenātu. Viņš paņēma zilo stikla skulptūru un lietpratīgi to aptaustīja, īgni uzlūkodams Veksfordu.

-    Ceru, ka jūs esat apmierināts, viņš sacīja. Domāju, ka biju ļoti pacietīgs. Jūs jau redzējāt, ka tā sieviete mani nepazina.

"Jūs pazināt viņu," Veksfords nodomāja, "jūs atrādāties Stovertonā un, lai gan nebijāt nedz viesībās, nedz tikāt runājis ar viņas brāli, tomēr zinājāt, ka Anita Margole nav tur ieradusies."

Kirkpatriks bija atbrīvojies no satraukuma, viņš elpoja mierīgi:

-            Esmu ļoti noguris un, kā jau teicu, biju ārkārtīgi pacietīgs un pretimnākošs. Nav daudz viru, kas pēc četrsimt jūdžu nobraukšanas būtu tik pretimnākoši kā es.

Pēdu augstais stikla veidojums tika rūpīgi novietots uz galda, un viņš palocīja galvu, it kā nupat būtu beidzis skulptūriņas ekspertīzi.

"Ak tu, pozētājs tāds!" Veksfords nodomāja.

-    Viss, ko es šobrīd vēlos labi izgulēties un lai mani liek mierā. Ja jūs vēl ko vēlaties, labāk būtu to pārrunāt tagad.

-    Lai pēc tam liktu jūs mierā? Mēs tādā veidā nemēdzam darboties, Kirkpatrika kungs.

Taču Kirkpatriks izlikās nedzirdam.

-    Lieciet mani mierā, es teicu. Es negribu, lai mana ģimene tiek traucēta vai biedēta. Šī sieviete, kas mani nepazina, varētu atrisināt šo lietu reizi par visām reizēm. Es…

"Tu pārāk daudz pļāpā," Veksfords nodomāja.

9

Mana jaunība uzzied man šodien. Vīnu, dodiet man

vīnu!

Lai viņa liesmas sveļ mani. Man pakalpot viegli.

Vislabākais vīns, jel ticiet,

Garšos man rūgti kā dzīve.

Pēc lietus pilsēta izskatījās tīrāka. Vakara saule lika bruģim mirdzēt kā zelta plāksnēm, no tā cēlās caurspīdīgi garaiņi. Tie bija tīkami, pat silti, un gaiss mitruma pilns. Satraukums lika Dreitona sirdij sažņaugties krūtīs, kad viņš brauca pa Haistrītu Kotorna izīrētajā auto un novietoja to sānielā. Viņam gribējās ieelpot svaigu gaisu, nevis šo sasmakumu, kas lika aizelsties.

Sastapšanās ar viņu bija satricinoša. Viņš visu laiku bija skatījis šo meiteni savās fantāzijās un domāja, ka realitāte liks vilties. Viņa bija tieši tāda meitene, par kādu viņš sapņoja un kādu vēlējās iegūt, ja būtu iespējams. Kaut kas tamlīdzīgs ar viņu bija atgadījies jau kādu duci reižu. Kāpēc gan tagad, kad veikals bija pilns ar pircējiem, tostarp arī ar skaistām meitenēm, tās visas viņam šķita bez sejām, gluži kā zombiji? Juteklības uzplūds, kas bija pārņēmis viņu vakar vakarā veikala ārpusē un pēc tam pārvērties gumdošā aprēķinā, tagad atkal brāza viņam pāri kā vējpūta, satverot viņu tieši tobrīd, kād viņš lūkojās meitenē, kamēr viņa ausis nemitīgi uztvēra durvju zvaniņa šķindu.

Abu acis satikās. Viņa Dreitonam slepus, tikko manāmi uzsmaidīja tikai mazliet paceļot mutes kaktiņus.

Viņš novērsās un nosita laiku pie avīžu stenda. Veikalā nepatīkami oda tas bija ēdiena smārds, kas nāca no visām ēdmaņām, kas tika iebaudītas šajā noplukušajā kvartālā, šķebinošs neiesaiņotu saldumu aromāts un putekļi, kas krājās visos kaktos, kur tos neviens necentās izslaucīt. Plauktā virs viņa galvas porcelāna spaniels joprojām stiepa savu putekļaino puķu grozu. Nekad neviens to nenopirks gluži tāpat kā pelnu trauku un krūzi tam blakām. Kurš Vedžvuda porcelāna pazinējs kurš jebkādu preču pazinējs jebkad nāktu iekšā šajā veikalā?

Iekšā nāca aizvien vairāk un vairāk pircēju. Visu laiku tinkšķināja zvaniņš, padarot Dreitonu par gatavo nervu kamolu. Viņš savirpināja stendu, un žurnālu krāsainie vāki savērpās spožā, bezjēdzīgā kaleidoskopā mednieki, galvaskauss, meiča guļus asinīs un rozēs. Pulkstenis rādīja, ka viņš uzkavējies veikalā tikai divas minūtes.

Tikai viens pircējs izgāja no veikala. Pēc tam ienāca sieviete, kas pirka piegrieztni. Viņš dzirdēja Lindu klusām, pat nicīgi sakām:

-    Atvainojiet, mēs slēdzam ciet. ,

Sieviete ņēmās iebilst. Viņai pirkums esot vajadzīgs

vēl šovakar, tas esot steidzīgi.

Dreitons redzēja Lindu paraustām plecus un dzirdēja noteiktu atteikumu. Varbūt tā vēsi, stūrgalvīgi un pacietīgi viņa vienmēr atraidīja lūdzējus? Sieviete pukodamās izgāja. Logu aizsedza žalūzija, un viņš noskatījās, kā meitene apgrieza uz otru pusi plāksnīti ar uzrakstu, nomainīdama "Atvērts" pret "Slēgts".

Viņa atkāpās no durvīm' un pavisam lēni nāca Dreitonam pretī. No viņas sejas bija nozudis smaids, rokas stīvi nostiepās gar sāniem, un Dreitons nodomāja, ka viņa grib kaut ko sacīt varbūt atvainoties vai izteikt kādus nosacījumus. Tā vietā, neko nesacīdama, nedz arī pakustinādama rokas, viņa sniedza pretī muti, pavērusi lūpas jutekliskā nopūtā. Viņš pieskaņojās meitenes noskaņojumam, un pēc mirkļa viņi jau savienojās skūpstā. Viņš meiteni apskāva, aizvērdams acis, lai neredzētu ņirdzīgo parodiju uz grāmatas vākiem, kur plosījās orģijas un locījās mīlētāji cits uz cita, cits zem cita, augšā un apakšā, nododamies masveidīgiem auglības rituāliem.

Viņš palaida meiteni vaļā un nomurmināja: "Ejam." Viņa klusi iespurdzās', un tas lika Dreitonam negribīgi iesmieties. Viņš apzinājās, ka abi smejas par savu vājumu un neaizsargātību to jūtu priekšā, kas viņus bija sagrābušas.

-   Jā, ejam.

Viņa smagi elpoja. īsajam smiekliņam, kas viņai izlauzās, nebija nekāda sakara ar jautrību.

-     Mark, viņa ierunājās, it kā izteikdama klusu jautājumu, un vēlreiz atkārtoja: Mark, it kā vārda atkārtošana kaut ko atrisinātu vismaz viņai. Viņam tas skanēja kā solījums.

-     Brauksim uz Pomfretu, viņš sacīja. Es dabūju auto.

-   Uz Čeritonas mežu?

Viņš pamāja, juzdams vilšanās dūrienu sirdi.

-   Vai tad tev tur jau ir gadījies būt?

Aplinku mājiens šajā jautājumā viņai nebija palicis apslēpts.

-   Kopā ar māmiņu un tēti, piknikos.

Viņa mierīgi uzlūkoja Dreitonu.

-   Tā nē, viņa turpināja. Tas varēja nozīmēt tik daudz vai tik maz. Tas varēja nozīmēt, ka viņa nekad vēl nav tur bijusi ar draugu vāi kādu vīrieti lai mīlinātos vai vienkārši pastaigātos rokrokā. Vārdi nomaskēja domas un nolūkus.

Meitene automašīnā apsēdās viņam blakus, tūlīt izpildīdama nelielu rituālu sakārtojot svārkus, novelkot cimdus un novietojot rokassomiņu priekšējā panelī. Cik dīvaini, ka sievietes obligāti pievērsa tik daudz vērības visādiem smalkumiem, veltījot šādu uzmanību saviem piederumiem! Viņas tik reti aizmirsās. Viņas seja vairs neizskatījās tāda, kādu viņš to bija redzējis pēc apskāviena tagad tā bija kā lepna, klīriga maska, kas izstādīta automašīnas logā, lai pasaule varētu aplūkot viņas gaišību mašīnā kopā ar vīrieti.

-    Kur būtu labāk paēst? viņš uzvaicāja. Tiku domājis par Čeritonas viesnīcu tur, kur sākas mežs.

Viņa papurināja galvu.

-    Es nejūtos izsalkusi. Mēs varētu kaut ko iedzert.

Vai šāda meitene jebkad bija tādā vietā bijusi? Vai viņai nepatiktu, ka viņu tur redzētu? Dreitons no visas sirds nicināja viņas izcelšanos, nabadzīgo vārdu krājumu, viņas nožēlojami šauro pasaulīti. Un tomēr viņas fiziskā klātbūtne satrauca bezmaz vairāk, nekā viņš spēja paciest. Kā lai viņš izcieš šo stundu kopā ar meiteni viesnīcas atpūtas telpā par ko lai runā, kā lai noturas, viņai nepieskaroties?

Viņam nekas nebija viņai sakāms. Šis spēles noteikumi ietvēra mīlīgu ķircināšanos, kas bija līdzīga tam rituālam, ko novēro starp putniem sava veida deja, ko pavada spalvu uzbužināšana. Vakara sākumā, pirms viņš bija ienācis veikalā, Dreitons kaut kādā mērā bija pārdomājis priekšspēli, taču tagad viņam šķita, ka tas viss aizslīdējis tālu prom. Skūpsts bija abus novedis pie sliekšņa. Viņš ilgojās pēc kādas prieka izpausmes jautrības dzirkstelītes, kas darītu viņa iekāres pilno satraukumu mazliet civilizētākū.

-    Es nezinu, viņš truli sacīja. Šis vakars, kad es dabūju auto, ir vienīgais, kad nelīst pēc tam, kad nedēļām lija.

-    Ja tā nebūtu, mēs nevarētu braukt šurp.

Priekšā, krēslā, caur zaļojošiem kokiem spīdēja Pomfretas ugunis.

-    Metas tumšs, viņa sacīja.

Izmisīgi meklēdams kādu tematu sarunai, viņš pārkāpa nerakstītu likumu.

-     Mēs šodien pratinājām tipu, kam vārdā ir Kirkpatriks, Dreitons sacīja.

Tas nebija pēc noteikumiem, varbūt pat aizliegts runāt par policijas darīšanām.

-    Viņš iepērkas pie jums. Vai tu viņu pazīsti?

-    Viņi savus vārdus nemēdz nosaukt, viņa atbildēja.

-    Viņš tepat dzīvo.

"Tieši te," viņš nodomāja, "tepat vajag būt."

Priekšā parādījās melns meža stūris un tieši pretī tam kā kastītes, kas izvietotas zaļā pļavā, stāvēja baltu un zilu ēku puduris "lauku māju" stilā.

-    Ai, paskat! viņa iesaucās. Šitais autiņš!

Tur tas stāvēja uz viena no piebraucamajiem ceļiem rozā un lillā toņi lukturu gaismā izskatījās gluži slimīgi.

-    Vai tas ir virs, kuru tu domāji? Jocīgi braukāt apkārt šitādā izskatā. Es biju vai beigta no smiekliem.

Viņas sajūsma par tik bērnišķīgām lietām viņu atskurbināja. Viņš juta savu muti sakniebjamies.

-   Ko viņš izdarījis? viņa pavaicāja.

-    Man nav brīv uz to atbildēt.

-   Tu esi ļoti piesardzīgs, viņa sacīja, un viņš juta sev pievērstu meitenes skatienu. Tavi bosi var būt ar tevi mierā.

-    Es ceru.

Viņš nodomāja, ka meitene par viņu smejas, taču nepagriezās. Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka meitenes klusēšanai un stulbumam, iespējams, ir tādi paši iemesli kā viņa mazrunlbai, un šī doma viņu saviļņoja. Tur, kur sākās priedulājs, ceļš bija tumšs pārāk tumšs, lai novērstos no tā kaut uz mirkli. Patālu starp skujkoku galotnēm varēja redzēt spīdam viesnīcas ugunis.

Viņa uzlika roku viņam uz ceļgala.

-    Mark, viņa sacīja, Mark, es negribu neko dzert.

Bija gandrīz deviņi, kad Bērdena mājā atskanēja telefonzvans zvanīja no iecirkņa:

-   Rubija Brānča ir atkal klāt, ser.

Šī balss piederēja Martinam.

-    Viņai līdzi ir Nobijs Klārks, viņa vēlas jūs satikt. Es no šiem abiem nevarēju izdabūt ne vārda.

Izklausījās, ka viņš atvainojas un gaida rājienu. Taču viss, ko Bērdens pateica, bija:

-     Tūlīt nāku lejā.

Viņš juta dīvaini sažņaudzamies kaklu to tikko manāmo, nervozo saspringumu, kas nozīmē, ka beidzot kaut kas notiks. Viņa nogurums bija projām.

Rubija gaidīja iecirkņa foajē, viņa izskatījās nožēlojami, bezmaz pēc mocekles, ar stoicisku izteiksmi sejā. Viņai līdzās sarkanā, dobā krēslā, kas nepavisam nebija piemērots, lai noturētu viņa masīvo, tyklo ķermeni, sēdēja zagto mantu uzpircējs no Sovingberijas. Uzlūkodams viņu, Bērdens atminējās abu pēdējo tikšanos. Tagad Nobijs izskatījās nervozs kā lūdzējs, turpretī tajā, iepriekšējā reizē tas bija viņš, kas varēja izsmejoši noskatīties, kaulējoties un atsakot.

Domās Bērdens atkal skatīja tramīgo sievieti, kura izskatījās pēc lēdijas un bija nākusi pārdot rotaslietas, kurus viņai dāvinājis dzīvesbiedrs. Viņa sirds nocietinājās, un viņu sagrāba pēkšņas dusmas.

-    Kas ir? viņš noprasīja. Ko jūs vēlaties?

Rubija ar smagu, sērīgu nopūtu pētīja vestibila krāsaino iekārtojumu, viņas domas bija skaidri nojaušamas: "Ir gan jauka uzņemšana pēc tam, kad esmu uzņēmusies pūles un nākusi šurp. Esmu nesusi visīstāko upuri."

Nobijs Klārks neteica neko. Viņa rokas bija sabāztas kabatās kā šķita, viņš koncentrējās, lai saglabātu līdzsvaru sēdeklī, kas darināts šaurākai sēžamvietai nekā viņējā. Taukos iegrimušās mazās ačeles lūkojās pretī rimti un vērīgi.

-    Ko viņš te dara? Bērdens noprasīja.

Šķietami pēc pašas vēlēšanās runātājas lomā par abiem uzstājās Rubija. Viņa sacīja:

-    Es jau domāju, ka Džordžs ies pie viņa, abi ir veci paziņas. Es gāju uz autobusu un braucu uz Sovingberiju pēc tam, kad iznācu no šejienes.

Viņa ieturēja pauzi.

-   Pēc tam, kad palīdzēju jums… viņa teica ar vāji slēptu mājienu. Bet, ja jūs negribat zināt, tad jo labāk man.

Satvērusi rokassomiņu, viņa piecēlās. Viņas zvērādu apkakle uz milzīgajām krūtīm trīcēja un viļņojās.

-   Jūs darītu labāk, ja ienāktu manā kabinetā.

Joprojām klusēdams, Nobijs Klārks uzmanīgi piecēlās

no krēsla. Bērdens viegli varēja aplūkot viņa galvvidu, noskatīdamies no augšas uz leju. Viss, kas bija atlicis no viņa matiem, atgādināja spalvu cekulu, spurainu un izpluinītu kroni, kas uzmaukts lielam, bezveidīgam kālim.

Negribēdams vairs zaudēt laiku, viņš sacīja:

-     Labi, tad runāsim par lietu. Kas jums sakāms?

Par atbildi Nobijā kalniem līdzīgajiem kamiešiem pārskrēja smalki drebuļi.

-   Kā būtu, ja aizvērtu durvis? Rubija ieteicās.

Te bija gaišāks, un kļuva redzamas dziļās grumbas viņas sejā.

-    Parādiet tās viņam, Klārka kungs!

Druknais juvelieris svārstījās.

-    Redziet, Bērdena kungs, viņš sacīja, pirmoreiz ierunādamies. Jūs un es mēs ilgu laiku esam iztikuši bez pārpratumiem, vai ne? Kādus septiņus vai astoņus gadus.

-    Sešus, Bērdens bargi atsaucās. Nākammēnes būs seši gadi, kopš jums pieder tā mazā vietiņa, kur jūs noņematies ar pulksteņiem.

Nobijs aizvainoti iebilda:

-    Kopš tā laika, kad iznācu ārā.

-    Jebkurā gadījumā es neredzu tam jēgu, Rubija apsēdās, atgūdama pašapziņu. Es neredzu jēgu viņu pazemot. Es nācu šurp pēc savas brivas gribas…

-    Apklustiet, Bērdens viņu strupi pārtrauca. Vai jūs domājat, ka es nesajēdzu, kas notiek? Jūs izspiegojāt savu draudziņu, lai tiktu par visu skaidrībā. Tāpēc jūs devāties uz to žurku alu Sovingberijā un taujājāt, ko Mankijs Metjūss viņam pagājšceturtdien iesmērējis. Viņu pazemot! Jāsmejas. Ja viņš būtu zemāks, mēs pār viņu varētu paklupt!

Viņš norija siekalas.

-   Tas nav apzinīgums, tā ir. spītība. Protams, ka Klārks nāca jums līdzi, kad jūs viņam pateicāt, ka Mankijs mums ir rokā. Tagad jūs varat papildināt, pasakot pārējo, bet aiztaupiet man pinkšķēšanu.

-    Nobijs vēlas būt pārliecināts, ka viņam nebūs nekādu nepatikšanu, sacīja Rubija, aprobežodamās ar asarainu iešņukstēšanos. Viņš taču nezināja. Un kā tad es varēju zināt? Ceturtdien atstāju Džordžu vienu pašu uz pāris stundām, kamēr strādāju, lai nopelnītu naudu un nodrošinātu viņam ērtu dzīvošanu…

Iespējams, ka viņa atcerējās Bērdena aizrādījumu par jūtelīgumu, jo turpināja mierīgāk:

-    Viņš būs tās atradis aizkritušas aiz kāda no krēsliem.

-   Atradis ko?

Tukla roka ienira bezveidīgajā kabatā, atkal parādījās un uzlika uz Bērdena galda kaut ko pasmagu un spožu.

-    Te jums būs viens jauks meistardarbiņš, Bērdena kungs. Astoņpadsmit karātu zelts un meistara darbs.

Tās bija spožas sarkanīga zelta šķiltavas sērkociņkastītes garumā, taču plānākas sānos neuzkrītoši izrotātas ar iegravētiem vīnstīgu vijumiem un vīnogām. Bērdens pagrozīja tās un savilka lūpas. Apakšā bija rakstīts: "Annai, kas dara manu dzīvi gaišu."

Nobijā sejā pavērās liela plaisa kā plīsums mango auglī, kas piebriedis pārlieku sulīgs savai plānajai ādai. Viņš smaidīja.

-   Tas bija ceturtdienas rītā, Bērdena kungs.

Uztūkušās rokas drebēdamas iepletās.

-    "Ņem ciet," man sacīja Mankijs. "Kur tu to dabūji?" es prasīju, zinādams viņa reputāciju. "Viss, kas spīd, nav zelts,"es teicu…

-            Bet, ja tas nebūtu zelts, Bērdens ar riebumu sacīja, tas varētu spīdēt līdz pastarai dienai, un jūs par to neliktos ne zinis.

Nobijs šķībi pavērās viņā.

-    "Mana vecā krustmāte atstāja to man mantojumā," šis teica, "mana krustmāte Anna."

-    "Viņai gan jābūt varenai ilgdzīvotājai," sacīju es. "Vai viņa jums atstāja arī savu cigāru etviju un reimatisma zāļu blašķi, ko?" Taču es tikai jokojos, Bērdena kungs. Man ir prātā nenāca, ka te ož pēc sviluma. Šīs mantiņas jūsu sarakstā nebija.

Un viņš atkal pasmaidīja šajā reizē diezgan blēdīgi.

-   Es šim par to iedevu divdesmit mārciņas.

-     Nebūsim bērnišķīgi. Es neesmu prātu izdzīvojis, un jūs neesat fdantrops. Bērdens atkal atcerējās sievieti ar dārglietām. Jūs viņam iedevāt desmit, viņš domīgi piemetināja.

Nobijs Klārks to nenoliedza.

-    Es esmu zaudētājos, Bērdena kungs. Desmit vai divdesmit mārciņas vienalga, kokos tās neaug. Vai jūs netaisāties man sagādāt nepatikšanas, ko?

-   Ak, pazūdiet taču! Bērdens nogurušā balsī sacīja.

Nobijs izgāja. Viņš izskatījās mazāks nekā jelkad ar visu to, ka viņš, kā šķiet, gāja uz pirkstgaliem. Kad viņš bija izgājis, Rubija atbalstīja savu sarkansprogoto galvu rokās.

-    Tas nu ir nodarīts, viņa sacīja. Mans Dievs, es nemūžam nedomāju, ka nodošu Džordžu.

-   Sviluma smaku jūtat pa gabalu, ko?

-    Jūs esat nežēlīgs vīrs. Jūs ar katru dienu vairāk atgādināt savu bosu.

Bērdens par to nebūt nejutās sarūgtināts.

-    Ari jūs varat iet, viņš sacīja. Par to otro būšanu mēs vairs nerunāsim. Jūs jau esat pietiekami atņēmusi mums laiku un līdzekļus. Nākotnē būs jāturas pie

uzkopšanas, viņš pasmīnēja, jo labais garastāvoklis bija atgriezies gandrīz visā pilnībā. Jums ir talants uz svešu mēslu satīrīšanu.

-    Vai jūs man ļausiet tikties ar Džordžu?

-   Nē, neļaušu. Nepazaudējiet savu laimi!

-    Es nemaz necerēju, ka atļausiet, viņa nopūtās. Gribēju pateikt viņam, ka man ļoti žēl.

Viņas seja bija neglīta, izkrāsota un veca.

-       Es mīlu viņu, viņa sacīja, un viņas balss izklausījās ' gaužām nogurusi. Mīlēju viņu divdesmit gadus. Nedomāju, kla jūs spētu to saprast. Jūs un jums līdzīgie to uzskata tikai par netīru joku, vai ne?

-    Ar labunakti, Rubij, viņš sacīja. Man ir ļoti daudz darba.

Veksfords būtu to nokārtojis labāk.

Viņš pateiktu kādu ironisku, spēcīgu un maigu vārdiņu. Bija tā, kā viņa sacīja, viņš, Bērdens, nespēja, nemūžam nespēs un nemaz negribēja saprast. Viņam šāda mīlestība bija aizvērta grāmata, pornogrāfija no Grovera bibliotēkas. Tagad viņš devās lejā apmeklēt Mankiju Metjūsu.

-    Jums vajadzētu iegādāties šķiltavas, Mankij, viņš sacīja» caur dūmiem nolūkodamies kaudzē ar izdedzinātu sērkociņu galiem.

-   Tīri labi varu iztikt ari bez tām, Bērdena kungs.

-   Arī tādas smukas zelta šķiltavas jums negribētos? Jūs tomēr dodat priekšroku naudai?

Viņš pacēla šķiltavas uz plaukstas, ļaudams tām spīguļot kailās lampas gaismā.

-   Zagšana atrodot, viņš sacīja, kāds pagrimums!

-    Domāju, ka nav nekādas jēgas vaicāt jums, kā jūs to uzzinājāt.

-    Ne mazākās.

-    Rubija man nevarēja to nodarīt.

īsu bridi Bērdens svārstījās. Viņa bija teikusi, ka viņš sācis līdzināties Veksfordam, un viņš to uztvēra kā komplimentu. Varbūt viņš spēja piesavināties ne tikai vecākā inspektora bardzību. Sašutumā viņš plati iepleta acis:

-   Rubija? Es pārjums brīnos.

-    Nē, es nedomāju, ka tā ir viņa. Aizmirstiet, ka to teicu. Tas būs vecais, utainais draņķis Nobijs Klārks. Viņš pats savu vecomāti pārdos kaķu konserviem.

Rāmā vienaldzībā Mankijs aizdedza nākamo cigareti.

-   Cik es dabūšu? viņš noprasīja.

Auto gaismas bija izslēgtas. Viņš bija apstājies norā, kurai apkārt biezi kuploja koki augstas, melnas egles un priedes, augdamas par kuģu mastiem un karogkātiem. To stumbri izskatījās pelēki, taču pat šie taisnie silueti nebija saskatāmi, dažus jardus attālinoties no meža. Viņpus tiem nebija ne nakts, ne dienas, tikai tumšs labirints.

Viņš turēja meiteni savās rokās un juta pukstam viņas sirdi. Tā bija vienīgā skaņa, ko te varēja dzirdēt. Viņš domāja, ka tad, kad atvērs acis, visapkārt valdīs pilnīga tumsa viņu skūpsts bija tik ilgs un akls, un bālganā krēsla nāca kā pārsteigums.

-    Pastaigāsimies, viņš sacīja, saņēmis meitenes rokas savās. Viss notika, kā paredzēts. Viņš pats nezināja, kāpēc taču triumfa vietā sajuta netveramas un līdz šim neizjustas bailes. Tās nekādā ziņā nebija fiziska rakstura bailes, nedz arī psiholoģiskas drīzāk gan nojausma par iesaistīšanos sasodīti nejaukos sarežģījumos. Līdz šim viņa seksuālie piedzīvojumi bija bijuši pavirši, reizēm uzjautrinoši, nekad ne kā dzinulis pašanalīzei. Taču viņš juta, ka tie nekādā ziņā nenozīmēja praksi vai ģenerālmēģinājumu. Nudien, tās sajūtas, ko tie modināja, nepavisam neatgādināja to jūsmu, kas viņu bija pārņēmusi tagad. Viņu bija pilnīgi dabūjis savā varā kas jauns un biedējošs. Tā tas notika bezmaz vai pirmo reizi viņa mūžā.

-   Gluži kā ārzemēs, viņa sacīja.

Tā tiešām bija. Nezināma vieta, vientuļa, ar netulkojamu valodu. Viņam aizrāvās elpa, apzinoties, ka viņa spēj just to pašu, ko jūt viņš identiski, telepātiski. Viņš uzlūkoja meiteni un, sekodams ar acīm viņas skatienam augšup, līdz pat koku galotnēm, ar pēkšņu vilšanās sajūtu noprata, ka viņa domājusi tikai mežu, nevis dvēseles stāvokli.

-    Vai ir gadījies tur būt?

-    Nē, viņa atteica. Taču sajūta ir tieši tāda. Un tāpat pagājšnakt, kad mēs bijām vieni starp tām augstajām sienām. Vai tas bija prātā ari tev, vedot mani šurp?

Viņi sāka kāpt augšup pa ceļu, kas iecirtās kalna nogāzē tik taisni un precīzi, ka atgādināja iegriezumu stingrā, melnā miesā vai arī aizsūtu brūci.

-    Vai tu iedomājies par to?

-    Varbūt.

-    Tas bija gudri darīts.

Viņa elpoja sekli, kaut gan kāpums bija kraujš. Pa kreisi no viņiem kādu gabaliņu priekšā, starp kokiem, līkumoja taka.

-    Bet te taču nav nekādu logu, vai ne?

Vairāk nekā jelko citu uz pasaules vairāk nekā pašu absolūto iegūšanu šobrīd viņš vēlējās skatīt apslēpto smaidu — paceļoties lūpu kaktiņiem, bet nepaverot lūpas. Kopš viņi ienāca mežā, viņa nebija smaidījusi ne mirkli, un šī viņas sejas izteiksme bija pats galvenais viņas pievilcībā. Bez tās viņš spētu meiteni noskūpstīt, pat sasniegt to visa kulmināciju, kuras dēļ tika īstenots šis brauciens, taču prieks zaudētu garšu un smaržu tas vairs būtu tikai pusprieks, un varbūt viņš būtu glābts. Tātad viņš bija fetiša vergs.

Kā atbalss viņa klusi noteica:

-    Nav logu… Neviena, kas uzrauga vai aptur, viņa aizelsusies piebilda, pievērsusi viņam seju tagad viņu acis un stāvi atradās ļoti tuvu viens otram. Esmu tik nogurusi no uzraudzības, Mark.

Neliels oranžs četrstūris sienā, allaž tinkšķošais zvaniņš, ķildīgā saucošā balss.

-   Tu esi kopā ar mani, viņš sacīja, un mani neviens neuzrauga.

Parasti viņš bija izturēts, taču meitenes tuvums lika zaudēt pašsavaldīšanos, pamodinot viņā tēviņu. Pirms viņš spēja sevi apvaldīt, vēlme ņēma virsroku.

-    Uzsmaidi man, viņš pavēloši nočukstēja. Meitenes pirksti iekrampējās viņam plecos ne īpaši spēcīgi, nedz arī kaisli, bet viegli, ar gandrīz vai aprēķinātu, pavedinošu spiedienu. Viņas skatiens bija bez izteiksmes, un iekāri varēja nojaust tikai pēc puspievērto, smago plakstu trīsām.

-    Ak, pasmaidi…

Tad pēkšņi viņš tika atalgots. Viņu pārņēma šausmīga steiga, tomēr viņš apskāva meiteni lēnām, nolūkodamies smaidā, kas koncentrēja sevī visas viņa vēlmes, un pieliecās, lai nosegtu to ar savu muti.

-     Ne te, viņa nočukstēja. Tumsā. Ved mani tumsā.

Viņas atsaucība bija gluži sajūtama, tie bija fluīdi. Vārdi, kas tika izrunāti, lūpas nepaverot, ieplūda viņa ķermenī kā vīns, piepildot to ar siltumu.

Kājceliņa vijums vilināja tālāk, viņš piespieda meiteni sev klāt, pusnešus vedinot viņu meža biezajā ēnā.

Viņiem pāri čabēja priežu skujas, šī skaņa atgādināja attālu meža baložu dūdošanu. Viņš novilka mēteli un paklāja to smiltīs. Tad viņš izdzirda meiteni čukstam vārdus, kurus nebija iespējams saprast, taču tie nelikās nedz šaubu pilni, nedz pasīvi. Meitenes rokas sniedzās pretī, noraudamas viņu zemē sev līdzās.

Tumsa bija gandrīz necaurredzama, tā bija tumsas sniegtā anonimitāte un melnā noslēpumainība, kura likās viņai vajadzīga gluži tāpat kā viņam meitenes smaids. Viņas koķetēriju, viņas biklo klusuciešanu bija nomainījis drudžains izsalkums. To, ka tas nav pietēlots, viņš saprata, kad meitene apskāva viņu ar savām garajām rokām šis izsalkums pieņēmās spēkā un mežonīgumā. Viņš skūpstīja meitenes kaklu un krūtis, un viņai izlauzās gara priekpilna nopūta. Tumsa bija kā silta upe, kurā varēja ienirt. "To sauc par mazo miršanu," viņš nodomāja, un pēc tam spēja domāt viņu pameta pavisam.

10

Kotedžas durvis atvērās gandrīz vienlaikus ar viņa klauvējienu. Uz melnvioleti punktotā uzsvārča un koši sarkanajā sejā krita spožas saulstaru šautras.

-    Atkal klāt kā veca nauda, sacīja Penistena kundze. Bērdens nelikās neko dzirdam. Viņš neapjauta, vai šī piezīme attiecās uz viņa ierašanos, v.ai viņas pašas negaidīto parādīšanos. Viņa ar savu parasto, griezīgo smiekliņu paskaidroja:

-    Ieraudzīju M. kunga sludinājumu, un man sametās viņa žēl. Es atgriezos līdz tam laikam, kad šī parādīsies.

Liecoties viņam tuvāk, slotai vienlaikus slienoties augšup kā žebērklim, viņa paļāvīgi čukstēja:

-   Ja šī vispār parādīsies.

Viņa pakāpās sānis, lai viņš varētu ienākt.

-    Uzmanieties, tur ir spainis, viņa sacīja. Te ir galīgais juceklis. Labi, ka mani zēni neredz, ar ko man te jācīnās. Jā viņi te iemestu aci, es izlidotu no šitās vietas kā korķis.

Atminēdamies ducīgos Penistenus, kuri nebūt nelikās pārņemti ar dēlu pienākumu pildīšanu vai pārāk siltām jūtām pret māti, Bērdens tikai neko neizteicoši pasmaidīja.

Viņu māte iesmējās un jau ievērojami jautrāk noteica:

-     Es nebrīnītos, ja te kukaiņi rāpotu pa sienām.

Studijā ieejot, viņam sekoja griezīgo smieklu šalts.

Viņas pūles, šķiet, neko daudz nebija spējušas mainīt

šajā vispārējā netīrībā; iespējams, ka viņa bija tikko kā ieradusies. Nekas vēl nebija nedz uzposts, nedz noslaucīts un parastajam nelāgajam smārdam pievienojās skābā smaka, kas cēlās no kāda duča pustukšu glāžu un tašu uz galdiem un uz grīdas. Te nu patiešām noderētu Rubijas vērīgums un spars.

Margolis gleznoja. Blakus eļļas krāsu tūbiņām bija sarindoti podiņi ar neizprotamām substancēm. Vienā, kā likās, bija smiltis, vēl citā dzelzs skaidiņas. Kad Bērdens ienāca, Margolis pacēla acis.

-   Nolēmu par to nedomāt, viņš teica iespējami savaldīgi. Es vienkārši aizmirstos darbā. Anna atgriezīsies.

Un vēl piebilda, it kā tas ko izšķirtu:

-   Penistena kundze ir vienisprātis ar mani.

Bērdenam, pārkāpjot slieksni, gan bija radies cits iespaids.

Neko nesakot lai cilvēks priecājas, kamēr spēj, viņš izvilka šķiltavas.

-   Vai ir gadījies tās redzēt?

-    Tās ir šķiltavas, Margolis visnotaļ saprātīgi sacīja. Tā cienījams arheologs senā kapukalnā būtu identificējis neizprotamu atradumu.

-Jānoskaidro, vai tās pieder jūsu māsai.

-   Es nezinu. Nekad agrāk neesmu tās redzējis. Cilvēki viņai vienmēr kaut ko dāvina.

Viņš pagrozīja šķiltavas.

-    Re, te uzrakstīts viņas vārds.

-   Tur rakstīts "Annai", Bērdens izlaboja.

Par Penistena kundzes ierašanos vēstīja slotaskāts, kas parādījās studijas durvīs. Viņa likās uzjautrināmies ne tik daudz par darba devēja sacīto, kā par to, ka viņš vispār eksistē un, nostājusies viņam aiz muguras, kamēr viņš vēroja šķiltavas, pagodināja Bērdenu ar nesteidzīgu un dziļdomīgu acs piemiegšanu.

-    Palūk, jāuzmet skats, viņa ieteicās. Ar vienu pašu skatienu pietika.

-    Nē, viņa sacīja. Nē.

Tagad viņas smiekliņi likās apsmejam policista lētticību — varbūt tāpēc, ka viņš domāja Margoli vispār esam spējīgu atpazīt jebkādu priekšmetu. Bērdens apskauda šo neizglītota cilvēka attieksmi pret ģēniju. Viņasprāt, tas bija vīrietis, kas neko nejēdza no praktiskām lietām un runāja nesakarīgi; tas bija mēnessērdzīgais, kas izraisīja jautrību un tādu kā smeldzīgu žēlumu.

-    Viņai nekad nekas tamlīdzīgs nav piederējis, apkopēja noteikti sacīja.

-    Viņa un es, mēs allaž rita cēlienā dzērām kafiju. Viņa vienmēr arī smēķēja. "Jums vajadzētu šķiltavas," es teicu, redzēdama, kā viņa izlieto neskaitāmas sērkociņkastītes. "Piedabūjiet kādu jaunekli jums tās uzdāvināt." Tas bija ap Ziemsvētkiem, un, redziet, viņas dzimšanas diena ir janvārī.

-Tātad viņa varēja tās saņemt kā dāvanu dzimšanas dienā?

-    Ja arī tā bija, viņa nekad netika man tās rādījusi. Viņai nekad nav bijušas ari gāzes šķiltavas nekad. Mans puika varētu kādas pagādāt, tur, kur viņš strādā, var dabūt lētāk, es teicu, bet viņa…

Bērdens viņu asi pārtrauca, jo viņam netikās atkal izdzirdēt spiedzīgos smieklus, kuri šā stāsta beigās hoteikti atskanētu, lai gan tajā nebija nekā uzjautrinoša.

-   Es pats atradīšu ceļu, viņš noteica.

-   Atcerieties, tur ir spainis! Penistena kundze priecīgi sauca viņam pakaļ. Viņš iznāca laukā tieši ziedošās narcisēs. Šajā rītā viss peldējās zeltā saule, blāvie, spožie pavasara ziedi un arī mazais priekšmets viņa kabatā.

Kirkpatrika auto stāvēja uz piebraucamā ceļa. Bērdens paspraucās tam garām, ar mēteļa stērbelēm apslaukot krāsainos uzrakstus un lillīgās puķu vijas.

-    Viņš saka, ka esot slims, Kirkpatrika kundze skaļā un skarbā balsī pavēstīja.

Bērdens parādīja viņai savu apliecību. Tikpat labi tā varēja būt reklāmas brošūra viņa nepievērsa tai nekādu uzmanību.

-    Viņš saka, ka esot saķēris iesnas.

Pēdējā vārdā viņa ielika visu bezgalīgo nicinājumu it kā iesnas būtu visneticamākā un visdīvainākā nelaime no visām iespējamām.

Viņa ielaida Bērdenu iekšā un atstāja vienu ar abiem klusajiem bērniem, kuri raudzījās uz viņu, acis plaši iepletuši, noteikdama:

-   Varat apsēsties. Iešu pateikt viņam, ka jūs esat te.

Pēc divām vai trim minūtēm Kirkpatriks nonāca lejā.

Viņam mugurā bija zīda mājastērps, taču zem tā, kā šķita, bija vēl citas drēbes. Bērdens atminējās līdzīgi ģērbtus personāžus, tikai līksmākus un vēlīgākus, kuri savulaik figurēja trīsdesmito gadu guļamistabkomēdijās, kuras joprojām nežēlīgi mēdza uzvest vietējās dramatiskās kopas reizēm sievai izdevās viņu aizvilkt uz kādu no šīm izrādēm. Ar kokvilnas audumu apvilktie krēsli un neīsta koka paneļi šo iespaidu vēl pastiprināja, taču Kirkpatriks pats izskatījās kā nopērts suns. Ja šī būtu skatuve, skatītāji domātu, ka viņš aizmirsis nogrimēties. Viņa seja bija

neskūta. Viņš izmocīja bērniem domātu smaidu un pieskārās mazās meitenes garajiem, smalkajiem matiem.

-    Es eju uzklāt gultas, sacīja Kirkpatrika kundze.

"Tas nebūt nav tāds izteiciens," Bērdens domāja, "kuru

normāli varētu noturēt par draudiem, taču viņai izdevās ielikt tajā ļaunu, pat draudošu jēgu." Vīrs viņai uzmundrinoši pamāja, smaidīdams kā cilvēks, kurš vēlas atbalstīt kādu neparastu savas sievas intelektuālo darbību.

-   Diemžēl dzirdēju, ka jūs slikti jūtaties.

-    Vaina, iespējams, ir psiholoģiskas dabas, sacīja Kirkpatriks, vakardienas pēcpusdiena man bija gaužām nomācoša.

"Psiholoģiskās iesnas," domāja Bērdens, "tas ir kas jauns."

-   Žēl, viņš klusu bilda. Jo es baidos, ka jums atkal nāksies iet tam visam cauri. Vai jums nešķiet, ka būtu labāk, ja mēs beigtu muldēšanu par to, ka Margoles jaunkundze jūs interesē viņas brāļa gleznu dēļ?

Kirkpatriks neatraudamies lūkojās griestos. Augšā valdīja negants troksnis it kā sieva nevis klātu gultas, bet lauztu mēbeles.

-    Mēs ļoti labi zinām, ka jūs bijāt viņas mīļākais, Bērdens bargi sacīja. Jūs draudējāt viņu nogalināt. Jūs pats apgalvojāt, ka otrdienas naktī bijāt Stovertonā.

-   Ne tik skaļi, lūdzu, sacīja Kirkpatriks, un viņa balss bija aizžņaugta kā agonijā. Labs ir. Tas viss ir tiesa. Es domāju tāpēc es jūtos tik nelāgi. Domāju, man vajadzēja jums to pateikt. Tie nav viņas, viņš sacīja, lūkodamies uz puisēnu un meitenīti. Tie ir mani bērniņi. Es negribu zaudēt savus bērniņus.

Un vēl klusākā balsī viņš piemetināja:

-    Bērnus parasti atstāj mātes aizbildnībā, lai kāda šī māte ari būtu.

129

Bērdens nepacietīgi paraustīja plecus.

R. Rcndcla

-    Vai jūs kādreiz agrāk esat redzējis šīs te?

Krāsa, kas ieplūda Kirkpatrika sejā, liecināja par kādām jūtām, kuras Bērdens neprata noteikt. Vai tā bija vainas sajūta? Šausmas? Viņš gaidīja.

-   Tās pieder Annai.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-   Es redzēju tās viņai rokā.

Atmetis izlikšanos, viņš vēl piemetināja:

-    Viņa plātoties grūda tās man ģīmī.

Kaut gan kabinetā bija silts, Kirkpatriks paturēja mugurā lietusmēteli. Viņš bija nācis pēc savas brīvas gribas kā Bērdens paziņoja Veksfordam lai parunātos ērtākā vietā, patālāk no sievas.

-    Vai jūs dāvinājāt Margoles jaunkundzei šīs šķiltavas? Veksfords vaicāja.

-    Es? Kā es varētu kaut ko tādu atļauties?

-    Pastāstiet, kā jūs zināt, ka tās pieder viņai?

Kirkpatriks sakrustoja rokas un nolieca galvu.

-      Kopš tā laika pagājis apmēram mēnesis, viņš sacīja, balsij gandrīz apraujoties čukstā.

-    Es viņai zvanīju, bet viņas nebija mājās. Margolis nelikās mani pazīstam, un es sēdēju mašīnā, gaidīdams, kad viņa pārradīsies. Ne jau šinī auto, viņš, pieri saraucis, sāpīgi piemetināja, tajā otrajā, melnajā.

Viņš nopūtās un klusā balsī turpināja:

-    Viņa pārradās savā auto pusstundu vēlāk bija braukusi uz apkopes staciju. Izkāpu ārā un devos viņai klāt. Tās šķiltavas, kas te redzamas, bija viņas Alpinā uz plauktiņa, un es tās paņēmu rokā. Zināju, ka agrāk viņai tādu nebija un, kad ieraudzīju uzrakstu: "Annai, kura dara manu dzīvi gaišu"… Redziet, es pazīstu viņu un zinu, kādās attiecībās viņa varētu būt ar dāvinātāju…

Viņa balsī parādījās viegli histērisks tonis.

-    Es saskaitos. Tad es tiešām biju gatavs viņu nogalēt. Jēzus, to es negribēju sacīt!

Viņš aizlika roku mutei priekšā, it kā gribēdams aizturēt nodevīgos vārdus, kuri jau bija izlauzušies.

-    Es tā nedomāju. Jūs taču zināt, ka nedomāju vai

ne?

Veksfords visai izvairīgi noteica:

-     Es par jums zinu ļoti maz, Kirkpatrika kungs. Jūs, kā šķiet, esat pretrunīga personība. Viendien jūs sakāt, ka Margoles jaunkundze bija tikai atslēga, lai iekļūtu brāļa gleznu galerijā, nākamajā dienā ka esat gauži greizsirdīgs. Kura no šīm personības šķautnēm ir noteicošā?

-     Es mīlēju viņu, viņš stingri noskaldīja. Biju greizsirdīgs.

-    Protams, ka bijāt, Veksfords nicīgi noteica, kas attiecas uz glezniecību, tad diez vai jūs spējat atšķirt meistara darbu no buļļa pakaļas.

-    Atgriezīsimies pie šķiltavām, Bērdens bilda.

Tā vietā, lai turpinātu sarunu par šķiltavām, vīrietis satriekts iesaucās:

-     Mana sieva nedrīkst uzzināt! Dievs tēvs, esmu bijis jucis, gluži traks, tai meičai tuvodamies.

Iespējams, ka viņš bija pamanījis Veksforda nevēlēšanos dot kādus klusēšanas solījumus pamanījis un sapratis mājienu, jo sparīgi ņēmās apgalvot:

-    Es viņu neesmu nogalinājis, es neko par to nezinu.

-     Kā mīlošs cilvēks jūs gan nekādas lielās bēdas neizrādāt, Kirkpatrika kungs. Vai turpināsim par šķiltavām, ko?

Kirkpatriks siltajā istabā nodrebinājās.

-    Biju ellīgi greizsirdīgs, viņš noteica. Viņa paņēma no manis šķiltavas un tā zīmīgi aplūkoja.

-   Ko jūs domājat ar šo "zīmīgi aplūkoja"?

-   It kā te būtu kaut kas smieklīgs, viņš nikni sacīja, it kā tas būtu kāds ellīgs joks.

Kirkpatriks pārvilka ar roku pār pieri.

-    Es tā vien redzu viņu savā priekšā tajā plankumotajā zvērādas kažokā skaistu un brīvu… Es nekad neesmu bijis tik brīvs. Viņa turēja to mazo zelta nieciņu rokā. Lasīja tur rakstītos vārdus un smējās.

"Kas tev tās iedeva?" es noprasīju.

"Mans draugs to ir skaisti uzrakstījis, vai ne?" viria noteica. "Tev nekad nekas tāds neienāktu prātā, Alan. Viss, ko tu spēj apjēgt, ir divreiz divi, un arī tad tev tur iznāk sešpadsmit."

Nezinu, ko viņa ar to domāja.

Viņa pirksti bija atstājuši baltus nospiedumus tur, kur tie saskārās ar ādu.

-    Jūs runājāt par bēdu izrādīšanu, viņš turpināja. Jā gan, es viņu mīlēju vai vismaz domāju, ka mīlu. Ja jūs kādu mīlat, jūs bēdājaties, ja viņš nomirst, vai ne? Bet, mans Dievs, ja es nevaru viņu iegūt — sev vienam, tad labāk redzu viņu mirušu.

-    Ko jūs otrdienas vakarā darījāt Stovertonā? Veksfords viņu strupi pārtrauca.

-   Tas man jums nav jāsaka.

Viņš to pateica ļengani, nebūt ne izaicinoši. Pēc tam atpogāja mēteli, it kā viņam pēkšņi būtu sameties karsti.

-    Es jūsu vietā tā nedarītu, sacīja Bērdens, bet jūs varat iet. Jo, kā jau jūs vakar sacījāt, mēs nevaram jūs aizturēt.

Kirkpatriks piecēlās; viņš izskatījās saguris, pat nomocījies.

-   Vai drīkstu iet? viņš neveikliem pirkstiem taustījās ap savu jostu. Šā vai tā, nekas vairāk man jums nav sakāms.

-    Varbūt jums vēl kas ienāks prātā, sacīja Veksfords.

-    Es jums to atgādināšu, mēs vēl iegriezīsimies pie jums vēlāk, vakarpusē.

-    Kad bērni būs nolikti gulēt, Bērdens piemetināja.

-    Varbūt jūsu sieva zinās, ko jūs darījāt Stovertonā.

-    Ja jūs to man nodarīsiet, Kirkpatriks nikni noteica,

-    man atņems manus bērnus.

Un viņš, smagi elpodams, pagriezās ar seju pret sienu.

-    Viņš varēs nomierināties Dreitona sabiedrībā, sacīja Veksfords pie kafijas tases kafejnīcā "Karuselis".

Kafejnīca atradās pretī policijas iecirknim, un viņš mēdza tur iegriezties labās virtuves dēļ. Viņam ienākot, tā allaž attīrījās no nevēlamiem elementiem un tagad viņi bija vieni ar kafijas ekspresautomātiem, gumijkokiem un mūzikas mašīnu.

-    Jocīgi, ka Rubija viņu pazina, Bērdens teica, tomēr nebūdama pārliecināta, ka viņš ir Džefs Smits.

-    Nezinu, Maik. Pēc tava morāles kodeksa, un varbūt arī pēc manējā, viņa uzvedība necik ētiska vis nebija, taču aizdomīga arī ne. Viņa nebūs šo labi ielāgojusi.

-     Pietiekoši, lai zinātu, ka viņš bija maza auguma, jauns un tumsnējs. Kirkpatriks nav tik maza auguma būs savas piecas pēdas un astoņas vai deviņas collas. Tas ir pseidonīms, kas mani mulsina. Smits tas ir skaidrs, bet kāpēc Džefs? Kāpēc ne Džons, Dieva dēļ, kāpēc ne Viljams?

-    Varbūt Džefrijs ir Kirkpatrika otrais vārds. To mēs viņam pavaicāsim.

Veksfords pavirzījās ar visu krēslu nost no ejas, kuru tas bija aizsprostojis. Kafejnīcā bija ienākusi jauka, slaida meitene svārkos un svīterī, viņa apsēdās pie galdiņa aiz starpsienas.

-     Mazā Grovera jaunkundze, viņš nočukstēja. Beidzot tikusi brīva no uzraudzības. Ja viņas tēvs būtu uz kājām, viņa netiktu projām pat uz piecām minūtēm.

-    Esmu dzirdējis, ka viņš esot gatavais tirāns, sacīja Bērdens, vērodams meiteni. Viņa izskatījās domīga, aizsapņojusies.

-   Diez ko šis grib panākt, glabājot šito sveci zem pūra? Pats taču nemaz nav nekāds svētais.

-    Pataupi savas detektīvspējas tam, par ko tev maksā, smīnēdams sacīja Veksfords.

Linda Grovera pasūtīja aveņu kokteili.

Bērdens nolūkojās, kā viņa sūca to caur salmiņu un samulsusi pavērās apkārt, kad salmiņš, iesūcot kokteiļa pēdējās paliekas, radīja guldzošas skaņas. Niecīga sārtu putu pīte bija palikusi uz viņas virslūpas. Viņas mati smalki un zīdaini bija kā bērnam; vēl viena zelta straume šajā zeltītajā dienā.

-    Kirkpatriks ir viņas pastāvīgs klients, viņš ieteicās. Viņš tur pērk vakara avīzes. Varbūt nopircis tur arī nazi?

-    Iesim atpakaļ un noskaidrosim, Veksfords sacīja.

Saules spožums un karstums darīja abu iešanu pāri

ielai jo steidzīgāku.

-    Tagad ir pavisam cita lieta, vai ne? viņš noteica, kad abi uzkāpa pa kāpnēm un nonāca policijas iecirkņa vēsajās mūra sienās.

Dreitons sēdēja vienā kabineta galā, Kirkpatriks otrā. Abi izskatījās kā svešinieki, kas gaida vilcienu, vienaldzīgi, nedaudz naidīgi. Kirkpatriks lūkojās griestos, šķobīdams lūpas.

-    Es jau domāju, ka jūs nekad nebūsiet atpakaļ, viņš pārmetoši sacīja Veksfordam. Ja es jums pateikšu, ko es darīju Stovertonā, jūs teiksiet, ka esmu traks.

"Labāk traks, nekā slepkava," Veksfords nodomāja. Viņš pacēla krēslu.

-    Pamēģiniet.

-    Viņa nebrauktu man līdzi tā nolādētā autiņa dēļ. Kirkpatriks nomurmināja. Es nemaz neticēju, ka viņa devusies uz to pieņemšanu, viņš izaicinoši sacīja. Ierados Stovertonā, lai viņu pieķertu. Biju tur astoņos Un gaidīju daudzas stundas. Viņa neieradās. Dievs tēvs, es sēdēju tur un gaidīju, un, kad viņa neieradās, es sapratu, ka viņa man melojusi. Zināju, ka Viņa atradusi kādu bagātāku, jaunāku, ar nozīmīgāku sabiedrisko stāvokli. Ak, velns un elle! viņš sāpīgi nokrekšķinājās.

-   Tas ir viss, ko es darīju, viņš sacīja. Gaidīju.

Un pacēla acis, uzlūkodams Bērdenu.

-    Kad jūs mani vakarrīt sastapāt kotedžā, es biju ieradies ar viņu izrunāties, apvaicāties, ko viņa no sevis iedomājas, mani tā krāpdama!

Kā melns siluets saules gaišumā Dreitons stāvēja, izrādīdams savu nicinājumu. Ko viņš domāja? Veksfords pūlējās to uzminēt. Varbūt ka viņš savā izteiktajā vīrišķības starojumā starojumā, kas šodien šķita bezmaz vai nekaunīgs, nekad nespētu tā pagrimt?

-    Sāka tumst, sacīja Kirkpatriks. Es novietoju auto Kotornu pusē, zem koka. Viņi tur taisīja ellišķīgu troksni, bļaudami un muzicēdami. Viņa nenāca. Vienīgais cilvēks, kas iznāca ārā, bija kāds piedzērušais, kas skaitīja Omāru Haijamu. Es tur biju jau kādas tris stundas, ak, nē, vēl ilgāk…

Veksfords pavirzījās tuvāk galdam, sakrustoja uz tā rokas, atbalstīdams dūres pret rožkoka virsmu.

-    Kirkpatrika kungs, viņš sērīgi bilda, šis jūsu stāsts varbūt ir patiess, taču manās ausīs tas izklausās tāds paplāns. Vai ir kāds, kas varētu to apstiprināt?

Kirkpatriks rūgti noteica:

-    Un šis kāds man pašam būs jāsameklē, vai ne? Jūs savu darbu esat padarījuši. Nekad neesmu dzirdējis, ka policija dzenātu rokā liecinieku, kurš varētu apgāzt tās safabricēto lietu.

-    Tad jums vēl daudz jāmācās.. Mēs te neatrodamies, lai "safabricētu lietas", bet gan, lai uzzinātu patiesību.

Te Veksfords ieturēja pauzi. 'Trīs stundas," viņš domāja "tas bija laiks, kad abi atradās Rubijas mājā, kad kaimiņi dzirdēja troksni un redzēja abus kluburojam ārā no mājas."

-     Jūs droši vien redzējāt viesus ierodamies. Vai viņi jūs netika redzējuši?

-    Līdz tumsai biju novietojis auto turpat pagriezienā, labajā pusē pie veļas mazgātavas.

Viņa seja izskatījās sadrūmusi.

-   Tā meitene mani redzēja.

-    Kura meitene?

-    Meitene no Grovera veikala.

-    Jūs viņu redzējāt septiņos, kad pirkāt vakara avīzi, sacīja Veksfords, pūlēdamies saglabāt pacietību. Tas, ko jūs darījāt septiņos, nav svarīgi.

Kirkpatrikam sejā ieplūda pēkšņs sārtums.

-    Es redzēju viņu arī pēc tam, viņš sacīja, Stovertonā.

-    Iepriekšējā reizē jūs to neteicāt.

Šobrīd nepacietība bija ņēmusi virsroku, un izvaicāšana jau līdzinājās pratināšanai.

-    Jūtos noguris no tā, ka visu laiku esmu muļķa lomā, Kirkpatriks aizvainoti sacīja. Jūtos gluži slims. Ja tikšu no visa tā ārā ar veselu ādu, iešu prom no tā darba. Varbūt kādam patīk sist gaisā ziepes, pūderi un lūpkrāšļus, bet ne man. Labāk būt bez darba.

Kirkpatriks noplātīja rokas.

-   Ja vien tikšu ar visu šito galā, viņš vēl piebilda.

-    Meitene, sacīja Veksfords. Kur jūs redzējāt to meiteni?

-     Biju sānceļā, blakus mazgātavai, tas ir gabaliņu lejāk. Viņa brauca garām ar mašīnu un apstājās pie sarkanās gaismas. Tobrīd es stāvēju pie sava auto. Tikai neprasiet, cik bija pulkstenis. To es nezinu.

Viņš trokšņaini ievilka elpu.

-    Viņa uzlūkoja mani un sāka ķiķināt. Bet viņa jau neatcerēsies. Tas viņai bija tikai joks klients, kas neļāva viņai laicīgi beigt darbu… Viņa redzēja mani stāvam pie tās grabažas un tur bija ko nosmieties! Lipdjūl[2] Varu iedomāties, kā viņa smejas ikreiz, kad es viņai ienāku prātā, mazgājot savu…

Dreitonam seja bija nobālusi, un viņš paspēra soli uz priekšu, rokas dūrēs sažņaudzis. Veksfords ātri iejaucās, apraudams pēdējo vārdu tas varēja būt gan nevainīgs, gan bezkaunīgs.

-   Tādā gadījumā, viņš noteica, viņa noteikti atcerēsies, vai ne?

11

Saule ir ļoti dziedinoša, īpaši jau pirmā, maigā pavasara saulīte. Paradoksāli, bet tā atvēsināja Dreitona dusmas. Ejot pāri ielai, viņš atkal valdīja pār sevi un spēja mierīgi un pat nicīgi domāt par Kirkpatriku.

Nožēlojams cilvēciņš, kas darīja homoseksuālista darbu, nevīrišķīgs, sieviešu balstīts brunču mednieks. Braukāja rozā un lillā krāsotā autiņā, tirgodams kosmētiku. Kādudien smaržu fabrikants var viņu piedabūt pārģērbties par arlekīnu ar pūderslotiņu uz galvas, liekot klauvēt pie visām durvīm pēc kārtas, izdalot ziepes ikvienai mājsaimniecei, kura varētu kļūt par potenciālu klienti turklāt vēl viņam liktu dziedāt reklāmas saukļus. Viņš bija kā lellis, kā vergs.

Veikals bija tukšs. Šis laikam bija diendusas un lenča laiks. Zvaniņš skaļi nošķindēja, jo viņš vēra durvis ciet lēnām. Saule lika veikalam izskatīties sasmakušākam nekā jelkad. Putekļu mākoņi dejoja staru kūļos. Viņš stāvēja, klausīdamies elles troksnī, kuru augšstāvā bija sacēlusi viņa zvanīšana tur kāds skraidelēja, kaut kas noskanēja tā, it kā būtu nokritis pannas vāks, skarba balss iesaucās basā:

-    Noej lejā uz veikalu, Lin, Dieva dēļ!

Viņa noskrēja lejā un ienāca veikalā ar trauku dvieli rokā. Kad meitene ieraudzīja Dreitonu, no viņas sejas nozuda satraukums, tā pēkšņi izskatījās jutekliska.

-    Tu nāc par agru, viņa noteica, vairākas stundas par agru.

Pēc tam viņa pasmaidīja, un viņas acīs bija kas tāds, kas viņam nebūt nepatika tas bija iekarotājas un līdzdalībnieces skatiens. Viņš nojauta, ka meitene domā viņu esam nepacietīgu, nespējam sagaidīt tikšanos. Tā sarunāta vakarā, taču viņš atnācis jau pusdivos. Tas bija tas, ko viņas allaž vēlējās padarīt otru vāju un piekāpīgu, viegli veidojamu viņu garajām un smalkajām rokām.

Pēc tam viņas jūs atgrūdis nost. Kā to Kirkpatriku.

-    Es nevaru iet ārā, viņa sacīja. Man jāpieskata veikals.

-   Tu vari nākt uz turieni, kurp es tevi vedīšu, Dreitons bargi sacīja.

Viņš jau bija aizmirsis gan to niknumu, kas viņu pārņēma, dzirdot Kirkpatrika vārdus, gan pagājušās nakts kaislības, modušos maigumu. Kas tad viņa galu galā bija? Pārdevēja turklāt vēl kādā veikalā! veikalniece, kurai bail no sava tēva, apteksne ar trauku dvieli.

-    Uz policijas iecirkni, viņš sacīja.

Viņas acis plati iepletās

-    Ko tu! Jokus dzen, vai?

Viņš bija dzirdējis par Groveru par to, ko vecais pārdeva uz letes un zem tās.

-   Tam nav sakara ar tavu tēvu, viņš piebilda.

-    Ko viņi no manis grib? Vai tas ir sakarā ar to sludinājumu?

-    Savā ziņā, viņš sacīja. Paklau, tas nav nekas sevišķs.

-    Mark, viņa ieteicās, Mark, tu gribēji mani nobaidīt.

Saule pludoja pār visu viņas ķermeni kā zelta upe.

"Tas ir tikai fiziskās pievilkšanās dēļ," viņš domāja. "Miesiska tieksme, vēl ļaunāka nekā parasti. Jāatkārto biežāk tas, kas tika darīts pagājšnakt, un tā pāries pati no sevis."

Viņa nāca viņam pretī smaidīdama, bet mazliet nervoza.

-    Es zinu, tu tā nedomāji, bet tev nevajag mani baidīt.

Smaids bija ķircinošs.

Viņš stāvēja nepakustēdamies, kamēr saule plaiksnīja starp viņiem kā zobena asmens. Viņš alka pēc meitenes tik neganti, ka viņam nācās saņemt visus spēkus, lai savaldītos, pagrieztos un pateiktu:

-    Ejam! Pasaki vecākiem, ka tas nebūs ilgi.

Viņa bija projām divas minūtes, atstājot aiz sevis svaigu dvesmu, kas pārspēja pat sapelējušo preču smārdu.

Viņš pagājās pa veikalu, lūkodamies pēc precēm, kuras neizskatītos lētas, izvirtīgas vai netīras. Kad meitene atgriezās, viņš redzēja, ka viņa nav nedz pārģērbusies, nedz nokrāsojusies. Tas bija patīkami, taču arī kaitināja. Šāda nevērība, kā likās, liecināja, ka viņai maz rūp citu spriedumi, to skaitā arī viņējais. Viņš nevēlējās publiski demonstrēt viņu attiecības. Pietika ar to, ka viņi alka viens otra un sapratās šajā līmenī.

-    Kā jūtas tēvs? viņš pavaicāja un, to pateicis, apjēdza, ka izrunāji? muļķīgu dežūrfrāzi. Viņa pasmējās:

-   Vai tu patiesi gribi to zināt, vai muļķojies?

-   Patiesi gribu zināt.

Nolādēts, viņa prata lasīt domas!

-    Viņš jūtas labi, meitene sacīja. Nē, viņš pats tā vis nedomā. Viņš sakās esam agonijā. Kā lai pasaka, kas viņam īsti kaiš? Nekas jau nav redzams.

-   Viņš man atgādina vergu izdzinēju, Dreitons sacīja.

-    Viņi visi ir vergu izdzinēji. Tomēr labāk, lai tas ir miesīgais tēvs, nevis kāds svešs vīrietis.

Durvīs viņa pagozējās saulē, izlocīdama ķermeni kā lunkans, zeltains dzīvnieks.

-    Kad viņi mani izvaicās, tu būsi klāt, vai ne? viņa noprasīja.

-    Protams, ka būšu klāt, viņš teica. Un aizvēra aiz abiem durvis.

-    Nedari tā, viņš piemetināja, vai ari man gribēsies darīt to pašu, ko vakarnakt.

"Tu ilgojies pēc tā kā jucis, bet turpini smieties," viņš teica pats sev. "Ar šo meiču tas iespējams. Mans Dievs," viņš domāja, "mans Dievs!"

Šo divu starpā, kā Veksfords nosprieda, kaut kas bija. Nenācās šaubīties par to, ka Dreitons pa ceļam ar meiteni runājies. Vienīgi tā varēja izskaidrot skatienu, kuru viņa tam uzmeta, apsēzdamās skatienu, kas likās taujājam pēc piekrišanas. Jā gan, viņš allaž bija domājis Dreitonu esam jūtīgu pret skaisto dzimumu, un šī meitene bija visai izskatīga.

Viņam bija gadījies vērot šo meiteni kopš bērna kājas, taču, kā likās, nekad agrāk viņš nebija pamanījis viņas smalko galvas veidojumu un īpašo, meitenīgo grāciju kustībās.

-   Tātad, Groveras jaunkundz, viņš sacīja, es gribu, lai jūs atbildat uz dažiem jautājumiem.

Meitene viņam vāri uzsmaidīja.

"Viņām nevajadzētu ļaut tā izskatīties," viņš īgni nodomāja, "tik liekuļoti kautrīgām, tik nevainīgām un neskartām."

-     Kā šķiet, jūs pazīstat Kirkpatrika kungu? Viņš iepērkas pie jums.

-    Patiešām?

Dreitons stāvēja aiz viņas krēsla, un viņa pacēla acis, it kā gaidīdama, lai viņš apgalvotu pretējo. Veksfords sajutās mazliet noraizējies. Ko, pie velna, tas Dreitons domāja? Ka ir viņas aizstāvis?

-    Ja jūs nezināt viņa vārdu, varbūt pazīstat viņa auto? Iespējams, ka jūs nupat to ārā redzējāt?

-    Jocīgs rozā autiņš ar puķītēm?

Veksfords pamāja.

-    Ak, jā, to es pazīstu.

-    Lieliski. Tagad es gribu, lai jūs atsaucat atmiņā pagājušās otrdienas vakaru. Vai jūs tovakar braucāt uz Stovertonu?

-    Jā, viņa ātri atbildēja, es vienmēr otrdienās tur braucu. Tēva mašīnā vedu no mazgātavas veļu.

Viņa apklusa, jaunajā un svaigajā sejā iezagās apnikums.

-    Mans tēvs ir slims, bet mamma vakaros dodas uz vista spēli.

"Kāpēc viņa spēlē uz jūtām?" Veksfords domāja. Šķiet, ka mājiens par vecāku tirāniju, kas viņai jāpacieš, bija atstājis iespaidu uz Dreitonu. Viņa tumsnējā seja izskatījās sapīkusi, mute bija sakniebta.

-    Labs ir, Dreiton, viņš laipni noteica, es ilgāk tevi neaizkavēšu.

Kad viņi palika vieni, meitene ierunājās pirms viņš bija paguvis ko pavaicāt.

-    Vai kā-viņu-tur-sauc kungs mani ievēroja? Es viņu redzēju.

-   Vai esat par to pārliecināta?

-    Ak, jā. Es viņu pazīstu. Pirms tam pārdevu viņam vakara avīzi.

-     Varbūt tomēr tas bija tikai auto, ko jūs pazināt, Grovera jaunkundz, tukšs auto?

Meitene pacēla roku, lai sakārtotu spožo, mīksto matu mezglu.

-Es nepazinu to auto. Parasti viņam bija cits.

Tad viņa nervozi ieķiķinājās.

-    Kad es ieraudzīju viņu tajā un sapratu, ka tas pieder viņam, man nāca smiekli. Redziet, viņš tik daudz no sevis iedomājas, un tagad šāds auto…

Veksfords vēroja meiteni. Nudien, viņa nebūt nejutās brīvi. No viņas atbildes uz nākamo jautājumu nozīmīgu jautājumu tik daudz kas bija atkarīgs. Kirkpatrika liktenis karājās mata galā. Ja viņš meloja…

-   Cikos tas bija? viņš noprasīja.

-   Vēlu, viņa noteikti apliecināja.

Viņas lūpas bija kā mandeļu ziedlapiņas, zobi nevainojami. Žēl, ka viņa tik reti tos rādīja.

-    Es biju veļas mazgātavā. Tad devos mājup. Tas noteikti bija vēlāk par ceturksni pēc deviņiem.

Viņš iekšēji nopūtās. Lai kurš tas arī būtu, deviņos piecpadsmit viņam noteikti vajadzēja būt Rubijas mājā.

-   Es apstājos pie sarkanās gaismas, viņa tramīgi sacīja.

"Ak, Dievs, viņa ir kā bērns, pat neatšķir mani no autoinspektora. Vai viņa gaida, ka es viņu uzteikšu?"

-    Viņš bija apstājies zemāk, garāžas pusē…

-   Kotornu garāžas?

Viņa piekrītoši pamāja.

-    Es redzēju viņu tajā auto. Zinu, tas bija viņš.

-   Vai esat pārliecināta, ka laika ziņā nekļūdāties?

Viņš bija ievērojis, ka uz meitenes slaidās rokas locītavas nav pulksteņa.

-    Es braucu no mazgātavas. Tur redzēju pulksteni.

Neko vairāk noskaidrot viņš nevarēja. Iespējams, ka

tas viss bija patiesība.

Bez tam viņiem taču nebija mirstīgo atlieku, pat ne vērā ņemamas liecības pret Kirkpatriku. Tēvišķīga iedoma lika viņam pasmaidīt un sacīt:

-    Labi, Grovera jaunkundz, jūs varat iet. Kirkpatrika kungam jābūt jums ļoti pateicīgam.

Kādu brīdi viņš domāja, ka visi rēķini saskan, tad atkal nejutās par to pārliecināts. Ielūkojoties viņas lielajās, pelēkajās acīs, varēja saskatīt ko tādu, ko nebija tik viegli nosaukt vārdā. Viņš iedomājās, ka tā varēja būt atvieglojuma, laimes izjūta droši vien tāpēc, ka izvaicāšana bija beigusies. Viņai aizejot, kabinets it kā aptumsa, kaut gan saule spīdēja joprojām. Smaržas tomēr vēl vēdīja gaisā pieaugušas sievietes smaržas, nepiemērotas tādai jaunai meitenei.

-    Tā meitene šķiet uzpirkta, Bērdens pikti sacīja. Tur jums būs taisnība.

-    Mums vakar nevajadzēja laist to Kirkpatriku no šejienes laukā.

Veksfords nopūtās.

-            Ko tad mēs viņam varētu piesiet, Maik? Jā, piekrītu varbūt viņš izgudrojis šo alibi viņvakar vai šorīt no rīta. Iespējams, ka viņš no šejienes devās taisni uz Grovera tirgotavu. Meitene galīgi nejutās savā ādā.

-     Parādi man kādu Groveru, kas naudas dēļ nebūtu gatavs uz visu, Bērdens sacīja, kāds tēvs, tāda meita.

-     Nabaga bēms. Viņai nepavisam neļauj dzīvot, vai ne? Cauru dienu jāčurn tajā netīrajā caurumā un pa vakariem jāvadā veļa, jo māte spēlē vistu.

Bērdens izbrīnījies viņu uzlūkoja. Izteiksme šefa sejā bija izpratnes pilna, bezmaz Vai maiga un mīklaina. Ja viņš nezinātu, ka Veksfords ir tikpat priekšzīmīgs ģimenes cilvēks kā viņš pats, tad varētu domāt… Taču nē, visam bija robeža.

-    Ja viņš bija pie Kotorna garāžas, ser, Bērdens sacīja, un ja viņš tur bija pusdesmitos, tad viņš nav vainīgs, un mēs tikai velti zaudējam laiku. Bet, ja meitēns melo un viņš to ir izdarījis, mēs varam meklēt Anitas liķi it visur no šejienes līdz pat Skotijas robežai. Viņa var būt iemesta jebkurā grāvi jebkurā grāfistē.

-    Un tur, kur ir līķis, varētu būt ari slepkavības ierocis.

-    Vai varbūt viņš to paslēpis vietā, kuru labi pazīst nobāzis kaut kur Čeritonas meža biezoknī.

-    Bet kamēr mēs neko vairāk nezinām, Maik, meklēt līķi nav jēgas tas ir pārāk darbietilpīgi un aizņemtu pārāk daudz laika.

-    Man nebūtu nekas pretī piežmiegt to Kirkpatriku, Bērdens pēkšņā niknumā paziņoja, piežmiegt sievas klātbūtnē.

-    Nē! Mēs uz kādu brītiņu atstāsim viņu mierā. Šobrīd galvenais jautājums ir, vai viņš piekukuļojis to skuķi.

Veksfords viltīgi pasmīnēja.

-    Es ceru, ka viņai var rasties vēlēšanās izkratīt savu sirdi Dreitonam.

-   Dreitonam?

-     Viņš ir pievilcīgs pretējā dzimuma acīs, vai ne? Šitāds sabozies īgņas ģīmis viņām allaž iet pie sirds.

Veksforda mazās, spožās ačeles pēkšņi likās nelaipnas.

-    Iedomājieties tikai sevi viņa lomā! Piedošanu, aizmirsu. Jūsu sievai tas nepatiktu. Mums ar Martinu gan nav tik strikti noliegts mazliet padižoties untumainu nimfu priekšā…

-   Es labāk gribētu pārmīt ar viņu kādu vārdu…

-    Nav vajadzīgs. Vai nu es kļūdos, vai arī mēs to gluži mierīgi varam atstāt Dabas ziņā.

12

Šķiltavas gulēja uz galda saulē, un, kad Veksfords tās paņēma, viņš sajuta delnā siltumu. Iegravētās vīnstīgas un lapas maigi spīdēja.

-   Pie manis bija Grisvolds, viņš sacīja.

Dzirdot pieminam priekšnieka vārdu, Bērdens savilka skābu ģīmi.

-     Viņš neuzskata, ka tas viss varētu izvērsties slepkavības izmeklēšanā. Nepārliecinoši pierādījumi, un tā tālāk. Mēs varam vēl dažas dienas gramstīties riņķī tai lietai, vairāk laika mums netiek dots.

Bērdens rūgti noteica:

-    Visa pilsēta apgriezta otrādi un tikai tāpēc, lai Mankijs Metjūss dabūtu vēl dažus mēnešus atpūsties?

-    Traips uz paklāja ir Rubijas iedoma, Anita Margole aizbraukusi brīvdienās, pārītis, kas klumburoja pa celiņu, bija pilnā, bet Kirkpatriku ietramdījusi viņa sieva.

Veksfords apklusa, domīgi rotaļādamies ar šķiltavām.

-   Es tikai citēju augstākstāvošos, viņš sacīja.

145

-    Martins uzmana Kirkpatrika māju, Bērdens teica. Viņš šodien te nav bijis. Dreitons joprojām tinas apkārt tai meitenei. Vai man būtu viņi jāatsauc, ser?

R. Rcndcla

-    Ko citu lai dara? Viss jebkurā gadījumā sagājis grīstē. Kas attiecas uz citiem jautājumiem, man jāteic, ka Grisvolds nav ieinteresēts darboties, bet es tā vai citādi neredzu iespēju rast uz tiem atbildi divās dienās.

Bērdens klusēdams pastiepa roku pēc šķiltavām un vēroja tās, plānās lūpas sakniebis. Pēc tam viņš ierunājās:

-    Nez vai tie ir tie paši jautājumi, kuri visu laiku nomoka mani. Kas viņai iedevis šīs šķiltavas, un vai pircis tās šeit? Kas bija tas piedzērušais Kotornu mājas ārpusē, kurš Runāja ar Kirkpatriku?

Veksfords atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās Weckend Telegraph.

-    Vai šito tu atceries? viņš ievaicājās. Par izjukušo saderināšanos ar Ričardu Fērfaksu? Varu derēt, ka tas bija viņš. Kotorna kundze teica, ka viņš aizgājis no dzīrēm ap vienpadsmitiem, un Kotorns izteicās, ka viņš atstājis brendija glāzi uz viena no benzīna sūkņiem.

-   Tas izklausās pēc dzejnieka, Bērdens smīnīgi sacīja.

-    Tad atceries, ko es sacīju par Gēringu, Veksfords pavīpsnāja par inspektora apmulsumu. Pēc Kirkpatrika sacītā, viņš skaitījis Omāru Haijamu. Man pašam vecais Haijams allaž labi gājis pie dūšas. Kā viņš teica?

"Nemeklē draugus šai tirgū, kur eji.

Nemeklē pajumta droša.

Garā stiprs saņēmi sāpes, -

velti par pretindi domāt."

-    Vai viņš tur būtu slepkavojis? Bērdens šo citātu bija ņēmis nopietni. Viņš nevarēja to izdarīt, Bērdens turpināja. Viņš ieradās pie Kotorniem astoņos un negāja prom ātrāk nekā vienpadsmitos.

-     Es zinu. Es muļķojos. Tā vai citādi, Grisvolds neieteica bez atļaujas lūkoties'pēc jauniem aizdomās turētajiem. Tādi ir norādījumi, man atliek tikai pakļauties.

-   Tomēr es nedomāju, ka varētu rasties kādi iebildumi, ja es došos izvaicāt dažus juvelierus vai ne? Mēs dabūsim atļauju, ja kāds no viņiem atminēsies, ka pārdevis šķiltavas Kirkpatrikam vai pat pašam Margolim.

Bērdens iebāza šķiltavas kabatā. Veksforda sejā bija sapņaina izteiksme, norūpējusies, taču ne bezcerīga, tāpēc Bērdens mundri piemetināja:

-    Šodien ātrāk slēdz ciet. Es labāk iešu apklausīties, kamēr vēl visur nav slēgts.

Viens palicis, vecākais inspektors sēdēja, pārcilādams prātā īpaši zīmīgus pantus. Tādu atradis, viņš nokrekšķinājās.

"Kāds gaismeklis ir iedegts pavadīt

Šos mazos bērnus, kuri maldās tumsā?"

Uz šo jautājumu vajadzēja rast atbildi. Beidzot tā viņam ienāca prātā, taču necik iedvesmojoša vis nešķita.

-    "Uztaustīts uz aklo, Debess atbildēja," viņš neskanīgi sacīja stikla skulptūrai.

"Kaut kas tamlīdzīgs ari mums būtu vajadzīgs," viņš domāja.

Kirkpatriks bija atspiedies pret savas mašīnas motora pārsegu tā stāvēja pie "Olīves un Dūjas" un vēroja Grovera veikala durvis. Jau kopš brokastu laika detektīvseržants Martins uzmanīja viņa māju un bezgaumīgo auto. Kirkpatrika kundze ar bērniem bija devusies iepirkties un, kad Martins savā sargpostenī aiz resnajiem Čeritonas meža koku stumbriem jau sāka zaudēt cerību, tirgotājs izlavījās ārā un aizbrauca Kingsmārkhemas virzienā. Sekot viņam bija vieglāk par vieglu. Šis auto bija saskatāms, neraugoties uz nevietā iegriezušos autobusu un nelaikā iedegušos sarkano gaismu šie kavēkļi to neglāba.

Tas bija silts rīts, gaiss mīlīgs un viegli smaržoja pēc vasaras. Smalka dūmaka klājās pār Kingsmārkhemu, kuru saule bija pilnam apzeltījusi. Kāds iznāca no puķu tirgotavas un nolika uz soliņa kasti ar stīvām, purpursarkanām tulpēm.

Kirkpatriks bija sācis spodrināt saulesbriļļu stiklus savas sportiskās žaketes atlokā. Pēc tam pastaigājās pa ietvi. Martins šķērsoja ielu viņam priekšā, iejaukdamies pircēju drūzmā. Tā vietā, lai ietu iekšā un nostātos pie avīžu stenda, Kirkpatriks svārstīgi stāvēja ārā pie puķu veikala, aplūkodams valgas, samitrinātas vijolītes, hiacintes podos, narcises, kas tagad maksāja ^lēti, jo to bija vai cik. Viņa acis pārslīdēja sānielas mūrim, kuru nekad neapspīdēja saule, taču viņš ātri novērsās un steidzās iegriezties Jorkstrītā. Martinam vajadzēja kādas piecpadsmit sekundes, lai izlemtu, ko darīt. Viņš atradās tikai dažu soļu attālumā no Grovera veikala. Viņam atverot durvis, notinkšķināja zvaniņš.

-   Jā? sacīja Linda Grovera, ienākdama pa sāndurvīm.

Mirkšķinādams acis, kamēr tās pierada pie krēslas,

Martins mierīgi noteica:

-    Gribu apskatīties.

Viņš pazina Lindu pēc izskata, taču jutās pārliecināts, ka meitene viņu nepazīst.

-    Gribu nopirkt apsveikumkarti dzimšanas dienai, viņš sacīja.

Viņa vienaldzīgi paraustīja plecus un paņēma žurnālu. Martins iegāja dziļāk veikalā. Ikreiz, kad notinkšķēja zvaniņš, viņš pacēla acis, atraudamies no pastkartīšu stenda. Ienāca kāds vīrietis nopirkt cigārus, sieviete ar pekinieti, kurš ostījās uz grīdas starp kastēm. Tā īpašniece pagāja garām kartiņu stendam, nozuzdama Grovera bibliotēkā starp plauktiem ar saburnītajām grāmatām. Martins nopriecājās par viņas ierašanos. Viens vienīgs cilvēks, kas slēpās ēnā, bija aizdomīgs, diviem neviens nepievērsa uzmanību. Viņš cerēja, ka sievietei vajadzēs ilgāku laiku, lai izvēlētos grāmatu.

Suns iebāza purnu viņa bikšu starā un aizskāra kailo ādu ar miklu degunu.

Viņi bija vienīgie klienti, kad pēc minūtēm piecām Alans Kirkpatriks ienāca veikalā ar sarkanzeltainā papīrā ietītu saini rokā.

Sarkans un zelts bija Džoja juvelierveikala krāsas. Grīdu klāja košsarkans paklājs, uz sarkana pamata stāvēja apzeltīti papjēmašē torsi, un ikviens no tiem tik daudzrokains kā kāda Austrumu dievība. Slaiki, liesi pirksti bija nokarināti ar mākslīgo briljantu virtenēm. Kalnu kristāli, kvarci un citi akmeņi īstenībā varbūt nebija nekas cits kā lietpratīgi slīpēts stikls, kas uztvēra un atstaroja mirdzošo saules gaismu. Uz letes gulēja ietinamā papīra ritulis uz koši sarkana pamata bija iespiestas zelta lapiņas. Pārdevējs nolika šķēres, kad Bērdens ienāca un nolika viņam priekšā šķiltavas.

-    Mēs nepārdodam šķiltavas. Es vispār šaubos, vai te kāds pārdod ko tamlīdzīgu.

Bērdens pamāja. Viņš jau bija saņēmis tādu pašu atbildi četros citos juvelierveikalos.

-    Tas ir mākslas darbs, sacīja pārdevējs un pasmaidīja tā, kā mēdz smaidīt cilvēki, kad tiem rāda ko retu un brīnumskaistu.

-    Pirms astoņiem vai deviņiem gadiem gan te kaut ko tamlīdzīgu varēja dabūt.

Pirms astoņiem vai deviņiem gadiem Anita Margole bija vēl bērns.

-    Kā dabūt? Bērdens bez īpašas intereses vaicāja.

-            Pirms mēs pārņēmām šo veikalu no Sketčerdiem. Tie bija labākie juvelieri no Londonas līdz pat Braitonai. Vecais Sketčerda kungs vēl joprojām dzīvo augšstāvā. Ja jūs vēlaties ar viņu parunāt…

-    Baidos, ka tas ir pārāk sen, Bērdens viņu pārtrauca. Es tikai velti izniekotu savu un arī viņa laiku.

Pārāk sen. Tagad bija aprīlis, bet vēl Ziemsvētkos Anita Margole aizdedzināja cigaretes ar sērkociņiem.

Viņš devās pa Jorkstrītu uz augšu. Dūmakota saule apspīdēja platānu aplupušos pelēcīgos un dzeltenos stumbrus, bet to plānās, jāunās lapiņas veidoja atbilstošu ēnojumu uz bruģa. Pirmais, ko viņš ievēroja, iegriežoties Haistrītā, bija Kirkpatrika auto pie "Olīves un Dūjas". Ja Martins viņu pazaudējis… Taču ne. Tepat bija arī seržanta fords. Bērdens apstājās uz Kingsbrukas tilta un kavēja laiku, lūkodamies uz gulbjiem tēviņš un mātīte priecājās viens par otru un arī par upi. Brūnais ūdens mīlīgi čaloja pār apaļiem un raibiem oļiem. Bērdens gaidīja.

Ieraugot Kirkpatriku, meitenes seja sadrūma. Viņa noskatīja ienācēju no galvas līdz kājām un aizvēra žurnālu, bērnišķīgi atstādama vienu pirkstu starp lapām.

-Jā?

-    Es gāju te garām, Kirkpatriks steigšus sacīja. Nodomāju, ka būtu labi iegriezties un pateikties jums.

Martins izvēlējās apsveikumkarti. Viņš savilka seju kaprīzā, mazliet sentimentālā vaibstā sieviete ar pekinieti varēja nodomāt, ka viņš lasa tur uzrakstīto dzeju.

-   Tas jums kā manas pateicības pierādījums.

Kirkpatriks ieslidināja savu sainīti starp avīzēm un

paplāti ar šokolādes tāfelītēm.

-    Es negribu jūsu dāvanu, meitene cieti sacīja. Es neko īpašu neizdarīju. Es tiešām jūs redzēju.

Viņas lielās, pelēkās acis bija baiļu pilnas. Kirkpatriks pieliecās viņai tuvāk, viņa brūnās cirtas bezmaz skāra viņas gaišo galviņu.

-   Jā, viņš izteiksmīgi sacīja, jūs mani redzējāt, taču…

Meitene viņu skarbi pārtrauca:

-    Tas viss ir beidzies, cauri. Viņi vairs nenāks man neko vaicāt.

-    Vai jūs nemaz negribat ielūkoties kastītē?

Viņa aizgriezās, šūpodama galvu kā pavasara ziedu maigā kātā. Kirkpatriks noņēma sarkani zeltīto ietinamo papīru, zīdpapīru un kastītē ar rožainu vates oderējumu uzmirdzēja kreļļu virkne. Mazi, asi, metāliski akmentiņi visās varavīksnes krāsās.

"Mākslīgie briljanti," Martins nodomāja.

-    Uzdāviniet to savai sievai, meitene sacīja.

Viņa parāva vaļā svītera apkakli, virpinādama tievajos pirkstos kaut ko sudrabotu.

-     Es to negribu. Man ir īstas dārglietas.

Kirkpatrika mute saviebās. Viņš iestūķēja kaklarotu

vienā kabatā, saburzīto ietinamo papīru otrā. Kad viņš izgāja, aizcirzdams aiz sevis durvis, Martins pienāca pie meitenes ar apsveikumkarti rokā.

Viņa izlasīja uzrakstu.

-    "Mana dārgā vecmāmiņ…" meitene zobgalīgi atkārtoja un likās pētām viņa sirmojošos matus. Vai jūs esat pārliecināts, ka gribējāt tieši šo?

Viņš pamāja un samaksāja savus deviņus pensus. Meitene sekoja viņam ar acīm un, kad viņš atskatījās, pasmaidīja savu raksturigo smaidu, nepavērdama lūpas.

Uz tilta viņš satika Bērdenu.

-    Kas tad tas? uzjautrināti vaicāja inspektors, izsmējīgi aplūkodams apsveikumkarti.

"Dreitons," viņš ar nepatiku nodomāja, "būtu bijis izveicīgāks." Viņš lūkojās lejup upē, akmens arka atplaiksnīja brūnā un dzintara krāsā, un Martins tikmēr stāstīja viņam, ko bija noklausījies.

-    Piedāvāja viņai kaklarotu, sacīja Martins, spīdīgu mantiņu, ietītu sarkani zeltītā papīrā.

-    Es domāju, Bērdens, kaut ko apsvērdams, sacīja,

-    es domāju, vai viņš vienmēr iepērkas Džoja juvelierveikalā vai arī šķiltavas viņš nopirka tur, sen, sen atpakaļ, kad veikals vēl piederēja Sketčerdam…

-    Bet tieši šīs meitenes vārds iegravēts tajās nesen?

-    Varbūt, Bērdens vēroja Kirkpatriku sēžam pie stūres savā auto. Pēc tam viņš atkal izkāpa un iegāja "Olīvē un Dūjā".

-    Jūsu izsekojamais iegāja tur, viņš sacīja Martinam.

-    Noslīcināt bēdas. Nevar zināt kad būs dūšā, viņš varbūt ies tos grabuļus dāvināt vecākajam inspektoram. Taču ne jau savai sievai.

Migla bija sākusi izklīst, saulē jau likās pa īstam silti. Bērdens novilka lietusmēteli un pārmeta to pār roku.

Viņam vēl bija padomā viens gājiens, lai apvaicātos par šķiltavu izcelsmi, pēdējā iztaujāšana un, ja tā izrādītos nesekmīga, viņš mestu mieru un kopā ar Veksfordu dotos uz lenču "Karuseļa" kafejnīcā. Bet vai šiem ieilgušajiem meklējumiem vispār bija kāda jēga?

Viņš iztiktu ar tasi tējas, kamēr "Karuselī" sāks klāt lenča galdu. Viņš iedomājās, ka netālu pat ne simt pēdu attālumā no tilta bija maza kafejnīca, kur jebkurā laikā pasniedza labu, stipru tēju un cepumus. Viņš saīsināja ceļa gabalu, iziedams starp kotedžām, un iznāca uz Kingsbrukroudas. Kafejnīcai vajadzēja būt tepat aiz stūra, kāda karaļa Džordža laiku nama apakšējā stāvā.

Dīvaini cik smagi migla klājās pār šo pilsētas daļu arī pār zemi, nokrāsojot visu piesātinātā dzeltenā un okēra krāsā. Viņš pagāja garām lielajiem namiem un apstājās

tādā kā nelielā pakalnā, kraujas malā.

Cauri mākonim, kas, kā izrādījās, bija nevis miglas,'bet putekļu radīts, viņš izlasīja uzrakstu: Dohertijs. Nojaukšanai. Kas ir uzcelts, tam jātop nojauktam!

Tur, kur bija atradusies meklētā kafejnīca, vairs bija tikai kaila, ar māliem apmesta siena jumts, grīdas, fasāde viss bija kā rautiņ aizrauts. Gružu kaudzē, kas reiz bija elegants mūra nams, stāvēja koka baraka, un tās priekšā sēdēja trīs strādnieki, ēzdami sviestmaizes.

Bērdens paraustīja plecus un griezās atpakaļ. Vecpilsēta beidza savu dzīvi pamazām, cietsirdīgā kārtā. Skaistums un izsmalcinātība bija kļuvuši nevajadzīgi. Te jauca nost vecās ēkas un vietā cēla tādas jaunas un modernas kā policijas iecirknis. Jaunajām ēkām vajadzēja jaunas caurules un jaunus vadus, izrakņājot ielas, tika nogalēti vecie koki. Vecos veikalus nomainīja jauni; mākslīgie briljanti un apzeltītas dievietes labāko Londonas un Braitonas juvelieru darbus… Tas atsauca viņu īstenībā. Bija velti tērēt laiku, nožēlojot pagātni. Ja viņam nebija iespējas dabūt tēju, lenču viņš noteikti nedrīkstēja nokavēt. Vēl viena iztaujāšana vairāk.

Sketčerda kungs Bērdenam atgādināja ļoti vecu un ļoti draudzīgi noskaņotu papagaili. Lielais, līkais deguns nokarājās virs labsirdīgas mutes, un papagailīgo iespaidu vēl pastiprināja koši dzeltenais uzvalks un maisveidīgās vilnas bikses, kuras lika domāt par spalvām. Istabas veikala augšstāvā atgādināja laktu putnu kūtī tik gaisīgas un nepiezemētas tās izskatījās, logiem veroties zaļajās, čabošajās koku galotnēs.

Viņu ieveda ēdamistabā, kura šķita palikusi nemainīga, kopš tikusi apmēbelēta astoņdesmitajos gados. Taču brūno un sarkano toņu vietā, kuri asociējās ar 19. gadsimtu, te plīšs un samts bija pāvzaļā, spoži sarkanbrūnā un zilā krāsā. Lustra, kas karājās pie griestiem, saules staros mirgoja kā dimantu sauja, kas pamesta gaisā un palikusi karājamies tukšumā. Biezie spilveni ar zeltītām auklām bija apvilkti ar košzaļu un spožu zīdu.

"Te nu gan ir mantas," Bērdens nodomāja, apsēzdamies uz krēsla, kas bija apvikts ar brokātu, "kuru dēļ Kotorns būtu ar mieru sev vai acis no pieres izraut."

-    Es parasti šajā laikā iedzeru glāzi madeiras un uzkožu kādu biskvītu, sacīja Sket'čerda kungs. Vai jūs mani nepagodinātu, man piebiedrodamies?

-   Ļoti laipns piedāvājums, Bērdens noteica. Tādu cienastu viņš vēl nekad nebija baudījis un joprojām nožēloja postījumus, kuru dēļ viņš nedabūja tēju un pilsēta zaudēja savu krāšņumu. Ar lielāko prieku pievienošos jums.

Mīļš smaids apliecināja, ka viņš pareizi darījis piekrizdams.

-   Tas ir granāta, nevis rubīna tonī, sacīja vecais juvelieris, ienesdams vīnu uz japāniskiem zīmējumiem rotātas paplātes.

Viņa flautas skaņām līdzīgajā balsī varēja saklausīt zināmu dzēlīgumu, lietpratēja pamācošo pašapziņu.

-   Rubīnam ir pavisam cits tonis. Ko jūs man esat atnesis parādīt?

-   Šo te.

Roka, kura paņēma šķiltavas, bija pelēcīga un līdzīga ķetnai, nagi gari, bet ārkārtīgi tīri.

-    Tās varētu būt no šīs apkaimes? Vai tādas mantas atrodamas vienīgi Londonā?

Sketčerda kungs viņā neklausījās. Viņš bija aiznesis šķiltavas pie loga un, pieliecis galvu, tās uzmanīgi aplūkoja caur nelielu lupu.

-   Les grappes de ma vigne, [3] viņš beidzot noteica.

Bērdens ieinteresēts piecēlās.

-    Tas ir zīmējuma nosaukums, ziniet. Manas vīna ogas. Tas ir Bodlērs. Varbūt jūs nezināt to dzejoli. Ļoti iecienīts mīlētāju dāvanām.

Viņš labpatikā smaidīja, grozīdams šķiltavas rokā.

-     Un tā bija mīlētāja dāvana viņš noteica, izlasījis uzrakstu, skaists veltījums lēdijai.

Bērdenam nebija ne jausmas, ko viņš ar to gribēja teikt.

-    Vai jūs tās pazīstat? viņš pavaicāja. Vai esat tās agrāk redzējis?

-    Pirms dažiem gadiem.

Lustra meta rožainus, violetus un zaļus prizmveidīgus atspulgus uz sienām.

-    Pirms sešiem vai septiņiem gadiem.

Sketčerda kungs nolika savu lupu un apmierinājumā staroja. Varavikšņainās gaismas trīsuļoja uz viņa plikā paura.

-    Es pazīstu šo zīmējumu, viņš sacīja, un ļoti labi atceros šo uzrakstu.

-    Bet gravējums izdarīts nesen!

-    Ak vai, nē. Pirms aizgāju pensijā un tika atvērts Džoja veikals.

Pēdējos vārdus izrunājot, viņa mute sašķiebās nicinošā smaidiņā un acis iespīdējās.

-    Dārgais inspektor, viņš sacīja. Es to zinu. Jo es tās pārdevu.

13

-    Kam viņš tās pārdevis? Kirkpatrikam?

Kabinetā Bērdens pakarināja savu lietusmēteli uz pakaramā, nolēmis pārējo dienas daļu iztikt bez šī apģērba gabala. Viņš ielūkojās laboratorijas slēdzienos, kurus pētīja Veksfords, un sacīja:

-   To es nesaprotu. Vecais Sketčerds jau septiņus gadus neko nepārdod, un pirms tam Anitas te nebija, iespējams, viņa pat nezināja, ka tāda Kingsmārkhema vispār pastāv. Ari Kirkpatrika te nebija. Tām mājām, kur viņš mitinās, vēl nav ne gads. Turklāt Sketčerds, lai gan ir padzīvojis džentlmenis, lieliski atceras, ka viņam nekad nav bijis klienta, vārdā Kirkpatriks.

-    Paklau, Maik, sacīja Veksfords, uzmetis netīksmes pilnu skatienu slēdzienam, vai mēs spēsim atrast to, kas nopircis tās'nolādētās šķiltavas?

-    Sketčerds apskatīšoties savās grāmatās. Viņš teica, ka tam nepieciešamas pāris stundas. Vai ziniet, ser, es jau sāku domāt, ka Anita atradusi tās uz ielas un paturējusi tāpēc, ka uzraksts bija atbilstošs.

-   Atradusi! Veksfords ierēcās. Vai tu gribi teikt, ka tās kāds pazaudējis, Anita atradusi un savukārt pazaudējusi pie Rubijas? Nebūsim tik vientiesīgi. Tā nav atslēga vai vecs lietussargs. Tā ir vērtīga manta, varu galvot, ka tā ir atslēgā visai šai lietai. Ja tā tika pazaudēta, kāpēc zudumu nedarīja zināmu mums? Nē, ejiet atpakaļ pie vecā Sketčerda un palīdziet meklēt jums jaunākas acis.

Kā jau Veksfords bija domājis, Bērdenu šis priekšlikums iepriecināja.

-    Nekad nav zināms, kas atklāsies, viņš sacīja. Tās varēja nopirkt Kotorns, pats Margolis vai kāds, kuram ir zaļš auto. Visā šajā lietā mums tomēr jāielāgo lai cik jocīgi Kirkpatriks arī uzvestos, viņam nav un nekad nav bijis zaļš auto.

Kad Bērdens aizgāja, viņš atsāka caurskatīt laboratorijas slēdzienus. Lasīja tos rūpīgi, apspiežot dusmas un nepatiku. Nekad vēl savas darbības laikā viņš nebija lasījis kaut ko tik noliedzošu. Liecība, kuru varētu sniegt paklājs, būtu apmierinoša vienīgi Rubijas iemīļoto mazgāšanas līdzekļu ražotājiem. Pirkstu nospiedumi mašīnā atbilda tiem, kuri bija atrodami Anitas Margoles istabā. Tie piederēja vienīgi viņai. Ocelota kažoks nesniedza pat ne tik daudz informācijas. Laborants apgalvoja, ka viņa lietojusi smaržas Guerlains Chunt d'Aromes. Veksfords, kas tīri labi pazina smaržas, to būtu varējis noteikt arī pats. Kabatā bija salocīti papīriņi benzīna taloni. Iespējams, ka viņa pirkusi benzīnu pie Kotorniem. Veksfords nopūtās. Kas atdzina viņas auto atpakaļ vienos naktī, un kur tas visu vakaru atradies? Kāpēc viņas slepkava, vai tas būtu Kirkpatriks, vai kāds cits, nosauca sevi par Džefu Smitu, ja daudz dabiskāk būtu bijis saglabāt anonimitāti?

Pie Sketčerda kunga kājām atradās biezu grāmatu kaudze, dažas no tām ļoti vecas, visas iesietas tumšzaļos audekla vākos. Bērdens pārkāpa tām pāri un apsēdās brokāta krēslā.

-    Es pilnībā izskatīju tās trīs apakšējās, Sketčerda kungs sacīja, neizrādīdams nekādas nepacietības pazīmes. Tās pārdotas piecdesmit astotajā gadā.

Viņš uzsprauda uz sava papagaiļa deguna zelta brilles un lūkojās pāri briļļu rāmim, laipni smaidīdams.

Bērdens paraustīja plecus. Tas bija pāri viņa saprašanai. Pirms deviņiem gadiem Anitai Margolei bija četrpadsmit. Vai vīrieši pērk vērtīgas šķiltavas jebkādas šķiltavas. četrpadsmitgadīgām meitenēm? Šajā pasaulē ne. Lai kāda bija tā pasaule, kurā viņš atradās tajā viss gāja juku jukām, kā pa murgiem. Šķiltavas bija pārdotas Kingsmārkhemā, un tā, kam tās piederējušas, bija dzīvojusi Kingsmārkhemā, līdz kādudien devās pretī savai nāvei. Šķietami vienkārši, taču nesakrīt vecums un laiks un pastāv vēl visādi mulsinoši fakti…

-    Domāju, ka tās ir jaunas, viņš sacīja.

-   Ai, nē. Es pazinu meistaru, kas tās izgatavoja. Tagad viņš ir miris, bet savā laikā bija smalks zeltkalis. Viņa vārds bija Bendžamins Marks, bet, kad es saucu viņu par

Benu, tad domāju kādu citu meistaru. Varbūt jūs varat iedomāties, kuru es domāju.

Bērdens apjucis lūkojās viņā.

-    Cellīni, inspektor, Sketčerda kungs sacīja gandrīz vai bijīgi. Lielais Benvenuto. Mans Bens savā ziņā bija ari naturālists. Viņš allaž meklēja iedvesmu dabā. Atminos rozes zīmējumu kādas lēdijas pūdernīcai. Varēja saskatīt kauslapas ikvienā mazā ziediņā. Viņš to uztaisīja un iegravēja. Pēc džentlmeņa pasūtījuma…

-     Bet kas pasūtīja, Sketčerda kungs? Kamēr es to nezinu, netieku ne no vietas.

-    Atradīsim. Parunājoties ceru atsvaidzināt atmiņu.

Sketčerda kungs šķīra biezās, ar ūdenszīmēm rotātās

lapas, vilkdams ar nagu uz leju pa rakstu rindām.

-    Tagad mēs esam tikuši līdz piecdesmit astotā gada beigām. Ziniet, ikreiz, kad tieku līdz grāmatas beigām, man sametas silti ap sirdi. Atminos Ziemsvētkus un atminos, ka tajā pašā laikā pārdevu skaistu gredzenu.

Pēdējā lappuse. Bērdens redzēja atzīmi "Decembris" tās augšpusē. Viņam bija tāda sajūta, ka tad, ja ieraksts par pārdošanu neatradīsies šajā vai nākamajā grāmatā, Sketčerda kungs turpinās meklēt stundām un dienām, kamēr tiks līdz pirmajam ierakstam, kuru izdarījis viņa tēvs tūkstoš astoņsimt astoņdesmit sestajā gadā.

Juvelieris pacēla acis un pasmaidīja, taču viņš smaidīja vienmēr, un Bērdens nespēja saskatīt šajā krunkainajā sejā nekādas uzmundrinoša gandarījuma pazīmes.

-   Ak, jā, te nu mēs esam, viņš nomurmināja. Gredzens, par kuru jau minēju. Briljants, un apkārt safīri, Rodžersa kungam no Pomfretholas. Sievai, šaubu nav, vai varbūt viņa nabaga meitai. Viņa bija garīgi slima, ja pareizi atceros.

Prātīgi mādams ar galvu, viņš turpināja meklējumus.

-            Tas nebija tajā pašā dienā, par to es esmu pārliecināts. Varbūt nākamajā… Tūlīt, inspektor, mēs atradīsim.

Uzviļņojot cerībai, Bērdens piecēlās, lai paņemtu no viņa grāmatu, taču Sketčerda kungs bija ātrāks.

-    Te nu mēs esam, viņš atkal ieteicās, un šajā reizē viņa balsī varēja saklausīt klusu triumfu.

-    Zelta šķiltavas uz pasūtījumu: Les grappes els ma vigne, Bendžamins Marks, ar uzrakstu: "Annai, kura dara manu dzīvi gaišu". Baidos, ka ar to jums nav līdzēts. Tik izplatīts vārds. Tomēr te ir adrese.

Bērdens jutās neizturami ieintriģēts. '

-    Kā viņu sauc? viņš satraukti vaicāja.

-     Smits. Tās ir pārdotas 1958. gada 15. decembrī Džefrijam Smita kungam.

Par to nebija šaubu Dreitons ņēma savus pienākumus nopietni tā nodomāja Veksfords, ienācis kafejnīcā "Karuselis" ieturēt lenču. Aiz starpsienas uz krēsla atzveltnes varēja redzēt karājamies stepēto mēteli, viena piedurkne bija ieķērusies gumijkoka apaļīgajās lapās. Dreitons sēdēja ar muguru pret durvīm, viņa plecu izvērsumā bija jaušams saspringums. Viņš likās iegrimis aizraujošā lai neteiktu, aizgrābtā sarunā ar savu galdabiedreni, abu sejas bija ļoti tuvu viena otrai. Veksfords uzjautrināts noskatījās, kā Dreitons pacēla roku, lai satvertu meitenes balto zodu un vērtos viņas maigi kārdinošajā smaidā. Tie abi viņu nepamanīja.

"Patiesi gan," viņš domāja. "Es daudz nekļūdītos, ja teiktu, ka viņi redz tikai viens otru. Tai meitenei viegli neklājas. Diez cik ilgi tas tā varētu turpināties." Tobrīd viņu uzmeklēja Bērdens.

-    Ko jūs ēdīsiet?

-    Gana pīrāgu, [4] veksfords sacīja. Pasūtīju pirms kādām desmit minūtēm.

Viņš pavīpsnāja.

-   Es teiktu, ka viņi aizgājuši nošaut ganu, lai pagatavotu pīrāgu.

-    Es viņu atradu, Bērdens paziņoja, un vecākā inspektora sejas izteiksme pēkšņi mainījās, no ieinteresētas kļūdama drūmi neticīga.

Bērdens taisnodamies noteica:

-   Ser, jūs pats teicāt, ka dažus tik tiešām sauc par Smitiem.

-   Tas ir smieklīgi, Veksfords norūca. Kur viņš dzīvo?

-    Sovingberijā.

Gana pīrāgs tika atnests, un Bērdens pasūtīja to pašu ari sev.

-    Es nesaprotu, kāpēc viņa nav vēlētāju reģistrā. Viņš taču nevar būt neatbilstošā vecumā.

-   Ja nu vienīgi mums ir darīšana ar mazu zēnu, kas pircis šķiltavas mazai meitenei.

Veksfords pacēla pie mutes dakšiņu ar sacepuma gabalu un saviebās.

-    Gribētos, lai mūsu laboratorija pārbauda šito kartupeļu biezeni, viņš sacīja. Ja nemaldos, šie kartupeļi bijuši kā biezenis jau tad, kad vēl auga zemē.

Viņš pagrūda nost līdz pašai galda malai bļodu ar zaļo piparu salātiem, kurus "Karuselī" pasniedza pie visiem ēdieniem.

-    Smits var būt ārzemnieks, kas mainījis vārdu, bet nekad nav naturalizējies.

Bērdens to apsvēra. Viņam likās, ka ar pilnu vēderu domas darbosies labāk. Kartupeļu sacepums varbūt bija aizdomīgs, taču tas bija brūni apcepts, kraukšķīgs, un gardā smarža rosināja apetīti.

-            Mēs visu laiku domājām, ka Smits ir pseidonīms, -

viņš sacīja, atplaucis, kad viņam priekšā tika novietots šķīvis ar karsto, kūpošo ēdienu. Tagad pēkšņi viss izskatās tā, it kā neviens nemaz nebūtu domājis slēpties. Kā būtu ar šādu variantu, ser? Smits pazīst Anitu daudzus gadus, un draudzība atjaunojas, kad viņa un Margolis te apmetas uz dzīvi. Viņš pasūta istabu uz sestdienu, aizbraucis pie Rubijas savā melnajā auto, kuru nākamajā dienā vai pirmdien pārdod, nomainīdams pret jaunu zaļu. Kad viņš pasaka Rubijai savu vārdu, viņam nenāk ne prātā, ka būtu kas jāslēpj. Uzbrukt Anitai nekādā ziņā nevarēja būt viņa plānos.

Kad Veksfords pamāja, viņš turpināja jau paļāvīgāk:

-   Viņa atsauc tikšanos ar Kirkpatriku ne jau auto dēļ, bet tāpēc, ka šis viņai ir līdz kaklam un viņa nodomājusi tikties ar Smitu. Viņa kaut kur satiekas ar Smitu, novieto savu auto un brauc uz Stovertonu viņa mašīnā. Rubijas istabā abi sastrīdas, varbūt Kirkpatrika dēļ, un viņš metas viņai virsū ar nazi vai bārdas nazi. Viņš izdabū meiteni no mājas un iedabū auto, bet viņa ir pagalam, un viņš noslēpj līķi vai norok to turpat Sovingberijā. Vēlāk, kad neviens neredz, viņš atgriežas pēc viņas autiņa un aizdzen to atpakaļ uz Pampleinu.

-    Kas zina? Veksfords pagrūda nost savu tukšo šķīvi. Tas der. Kirkpatriks tur iejaukts tikai kā sāncensis, un visas viņa rūpes saistītas tikai ar bailēm no sievas atriebības.

Šajā brīdī Bērdens, meklēdams piparus, ieraudzīja Dreitonu.

-    Tātad mēs varam nokniebt to mazo intridziņu pašā pumpurā? viņš ieteicās.

-    Kamēr viņš nav galīgi ievilināts, ko?

Veksfords piecēlās.

161

-    Jā, mēs pieņemsim Kirkpatrika stāstu par patiesību.

R. Rendela

Es nevaru iedomāties, ka Grisvolds atzīs Smitu par nākamo aizdomās turamo. Un jūs?

Dreitons izskatījās aizrāvies pat sajūsmināts.

-    Nemaz nezināju, ka negribu savus jaunekļus redzēt aizrautīgi tērzējam ar kādu no Groveriem, ja vien tas nav nepieciešams lietas labā.

Viņš piegāja pie letes samaksāt un noliecās aizsiet atrisušo kurpes saiti. Zem galdauta malas viņš redzēja garu, kailu kāju spiežamies pie Dreitona ceļgala.

-   Tā, tā kājspēlītes, viņš pie sevis noteica.

Viņš paņēma atlikumu un, tuvodamies stūrī sēdošajam pārītim, viegli noklepojās.

Dreitons pacēla acis un vēsās apdomības vietā Veksfords ieraudzīja sapņainu ekstāzi.

-    Kā būtu ar vienu braucienu līdz Sovingberijai, Dreiton?

Puisis uzšāvās kājās, pirms šie vārdi bija izskanējuši, un maska atkal aizsedza viņa seju.

-   Jau nāku, ser.

-    Izdzer savu kafiju.

Dieva dēļ, tā meitene gan bija skaista! Tips, kas izskatījās plaukstošs kādu pusduci gadu, bet pēc tam sačervelējās kā salmi jau pirms trīsdesmit, zelta smiltis, kas pārvērtīsies putekļos.

Džefrija Smita dzīvoklis bija viens no četriem pārbūvētā namā Sovingberijas attālākajā nostūri tas bija smalks Džordža stila nams, celts apmēram tajā pašā laikā, kad Svētās Katrihas klosteris tam kaimiņos. Cēlas kāpnes veda augšā, galerijā. Sienā, kas tur pavērās viņu skatam, reiz vērušās vairākas durvis, taču tagad tās bija aiznaglotas, un palikušas vairs tikai divas uz pirmo un otro dzīvokli. Otrais numurs bija pa kreisi. Veksfords piezvanīja.

Šis vietas diženais izskats ne visai saderējās ar Bērdena teoriju par nazi vai bārdas nazi. No otras puses raugoties Sketčerda kunga klients tiešām varēja te dzīvot. Šā vai tā, Bērdens nebija sagatavojies redzēt tukšumu, kāds atklājās viņu skatieniem, kad durvis atvērās uz iekšu, un kādu brīdi viņš lūkojās nevis sievietē, kura stāvēja uz sliekšņa, bet gan lielajā telpā aiz viņas tā veda uz otru, tikpat lielu, un viss beidzās ar vairākiem lieliem logiem. Te izskatījās kā gleznu galerijā lai gan sienas bija kailas, nevis kā dzīvoklī. Gaisma kri-' ta no logiem divos lielos, vienādos kvadrātos, un sieviete stāvēja tumšajā laukumā starp tiem.

Tikko uzmetis viņai skatienu, Bērdens jau zināja, ka ir viņu iepriekš redzējis. Šī bija tā pati sieviete, kura mēģināja pārdot Nobijam Klārkam savas dārglietas.

-    Smita kundze? Veksfords ierunājās.

Bērdens nemaz negaidīja no viņas draudzīgu apsveikumu, taču viņas reakcija gaužām pārsteidza. Viņas acīs parādījās pārsteiguma un šausmu izteiksme. Itin kā viņu daudzus gadus būtu spīdzinājuši, tā viņš nodomāja, analizējot notiekošo, un pēcāk, tikko iestājusies atelpa, kāds piedraudējis spīdzināšanu atsākt.

-   Ko jūs ar to domājat? viņa noprasīja, kā skaldīt noskaldīdama katru vārdu atsevišķi un lēnām.

-    Es prasu, vai jūs esat Smita kundze, Džefrija Smita laulātā draudzene?

Viņas nogurusi seja, kas reiz bijusi skaista, kļuva noslēgta.

-    Lūdzu, ejiet projām, viņa sapringti sacīja. Veksfords veltīja viņai vienu no saviem ciešajiem, nepārspējamajiem skatieniem un parādīja savu apliecību. Reti bija gadījies redzēt to izsaucam tādu atbildes reakciju. Saspringtā izteiksme nozuda līdz ar atvieglojuma nopūtu. Viņa vāri pasmaidīja, pēc tam ierunājās:

-    Labāk nāciet iekšā.

Pēkšņi viņa bija atkal sirsnīgā, lēdijai līdzīgā būtne, kuru Bērdens bija redzējis Nobijā Klārka veikalā.

-   Nevaru iedomāties, ko jūs vēlaties, viņa sacīja.

Bērdens bija pārliecināts, ka sieviete nav viņu pazinusi.

-    Jūs acīmredzot mani neapdraudat. Es domāju nu, pirms jūs pateicāt, kas esat, nodomāju, ka jūs izskatāties pārāk aizdomīgi, lai vientuļa sieviete jūs laistu iekšā dzīvoklī.

Maz ticams izskaidrojums tādai nepatikāi un izbīlim.

Neraugoties uz to, ka spīdēja saule, dzīvoklī bija auksti. Ziemā te varēja būt nemājīgi. Nekur neredzēja ne zīmes no radiatoriem izgājuši cauri pirmajai istabai, viņi nonāca telpā ar augstajiem logiem.

Aiz viņiem aizvērās dubultdurvis ziloņkaula krāsā krāsa no līstēm bija nolupusi. Mēbeles bija pārāk mazas un pārāk jaunas, lai izskatītos smalkas. Neviens nebija mēģinājis ieviest kādu harmoniju, saskaņojot mēbeles ar diženo apkārtni. Elegantie, mirdzošie logi cēli slējās visam pāri, spīdēdami starp necilā, puķotā katūna aizkariem kā trūkumā nonākušas augstākās sabiedrības dāmas.

-    Es gribētu redzēt Smita kungu. Kad viņš varētu ierasties?

-   Arī es viņu gribētu redzēt.

Tagad viņas brūnajā, grumbotajā sejā staroja brinpilna, bezmaz uzjautrināta izteiksme un pēc tam tajā parādījās nožēla. Brilles uz viņas strupā deguna kratījās. Kopš viņa bija uzzinājusi, kas viņi tādi, visas bailes bija projām, un sieviete izskatījās gatava smieties ikbrid, lielā mērā ari pati par sevi.

-    Džefrijs no manis šķīrās pirms pieciem gadiem, viņa sacīja.

-   Vai jūs zināt, kur viņš ir tagad, Smita kundze?

-    Es esmu nevis Smita kundze, bet gan Enstija kundze. Noriņa Enstija. Es vēlreiz apprecējos.

Viņa apveltīja Veksfordu ar prātīgu padzīvojušas sievietes skatienu, kas liecināja par daudzpusīgu un, iespējams, ne visai tīkamu pieredzi.

-    Es domāju, jūs varētu man pateikt, kāpēc jums viņš vajadzīgs.

-    Visparastākā ziņu ievākšana, Enstija kundze.

"Viņa ir pēdējais cilvēks šajā pasaulē, kuru varētu apmānīt šāds paskaidrojums," viņš nodomāja.

Viņas acīs parādījās pārmetoša izteiksme. Skatiens aizplīvurojās.

-    Tam jābūt kam nesvarīgam, viņa sacīja, un laipnais, zobgalīgais smaids savilka dziļās krunkās ādu ap viņas acīm. Džefs ir visgodīgākais cilvēks, kādu vien jelkad esmu satikusi. Vai jums nešķiet, ka viņš izskatās godīgs?

Veksfords kāroja redzēt fotogrāfiju, un, kad tā viņam tika pasniegta, gandrīz vai grābtin sagrāba lielo fotouzņēmumu.

Tā bija melnīgsnēja, patīkama seja, vīrieša mati bija melni, mutē pīpe.

Vecākais inspektors bija pārāk piedzīvojis vīrs, lai ņemtos galvot par kāda godīgumu. Viņš vēl joprojām lūkojās portretā, kad Bērdens ierunājās:

-    Vai jūs kādreiz esat redzējusi šīs te?

Un ielika viņai rokā šķiltavas. Tās paņemot, viņas roka nodrebēja, un viņa priecīgi nopūtās, pacēlusi tās tuvāk sejai.

-    Manas šķiltavas!

Viņš apmulsis blenza sievietē.

-    Un es domāju, ka tās ir pagalam uz visiem laikiem!

Viņa pamēģināja tās aizdegt un, joprojām starodama,

paraustīja plecus.

-   Kur jūs tas atradāt? Tas ir brīnišķīgi! Vai vēlaties tasi tējas? Ļaujiet man jūs pacienāt ar tēju!

Viņa sēdēja uz pašas krēsla maliņas un, Veksfordaprāt, atgādināja bērnu Ziemsvētku rītā. Viņai klēpī bija Smita fotogrāfija, bet rokā šķiltavas. Viņš būtu devis viņai trīsdesmit astoņus vai deviņus gadus, taču viņa pēkšņi izskatījās daudz jaunāka. Katras rokas zeltnesī viņai bija pa laulības gredzenam. Viens no tiem bija darināts līdzīgi šķiltavām viņai rokā, otrs vairāk izskatījās pēc Vulvorta aizkaru riņķa.

-   Tagad noskaidrosim, vai šīs šķiltavas ir jūsu, Veksfords sacīja. Jūs teicāt, ka jūsu vārds ir Norīna.

-   Tā ir.

Viņam bija skaidrs, ka šai sievietei var ticēt. Ik viņas izrunātajam vārdam bija godīguma gaišā aura.

-    Norīna Anna Enstija. Es biežāk saucos par Annu. Vispirms biju Anna Greistoka un tas skanēja jauki; pēc tam Anna Smita diezgan neoriģināli, bet tomēr ne pārāk slikti. Bet Anna Enstija! Šausmīgi, izrunājot izklausās pēc stostīšanās. Tāpēc tagad lietoju savu pirmo vārdu.

-    Un šķiltavas jums uzdāvināja pirmais vīrs? Bērdens iejaucās.

-    Ziemsvētkos. Ļaujiet atcerēties tas varēja būt piecdesmit astotajā gadā.

Viņa sastomījās, un viņas smaids bija nožēlas pilns.

-   Tās bija jaukas dienas. Es darīju viņa dzīvi gaišu.

-    Kā jūs tās pazaudējāt?

-   Šķiltavas? Kā jau mēdz pazaudēt. Tas bija novembrī. Manai rokassomai bija bojāts slēdzis. Es vienmēr nēsāju tās līdzi, lai gan tagad vairs nevaru atļauties smēķēt.

Veksfords pavērās uz kailajām, apbružātajām mēbelēm un tūdaļ to nožēloja. Viņas skatienam maz kas palika nepamanīts, un viņa jutās aizvainota. Mazliet sadrūmusi, viņa turpināja:

-    Viendien šķiltavas bija, citudien to vairs nebija. Nedēļu pirms tam pazuda ari mana ķēdīte. Līdzīgā veidā. Daži jau nemācās no kļūdām.

Viņa tīksmi aptaustīja šķiltavas, un viņas acis sastapās ar Bērdena pētošo skatienu.

-   Ak, es zinu, tās ir vērtīgas, viņa steigšus sacīja. Viss, ko Džefs man dāvināja, bija ļoti vērtīgs. Viņš nav bagāts, bet devīgs gan: Kad biju viņa sieva, viņam priekš manis nekā nebija žēl. Lielāko daļu no šīm mantām jau esmu pārdevusi…

Apklususi sieviete atkal viņu uzlūkoja, un Bērdens saprata, ka viņa atcerējusies abu tikšanos.

-    Biju spiesta, viņa sacīja. Es pasniedzu Svētās Katrīnas klosterskolā, bet man neklājas diez cik labi. Pati nezinu, kāpēc šķiltavas paturēju.

Viņa paraustīja plecus, likdama saprast, ka nožēlo, taču uzskata nožēlu par veltīgu laika nosišanu.

-    Varbūt tāpēc, ka šī dāvana bija tik ļoti personiska.

Viņas pēkšņi uzplaiksnījušais smaids bija visai filozofisks.

-    Ak, ir tik jauki būt mīlētai un atminēties to, kad tas

jau pagājis.

"Tu neesi tās pazaudējusi," Veksfords nodomāja. "Tiktāl mana ticība tev nesniedzas. Tu varēji tās pazaudēt, un arī Anita Margole varēja tās pazaudēt taču ne jau jūs abas un ar pusgada starplaiku."

-     Enstija kundze, viņš sacīja, kā šķirtajai sievai jums vajadzētu zināt, kur Smita kungs šobrīd atrodas.

-   Viņš nekad nav man maksājis uzturnaudu. Man pietika ar to, ka viņš mums atstāja dzīvokli.

Viņa košļāja apakšlūpu ar mazajiem, baltajiem zobiem.

-    Ak, es saprotu, kāpēc jūs viņu meklējat. Tā būs kāda

nodokļu būšana, jo viņš ir nodokļu inspektors. Ja kāds slēpj savus ienākumus, tam nav nekāda sakara ar Džefu.

-    Kur mēs varētu viņu atrast?

-   Tur, no kurienes jūs ieradāties Kingsmārkhemā.

Veksfords neticīgi klausījās, atminēdamies apmeklējumus pie visiem apkārtnes Džefrijiem Smitiem.

-    Kingsbrukroudā divdesmit divi, tas ir, vecajā Kingsbrukroudā. Viņš pirms mūsu precībām dzīvoja Kingsmārkhemā un pēc šķiršanās atgriezās tur.

-    Vai jūs kādreiz esat viņu dzirdējusi pieminam Anitu ' Margoles jaunkundzi?

Citas sievietes vārda pieminēšana viņai bija nepatīkama. Tas bija redzams, jo laipnais smaids izplēnēja un viņas rokas cieši sažņaudzās. Taču viņas atbilde bija, kā viņš nodomāja, pretinde jebkurai indei.

-    Vai šī meitene slēpj savus ienākumus?

-    Enstija kundze, vai jūsu bijušajam vīram ir šī dzīvokļa atslēga?

Viņa sarauca brūno, jau tā krunkaino pieri. Viņas acis bija tīka* krāsā, dzīvas un spožas.

"Nav svarīgi, kas viņai mugurā," Veksfords domāja. "To tik un tā nepamanīt. Viņas personība Anna, kas dara manu dzīvi gaišu, padara to, ko viņa valkā, tikai par siltuma avotu, lai viņai būtu silti."

Viņš pirmoreiz aplūkoja sievietes apģērbu svīteri un vecus svārkus ar ielocēm.

-    Atslēga? viņa atkārtoja. Es par to nebūtu pārsteigta. Ja viņam tā ir, viņš to nelieto. Reizēm… viņa aprāvās, palūkodamās policistā caur nolaistām skropstām, ne kautrīgi, ne māksloti drīzāk gan tā, it kā šaubītos par viņa spēju saprast.

-    Reizēm es vēlos, lai viņš to darītu, viņa noteica. Gadās sabojāt otram dzīvi. Tomēr es neļaunojos. Pretēji vispārpieņemtajam, ka tas, kuram nodarīts pāri, jūtas apmierināts, ja vainīgais saņem, ko pelnījis. Džefs bija pelnījis vislabāko un dabūja pa zobiem. Man gribētos uzzināt, ka viņam iet labāk, tas arī viss.

Viņa bija aizmirsusies un tagad, kā likās, atcerējās, kas ir viņas sarunbiedri.

-    Jūs laikam domājat, ka esmu jukusi, tā runādama. Piedodiet! Ja daudz laika jāpavada vienam, sākat pļāpāt, kad atnāk kāds apmeklētājs. Vai esat pārliecināti, ka nevēlaties tēju?

-   Pilnīgi pārliecināti, paldies.

-    Ja jūs viņu sastapsiet, viņa sacīja, varat viņam nodot hm visa laba vēlējumus. Ja nu vienīgi… jums netīk nodot tālāk paziņojumus… vai ari viņam pagātne aizmirsusies.

Viņas seja bija klāta sīkām krunciņām, tā bija gatavā dzīves pieredzes karte, un ne visas šīs rievas, kā nodomāja Veksfords, bija iespējams izlīdzināt.

-    "Annai, kas sabojāja manu dzīvi", sacīja Bērdens, kad viņi kāpa auto. Vai viņš būtu nācis atpakaļ un nospēris šķiltavas tāpēc, ka atradis meiteni, kura prot tās novērtēt?

-   Labāk neiedomāsimies viņu sentimentālu, vai ne? Viņš pats visu sabojājis. Jādomā, viņš atcerējās, ka reiz pasniedzis sievai dāvanu, kas varētu būt augstākā mērā atbilstoša kādai citai Annai. Tad jau viņš nemaz nav tik smalkjūtīgs un cēls, ko, ja vandījies bijušās sievas dzīvoklī un tās nospēris?

-    Šā vai tā, mēs vismaz varam atmest domu, ka viņš tās uzdāvinājis Anitai Margolei pirms deviņiem gadiem. Viņam jābūt tās dāvinājušam tikai dažus mēnešus atpakaļ. Iespējams, ka pirms tam viņi pat nebija pazīstami.

-    Varen jauki, sacīja Veksfords. Es sāku kaut ko saprast, un jūs, Dreiton?

Bērdenam nelikās, ka ar Dreitonu būtu vērts konsultēties.

-    Es teiktu, ka viņš to skuķi nogalējis ar vienu no Groverbodes nažiem, viņš sapīcis noteica.

Dreitona mugura likās vēl nekustīgāka nekā allaž. Nedaudz uzjautrināts, Veksfords noklepojās.

-    Brauksim pa Stovertonas ceļu, viņš sacīja Dreitonam. Parādīsim to uzņēmumu Rubijai Brānčai.

Viņa to pētīja un Veksfordam bija skaidrs, ka tas ir bezcerīgi. Bija pagājis pārāk ilgs laiks, pārāk daudzas sejas, piesaistījušas viņas uzmanību. Identificēšana, kurai vajadzēja visu vienkāršot, visu sarežģīja. Viņa atdeva Veksfordam fotogrāfiju, sarkanrudās cirtas purinādama, un noteica:

-   Cik daudzi no jūsējiem vēl nāks šurp?

-    Kā to saprast?

Rubija pārvietojās uz zili sarkanā dīvāniņa un rūgti vērās bezpaklāja grīdā.

-    Tas tips, vārdā Martins, viņa sacīja, aizgāja tikai pirms desmit minūtēm. Viņš ir viens no jūsējiem, vai ne?

Veksfords neizpratnē pamāja.

-    Vispirms parādījās tas lieliskais auto rozā un lillā, ar burtiņiem, un izkāpa tas zellis…

-    Kurš zellis?

"Taču ne Martins?" viņš nodomāja, "kas, pie velna, te notiek?"

-    Nē, nē tas, ar sarkano kaklasaiti, no identificēšanas ierindas. Kad ieraudzīju viņa auto, man atausa atmiņā, kur es viņu agrāk biju redzējusi. Es viņu redzēju divas reizes otrdienas naktī. Viņš bija ārā pie Kotornu mājas, kad es gāju tur garām desmit minūtes pēc astoņiem, un redzēju viņu vēl arī vienpadsmitos sēžam tajā auto un blenžam uz visiem tā, it kā šim galvā nebūtu viss kārtībā. Taču es to visu jau pateicu jūsu kolēģim Martinam.

Viss, ko Veksfords varēja darīt, bija apspiest smieklus, kuri kņudināja kaklu; Rubijas izkrāsotā seja bija sašutumā sasarkusi. Cenzdamies saglabāt nopietnību, Veksfords sacīja:

-    Vai jūs to visu nesakāt, Kirkpatrika kunga pierunāta, ko? Vai jūs neieveda kārdināšanā ar smalku mākslīgo briljantu virteni?

Mani? Rubija saslējās kā aizvainotas tikumības iemiesojums. Es pat netiku ar viņu runājusi. Viņš tikko rausās ārā no tā ākstīgā autiņa, kad piebrauca jūsējais. Šis metās atpakaļ kā apsvilis un prom bija. Tas Martins, viņa sarūgtināti piemetināja, bija tik nejauks pret mani. To varētu nosaukt par iebaidīšanu.

-   Citi, sacīja Veksfords, sauktu to par vāju ļautiņu atpestīšanu no zemākajiem instinktiem.

Stovertonas krustojumā Kotomu nekur neredzēja, turpretī viņa sieva, demonstrēdama kaulainos ceļgalus un auskarus tik lielus kā Ziemsvētku eglītes spožās stikla bumbas zem balinātajām cirtām, bija uzraususies uz benzīnsūkņa, flirtēdama ar kādu klientu. Mazgātavā joprojām griezās centrifūgas.

-   Jūs varat justies brīvs no pienākuma šovakar apmeklēt veļas mazgātavu, Dreiton, ķiķinādams noteica Veksfords.

-    Piedodiet, ser?

-   Groveras jaunkundze uz mazgātavu parasti brauc otrdienās, vai ne?

-    Ak jā, ser. Es saprotu, ko jūs gribat teikt.

"Viņam nemaz nebija tik pārlieku jāsarkst," Veksfords domāja.

Tumšs sārtums klāja pat puiša kaklu.

-    Kirkpatrika alibi ir kārtībā, viņš sacīja, viņa kukuļi krituši neauglīgā zemē.

Šāda metafora neizklausījās piemērota, un viņš steigšus piemetināja:

-    Abi šitie sievišķi viņu tonakt patiešām redzējuši pie Kotornu mājas. Tas gan ir plānprātiņš, kas nevar likties mierā. Viņam bail tikai no šķiršanās prāvas, nevis no cietuma.

-    Vai brauksim tūlīt uz veco Kingsbrukroudu, ser? Dreitons stīvi pavaicāja.

-   Šajā galā, numurs divdesmit divi.

Kad viņi brauca garām metodistu baznīcai, Veksfords paliecās uz priekšu truls svina smagums spieda pakrūtē. Tieši no tā viņš bija baidījies, kad Enstija kundze iedeva viņam adresi baidījies un apspiedis šīs aizdomas, lai nesteigtos ar secinājumiem.

-    Palūkojies uz to tur, Maik.

-    It kā būtu sprāgusi bumba, nogurušā balsī sacīja Bērdens.

-    Jā gan. Es ari tā jutos. Tik jaukas Džordža stila mājas, un nopostīts gandrīz viss kvartāls.

Viņš izkāpa no auto, un Bērdens viņam sekoja. Maigajā pēcpusdienas gaismā viņi apskatīja pēdējo pārpalikušo sienu. Bija atklājusies mājas iekšpuse zaļas tapetes augšstāvā, rozā un akmenskrāsas apakšstāvā. Kādas divpadsmit pēdas no jumta mūrējumā joprojām turējās čuguna kamīns; tajās vietās, kur apmetums bija izdrupis, tas šķita iekrampējies tieši kailajos ķieģeļos. Režģim cauri bija izvērta pamatīga tauva un piesieta pie traktora, kas zvalstījās pa būvgružiem. Caur okerkrāsas putekļu mākoņiem viņi varēja saskatīt krāsoto izkārtni: Dohertijs. Nojaukšana, ar visu saukli apakšā: Kas uzcelts, tain jātop nojauktam!

Bērdens pamanīja mājas numuru pie durvīm divdesmit divi. Viņš bezcerīgi lūkojās te uz sienu, te uz tauvu un traktoru. Tad, pametis ar galvu, viņš tuvojās traktoristam.

-    Policija, bargi sacīja Bērdens, lūkodamies sarkanajā, ķildīgajā sejā.

-   Labi, labi. Es tikai daru savu darbu, tāpat kā visi citi. Ko jūs gribējāt?

Bērdens lūkojās viņam garām uz numuru pie durvīm.

-   Te dzīvoja nodokļu inspektors, vārdā Smits. Vai jūs nezināt, uz kurieni viņš pārvācies?

Uz turieni, kur jūs viņu nekad neatradīsiet, smīniņš bija nelāgs. Uz apakšzemi.

-    Kā, lūdzu?

-    Viņš ir miris, — sacīja traktorists, putekļainās rokas berzēdams.

14

-    Viņš nevar būt miris, Bērdens, ārkārtīgi pārsteigts,

sacīja.

-   Nevar būt? Es tikai atkārtoju to, ko man teica tā vecā kundzīte, tējnīcas īpašniece.

Pastiepis roku uz to pusi, kur atradās mazā kafejnīca, vīrs izzvejoja no kabatas lielu, netīru kabatlakatu un izšņauca degunu.

-    Tas bija vēl pirms tam, kad te sāka plēst nost. Nabaga Smita kungs, viņa teica, viņš neizturētu šo skatu, kad veco māju jauc nost. Viss, ko viņš atstājis, ir sieva, kas pret viņu nekrietni izturējusies pārējo viņš paņēma līdzi.

-    Kāpēc viņš nomira? Ar salauztu sirdi?

-    Kāds sakars ar sirdi tam bija gan. Tējnīcas sievišķis varētu jums pastāstīt vairāk nekā es.

-    Vai jūs nezināt, kad viņš nomira? Veksfords ievaicājās.

-   Pirms gada vai pusotra. Kopš tā laika te bija tukšs, un' sākās postījumi.

Bērdens zināja, ka tā ir patiesība. Kur tagad bija drupas, viņš bieži tika sēdējis, dzerdams tēju, un promiedams gāja gar aiznaglotajiem logiem.

-    Tur, uz stūra, ir zārcinieka bode. Šie zinās. Parasti griežas pie tuvākā, man šķiet.

Vīrs iekāpa atpakaļ traktorā un, smagi pūzdams, itin kā grasītos nojaukt sienu saviem spēkiem, virzīja to uz priekšu pāri ķieģeļdrumslu kalniem. Bērdens devās pie zārcinieka. Tauva stingri nostiepās. Veksfords stāvēja un noskatījās, klausīdamies būvgružu krakšķos līdz inspektors nāca atpakaļ.

-    Viņš tiešām ir miris, Bērdens sacīja, laipodams starp drazām. Pirms gada februārī. Viņi tās bēres vēl atceras. Klāt bijusi tikai vecā dāma un skuķis, kas pārrakstīja ar mašīnu Smita rakstu darbus. Mūsu aizdomās turamais dus Stovertonas kapsētā.

-   Kā viņš nomira?

-     Sirds un asinsvadi, sacīja Bērdens. Viņam bija četrdesmit divi.

Slāpēta, krakšķīga skaņa kā zemestrīcei sākoties, lika viņam atskatīties. Smita mājas sienā parādījās plaisa, izlocīdamās starp zaļajām un rozīgajām tapetēm. No brūnās spraugas apmetumā, putekļus celdami, sāka birt ķieģeļu gabali.

-    Kā redzams, ser, viņš sacīja, ar Džefu Smitu mēs esam kļūdījušies. Aizmirsīsim viņu un sāksim visu no gala.

-    Kļūdījušies? Nē, Maik. Es to neteiktu. Mēs vienkārši visu vēl nesaprotam. Vīrietis ienāk Rubijas mājā un sakās esam Džefs Smits, pēc tam, kad viņš aiziet, atrodas šķiltavas, kuras vīrs, vārdā Džefs Smits, pircis pirms astoņiem gadiem. To mēs zinām, arī nezinādami pārējo, un no tā vaļā netiekam. Viss notika Stovertonā, bet vīrs, kuru sauca

Džefs Smits, dzīvoja tuvējā pilsētiņā, pazina to tikpat labi kā jūs un es. Šis vīrs ir miris viņš jau bija miris, kad šķiltavas pazuda no Enstija kundzes dzīvokļa, miris pirms Anita te apmetās \iz dzīvi, un, protams, bija auksts kā zārka nagla arī pagājušajā otrdienā. Taču noliegt, ka viņam ir kāds sakars ar šo gadījumu, būtu pēdējā muļķība.

-    Tad Enstija kundze melo. Viņa pārdevusi Anitai tās šķiltavas viņa taču teica, ka daudzas lietas pārdevusi, un tajā pašā reizē viņai gadījies pastāstīt par savu pirmo vīru. Tā nebija sagadīšanās, bet gan vihas parastā maniere. Anita pateikusi šo vārdu savam draugam, viņš to izmantojis, kad tas nejauši trāpījies uz mēles.

-    Kāpēc lai viņa melotu? Veksfords pasmējās. Kālabad? Es tev vaicāju, Maik, vai tev viņa liekas melīga?

Bērdens šaubīdamies papurināja galvu un sekoja vecākajam inspektoram atpakaļ pie Dreitona un gaidošā auto.

-    Vismaz es neticu tam, ka viņa tās šķiltavas pazaudējusi, viņš sacīja.

-    Nē, taču viņa domā, ka tā noticis, Veksfords ātri noteica. Patiesībā kāds tās ir nospēris. Kas? Vecs Smitu ģimenes draugs? Vai zināt, kas mums tagad jādara? Jāpārbauda visi Smitu draugi, Enstija kundzes draugi, Anitas drauģeļi, lai redzētu, vai starp viņiem nepastāv kāds sakars.

Uzkliedziens no aizmugures lika viņiem pasteigties.

-    Uzmanās!

Traktors taisīja pēdējo rāvienu, dārdoņai pāraugot kaukoņā, un trose iegrauzās mājā kā siera tirgotāja stieple sierā. Pēc tam viņiem aiz muguras viss ietinās biezā, dzeltenīgā mākonī. Tur, kur atradās māja, tagad vairs nebija nekā, tikai dubļukrāsas putekļu stabs un tam cauri varēja saskatīt tīras, zilas debesis.

Pēdējais, kas bija palicis pāri no Džefrija Smita, sacīja Veksfords. Ejam. Es gribu tēju.

'Tam nav nākotnes," domāja Dreitons. Viņa godkārajos plānos nebija vietas tādai meitenei kā Linda Grovera. Neviens no viņa karjeras sapņu pakāpieniem nespētu viņas svaru izturēt. Tagad, palūkojoties atpakaļ uz pēdējo dienu notikumiem, viņš saprata, ka ir vainīgs, kaut bridi iedomādamies sevi kopā ar meiteni, kuras tēvu viņa priekšnieki uzlūkoja greizi; nosodāma izrīcība bija arī viņas vizināšana un briesmīga muļķība kļūt par viņas mīļāko. Šis vārds ar erotisko pieskaņu lika viņam nodrebēt. Tāda drebēšana varēja apdraudēt gan viņa nākotni, gan karjeru.

Šķiet, ka meitene bija uzpērkama, piekukuļojama. Viņš zināja tikai to, ka viņa bija tikpat samaitāta kā viņas apkārtne. Un Veksfords arī to zināja. Veksfords bija viņam licis atstāt meiteni mierā. Tā bija likteņa dota iespēja atteikties no viņas, paslēpties no savas kaislības, iegalvojot sev un viņai, ka tiek pildīta augstākstāvošas personas pavēle.

Viņš paņēma savu mēteli ar kapuci un kāpa lejup pa policijas iecirkņa kāpnēm. Vakars bija pārāk silts, lai vilktu mēteli. Kotornam šovakar tiks liegta iespēja kaut ko nopelnīt, izīrējot viņam auto. Dreitons devās uz bibliotēku, kur izvēlējās grāmatu par psihopatoloģiju.

Septiņos bibliotēka tika slēgta, un viņš devās prom. Arī Grovera veikalu drīz slēgs, un viņš būs glābts, ja dosies uz savu mitekli tieši pa Haistrītu. Kad viņš tuvojās pieturai, piebrauca Stovertonas-Forbijas autobuss, un Dreitons sajuta savādu dziņu iekāpt autobusā un doties prom nezināmās tālēs. Viņš nevis koncentrējās, bet vēlējās zaudēt pats sevi, savu identitāti; viņš vēlējās saplūst ar silto, rāmo gaisu. Vienlaikus viņš ar pēkšņām šausmām apjauta, ka

tādējādi viņam neizdosies izglābties visa zaļā pasaule nebija pietiekami plaša, lai viņi spētu tajā pastāvēt, nebūdami kopā. Viņu pārņēma vēsums, un Dreitons sāka steigties kā cilvēks, kas aukstā dienā paātrina gaitu, lai veicinātu asinsriti.

Tad viņš viņu ieraudzīja. Viņa izkāpa no Stovertonas autobusa, un kāds jauns, izskatīgs vīrietis palīdzēja viņai izcelt grozu ar izmazgāto veļu. Dreitons redzēja, ka viņa pateicoties uzsmaida vīrietim, un viņam šķita, ka šis smaids ir koķetāks un pavedinošāks nekā tie, ko meitene bija veltījusi viņam. Aiz greizsirdības viņam aizžņaudzās kakls.

Atkāpšanās vairs nebija. Viņam bija zudusi gan griba, gan vēlēšanās atkāpties. Veksforda vārdus trāpīgo zobošanos par pienākumu apmeklēt veļas mazgātavu viņš atcerējās kā apnicīgu sprediķi tik liekulīgu, ka uzmācās miegs. Taču šobrīd viņš bija nomodā bezrūpīgi neapdomīgs.

-    Smaga soma, saimniec? Varbūt varu jums palīdzēt?

Viņa pasmaidīja ar to aizplīvuroto skatienu, kā uzsmaidītu svešam vīrietim autobusā. Ar to pietika. Viņš atkal bija ieslēgts važās. Pat sajuta to auksto pieskārienu.

-    Mans priekšnieks teica, ka es šovakar nenodarbošos ar veļas mazgāšanu, viņš sacīja, zinādams, ka muļķīgi muld, un no jauna tiecās pēc viņas kā ikreiz, kad abi satikās. Viņam bija taisnība. Kas pieskata veikalu?

-    Tavs priekšnieks ir augstās domās par tevi, viņa sacīja, un viņš pamanīja meitenes balsī īpašniecisku, apmierinātu toni. To es ievēroju šodien kafejnīcā.

Viņas seja apmācās.

-   Tēvs piecēlās. Viņam šausmīgi sāp mugura, taču viņš teica, ka nevarot pamest pienākumus novārtā, uzticot tos mums.

Dreitonam nez kāpēc sagribējās redzēt viņas tēvu. Viņš pie sevis nopūtās. Nebūt ne tā viņš bija iedomājies šādu izšķirošu un nozīmīgu tikšanos ne tādā vietā, ne tādos apstākļos.

"Desmit gadus vēlāk," viņš nodomāja, "jauka, izglītota meitene, gara auguma skolots tētiņš ar zinātnisko grādu, un māmiņa ar pērlēm ap kaklu; lauku māja ar dārziem, varbūt pat zirgu aploku…"

Viņa bija atstājusi veikala durvis vaļā, no šīs pelēcības viņam pretī plūda sasmakuma smārds.

Grovers atradās aiz letes, ar liekšķeri grābdams kopā saldumus, kurus kāds bija izbārstījis. Viņa rokas likās netīras, un trauks, ko viņš turēja, bija aprūsējis. Dreitons bija domājis, ka viņam jābūt vecākam. Vīram, kā likās, nebija pat četrdesmit. Nespodrajos matos nebija sirmuma, laika atstātās zīmes parādījās vienīgi sāpīgi savilktajos sejas muskuļos. Ieraudzījis meitu, viņš nolika trauku un aizlika roku aiz muguras.

-     Mamma jau ir projām spēlēt vistu, viņš noteica, un Dreitonam viņa balss likās atbaidoša. Viņa vēlas, lai šovakar visu izgludina.

Viņš runāja ar meitu tā, it kā abi būtu vieni paši, apveltīdams viņu ar nelaipnu skatienu.

-   Tev vajadzētu būt gultā, Linda sacīja.

-    Un lai viss iet pie velna? Kādā nekārtībā tu esi atstājusi grāmatas!

Lai gan viņš bija tumšmatis, bet meita gaišmate, līdzība starp tēvu un meitu bija tik uzkrītoša, ka Dreitonam nācās novērsties, lai beigtu viņā blenzt. Ja šis vīrs turklāt vēl smaidītu, Dreitonam tas būtu ļoti mokoši. Bet pastāvēja visai maz iespēju, ka Grovers varētu smaidīt.

-   Esmu pārlieku vaļīgi atlaidis grožus, viņš sacīja. To es redzu. Rit atkal jāķeras pie šī darba.

Viņš pameta leti, it ka grasītos viņai uzklupt, un saraustītās kustības nudien atgādināja sakropļota un stūri iedzīta dzīvnieka kustēšanos.

-   Jāizbrauc ārā autiņš. Nedomāju, ka to kāds būs tīrījis, kopš es paliku uz gultas.

-    Tur ir teikšana ārstam, viņa sacīja, un Dreitons pamanīja viņas balsī apnikumu. Kāpēc tu neej atpakaļ gultā? Es esmu te. Es tikšu galā.

Viņa saņēma tēvu aiz rokas, it kā viņš patiešām būtu vecs un salauzts vīrs, kādu Dreitons bija viņu iedomājies. Palicis veikalā viens, viņš jutās nelaimīgs. Šī vietā nebija viņam piemērota ikreiz, te ienācis, viņš juta vēlmi nomazgāt rokas. Varbūt viņai, kā allaž mājas rūpju pārņemtai, piemirsīsies, ka viņš te atrodas, un viņam būs lemts te palikt vienam starp šiem aizdomīgajiem žurnāliem un paslēptajiem nažiem? Līdz nāks nakts un tumsa sabiezēs vēl vairāk. Jo viņš lieliski apzinājās, ka ir cietumnieks un bez viņas nespēj no šejienes aiziet.

Likās, ka jau pagājusi vesela mūžība, pirms viņa beidzot atgriezās, un, kad viņa nāca, viņš jutās tā, it kā, beidzoties šim ilgajam vientulīgās ilgošanās brīdim, viņa sejā varētu nodevīgi parādīties, Dievs vien zina, kāds verdziskums.

-     Man bija jāizkar veļa, viņa sacīja. Neizskatās, kā tā šovakar varētu izžūt. Man vajadzēja paņemt to pēcpusdienā kā pagājšnedēļ.

Kad meitene pienāca tuvāk, viņš pacēla rokas pie viņas sejas, aptaustīdams to kā aklais.

-   Vai šovakar auto nav? viņa vaicāja.

Viņš papurināja galvu.

Tad viņa sacīja:

-    Paņemsim tēva autiņu.

-   Nē! sacīja viņš, dosimies pastaigā.

Viņš zināja, ka meitene prot braukt; viņa bija to pateikusi Veksfordam. Atlikusi spēja kaut ko noteikt viņam būtu neglābjami zudusi, ja viņš ļautu vest sevi uz laukiem ar viņas tēva auto.

-    Tad rit, viņa sacīja, lūkodamās viņam tieši acīs. Apsoli, ka rīt to sadabūsi, Mark, pirms tēvs sācis staigāt un sācis mūs izkomandēt.

Viņš nodomāja, ka šajā brīdī nežēlotu pat paša dzīvību, ja viņa to lūgtu.

-    Parūpējies par mani, viņa sacīja pēkšņi dziestošā balsī. Augšstāvā viņš dzirdēja staigājam slimības sakropļoto vīru.

-Ak, Mark, Mark…

Upe viņiem sniedza patvērumu savu kluso krastmalas celiņu.

Dreitons apskāva meiteni tajā pašā vietā, kur bija redzējis citu vīrieti viņu skūpstām taču tagad viņš bija to aizmirsis tāpat kā visu citu, kas noticis pirms viņu satikšanās. Pat tieksme pēc tūlītējas fiziskas tuvināšanās šobrīd vairs nebija tik spēcīga. Viņš bija sasniedzis tādu pakāpi, kad visupirmajā vietā bija vēlme būt ar meiteni divatā, klusumā, piespiežoties cieši klāt un šajā klusumā ieslēdzot viņas muti savējā.

-    Domāju, ka darīju pareizi, aicinādams jūs iziet, Bērdens sacīja. Viņš piecēlās, palaizdams Veksfordu garām, lai tas varētu apsēsties vietā pie loga. Kā parasti šajā laikā, "Olīves un Dūjas" salonbārs bija pārpildīts.

-   Nevarēji nociesties līdz ritam, kā man šķiet, Veksfords norūca. Vēl nesēdies. Tu varētu atnest alu, pinns klāj vaļā.

Bērdens atnesa divas alus krūzes.

-    Baidos, ka te ir pārāk trokšņaini, ser.

-    Nebūt ne tik trokšņaini kā pie manis. Sēlija. Mana meita Sēlija rīko ballīti.

-    Nē, Bērdens ar smaidu sacīja, tā to vairs nesauc.

Lūkodamies pāri alus kausa malai, Veksfords kareivīgi

noprasīja:

-    Kā tad to sauc?

-    Meklēšanās.

Viņi uzmeklēja klusāku kaktiņu. Veksfords pacēla aizkara maliņu un pavērās laukā. Tur bija tumšs un maz cilvēku. Kāds pusducis jauniešu dirnēja pie ieejas kinoteātri līdzās autostāvvietai, šad tad pagrūžot cits citu un pasmejoties.

-    Palūkojies uz visiem šiem sasodītajiem zaļajiem auto, ar nepatiku sacīja vecākais inspektors. Viss, ko mēs zinām, viņš atrodas tepat, braukā apkārt vai sēž ķinītī.

-    Es domāju, ka zinu, kas viņš tāds ir, Bērdens klusi sacīja.

-    Labs ir, es nedomāju, ka tu mani atvilki šurp tikai tāpēc, lai kopā iedzertu. Klāj vaļā!

Bērdens pētoši ielūkojās šajā grumbainajā sejā. Tās izteiksme necik iedrošinoša vis nebija. Kādu bridi viņš svārstījās, nervozi grozīdams alus krūzi. Viņam bija radusies ideja tā izkristalizējās pēc trim pārdomu stundām, strīdoties pašam ar sevi. Kad viņš to beidzot formulēja un salika pa plauktiņiem detaļas, satraukums nelika mieru vajadzēja kādam visu izstāstīt. Šis kāds tagad sēdēja viņam pretī jau šobrīd zobgalīgs un noteikti gatavs paņirgāties. Šefs acīm redzami jutās pārliecināts, ka visa šī izmeklēšana ir aiz matiem pievilkta. Kā rīta vēsā gaisma izkliedē pagājušās nakts sapņus, tā šī "Olīves un Dūjas" atmosfēra ar pēkšņajām smieklu šaltīm un Veksforda šaubīgo vaigu laupīja viņa atjautīgajam notikuma atrisinājumam visu pamatojumu, atstājot vienīgi atjautību. Varbūt labāk būtu izdzert alu un doties laukā, nesakot ne vārda. Veksfords nepacietīgi piecirta kāju. Noklepojies Bērdens nepārliecinoši sacīja:

-    Domāju, ka tas ir Enstija kundzes vīrs.

-    Smits? Mans Dievs, Maik, to mēs jau pārbaudījām. Viņš ir miris.

-   Smits jā, bet ne Enstijs. Vismaz mums nav iemesla tā domāt.

Bērdens pieklusināja balsi, jo kāds gāja garām viņu galdiņam.

-    Domāju, ka tas varētu būt Enstijs. Vai pateikt jums, kāpēc?

Veksforda kušķainās uzacis uzrāvās gluži stāvus.

-    Būtu labi, viņš sacīja. Mēs par to zelli neko nezinām. Viņa šo tik tikko pieminēja.

-   Vai jums tas nešķita dīvaini?

-   Iespējams, Veksfords domīgi sacīja. Varbūt tā .arī bija.

Likās, ka viņš grib turpināt domu. Bērdens nevēlējās atkāpties no pirmatklājēja goda, tāpēc steigšus turpināja:

-    Kuram viņa šķita vairāk pieķērusies vīram, no kura šķīrusies jau piecus gadus, vai vīram, ar kuru precējusies tagad? Viņa nožēlo šo šķiršanos, ser, un viņa to izrādīja pat svešiniekiem, kuri nemaz nevēlējās to uzzināt. "Ir tik jauki būt mīlētai un atcerēties to vēlāk, kad tas jau pagājis," tā viņa sacīja. Vai tie ir laimīgas laulātās draudzenes vārdi? Un tad vēl kas tā par runāšanu, ka viņa bieži esot viena? Viņa ir skolotāja. Precēta, strādājoša sieviete bieži nevar būt viena. Tādā gadījumā viņai vispār reti iespējams būt vienai.

-   Vai jums šķiet, ka viņa un Enstijs dzīvo šķirti?

-   Jā, tā es domāju, Bērdens noteikti sacīja.

Veksfords neizrādīja nekādu vēlēšanos smieties, tāpēc

viņš turpināja jau paļāvīgāk.

-    Nav ticams, ka viņa pazaudējusi šķiltavas tam tic tikai viņa pati. Ja viņa nav tās pazaudējusi, bet atstājusi rokassomā kurš tās visvieglāk būtu varējis paņemt? Šis klaidonīgais lauleniš. Iespējams, ka Smits šķīrās no viņas Enstija dēļ. Tas nozīmē laulības pārkāpšanu un vīrietis, kas to darījis vienreiz, darīs to atkal.

-   Tā runā stingrs morālists, smaidīdams sacīja Veksfords. Nedomāju, ka tā mēs tālu tiksim. Tavs viedoklis droši vien ir tāds, ka Enstijs uzsāka flirtu ar Anitu un uzdāvināja viņai šķiltavas. Maik, tā tas varētu būt, bet mums nav reālu pierādījumu, ka Enstijs viņu pametis. Neaizmirsti, ka tagad ir Lieldienu brivdienas, un precēta skolotāja brīvdienu laikā var justies vientuļa.

-    Tad kāpēc viņa teica, ka pārtiekot tikai no savas algas? Bērdens triumfējoši vaicāja. Tas, ko viņa teica par dārglietām, ir tiesa. Es viņu redzēju Nobijā Klārka bodē.

-    Es jums izpirkšu dzeramo, Veksfords sacīja, un tagad viņš izskatījās apmierināts.

-    Skotu viskijs, konstatēja Bērdens, kad viņš atgriezās. Varen jauki. Uz veselību.

-    Uz lietas atrisinājumu, arī Veksfords pacēla savu glāzi. Kur tas Enstijs tagad ir?

Bērdens paraustīja plecus.

-    Kaut kur tepat. Dara to pašu, ko līdz šim.

-    Ja nu tu esi tik gudrs, nav šaubu, ka tu varētu man pateikt, kāpēc vīrs, kuru sauc par Enstiju, pieņem savas sievas bijušā vīra vārdu, kad dodas izklaidēties ar citu meiteni? Nevis tikai Smits, iedomājies, bet Džefs Smits.

-    To es jums nevaru pateikt, Bērdens nelaimīgs sacīja-

-    Vai kāpēc viņš nogalēja to skuķi? Kur ir motīvs?

-     Kad mēs turējām aizdomās Kirkpatriku, mēs domājām, ka vainīga greizsirdība. Un piemirsām piecsimt mārciņas, kas atradās Anitas rokassomā.

-            Tādā gadījumā, Maik, kāpēc viņš nepagaidīja, kamēr viņi iekāpa atpakaļ auto, neaizbrauca uz kādu nomaļu vietu un nepiebeidza viņu tur? Neviens nenogalē sievieti svešā mājā, turklāt ar tādām metodēm, kas atstāj lietiskos pierādījumus, ja to var izdarīt, teiksim, Čeritonas mežā. Tas man liek domāt ko citu. Rubija un Mankijs abi divi nodomāja, ka viņš atgriezīsies. Un gribēja, lai viņš tiek notverts, pirms atgriežas, tāpēc Mankijs uzrakstīja man. Kāpēc viņš neatgriezās?

-    Jādomā, ka bija pārbijies. Mēs nezinām, kur viņš ir. Viss, ko mēs zinām ka viņš var atgriezties mājās vismaz uz laiku.

Bērdens ar nožēlu nogrozīja galvu.

-    Nezinu, viņš sacīja un, atkārtodams paša teikto, piebilda: To es jums nevaru pateikt.

-   Varbūt Enstija kundze varētu. Dzer, viņi taisa ciet.

Ārā uz ielas Veksfords ievilka nāsis maigo aprīļa

gaisu. Debesis, kas visu laiku bija skaidras, tagad sāka apmākties, pāri mēnesim plājās mākoņi. Viņi nonāca pie tilta. Gulbis izpeldēja no tumšā tuneļa luktura gaismā, iepeldēdams viņu abu vienādajās ēnās. Veksfords nopētīja gandrīz vai pilnīgi tukšo Haistrītu, pēri ainās un dzeltenīgās lampas un tumšās alas, ko veidoja neapgaismotās alejas.

Augstajā mūrī, kas slējās virs viņu galvām, apmēram divdesmit pēdu augstumā bija atvērts logs un pa to izliecās meitene, atbalstījusi roku gluži kā pret balkona margām. Lejāk uz balsta atradās lukturis dzelzs režģu kupolā pa pusei luktura gaismā, pa pusei samtainā ēnā, stāvēja un lūkojās augšup kāds vīrietis.

-    "Ak, manas baudas mēness," Veksfords klusām citēja, "kas nemēdz dilt…"

Neturēdams par vajadzīgu apslēpt īgnumu, Bērdens noteica:

-    Dreitonam tika pieteikts likt viņu mierā.

Tad viņš drūmi pavērās dzeltenajā, rētainajā, mākoņos grimstošajā mēnesī.

Tu nezini, rīts ko tev dos. Pacenties laimīgs būt šodien. Vīnkausu ņem, mēnesnīcā ej, sēsties un dzer, Atgādinot pats sev, ka rītu varbūt Mēness jau meklēs veltīgi tevi.

15

No rīta lietus atsākās. Palūkojoties debesīs, šis likās viens no tiem rītiem, kad, krēslu piesātinājusi, migla līst lejā te strūklodama, te smidzinādama. Veksfords, pūlēdamies sazvanīt Sovingberiju, nocēla klausuli, pakasīja pazodi un pasniedzās, lai atvilktu aizkaru. Viņš klausījās zvanu skaņās, kad ienāca Dreitons.

-    Pie jums ieradusies Enstija kundze, ser. Es pagāju viņai garām, kad nācu iekšā.

Veksfords nolika klausuli atpakaļ.

-    Beidzot kalns ieradies pie Muhameda.

-    Vai aicināt viņu augšā?

-    Vienu mirklīti, Dreiton.

Tā bija pavēle un visai skarba, ar pārmetuma pieskaņu. Jaunais vīrietis apstājās un paklausīgi pagriezās.

-    Vai vakar labi papriecājāties?

Ja vien tas būtu iespējams, Dreitona seja kļuva vēl noslēgtāka, noslēpumaināka, rūpju pilna taču ne nevainīga.

-   Jā. Pateicos, ser.

Lietus sitās logā. Kabinetā bija tik tumšs, it kā pusdesmitos no rīta jau iestātos nakts.

-   Man vis nešķiet, ka jums jau būtu izdevies iepazīties ar daudziem šejienes jauniešiem?

Šādam jautājumam vajadzēja liecināt par sirsnību, taču Veksfords lika tam izskanēt visai aizskaroši.

-   Ar daudziem ne, ser.

-    Žēl. Dievs vien zina, bet man liekas, ka mana meita pazīst pietiekami daudzus. Vienmēr rīko tādas… Nē, ne ballītes, Bērdens jau bija viņu apgaismojis šajā jautājumā. Nu, sanākšanas mūsu mājā. Diezgan prāvs bariņš -ja jūs nebaida troksnis. Es gan teiktu, ka nebaida.

Dreitons stāvēja kā sastindzis, pilnīgā klusumā.

-    Vienvakar jumš vajadzētu pievienoties.

Viņš vēsi noskatīja jauno vīrieti ar savām pelēkajām acīm.

-   Tikai jums, vienam pašam.

-   Jā, ser. Es to vēlētos.

-    Labi. Teikšu Šelijai, lai jums piegriež.

Stingrība zuda, to nomainīja pieklājība.

-   Un tagad šurp Enstija kundzi, vecākais inspektors nojeica.

Lietus radīja bezmaz vai klaustrofobisku ieslodzījuma sajūtu it kā viņu no pārējās pasaules atdalītu ūdens siena. Viņš dzirdēja to strūklojam no palodzēm un tekam gar kailajiem akmens ķermeņiem freskās.

Žēl, ka lietus nekad nenomazgāja tos pilnīgi, bet allaž atstāja pelēkas pēdas uz tēlu pleciem un gurniem. Viņš iededza gaismu un ienāca Bērdens kopā ar Enstija kundzi abi tik slapji kā radījumi no jūras dzīlēm. Enstija kundzes lietussargs karājās viņai pie rokas, un uz grīdas stiepās pilienu virkne.

-    Man vajadzēja atnākt, viņa sacīja. Man uzmācās tāda iedoma Kad jūs jau bijāt aizgājuši, sāku domāt, ko gan jūs gribējāt teikt, runādami par to meiteni, kuru tikāt pieminējuši.

Viņas smiekli ari izklausījās pēc ūdens strūklošanas tāda svaiga burbulēšana mazliet šaubu apēnota.

-    Es tiku uz pirmo autobusu.

Viņa novilka pelēko lietusmēteli un atbrīvoja brūnos matus no atbaidošās plastmasas kapuces. Viņai uz deguna bija lietus pilieniņi, un viņa rauca to kā mazs sunītis.

-    Džefs un meitene. Tas man nepatika. Suns uz siena kaudzes, vai ne? Fakts paliek fakts, man vajadzētu ar viņu tikties. Esmu pietiekami ilgi gaidījusi. Tūlīt došos pie viņa, bet nodomāju, ka papriekš vajadzētu sastapt jūs.

Neko vairāk nepaskaidrodama, viņa atkal iesmējās, un šoreiz smiekli bija nervozi, tie aizlūza.

-    Vai viņam ir meitene? viņa vaicāja, un tas izskaidroja visu.

"Man pirmajam jāpaziņo tāda bēdīga ziņa," domāja Veksfords. "Kā pazaudēto mantu birojā. Kā tikt ar to galā?" Viņa balsī bija kaut kas no drūmi brīdinošas zvana skaņas. Tam taču nebija nekādas nozīmes. Nozīme bija vienīgi tagadnes sodam. Kopš pirmā mirkļa, kad abi ar Bērdenu apsprieda Smita nāvi, viņu pienākums bija apmeklēt viņa māju. Viņam bija viņai tas jāpasaka. Viņa bija tikai bijusi sieva, bet viņš bija pārliecināts, ka tam vairs nebija nozīmes.

-    Vai tā ir? viņa atkal ierunājās, un tagad viņas balss bija lūdzoša.

-    Man neizdevās viņu sastapt, Enstija kundze.

Nekādu melu, nekādas iepriekšējas laipošanas. Nekas

tamlīdzīgs sarunā ar šo sievieti nebūtu iespējams. Bērdens bija pagriezis viņiem muguru.

-   Ko tas nozīmē? Vai kas ļauns… viņa piecēlās, cieši sažņaugusi pirkstos plastmasas kapuci. Viņš ir slims, viņš ir…

-    Viņš ir miris.

Lai cik sagatavots cilvēks būtu, tas vienmēr bija šoks. Neviens nekad nebija pietiekami labi sagatavots. Pirms to' pateica ar vārdiem, cerība palika neuzvarama.

-   Piedodiet, viņš ātri sacija. Man ļoti, ļoti žēl. Sirds asinsvadu slimība, tas noticis apmēram pirms gada. Esmu pārliecināts, ka tas nevilkās ilgi.

-    Viņš nevar būt miris!

Šie vārdi atbalsoja Bērdena sacīto. Viņš nevarēja būt miris Bērdenam tāpēc, ka tādējādi padarīja par bezjēdzīgu viņa teoriju; viņai tāpēc, ka arī viņai bija kāda teorija varbūt par to, kā sākt dzīvi no gala?

-    Baidos, ka ir.

-   Taču ne miris!

Veksfords saklausīja viņas balsī histērisku pieskaņu, it kā viņu būtu ķērusi elektriskā strāva, izraisot šoku.

-   Sēdiet, lūdzu. Es jums atnesīšu kaut ko dzeramu.

Ar tādām kā šausmām viņš noskatījās, kā viņa akli taustījās pēc krēsla, uz kura bija sēdējusi, atrada to, pagrūda nost un atslīga pret sienu. Rokas sažņaudzās dūrēs, viņa trieca galvu pret apmetumu pēc tam dūres pašas pacēlās, sākdamas bungot un dauzīt pa gludo virsmu.

Veksfords paspēra soli uz viņas pusi.

-    Pasauciet kādu no mūsu sievietēm, viņš sacīja Bērdenam.

Tad viņa sāka kliegt aizsmakušā balsī un neprātīgi.

Policiste paņēma no viņas tējas tasi un nomainīja piemirkušo kabatas lakatu ar sausu savējo.

-    Vai jums jau ir labāk?

Norīna Enstija pamāja, viņas seja bija sasārtusi un pietūkuši, un mati, kurus bija samitrinājis lietus, radīja ilūziju, ka tie, tāpat kā vaigi, slacīti asarām. Viņa mirka asarās, nododamās žēlabām.

Pēkšņi viņa gluži sakarīgi noteica:

-    Es nekad vairs nevarēšu izlūgties viņam piedošanu.

Uz bridi viņai pietika elpas, lai pateiktu vienīgi to. Sekoja šņuksti. Tie nemitējās kā asinis, kas tek no vēnas.

-   Es vairs neraudāšu, viņa sacīja.

Un šņukstēja pati pret savu gribu.

Beidzot šņuksti pierima.

-    Es līdz kapa malai domāšu, viņa noteica, ka viņš nezināja, kā es to visu nožēloju.

Veksfords pamāja policistei, un viņa izgāja, paņemot līdzi tējas tasi un slapjo mutautu.

-    Viņš jums piedeva, viņš sacīja. Jo vai tad neatstāja jums dzīvokli?

Viņa, kā likās, tik tikko dzirdēja, ko viņš saka.

-    Viņš nomira, un es to pat nezināju.

Veksfords domāja par divām sievietēm Smita bērēs veco kaimiņieni un meiteni, kas rakstīja uz mašīnas.

-    Jūs pat nezināt, ko es viņam nodarīju, vai ne? Mēs bijām precējušies astoņus gadus, lielisks pāris, laimīgs pāris. Tā visi teica, un tā bija patiesība.

Šņuksti liecināja, ka viņai kaklu aizsprostojis kamols.

-    Viņš pirka man dāvanas. Arī tad, kad man nebija dzimšanas diena. Nedzimšandienas dāvanas kā viņš tās sauca. Nevienam nevar būt tik daudz dzimšanas dienu, jo tad mēs pārāk ātri novecotu.

Viņa aizmiedza acis, šūpodama galvu no vienas puses uz otru.

-    Mēs dzīvojām mājā, kur atradās viņa kantoris. Blakus bija garāža. Es varēju to redzēt pa logu. Es toreiz nestrādāju, nemācīju skolā. Kad Džefs par mani rūpējās, tas nebija vajadzīgs.

Teikumi lauztin lauzās ārā īsi, nikni, saraustīti. Veksfords tuvojās viņai ar krēslu un apsēdās, lūkodamies sev klēpī.

-            Rejs Enstijs strādāja tajā garāžā. Es mēdzu viņu vērot. Vai zināt, kā viņi tur guļ uz muguras, ar atpakaļ atmestām galvām? Mans Dievs! viņa nodrebēdama iesaucās. Jūs nemaz negribat to visu klausīties. Es labāk iešu.

Viņas mantas joprojām bija mitras lietusmētelis, lietussargs, kas pilēja un uz grīdas bija izveidojis tulznai līdzīgu peļķi. Viņa bez spēka taustījās ap savu krēslu, meklēdama rokassomu.

-    Mēs aizvedīsim jūs mājās, Enstija kundze, Veksfords laipni sacīja. Taču ne tūlīt. Vai vēlaties atpūsties? Vēl tikai atbildiet uz diviem jautājumiem, pēc tam varēsiet atpūsties.

-     Viņš ir miris. Jūs viņam netiekat klāt. Kāpēc viņš jums vajadzīgs?

-     Es domāju, Veksfords lēni sacīja, ka mums vajadzīgs jūsu otrais vīrs.

-   Rejs?

-    Kur tad viņš ir, šis Enstija kungs?

-    Nezinu, viņa nogurušā balsī sacīja, mēnešiem neesmu viņu redzējusi. Viņš mani pameta pagājušā gada beigās.

-    Jūs teicāt, ka viņš strādāja garāžā. Vai viņš ir mehāniķis?

-   Domāju, ka jā. Ko gan citu viņš vēl varētu darit?

Viņas cimdi atradās uz grīdas pie viņas kājām. Viņa

tos pacēla un aplūkoja tā, it kā tie būtu divi slīkonīši, kas nule izvilkti no dīķa.

-   Jūs visu laiku meklējat viņu?

Viņas "seja kļuva slimīgi bāla, un viņa piecēlās no krēsla.

-   Jūs meklējat manu vīru, nevis Džefu?

Veksfords pamāja.

-   Ko viņš izdarījis? viņa aizsmakušā balsī pavaicāja.

-    Pazudusi meitene iespējams, ka noslepkavota…

-   Nazis, viņa iesaucās.

Viņas acis bija izvalbītas. Veksfords paspēra soli uz viņas pusi un uztvēra viņu savās rokās.

Kur jūsu māsa laboja savu auto? Bērdens noprasīja.

Margolis pacēla acis, novērzdamies no savām vēlīnajām brokastīm kafijas, apelsīnu sulas un nepievilcīgām, cieti vārītām olām, viņa sejas izteiksme bija bezcerīgi apātiska.

-    Kaut kādā garāžā, viņš sacīja un pēc tam piebilda: Tas varētu būt pie Kotorniem, vai ne?

-    Paklausieties, Margoļa kungs, to jums vajadzētu zināt. Vai ari jūsu auto nav ticis labots?

-    Ar tādām lietām nodarbojās Anna. Ja tas bija jādara, to darīja viņa.

Mākslinieks apgrieza olu čaumalas biķeros otrādi tik veikli kā puika, kas taisa aprīļa joku.

-   Taču kaut kas tur bija…

Viņa garie pirksti brauca caur matiem, kuri palika izspūruši kā sacēlušies aiz šausmām.

-    Kaut kādas nepatikšanas. Es atceros, ka viņa teicās griezties pie kāda cita.

Viņš novietoja paplāti uz sofas paroceņa un piecēlās, nopurinādams no klēpja čaumalu drumslas.

-    Kaut es varētu atcerēties, viņš teica.

-    Viņa to veda rādīt tam Rejam, Margoļa kungs, bargi sacīja Penistena kundze. Jūs taču to zināt. Kāpēc gan jūs nevarētu beidzot savākties?

Viņa paraustīja plecus, pavērās Bērdenā, pavērsusi savas mazās ačeles pret debesīm.

-    Viņš ir galīgi sajucis, kopš māsa ir projām. Tur neko nevar darīt.

Viņa apsēdās Margolim blakus, veltīdama viņam ilgu, bezcerīgu skatienu.

Bērdenam viņa atgādināja māti vai auklīti, kura poš nepaklausīgu bērnu tējas dzeršanai īpaši tad, kad viņa pieliecās un, skaļi noklakšķinādama ar mēli, sakārtoja rītasvārku, lai paslēptu pidžamas biksēs tērptās kājas.

-    Kādam Rejam?

-    Nevaicājiet man, dārgumiņ. Jūs taču zināt, kā viņa izrīkojās ar kristītajiem vārdiem. Viss, ko zinu ka viņa pirms pāris mēnešiem te ienāca, noteikdama:

"Mani vairs neapmierina Rasela cenas. Man ir prātā dot Rejam labot mūsu automašīnas."

"Kas tas par Reju?" es noprasīju, bet viņa tikai pasmējās.

"Jums nekad neienāks prātā, Penisenta kundze. Sacīsim, viņš ir jauks puisis, kas manis dēļ zaudējis galvu. Ja es pateikšu, kas viņš tāds ir, viņš varētu zaudēt darbu."

"Vai viņš nāca te labot tos autiņus?"

"Ai, nē, dārgumiņ. Palūk, te viņam tas nenāktos viegli, vai ne?"

Penistena kundze nopētīja studiju un logu, likdama saprast, ka nekas no tā, kas atradās kotedžā vai dārzā, nav noderīgs garīgi vesela cilvēka praktiskajām vajadzībām.

-    Viņa vienmēr veda tos pie šā. Šis dzīvo te netālu. Kaut kur tepat. Es redzēju viņu aizbraucam, taču, kad viņa nāca atpakaļ, es parasti jau biju projām.

Sis gan varētu būt bijis šite, viņa iebelza ar elkoni pa Margoļa ribām, tikai šis neklausās, ko citi šim saka.

Bērdens atstāja abus sēžam vienotram līdzās Penistena kundze lūkoja pierunāt Margoli izdzert kafiju. Nebeidzamais lietus bija padarījis taku slidenu, visur pie pazolēm lipa mitras ziedlapiņas. Garāžas durvis bija vaļā, un Bērdens pirmoreiz ieraudzīja Margoļa auto un redzēja, ka tas ir zaļš.

Viņš sāka šķetināt pavedienu, apsverot, kā viss varētu būt noticis. Tagad viņam šķita, ka varētu apjaust, kāpēc braukts ar melnu un zaļu auto un kur atradies Anitas baltais braucamais. Jauns satraukuma vilnis lika viņam veicīgi doties uz kotedžas vārtu pusi. Viņš tos atvēra un vilkābeļu krūms apslacīja viņu ar ūdeni tik devīgi, it kā zaros kāds būtu apgāzis spaini.

"Laikam tā varētu justies psihoanalītiķis," Veksfords nodomāja. Norīna Enstija gulēja uz dīvāniņa atpūtas istabā, lūkodamās griestos, un viņš sēdēja līdzās, ļaudams viņai izrunāties.

-    Viņam vienmēr bija klāt nazis, viņa sacīja. Es to redzēju jau pašā pirmajā dienā pirmajā reizē, kad viņš bija uznācis augšā no garāžas. Džefs strādāja lejā. Es parasti nesu viņam lejā kafiju un tad sāku nest ari Rejam. Viendien viņš uznāca augšā.

Viņa kādu brīdi klusēja, šūpodama galvu no vienas puses uz otru.

-    Dievs Tēvs, viņš bija izskatīgs. Ne tikai jauks, bet skaists, perfekti un nevainojami. Ir tādi cilvēki kāda es nekad neesmu bijusi. Ne pārāk garš augumā, melniem matiem, sarkanu muti kā puķi…

Viņš negribēja pārtraukt, taču nācās. Viņš taču nebija psihoanalītiķis.

-    Cik vecs viņš ir?

-    Desmit gadus jaunāks par mani, viņa sacīja, un viņš noprata, cik sāpīgi viņai bija par to runāt.

-    Todien viņš uznāca augšā. Mēs bijām vieni, un viņam bija tas nazis neliels, ar asmeni, kas izlēca pats pēc uzspiediena. Viņš izņēma to no kabatas un uzlika uz galda. Es nekad agrāk nebiju tādu redzējusi un nezināju, kas tas tāds. Mēs neko daudz nerunājām. Par ko gan mēs būlu varējuši runāt? Mums nebija nekā kopiga. Viņš tikai sēdēja, smaidīja un izmeta pa kādam mājienam.

Viņa likās iesmejamies, taču Veksfords drīzāk saklausīja nopūtu.

-    Biju vai slima, viņu iekārodama.

Viņa pagriezās ar seju pret sienu un turpināja:

-    Man jau dažus mēnešus bija tās šķiltavas, un es atminos, ka aizdedzināju Reja cigareti. Viņš noteica: "Nē, aizdedz to savā mutē." Viņš aplūkoja šķiltavas un noprasīja: "Vai šis tev tās iedeva? Vai šis dod teV mantiņas tāpēc, ka nespēj dot neko citu?" Tā nebija patiesība, taču tā varēja likties, un likās ari man. "Ari man ir mantiņa," viņš sacīja un izvilka to nazi, pielikdams man pie rīkles. Asmens izlēca no spala. Es klusēju viņš varēja mani sadurt. Mans Dievs, es biju franču valodas skolotāja meiteņu skolā. Nekad nekur negāju, neko nedarīju. Jūs domājat es varēju iekliegties? Vai zināt, ka toreiz es biju gatava ļaut sevi nogalināt? Vēlāk, kad viņš bija aizgājis, mans kakls bija asinīs no mazā ieskrambājuma, un es manīju, ka viņš uz to skatījās visu laiku, kamēr ar mani mīlējās.

-     Smits no jums šķīrās? Veksfords ierunājās, lai aizpildītu iestājušos klusuma brīdi.

-    Viņš uzzināja. Tas nenācās grūti. Es nekad neesmu pratusi slēpt savas jūtas. Džefs spētu man piedot un sākt visu no jauna. Viņš nespēja noticēt, ka es vēlos precēt desmit gadus jaunāku vīrieti, garāžas izpalīgu bet es biju kā uzburta uz viņu. Zināju, ka viņš ir sadists un garīgi atpalicis. Viņš ir man dūris un dūris pa īstam arī pēc tam.

Viņa pavēra apkakli. Virs kreisās krūts, kur zem atslēgas kaula vīdēja miesas apaļums, varēja saskatīt nelielu, baltu rētu. Ar visu savu daudzos gados uzkrāto pieredzi Veksfords juta nelabumu kāpjam kaklā it kā redzētu nomauktus nagus.

-   Vai jūs vienmēr jutāties nelaimīga?

-    Es nekad nejutos laimīga ar viņu.

Viņa to pateica gandrīz vai pārmetoši.

-    Nedomāju, ka bija kāds brīdis, kad es būtu varējusi teikt, ka jūtos laimīga. Viņš neieredzēja Džefu. Vai zināt, ko viņš darija? Nelietīgi valkāja Džefa vārdu, uzdevās par Džefu.

Veksfords palocīja galvu, jau zinādams, ka tam jānāk gaismā.

-     Kad zvanīja telefons, Viņš paņēma klausuli, un šķietami neapzināti teica: "Džefs Smits klausās." Pēc tam pārlaboja, teicās kļūdījies. Reiz viņš nesa uz tīrītavu notraipītus virsvalkus, un, kad es ierados tiem pakaļ, tos tur nevarēja atrast. Redziet, kvīts bija izrakstīta uz Smita vārda. Allaž, ja gadījās kaut kas nepatīkams vai apkaunojošs un viņš bija tur iejaukts, viņš sauca sevi par Smitu. Reiz ieradās meitene viņai varēja būt ne vairāk par septiņpadsmit un prasīja, vai tas esot Džefa Smita dzīvoklis. Viņš meiteni pametis, bet viņa gribēja viņu dabūt atpakaļ, lai gan arī viņa bija tikusi durstīta ar nazi. Viņa rādīja man griezumu kaklā. Es viņam teicu, ka viņš kādudien aizies pārāk tālu. Nogalēs kādu no viņām vai kāda aizies uz policiju.

-    Viņš ir aizgājis par tālu, sacīja Veksfords.

-   Viņam vajadzēja redzēt asinis, ziniet.

Viņa runāja klusi, bez kādas šausmināšanās. Nejau pirmoreiz Veksfordam gadījās vērot pieraduma apdullinošās sekas pieradums notrulināja, un zuda sāpju slieksnis. Mocīja žņaudzošs žēlums ar visu pieradumu pie necilvēciskām izrīcībām…

-    Tiku domājusi, viņa sacīja, ka viendien pagadīsies meitene, kuru viņš nespēs hipnotizēt kura šausmās pavērsīs to nazi pret viņu pašu. Redziet, viņš nav ne liela auguma, ne stiprs fiziski viņš nav spēcīgs, viņa spēks pamatojas uz ko citu. Es aizvācu tos nažus, bet viņš vienmēr dabūja citus. Tad viņš mani pameta.

-    Tam vajadzēja notikt ap to laiku, kad jums pazuda šķiltavas.

Noriņa Enstija paslējās uz elkoņa, pēc tam pagriezās un nolaida kājas uz grīdas.

-    Tiku par to domājusi, viņa sacīja. Rejs būs tās paņēmis. Viņš ņēma manas un Džefa lietas jau tad, kad mēs vēl bijām precējušies. Es to nevaru pierādīt, bet domāju, ka ņēma dārglietas un tamlīdzīgi.

Viņa nopūtās, aizsedza seju ar rokām, bet pēc tam atkal noņēma tās nost.

-    Domāju, ka Džefs to manīja. Bija tik daudz lietu, viņa sacīja, kuras mēs abi zinājām, taču netikām runājuši par to ne vārda.

-    Ak, cik žēl! viņa iesaucās, dūres sažmieguši un iespiedusi tās sev klēpi. Cik man briesmīgi žēl. Es gribētu uzmeklēt viņa kapu, apgulties uz tā un saukt, lai visa pasaule dzird, cik man ir briesmīgi žēl!

"Tik daudzām sievietēm ir žēl," Veksfords domāja. "Noriņai Enstijai ir žēl mīlestības, kuru viņa aizmeta projām neīstas kaislības reizē, Rubijai Brānčai žēl vecā kraķa, kuru viņa esot nodevusi. Un Anitai Margolei? Mirušajiem nav ko nožēlot. Viņai vairs nenācās nožēlot, ka pārlieku bieži spēlējusi savas bīstamās spēlītes. Spēlējusi arī ar vīru, kuram allaž pie rokas nazis."

16

-    Vai jums ir kāda draudzene, kas paliktu pie jums? Veksfords vaicāja. Māte, māsa, kaimiņiene?

Noriņa Enstija izskatījās sašļukusi. Zaudējusi savu dzīvīgumu, viņa vairs bija tikai visparastākā maza auguma sieviete, kurai nav tālu līdz pusmūžam.

-    Mana māte ir mirusi, viņa noteica, un Reja dēļ es zaudēju gandrīz visus draugus.

-    Tad .jums līdzi dosies policiste. Viņa sameklēs kādu, kas varētu pārjums parūpēties.

-   Un kad jūs viņu dabūsiet rokā? viņa vaicāja domīgi un rūgti.

-    Mēs jums paziņosim, Enstija kundze. Kā jums šķiet, kāpēc viņš vispār ieradās Kingsmārkhemā?

Viņa paraustīja plecus, tīstīdamās saburzītajā lietusmētelī. Ikvienā viņas kustībā tagad varēja samanīt drebuļus, kuri ik pa laikam tricināja viņas ķermeni tādos kā krampjos.

-    Ja es teikšu, ka tāpēc, lai parādītu sevi, viņa sacīja, jums liksies, ka esmu jukusi. Taču tas būtu Reja stilā. Viņš būtu spējis iet pie… pie Džefa, lai pateiktu, ka ir sakropļojis divas dzīves, taču mani pametis, un visas tās ciešanas tātad bijušas par neko. Viņš taču ir sadists. Pēc tam viņš sāka to visu no gala saukdamies Džefa vārdā, sacīdams meitenēm, ka viņu sauc Džefs un deva viņām Džefa adresi.

-    Enstija kundze, jūs nodomājāt, ka mēs esam jūsu vīra draugi, vai ne? Kad mēs ieradāmies un vaicājām, vai jūs esat Smita kundze? Jūs domājāt, ka Enstijs mūs jums uzrīdījis.

Viņa piekrītoši pamāja.

-    Viņam vajadzēja zināt, ka Smita kungs ir miris. Vai viņš varēja dēvēt sevi šajā vārdā, arī zinādams, ka Džefs ir miris?

-    Varēja gan. Ne jau nosaucot to meitenei. Tur nebūtu nekādas jēgas. Bet ja viņš gatavojās darīt ko nelāgu vai nosodāmu, tad gan. Apkaunot Džefa piemiņu viņam būtu šķitis labs joks. Varbūt tas bija arī pieradums.

-   Es brīnos, kāpēc viņš tur palika.

-    Man šķiet, ka viņam tur patika, viņš bija dabūjis labu darbu. Viņam gatavā paradīze būtu aprobežots darba devējs, kas labi maksātu un izliktos neredzam, ka Rejs aizvilina klientus, labodams viņu mašīnas par lētāku cenu. Tā viņš parasti iepazinās ar meitenēm.

Veksfords negribēja vinu sāpināt vēl vairāk, taču nelikās, ka runas par Enstija nelādzībām viņu ietekmētu vairāk nekā viss iepriekšējais.

-    Jādomā, staigādams apkārt pa viņu mājām, kamēr vīri darbā? viņš bilda. Iekāpdams viņu mašīrtās, lai nonāktu tiešā saskarē?

-    Sovingberijā viņam īpaši labi neklājās, viņa sacīja. Ļaudis pārāk daudz par viņu zināja. Daži garāžu īpašnieki deva saviem mehāniķiem auto vai ļāva to izīrēt. Reja šefs kļuva nepielūdzams, kad viņš sadauzīja īrētu auto. Bet jūs varat būt pārliecināti, ka darbu viņš atrada, turklāt vēl labu.

Viņa aizgriezās un aizsedza acis.

-    Ja vien Džefs vēl būtu dzīvs, viņa šņukstēja. Ak, ja vien viņš būtu dzīvs! Rejs vairs nespētu nodarīt sāpes ne viņam, ne man. Ticies ar viņu un dzirdējis, ka viņš gatavojas mani pamest, Džefs nāktu atpakaļ pie manis. Es allaž domāju, ka viņš to uzzinās agrāk vai vēlāk. Mēs pratām lasīt viens otra domas. Precēti ļaudis palaikam to spēj. "Arī viņš ir vientuļš," es domāju. "Viņš ir bijis vientuļš vēl ilgāku laiku nekā es."

Viņa sāka klusi raudāt, asaras plūda lēnām un mierīgi tās bija sāpes, kurām nebūs mierinājuma.

-    Par domu lasīšanu es maldījos, viņš jau bija miris.

Viņa runāja nosvērti it kā atkal spētu sarunāties, ne

tikai raudāt vien.

-     Es sēdēju un gaidīju viņu laimīgi Un mierīgi. Netiku ilgojusies pēc viņa, izjutusi kaisli vai ko tamlīdzīgu. Man bija miers, un es domāju kādudien šonedēļ, nākamnedēļ, kādreiz… Nu jā, un tagad tas ir nekad, vai ne?

Viņas pirksti mirka asarās.

-    Vai es varu paturēt savas šķiltavas? viņa pavaicāja.

• Viņš ļāva viņai tās paturēt rokā, taču, dzirdot šo lūgumu, noraidoši pašūpoja galvu.

-    Pēc kāda laiciņa varēsiet.

-    Šī gravējuma nosaukums, viņa sacīja, ir no Bodlēra. Džefs zināja, ka man patīk tas dzejolis. "…Et tes seins, "* viņa citēja, "Les grappcs de ma vigne."

Veksforda franču valodas zināšanas nebija nekādas labās, taču tik daudz viņš spēja saprast. Viņa bija parādījusi Enstija atstāto rētu to bija atstājis zaglis un sadists, iegravējis ar savu nazi. Viņš novērsa acis.

Izskatījās, ka Rasela Kotorna kantorī parādījusies līdz šim neredzēta jauna meitene. Viņa sēdēja ar muguru pret durvīm. Viņai mugurā bija sarkans lietusmētelis spožā ugunsdzēsēju mašīnas sarkanumā, kad krāsojums vēl nav lāgā nožuvis. Bērdens brauca caur lietu un apstājās zem transparenta, kas reklamēja benzīna talonus. Viņš kopā ar Veksfordu ielūkojās kantorī. Meitene atvēra durvis un ilūzija zuda, jo starp košsarkano apkakli un dzelteno matu mutuļiem parādījās Kotorna kundzes seja.

-    Labāk iesim uz māju, sacīja Kotorns. Viņš krekšķēdams piecēlās. Uz priekšu, rota, skriešus!

Viesistabā prerafaelītiskā lēdija ar nožēlas pilno vīpsnu joprojām vēroja savu liliju. Viņa likās sakām, ka šajā istabā daudz ko pieredzējusi un tas nav bijis nekas ielīksmojošs!

Kotorna kundze novilka sarkano lietusmēteli un palika

*…Un tavas krūtis (franču vai.).

stāvam, tērpusies citronkrāsas vilnas tērpā. Viņas Ziemsvētku eglītes rotājumiem līdzīgie auskari nokarājās tai līdz pleciem. Sarkani un spoži, tie Veksfordam atgādināja paradīzes ābolus.

-    Rejs Enstijs strādāja pie manis sešus mēnešus, Kotorns sacīja. Lāga zellis, viņš prata savu darbu.

Viņi sēdēja starp inkrustētiem galdiņiem, vaska augļiem un svečturiem.

"Mans Dievs," Veksfords domāja. "Vai tiešām tas viss atgriežas? Vai Sēlija tā iekārtos savu māju, kad pienāks laiks?"

-   Kad viņš ieradās, tad teicās meklējam darbu uz laiku. Viņš bija ieradies tikai uzmeklēt draugu, pēc tam teica, ka draugs esot nomiris un viņam gribētos te palikt.

"Džefs Smits," Veksfords domāja, "nelaimīgais, apvainotais, vajātais, nebeidzami fascinējošais."

-   Vai sievietēm viņš pievērsa daudz uzmanības? viņš pavaicāja.

-    Es to neteiktu, sacīja Kotorns, no sāniem uzlūkodams Bērdenu. Iespējams, ka viņš atcerējās iztaujāšanu par savu rosīšanos šajā virzienā. Viņš sapurinājās un piebilda pulkveža tonī tā pulkvedis runātu ar līdzīgas vai pat augstākas pakāpes virsnieku, apspriežot padotā nepaklausību:

-    Kaut gan viņš bija jauns un velnišķīgi izskatīgs.

Kotorna kundze sakustējās. Veksfords pavērās viņā.

Viņam bija gadījies redzēt līdzīgu izteiksmi savas septiņpadsmitgadīgās meitas Sēlijas acīs, kad viņa triumfēdama paziņoja par kāda zēna neveiksmīgo tuvināšanās mēģinājumu. Tas pats pussmaidiņš, tās pašas uzjautrinājuma pilnās dusmas.Viņš taču nevarēja noticēt, ka…? Un tomēr.

-   Ak tad tu tā neteiktu? viņa šķelmīgi pavērās vīrā. Viss, ko es varu piebilst ka tu nekad neklausies, ja kaut ko saku.

Kotorna niknais skatiens to apliecināja.

-    Kāpēc tad viņš reizēm manī tā raudzījās? viņa pievērsās Veksfordam. Es, protams, esmu pie tā pieradusi. Redzēju, kas tam jauniķim Rejam aiz ādas. Ne jau tāpēc, ka viņš ko tādu sacītu. Viņam bija pārāk labs darbs, lai viņš vēl atļautos uzmākties darba devēja sievai.

Viņas vīrs pacēla acis pret griestiem, neatraudams skatienu no eņģeļa.

-    Ak, Dievs! viņš klusi noteica.

-    Kad viņš aizgāja? Veksfords aši iejaucās.

Sievas novērojumi bija uz laiku izsituši Kotornu no līdzsvara. Viņš vispirms devās pie bāra un ielēja sev viskiju, tikai pēc tam atbildēdams uz jautājumu.

-    Jāatminas, viņš sacīja. Tas bija sestdien pagājšnedēļ.

"Diena, kad viņš pasūtīja Rubijai istabu," Veksfords nodomāja.

-    Atminos, es vēl nodomāju, kāda muša šim iekodusi.

-    Kāpēc? Tāpēc, ka viņš nojums aizgāja?

-    Ne tikai tāpēc. Brīnījos par to, kā viņš to izdarīja. Man ir tāds paradums atļaut saviem darbiniekiem ņemt auto, ja vajag kaut gan paredzēju, ka dabūšu labu mācību. Jaunekļiem ir savas grūtības gribas kaut kur aizvest meitenes…

Viņš labsirdīgi smaidīja jaunatnes draugs un iztukšoja savu glāzi.

-    Enstijs bija viens no tiem, kam ir panākumi. Katru nakti viņš ņēma auto, un viņam bija vienalga, vai es to zināju, vai nezināju. Tātad tajā sestdienas rītā mums pietrūka darbaroku, un es ievēroju, ka Enstija nav. Pēc tam viņš atbrauca atdrāzās trakā ātrumā ar vienu no minoriem smaidīgs, bez neviena atvainošanās vārda. Teicās bijis apmeklēt klientu.

-   Minorā?

-    Melnā Minor Thousand vienā no tiem, kurus es izīrēju. Jūs tos redzējāt tur, pretī.

Kotorns paraustīja biezo uzaci, kura atgādināja polārlāča ādas strēmeli.

-   Iedzersim?

Veksfords papurināja galvu par viņiem abiem.

-   Bet jums taču nebūs nekas pretī, ja es iedzeršu?

Viņa glāze atkal pildījās, un viņš turpināja:

-    "Pie klienta?" es noprasīju. "Tavi klienti ir mani klienti, manu zēn," es teicu, "un lūdzu to atcerēties." "Ak," viņš visnotaļ bezkaunīgi atcirta, "jūs būtu zaudējis ļoti daudzus klientus, ja man nebūtu sirdsapziņas pārmetumu." Lūk, tas jau bija par daudz. Es teicu, ka spēlīte beigusies un viņš var doties projām.

Auskari, sašūpodamies Kotorna kundzes ausīs, lika noprast, ka viņa teatrāli nopūšas.

-   Nabaga jēriņš, viņa sacīja.

Veksfords ne brīdi nedomāja, ka viņa to attiecinājusi uz savu vīru.

-   Es vēlētos, kaut būtu izturējusies pret viņu vēlīgāk.

Nebija šaubu par to, ko viņa gribēja sacīt. Tas izklausījās groteski.

"Dievs viņam palīdz," Veksfords domāja. Vai tikai viņam atkal negadījās pie rokas sieviete, kurai bija ko nožēlot? Ko visu viņas neuzņēmās visām bija žēl, visām gribējās pagriezt pulksteņa rādītājus atpakaļ.

-   Sirdsapziņas pārmetumi? viņš noprasīja. Ko viņš ar to gribēja teikt?

Kotorns atkal pagodināja viņus, piemiegdams acis.

-    Viņš nodarbojās ar jūsu pasūtītājiem uz savu roku, vai ne? Bērdens ātri ierunājās, atcerēdamies Penistenā kundzi.

-    Viņš bija labs mehāniķis, sacīja Kotorns. Pārāk labs.

Pēdējais vārds laikam atgādināja viņam par viskiju jo viņš ielēja sev vēl, vispirms piepildot glāzi līdz pusei, pēc tam ar ātru, pārgalvīgu kustību piešķiebjot pudeli un piepildot to līdz malām. Viņš nopūtās iespējams, ka aiz prieka vai skumjām par to, ka nespēj pārvarēt kārdinājumu.

-    Es gribēju sacīt, viņš pārāk daudz vērības pievērsa personīgiem kontaktiem.

Kotorna kundzes smiekliņš griezīgi pārcirta pušu pēdējo vārdu kā ar ripzāģi.

-    Pielabinājās klientiem, viņš sacīja, nepievērsdams viņai uzmanību.

-    Kundze to un kundze šito, un atver durvis, un uzteic par braukšanas māku. Nolādēts, tas taču nav nepieciešams, lai veiktu tehnisko apkopi.

-    Jādomā, ka tas ir nekaitīgi.

-   Vai jūs to saucat par nekaitīgu, ka šitāds sīks iznirelis aizviļ jūsu klientus? Bez tam es zinu dzirdēju šur un tur… viņš dusmīgi saviebās īsts slepenā dienesta ģenerālis.

-   Man ir savi ziņu pienesēji, viņš sacīja. Varu to visu iedomāties. "Kāpēc lai es jums privāti nesalaboju to autiņu, kundzīt, es prasu tikai desmitnieku."

Viņš ieņēma garu dzēriena malku.

-    Un es tur, nolādēts, neko nevaru pasākt ar maniem izdevumiem. Es palieku bez naudas, ja prasu mazāk par divpadsmit. Jau kādu pusduci klientu viņš tā ir aizvilinājis, un arī labus klientus. Es viņam cēlu to priekšā, bet viņš zvērēja, ka šie pārgājuši pie Misāla. Un starp tiem bija Karena kundze, Margolis un viņa māsa…

-    Ak tā! Veksfords klusi noteica.

Kotorns metās sarkans un centās izvairīties no sievas skatiena.

-    Jums var likties, ka viņa bija vējagrābsle, viņš sacīja. Bet jūs viņu nepazināt. Nebija tā, ka viņa viegli tērētu, ko viegli sapelnījusi. Jā, nākt nāca viegli, bet šī jaunā meitene pirms izdošanas apgrozīja katru peniju. Mēs bijām labi draugi kādu gadu, bet viņa daudz nedomāja un slepšus gāja pie Enstija. Brauca pie manis vairs tikai pēc benzīna, es domāju.

Viņš atraugājās, pārvērzdams atraugas kāsā.

-    It kā ar benzīnu varētu kaut ko nopelnīt!

-    Vai viņi draudzējās?

-     Anita un jaunais Rejs? Parādiet man kādu vīrieti, jaunāku par piecdesmit gadiem, ar kuru viņa nebūtu draudzējusies; ja nu vienīgi viņam būtu kupris vai zaķa lūpa…

Kotornam bija pāri piecdesmit pamatīgi pāri, un viņa vecums jau pats par sevi bija trūkums.

-    Viņš aizgāja no jums sestdien, Bērdens lēnām sacīja. Kurp viņš varēja doties?

Jautājums bija retorisks. Viņš negaidīja, ka Kotorns uz to atbildēs.

-   Vai jūs zināt, kur viņš dzīvoja?

-    Kaut kur Kingsmārkhemā. Kāds no maniem puišiem varētu zināt.

Viņa nodzertā seja bija iekritusi, kā likās, viņš neatcerējās savu pirmītējo uzbrukumu Anitas Margoles raksturam.

-    Jūs domājat, ka šis viņu nogalējis, ko? Nogalējis maziņo Annu un…

-    Sameklēsim to adresi, Kotorna kungs.

Auskari salēcās.

-    Vai viņš tiek vajāts? Kotorna kundze satraukusies noprasīja. Viņas acis spīdēja. Nabaga vajātais radījums!

-    Ak, aizveries taču! sacīja Kotorns un devās laukā lietū.

17

Viņi stāvēja uz lieveņa, kamēr Kotorns izvaicāja mehāniķi. Lietus pamazām rimās, mākoņi pašķīrās. Viņi varēja redzēt, kā virs Kingsmārkhemas starp iespaidīgajām gubu mākoņu sanesām parādījās debesu ielāpi košas, mirdzošas debesis bezmaz zaļā krāsā.

-    Kingsmārkhemā, Haistritā simt astoņdesmit seši, Kotorns sacīja, sīkiem solīšiem tuvodamies viņiem un uz beigām pasteidzinādams soļus.

-   Tur ir viņa dzīvoklis vai varbūt bija.

-   Viens astoņi seši, Bērdens ātri sacīja. Palūk vien. Jaunās mājas ir ar numuriem viens pieci astoņi līdz viens septiņi četri, tad nāk aptieķnieks un puķu bode…

Viņš pielieca pirkstus, skaitīdams namus.

-    Bet tam taču jābūt…

-    Nūja, tas ir Grovera veikals.

Kotorns izskatījās tā, it kā viņš tieši to būtu gaidījis.

-    Viņi tur izīrēja vienu no augšstāva istabām, ziniet. Pāris jaunekļi jau tur bija ievākušies, un, kad Enstijs zaudēja mitekli tepat tuvumā, kāds no tiem būs Groveram iestāstījis, ka šādā kārtā iespējams papildināt kasi. Tikai viņš tur sabija ne ilgāk par mēnesi.

-    Mūsu durvju priekšā! Veksfords, nikni nošņācies, sacīja, kad viņi iekāpa auto. To māju var redzēt pa mūsu logu.

-    Visiem zināms, ka viņi izīrēja istabu, ser, taisnodamies sacīja Bērdens, taču pats nesaprata, kāpēc taisnojas, un aizstāvēdamies vēl piemetināja:

-    Es teiktu, ka mēs visi droši vien redzējām tumsnēju jaunekli ejam iekšā un ārā. Taču mums nebija iemesla saistīt viņu ar šo lietu. Cik tūkstoši tumsnēju jaunekļu blandās pa Kingsmārkhemu vien?!'

Veksfords zobgalīgi sacīja:

-    Viņam nebija tālu jāiet, lai ieraudzītu Rubijas paziņojumu, ko? Un šī bija īstā vieta, kur dabūt jaunu nazi. Kā tad paliek ar mūsu teorijām par auto? Enstijam nepiederēja neviens pats, bet viņš mierīgi mainīja melnu pret zaļu.

-    Dienu pirms tam, kad viņi devās pie Rubijas, Anita saņēma piecsimt mārciņas. Penistena kundze sacīja, ka viņa bijusi devīga. Varbūt nopirka viņam auto.

Abi apstājās policijas iecirkņa pagalmā. Bērdens pagrieza galvu un noskatījās, kā no Grovera bodes iznāca vīrietis ar vakara avīzi rokā. Tad viņi kāpa augšā pa kāpnēm zem plašā, gaišā debesjuma, no kura viņiem aiz apkakles tecēja ūdens.

-    Varbūt viņa nopirka šim auto, Bērdens atkal ierunājās. Par pieciem simtiem var nopirkt ļoti labu lietotu auto.

-    Runāja, ka viņa bija devīga, Veksfords sacīja. Bet runāja arī, ka viņa bija cietpauriga, un ar naudu viņa rīkojās taupīgi. Viņa nebija vecava, kurai jāpiesaista vīrietis. Jaunas meitenes nemēdz pirkt mašīnas saviem drauģeļiem.

Veksforda kabinetā bija gaiši un silti. Krēsli rindojās gar sienām, un papīri uz rožkoka galda bija rūpīgi sakārtoti. Nekas vairs neliecināja, ka te norisinājies traģiskas drāmas cēliens. Bērdens novilka lietusmēteli un izpleta to pret radiatoru, kur to apvēdīja silts gaiss.

-    Kirkpatriks viņu redzēja divdesmit minūtes pēc septiņiem, viņš sacīja.

-    Astoņos viņa bija pie Rubijas. Paliek četrdesmit minūtes lai pārvilktu mēteli, aizbrauktu līdz Grovera bodei, atstātu Alpinu tur lai viņš to kaut kad salabotu, un brauktu tālāk uz Stovertonu. To varēja viegli paveikt.

-    Kad Kirkpatriks viņu redzēja, viņai bija mugurā tā ocelota kaķāda. Tu droši vien domā, ka viņa pārģērbusies lietusmētelī, kad atradās kotedžā, taču ocelots atradās mašīnā uz pasažieru sēdekļa. Maza nianse, taču tā var izrādīties svarīga. Te mēs nonākam pie jautājuma par laiku. Tava teorija der vienīgi tad, ja Anitas un Enstija rīcībā jau bija zaļais auto. Varbūt bija arī. To mēs redzēsim. Taču aizņemties vai noīrēt auto šādos apstākļos nebūtu bijis iespējams.

-    Būtu iespējams ja viņi paņēma Margoļa auto, Bērdens sacīja.

Dreitons ar Martinu pārtrauca viņus, papildinādami šo konferenci. Visi četri-sasēdās ap galdu, kamēr Veksfords iepazīstināja jaunatnācējus ar notikumu kopainu. Viņš manīja, ka Dreitona seja nocietinās un acis sastingst, dzirdot pieminam Grovera veikalu.

-    Kārtībā, Veksfords sacīja, ielūkodamies pulkstenī. Mēs dosim viņiem laiku aizvērt veikalu un tad dosimies turp. Grovers ir tikpat kā uz gultas, vai ne?

Viņš bargi uzlūkoja Dreitonu.

-   Ceļas un atkal guļas, ser.

-    Labi, Veksfords pamāja.

-   Tātad, viņš uzrunāja Bērdenu, kā ir ar to Margoļa auto? Margolis bija Londonā.

-   Viņš būs atstājis savu auto Kingsmārkhemas apkalpes stacijā un tas ir zaļš auto. Vai Anita nav tā tipa meiča, kas varētu aizsoļot simt jardus tālāk pa Jorkstritu līdz apkalpes stacijai un nospert brāļa auto? Viņi varēja nogādāt to atpakaļ līdz tam laikam, kad Margolim pašam to ievajadzētos.

-    Neaizmirsīsim, ka, viņuprāt, viņam to varēja ievajadzēties ap deviņiem, nevis vienpadsmitos. Neviens nezi-' nāja, ka viņš pusdienos kopā ar galerijas īpašnieku.

-    Un tad? Bērdens paraustīja plecus. Ja nu ir kāds bezrūpīgu vieglprāšu pāris, tad tie ir Margolis ar māsu. Ja viņa auto nebūtu vietā, viņš droši vien nodomātu, ka nav to tur atstājis vai arī ka tas nozagts. Viņš nemūžam neko neuzsāktu, nesagaidījis māsu. Enstijs noslēpa viņas līķi, nolika Margoļa auto atpakaļ apkalpes stacijas stāvvietā un, kad visi jau gulēja, apstrādāja Alpinu, ieliedams radiatorā ūdeni, paķēra līdzi ūdens kannu, lai nepaliktu ceļā, un aizbrauca atpakaļ uz Kvinsa kotedžu.

Viņš redzēja Veksforda sejā parādāmies apmierinājuma izteiksmi pamudinājumu, kādu viņš iepriekšējā vakarā bija izrādījis "Olīvē un Dūjā". Viss tik lieliski saskanēja, un viņš, Bērdens, visu salika pa plauktiem. Bet kāpēc gan Veksforda mute saviebās tādās šaubu pilnās, īgnās krunkās? Viņš gaidīja vērtējumu, piekrišanu, ka viss tomēr varētu būt risinājies apmēram tā, taču vecākais inspektors klusi bilda:

-   Baidos, ka tā nav. Man ir citas idejas.

Veikals bija ciet. Alejā ūdens krājās peļķēs, mirguļodams zaļganās gaismās.

Pie garāžas durvīm bija izliktas divas atkritumu kastes, lai tās no rita paņemtu savācēji. Ap tām ostījās kaķis, atstādams slapjas pēdiņas uz kāda nomestās avīzes.

Dreitons nebija gribējis nākt viņiem līdzi. Viņš tagad zināja, kas bija Rejs Enstijs tas vīrietis, ko viņš tika redzējis skūpstām meiteni netālu no tilta, vīrietis, kas pie viņiem dzīvoja un bija ņēmis sava darba devēja mašīnas, lai vizinātu Lindu. Iepējams, ka viņi tika braukuši tajā pašā auto, ar kuru Dreitons bija vedis meiteni uz Ceritonas mežu. Viņš krāpa Lindu ar Annu Margoli, bet viņa to ar jaunu policistu. Tas bija karuselis mainīgs, virpuļojošs apļojums, kas palaikam ieturēja ilgāku pauzi. Viņš juta, ka

sasniedzis pieturvietu un .ka viņiem jānokāpj kopā varbūt uz visu mūžu.

Taču viņš nebija gribējis iet. Viņam atklātos nevēlami fakti, un Viņa pratināšanas laikā varēja sākt runāt par mīlestību, kuru viņam gribējās aizmirst. Viņš novērsās, kad Bērdens piebungoja pie stikla un pēkšņi atskārta, ka vairs nebija nozīmes, vai Veksfords aicinās viņu, vai ne. Kur gan citur lai viņš vakaros ietu? Viņš taču varēja nākt šurp kā vienmēr.

Viņus ielaist iznāca pats Grovērs. Dreitons sagaidīja, ka viņš izturēsies naidīgi, taču vecais pieglaimojās un viņa sveiciena lipīgais slidenums atbaidīja vairāk nekā naidīgums. Viņa melnie mati bija nogludināti un pieķemmēti, piesedzot mazo, kailo laukumiņu galvvidū tie smaržoja pēc vijolīšu eļļas. Vienu roku turēdams uz krustiem, viņš ieveda atnācējus veikalā un ieslēdza gaismu.

-    Rejs sabija te mēnesi, viņš sacīja, atbildot uz Veksforda jautājumu.

-    Kotorns sestdien viņu iztrieca, un otrdien viņš no šejienes aizbrauca. Tā teica Linda un mana sieva. Es viņu neesmu redzējis, būdams izsists no ierindas.

-    Jādomā, ka viņš aizņēma kādu no jūsu augšstāva istabām.

Grovers pamāja. Viņš vēl nebija vecs, kaut gan ģērbās kā večuks. Dreitons centās turēties, acis nenolaidis, ar neizteiksmīgu seju aplūkodams neaizpogāto mājas tērpu, bezapkakles kreklu un bikses, kas nekad nebija tikušas tīrītas ar suku vai gludinātas.

-   Viņa istaba ir uzkopta, tirgotājs steigšus sacīja. Linda to sakopa. Viņš tur neko neatstāja jums nav nozīmes to apskatīt.

209

-    Mēs ielūkosimies, Bēfdens līksmi bilda, uz īsu mirklīti.

R. Rendela 1/2 loksne

Viņa saltais acu skats pārslīdēja žurnāliem, un viņš devās uz bibliotēkas pusi. Grovers klibodams viņam sekoja.

-    Man nav nekas jums sakāms, Bērdena kungs, viņš sacīja. Viņš neatstāja savu nākamo adresi un bija samaksājis uz priekšu. Jau pirms kādām trim nedēļām.

Bērdens paņēma no plaukta grāmatu un atvēra to kaut kur pret vidu.

-   Pastāstiet man par otrdienas vakaru, viņš sacīja.

-    Ko lai jums pastāstu? Nav nekā, ko stāstīt. Linda visu pēcpusdienu skraidīja iekšā ārā. Mums aptrūkās maize; te otrdienās agri slēdz ciet mēs gan ne, mēs neslēdzam agri. Viņa steidzās uz Stovertonu. Sieva ap pusseptiņiein devās spēlēt vistu, un Linda kaut kur aizdrāzās nu ja, uz veļas mazgātavu.

Viņš apklusa, cenzdamies izskatīties pēc iespējas nevainojams.

Dreitons bija sašutis un saniknots. Dusmas uzmācās tāpēc, ka Grovers viņu nostrādināja kā kalponi, likdams darīt visus darbus. Viņš netika skaidrībā par sašutuma cēloni vienīgais izraisītājs varēja būt viņa neizpratne par to, ka tēvs spēja nejūsmot par savu meitu.

-    Es neatvadījos no Reja, Grovers sacīja. Atrados gultā, jūs jau redzat. Jūs droši vien domājat, ka viņš būs ielūkojies pie manis, lai pateiktu ardievas un paldies par visu, ko esmu viņa labā darījis.

-    Ko tad jūs tikāt darījis? Bērdens nošņāca. Apgādājāt viņam nāvējošu ieroci, ko?

-   Es netiku viņam devis to nazi. Tas viņam bija jau tad, kad viņš te ieradās.

-Tālāk.

-   Ko tālāk, Bērdena kungs?

Grovers taustīja savus krustus, uzmanīgi spaidīdams muskuļus.

-    Es jau jums teicu, ka pēc pirmdienas netiku Reju vairs redzējis. Ārsts ieradās, pirms vēl sieva bija paguvusi iziet un teica, ka man jāpaliek gultā…

-     Vai neviens cits veikalā neiegriezās? Tovakar, es domāju.

-    Vienīgi tā meitene, Grovers noteica.

Bērdens nopūta no grāmatas putekļus un nolika to atkal atpakaļ plauktā viņš pienāca Groveram klāt un nostājās līdzās.

-    Kāda meitene? Kas notika?

-    Es gulēju gultā, ziniet, un tad atskanēja klauvējieni pie veikala durvīm, veikalnieks uzmeta Veksfordam blēdīgu, īgnu skatienu.

-    Domāju, ka tas ir kāds no jūsējiem, viņš sacīja. Ārstiem jau viegli sacīt, lai cilvēks nekādā gadījumā neceļas no gultas, bet ko lai dara, ja viens laužas iekšā?

Viņš saviebās laikam atminēdamies agrāk izjustas, vēl asākas sāpes.

-    Tā bija viena no viņa klientēm. Es biju viņu jau agrāk redzējis. Gara auguma, izskatīga, bet vecāka par manu skuķi. Vai gribat zināt, kā viņa izskatījās?

-    Protams. Mēs taču neesam te nākuši vienkārši patērzēt, Grover.

Stāvot pie pastpapīru stenda, Dreitonam gandrīz gribējās vemt. Bērdena aizrādījums nebūt nesamulsināja Groveru, izraisot tikai lišķīgu smīniņu. Nepavērdams lūpas, viņš nostiepa tās, puspiemiedzis vienu aci. Viņa ņirdzīgais smaids likās kā Lindas smaida rēgaina parodija. Īstenībā viņš taču bija radītājs, un Dreitons sajuta rīklē sakāpjam nelabumu.

-   Viņa bija tīri nekas, Grovers sacīja, atkal miegdams ar aci. Ar baltu ādu un melniem matiem, un sprodziņām uz vaigiem.

Viņš likās atsaucam šo ainu atmiņā un aplaizīja lūpas.

-     Tērpusies melnās biksēs un plankumainā zvērādas kažokā. "Ko jūs domājat, te šitā dauzoties," es noprasīju. "Vai neredzat, ka slēgts?" "Kur ir Rejs?" viņa noprasīja. "Ja viņš ir savā istabā, es iešu augšā un izurķēšu viņu no turienes." "Kaut ko tādu jūs gan nedarīsiet," es teicu. "Šā vai tā, viņa te nav." Viņa izskatījās galīgi izsista no sliedēm, un es pavaicāju, ko viņai no šā vajag. Nezinu gan vai viņai nepatika mans jautājums, vai viņa meklēja kādu attaisnojumu. "Es dodos uz viesībām," viņa teica, "un es kavējos, jo manas mašīnas radiators laiž cauri ūdeni." Iedomājieties, nekādu auto es neredzēju. Uzkāpiet augšā viņa istabā, ja vēlaties. Es domāju, ka viņš draudzējās ar manu Lindu.

Dreitons klusām un sāpīgi nokāsējās. Kāss izklausījās kā vaids tajā klusumā, kas tagad iestājās. Veksfords uzlūkoja viņu, un šefa acis bija saltas.

Pēc klusuma brīža Grovers turpināja:

-    "Tādā gadījumā labāk vediet to uz apkalpes staciju," es sacīju un iznācu ārā uz bruģa šajā pašā mājas tērpā. Tur bija tas baltais sporta autiņš sānieliņā, kura ved šurp, ar ūdens peļķi apakšā. "Es ar to nevaru pabraukt," viņa teica, "baidos, ka tas var uzsprāgt gaisā."

-    Vai viņa aizgāja? ievaicājās Bērdens, pie sevis apslēpti līksmodams.

-     Domāju, ka jā, bet netiku to redzējis. Es atkal aizslēdzu durvis un gāju atpakaļ gultā.

-    Un vairāk neko nedzirdējāt?

-    Neko kamēr pārnāca sieva. Atminos, es nodomāju, ka viņa laikam dabūjusi to savu balto autiņu projām, citādi Linda nevarētu iebraukt garāžā. Taču es gribēju gulēt; dzirdēju tikai sievu liekamies gultā un runājam, ka Linda ieradusies kādu pusstundu pirms tam. Vai tagad vēlaties redzēt viņa istabu?

Mazliet sadrūmis, Bērdens iznāca no tumšā kakta un nostājās gaismas aplī, kas krita no lampas, kura karājās virs letes. Viņš lūkojās uz sāndurvīm, kuras vērās uz aleju. Kādu mirkli Dreitonam likās, ka viņš ieraudzījis kādu nākam, varbūt pašu Lindu un viņš jau sagatavojās pārciest šoku, kāds varētu viņu piemeklēt, viņai ienākot, taču Bērdens atkal pievērsās tirgotājam un vaicāja:

-    Kur viņš laboja savu klientu autiņus?

-     Manā rezerves garāžā, Grovers sacīja. Redziet, man ir divas. Viena manam auto, otro parasti izīrējām, taču biju zaudējis īrnieku, un tad jaunais Rejs sacīja, ka viņš to gribētu.

Viņš pašapmierināti māja ar galvu. Varbūt šī bija tā labdarība, par ko viņš sagaidīja Enstija pateicību.

-    Es prasīju no viņa tikai vienu piecnieku pa virsu ik nedēļu. Iedomājieties, viņam netrūka klientu vēl no veciem laikiem, tas man jums jāsaka.

-    Gribu apskatīt abas garāžas, Bērdens sacīja. Atslēgas?

-    Tās ir pie sievas, Grovers atbildēja, iegāja priekšnamā un noņēma no sienā iedzītā āķa vecu mēteli.

-    Vai varbūt pie Lindas. Es nezinu, jo mans auto nav izbraukts no garāžas, kopš ar manu muguru ir tik slikti.

Viņš ar pūlēm uzvilka mēteli, visu laiku viebdamies.

-    Atslēgas, Dreiton, Veksfords īsi noteica.

Kāpjot augšā pa kāpnēm, Dreitons pusceļā sastapa Grovera kundzi. Viņa bez intereses nopētīja viņu un būtu pagājusi garām, kā viņam šķita, ne vārdiņa nebilstot.

-    Vai jūs varat man iedot jūsu garāžas atslēgas, Grovera kundze? viņš noprasīja.

-    Tās ir virtuvē, viņa sacīja. Linda tās atstāja uz galda.

Viņa blenza Dreitonā ar savām tuvredzīgajām acīm. Acis viņai bija tikpat pelēkas kā meitai, tikai bezkaislīgas, un, ja tajās jebkad bijušas asaras, visas jau sen bija izraudātas.

-   Ja nekļūdos, jūs esat viņas jaunais draugs, vai ne?

"Viņa vaicā, kas es esmu," Dreitons nodomāja, "nevis,

ko te daru."

-    Viņa teica, ka jums abiem šovakar vajagot auto.

Grovera kundze paraustīja plecus.

-   Tikai lai to neuzzina viņds tēvs, tas viss.

-   Tad es iešu augšā.

Grovera kundze vienaldzīgi pamāja.

Dreitons nolūkojās, kā viņa kāpa lejā pa kāpnēm un izgāja pa sāndurvīm. Virtuves durvis bija vaļā, un viņš iegāja tajā. Kad viņas vecāku nebija klāt, sliktā sajūta pazuda, taču sirds tomēr sitās sāpīgi. Atslēgas gulēja uz galda, viena katrai garāžai un vēl rezerves atslēga tās bija uzvērtas gredzenā ar ādas piekariņu. Turpat bija vesela kaudze nesalocītas, negludinātas veļas un, to ieraugot, atgriezās sašutums, kāds viņu bija pārņēmis veikalā. Atslēgas bija viņam kabatā un viņš jau atradās kāpņu galā, kad atvērās durvis pāri pretī, un pa tām iznāca Linda.

Viņš pirmoreiz redzēja meitenes matus brīvi izlaistus pār pleciem, ietinam tos kā gaišā, mirdzošā plīvurā. Linda viņam maigi un bikli uzsmaidīja, taču visa koķetērija bija zudusi.

-    Tu nāc agri, meitene sacīja, tāpat kā todien, kad viņš bija ieradies, lai vestu viņu pie Veksforda. Es vēl neesmu gatava.

Pēkšņi viņš noprata, ka viņai, gluži tāpat kā mātei, nav ne jausmas, kāpēc viņš ir te un ka viņa kolēģi ir lejā, veikalā. Varbūt viņa negribēja zināt lai atklājumi, kas varētu nākt gaismā vienā no garāžām, skartu viņu pēc iespējas vēlāk.

-     Pagaidi mani, viņa sacīja. Pagaidi veikalā, es nebūšu ilgi.

-    Es atnākšu vēlāk, viņš noteica. Un nodomāja, ka varētu doties pie citiem, ari nepieskaroties viņai taču nespēja ne pakustēties, ne atraut acis no burvīgā, vārā, šaudīgā smaida un zelta matu apmetņa.

-   Mark, viņa aizelsusies sacīja. Un trīsēdama tuvojās viņam. Mark, tu palīdzēsi man tikt laukā no… no visa šitā, vai ne?

No veļas uz galda, no veikala un mājas soļa.

Viņš nolieca galvu, nolemdams sevi kam? Kādam vēl nenojaustam glābiņam? Precībām?

-   Tu taču mīli mani, vai ne?

Šoreiz šis jautājums nebija uzbrukuma priekšvēstnesis vai ultimāts.

Tas, ka meitene varētu viņu mīlēt un vēlēties viņa mīlestību, nozīmēja pagodinājumu, privilēģiju.

Viņš apskāva meiteni un piespieda sev klāt, skarot ar lūpām viņas matus.

-    Es mīlu tevi, viņš sacīja. Tā viņš bija izrunājis aizliegto vārdu, un vienīgā jušana, kas to pavadīja, bija smacējošas, pazemīgas ilgas dot un dot cik vien būtu viņa spēkos.

-    Es darīšu visu tevis dēļ, viņš sacīja. Pēc tam viņš palaida meiteni vaļā un noskrēja pa kāpnēm.

Nolupusī, zaļā krāsa lobījās nost no garāžas durvīm. No jumta renēm strūkloja ūdens, šļakstinādamies ārā no salauztās notekcaurules un veidodams putojošu ūdens lāmu ap atkritumu tvertnēm. Dreitons pa sāndurvīm izgāja alejā. Viņa rokas drebēja atminoties augšā notikušo un to, ka tepat, dažus jardus tālāk, tur, kur stāvēja Grovers ar policistiem, viņš bija meiteni pirmoreiz noskūpstījis. Viņš pacēla kapuci, jo smidzināja, un pasniedza Veksfordām atslēgas.

-Tev vajadzēja daudz laika, lai tās sadabūtu.

-    Mums nācās tās meklēt, Dreitons nomurmināja.

Dreitons netika gudrs, vai par iemeslu saltajam skatienam bija šis "mēs", vai varbūt neveiklie meli. Viņš piegāja pie atkritumu tvertnēm un sāka bīdīt tās nost no ceļa.

-     Pirms veram durvis vaļā, Veksfords sacīja, es gribētu noskaidrot vēl vienu lietu.

Lai gan nemaz nebija auksts, Grovers sāka berzēt rokas un dauzīt kājas. Viņš apveltīja vecāko inspektoru ar īgnu, neapmierinātu skatienu.

-     Inspektors Bērdens vēlas jums pajautāt, cikos Margoles jaunkundze tā meitene ar balto .auto jūs uzmodināja. Viņš jau reiz gribēja to pajautāt, bet tobrīd saruna novirzījās sānis.

-     Ļaujiet man atsvaidzināt jūsu atmiņu, Bērdens ātri sacīja. Starp pusastoņiem un astoņiem, vai ne? Drīzāk jau pusastoņos.

Aizdomu pilnā, drebelīgā seja pēkšņi atdzīvojās.

-    Pusastoņos? Grovers neticīgi ieteicās. Jūs jokojat. Es taču jau teicu sieva un Linda pārnāca tūlīt pēc tam. Pusastoņos kas vēl nebūs! Tas bija desmitos.

-    Desmitos viņa jau bija mirusi! Bērdens nospiesti sacīja un pagriezās, lai uzrunātu Veksfordu, kas, mierīgs un pieklājīgs, stāvēja un gremdējās domās.

-    Viņa bija mirusi! Jums nav taisnība, šoreiz jūs kļūdāties.

-    Atvērsim durvis, sacīja Veksfords.

Dreitons atslēdza pirmo garāžu un tā izrādījās tukša. Uz betonētās grīdas pletās tikai melns eļļas plankums.

-    Vai šo garāžu lietoja Enstijs?

Grovers pamāja, aizdomīgi aplūkodams tukšo telpu.

-    Otrajā ir tikai mans auto.

-    Ielūkosimies ari tur.

Durvis nevērās, un Dreitonam nācās piespiest tās ar plecu. Kad rokturis beidzot padevās, Bērdens iededza savu lukturīti, un staru kūlis apgaismoja olīvzaļu Mini.

Veksfords atvēra neaizslēgto bagāžnieku tur viņi ieraudzīja divas ceļasomas un audekla somu ar instrumentiem. Grovers, kaut ko nomurminādams, sniedzās pēc audekla somas, taču Bērdens nelaipni atgrūda viņa roku. Caur sānlogu varēja saskatīt kaut ko guļam uz pasažieru sēdekļa; no nekustīgās lupatu kaudzes rēgojās roka lietusmēteļa piedurknē un melni mati, kuru spīdums bija zudis.

Veksfords iespieda savu resno ķermeni starp auto un garāžas sienu. Viņš uzspieda īkšķi rokturim un atvēra durvis tik plaši, cik vien spēja šajā ierobežotajā telpā. Muti sakniebis, juzdams jaunu nelabuma vilni, Dreitons sekoja viņam, lūkodamies pāri vecākā inspektora plecam.

Līķim, kas gulēja viņu priekšā, uz krūtīm bija melns nožuvušu asiņu plankums, asinis bija gan uz lietusmēteļa, gan uz naža spala un asmens nazi kāds bija ielicis klēpī. Reiz šis ķermenis bija bijis jauns un skaists, sastingušie vaibsti un locekļi vēl tagad, nāvē, saglabāja pilnību un simetriju taču tie nekādā ziņā nepiederēja sievietei.

-   Enstijs, Veksfords strupi noteica.

No mirušā mutes kaktiņa bija tecējusi tumša strūkliņa. Dreitons pacēla mutautu pie mutes un metās ārā no garāžas.

Viņa bija iznākusi pa sāndurvīm, viņas mati joprojām bija izlaisti un tagad plīvoja vieglajā vēsmiņā. Viņas rokas bija kailas gan uz tām, gan kakla bija parādījusies zosāda. Āda izskatījās kā slimības izķēmota bāla un rupja. Neticami, ka šī mute reiz bija smaidījusi un skūpstījusi.

R. Rendcla

Ieraudzījis meiteni, Dreitons apstājās. Cauri lietum un vējam viņā vērās miroņa seja nostieptā āda ļāva saskatīt galvaskausu tas bija vēl briesmīgāk nekā skats, ko viņš redzēja mašīnā. Viņa atvēra lūpas, kuras bija viņam smaidījušas un kalpojušas par fetišu, lai šausmās ievaidētos.

-    Tu solīji mani glābt! Tu mīlot mani un darīšot kaut ko manā labā… Tu solīji mani glābt!

Viņš izstiepa rokas nevis lai viņu apskautu, bet gan lai atgrūstu nost.

-    Es ielaidos ar tevi tāpēc, ka tu varēji mani glābt! viņa vaimanāja un metās viņam klāt, skrāpēdama vaigus ar apgrauztajiem nagiem, kuri nespēja ievainot. Kaut kas auksts pieskārās viņa zodam. Tā bija sudraba ķēdīte, kuru Enstijs nozaga savai sievai.

Kad Bērdens atrāva viņu nost un saturēja viņas rokas, kamēr viņa atgaiņājās un šņukstēja, Dreitons stāvēja, aizmiedzis acis. Viņš neko nesaprata no šiem kliedzieniem un skarbo vārdu biruma, vienīgi to, ka meitene nekad neesot viņu mīlējusi. Šis bija vēl briesmīgāks atklājums par iepriekšējo tas griezās viņam ausīs kā asmens, pāršķeļot bungādiņas. Viņš novērsās no acīm, kas viņu vēroja no vīrieša bargā un meitenes neciešamā skatiena, metās prom pa aleju kaimiņu pagalmā un tur sāka vemt, atspiedies pret sienu.

18

Viņa gaidīja Veksforda kabinetā. Pirms divām minūtēm lejā foajē viņam paziņoja par meitenes ierašanos, un viņš paspēja apspiest gluži dabisko izbrīnu, tuvodamies viņai mierīgi un nosvērti.

-   Margoles jaunkundze, ja nekļūdos?

Viņai vajadzēja būt pabijušai mājās'. Atgriezusies no turienes, kur tika uzturējusies, viņa bija iegriezusies kotedžā, lai paņemtu ocelota kažoku. Tas bija uzmests viņai plecos pāri sarkanbrūniem un koši ziliem rakstiem izrakstītam bikšu kostīmam. Viņš vēroja iedegumu un bronzas spīdumu, kādu viņas tumšajiem matiem bija piešķīrusi karstāka saule, nekā mēdza spīdēt Saseksā.

. Ruperts teica jūs esot domājuši, ka esmu mirusi, viņa sacīja. Bet viņš ne par ko nav pārliecināts. Es nospriedu, ka jāatnāk un viss jānoskaidro.

Viņa apsēdās uz krēsla maliņas, pastumdama sānis papīrus. Viņš sajutās kā viesis pats sāvā kabinetā un nejustos pārsteigts, ja viņa savā pavēlnieciski rotaļīgajā tonī uzaicinātu viņu apsēsties.

-    Domāju, ka zinu gandrīz visu, viņš stingri sacīja. Jāteic, ka labāk būs, ja es stāstīšu, bet jūs izlabosiet, ja kaut kur kļūdīšos.

Viņa uzsmaidīja Veksfordām tā bija rotaļīga kaķa izteiksme.

-    Jūs bijāt Spānijā vai Itālijā. Varbūt Ivisā.

-    Pozitāno. Atlidoju tikai šorīt.

Viņa pārlika kāju pār kāju. Zvaniem līdzīgās bikšu staras rotāja sārtas bārkstis.

-     Dikijs Fērfakss nedēļas laikā notrieca pusotra simta mārciņu no manas naudas. Jūs varbūt domājat, ka tas man neko neizsaka, taču sirds dziļumos es esmu īsta mietpilsone. Mīlestība tas ir ļoti jauki, bet visai abstrakti ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Nauda ir konkrēta lieta un ja tā ir prom, tad ir prom.

Viņa vēl domīgi piebilda:

-     Tā es viņu pametu un braucu mājās. Baidos, ka viņam tālāk nācās paļauties uz sūtņa žēlastību.

Melnās uzacis veidoja noslēgtu loku virs šī skaisti veidotā ērgļa deguna.

-    Iespējams, ka Dikija vārds jums neko neizsaka?

-    Brīvs minējums, sacīja Veksfords, ļauj man pieņemt, ka tas ir jauneklis, kas ieradās Kotornu viesībās un, neatrazdams jūs tur, devās jūs meklēt, skaitīdams Omāra Haijama pantus.

-   Cik asprātīgi!

"Ja viņa tā uzlūko vīriešus," Veksfords domāja, "un tā glaimo viņiem, tad nav brīnums, ka viņi nonāk viņas varā un ļauj sevi apmāt."

-   Redziet, viņa sacīja. Man bija vislabākie nodomi doties uz viesībām, taču salūza tas nolādēti stulbais auto. Man nebija ne jausmas, ka ar to kaut kas nav kārtībā līdz es pusdesmitos devos uz viesībām. Tas visu ceļu tvaikoja kā katls. Tad es iedomājos Reju. Zināju, ka viņš to sataisītu… Ak, bet jūs taču gribējāt runāt!

Veksfords par atbildi arī uzsmaidīja viņai taču bez kādas aizrautības. Viņu jau bija nogurdinājusi jaunu sieviešu sabiedrība viņu izturēšanās, viņu triki un dažādie raksturi.

-    Varu galvot tikai par vienu, viņš sacīja. Enstija tur nebija. Pēc tam, es domāju, jūs mēģinājāt braukt uz viesībām, bet auto motors noslāpa, kad jūs…

-   Jūs kaut ko palaidāt garām. Vispirms es redzēju Reju lūkoju izbraukt mašīnu no alejas tobrīd, kad tajā iebrauca Groveru meitene ar savējo. Rejs sēdēja pasažieru sēdeklī un izskatījās briesmīgi. Viņa teica, ka Rejs esot piedzēries, mans Dievs, bet viņš izskatījās tā, it kā mirtu nost! Viņa man neļāva tam tuvoties, tāpēc izbraucu auto ārā un atstāju viņus tur.

-   Viņš mini nost, sacīja Veksfords, vai jau bija miris.

Viņas uzacis uzrāvās augšup, gandrīz pieskaroties

bronzas krāsas matu cirtām, taču viņa neteica neko.

-    Jums vajadzēja nākt pie mums, Margoles jaunkundz. Jums ir apzinīga cilvēka reputācija.

-    Es taču ziņoju, viņa maigi iebilda. Vai arī liku Rupertam to izdarīt. Kad braucu prom no Groveriem, tiku tikai kādus simt jardus uz priekšu, pēc tam auto sāka drebēt. Es dabūju mazliet ūdens un ielēju radiatorā. Tā bija tāda vilkšanās visu to pusceļu līdz Stovertonai, un es sēdēju tajā nolādētajā grabažā, lādēdama savas neveiksmes, kad nāca Dikijs dziedādams pilnā balsī par līksmošanu pie auglīga vīnkoka. Pirms pusgada mums bija kaut kas līdzīgs romānam. Un tā mēs sēdējām autiņā un tērzējām'. Man somā bija visa tā nauda. Tas ir kā rādīt zirgam cukuru, vai ne? Viņš pārtiek no bezdarbnieku pabalsta, un, kad uzzināja, ka esmu naudīga, piedāvāja kā būtu, ja mēs abi dotos uz Itāliju? Site taču ir drausmīgs klimats, vai ne?

Veksfords nopūtās. Viņa bija sava brāļa cienīga māsa.

-    Viņš bija briesmīgi pietempies un sentimentāli gvelza, viņa bez kādas mākslotības turpināja.

Veksfords pateicās Dievam, ka Bērdens tobrīd aizņemts ar ko citu.

-   Tā mēs sēdējām labu laiciņu. Galu galā, kad viņš bija kaut cik atskaidrojies, tad devās atpakaļ pie Kotorniem pēc sava auto, un es aizvilku savējo uz mājām. Tas varēja būt ap vieniem. Ruperts jau bija gultā, viņš necieš, ka viņu traucē, tāpēc uzrakstīju viņam zīmīti kurp dodos, un pēc tam atcerējos Reju. "Aizej pie Groveriem," es rakstīju, "un apskaties, vai ar Reju viss ir labi, jo man nepatīk…"

-   Kur jūs to atstājāt?

-   Ko tad?

-   Zīmīti.

-   Ak, jā, zīmīti. Es uzrakstīju to uz lielas zīmēšanas papīra lapas un iespraudu redzamā vietā starp avīzēm, uz virtuves galda. Jādomā, ka tā būs nozaudēta.

-             Viņš to izsvieda ārā, Veksfords sacīja. Gaisma nedega, un viņš pa tumsu izsvieda to ārā kopā ar avīzēm. Viņam bija radusies ideja, ka mēs varētu aizsūtīt kādu, kas to visu satīra, Veksfords vēl domīgi piebilda. Mēs domājām, ka tas ir nelāgs joks. Varbūt mums vajadzēja būt pretimnākošākiem.

-   Jā, tas būtu aiztaupījis daudzus uztraukumus, sacīja Anita Margole.

Pēkšņi viņa sāka smieties, locīdamās turp un atpakaļ tā, ka ari stikla skulptūra sāka bīstami šūpoties.

-   Tas tik ļoti izskatās pēc Rū. Viņš domā, ka pasaule ir ' vergu bars viņam pie kājām.

Taču viņa atcerējās, ka apspriežamais jautājums nemaz nebija smieklīgs, tāpēc ātri kļuva nopietna.

-    Es satiku Dikiju Haistrītā, viņa sacīja, un mēs braucām tieši uz Londonas lidostu.

-    Kāpēc jūs pārvilkāt mēteli?

-    Pārvilku mēteli? Vai tad tā bija?

-    Tas, kas jums pašlaik mugurā, atradās jūsu auto uz pasažieru sēdekļa.

-    Tagad es atceros. Lija, ka plīkšķēja vien, tāpēc es uzvilku lietusmēteli no sarkana plastikāta. Redziet, Dikija auto taisa šausmīgu troksni, un es negribēju traucēt mieru un uzmodināt Rupertu, tāpēc nolēmu satikties ar viņu Haistrītā.

Viņa draiski pavērās policistā.

-    Vai jums ir gadījies sēdēt trīs stundas autiņā ar slapju, izmirkušu zvērādu mugurā?

-   Nevaru sacīt, ka būtu.

-    Vārda tiešā nozīmē jutos kā slapja žurka, viņa sacīja.

-   Jādomā, ka jūs vienlaikus paņēmāt ari savu pasi?

Viņa pamāja, un viņš diezgan nikni apjautājās:

-   Vai jūs kādreiz sūtāt pastkartes, Margoles jaunkundz?

-    Ak, labāk sauciet mani par Annu. Tā dara visi. Ja runājam par pastkartēm es to darītu, ja izklaidētos viena, bet kopā ar Dikiju, izdodot miljonus mazu, riebīgu liru, es nekādi netiku ar to visu galā. Nabaga Rū! Es domāju rit vest viņu prom uz Ivisu. Viņš ir tik satraukts, un turklāt kam man šeit izrādīt visas manas jaunās, skaistās drēbes, ko?

Viņa gurdi noslīdēja no krēsla, un jau bija par vēlu to aizkavēt Veksfords redzēja plankumainās kaķādas malu aizslaukām līdzi trauslo stikla veidojumu. Zilā'skulptūra piķēja lejup, viņa taisīja izklupienu, lai to glābtu, taču atskanēja šķindoņa, tai sašķlstot pret krēsla kāju.

-    Dieva dēļ, man šausmīgi žēl, sacīja Anita Margo-

le.

Viņa vienaldzīgi, it kā labu gribēdama, savāca kādu duci lielāko šķēpeļu.

-   Kāds kauns!

-   Tā man nekad nav patikusi, Veksfords sacīja. Vēl vienu jautājumu, pirms aizejat. Vai jums kādreiz piederējušas tās šķiltavas?

-   Kādas šķiltavas?

-   Zelta Annai, kura dara gaišu kādu dzīvi.

Viņa domīgi nolieca galvu, lielām matu cirtām nokarājoties pār vaigiem.

-   Šķiltavas, kuras es reiz rādīju Alanam Kirkpatrikam?

Veksfords pamāja.

-    Tās nebija manas, viņa sacīja, tās piederēja Rejam.

-   Viņš laboja auto un gadījuma pēc tās tur aizmirsa?

-    Mjā. Es nākamajā dienā tās viņam atdevu. Taču Alanam gan es liku domāt, ka tās ir manas.

Viņa grozīja zeltītās sandalēs tērpto kāju purngalus, šķaidot stiklus uz Veksforda paklāja.

-    Viņš vienmēr bija tik greizsirdīgs, ka taisni prasījās ķircināms. Vai jūs redzējāt viņa auto? Viņš gribēja, lai es tādā braucu kopā ar viņu! Kā jūs domājat kas es, viņaprāt, esmu? Kāda statuja no mēra kunga karnevālšova? Baidos, ka man patīk paķircināt cilvēkus.

-    Jūs paķircinājāt mūs visus, Veksfords bargi noteica.

Atlūgums kopā ar visiem citiem papīriem atradās uz viņa galda. Biezā, baltā aploksne joprojām bija neatvērta, uz tās bija uzrakstīts šefa uzvārds skaidrā, kārtīgā rokrakstā. Dreitons bija izvēlējies labu papīru un rakstījis ar tinti, nevis lodīšspalvu. Veksfords zināja, ka viņam patīk labas lietas vislabākās un skaistākās. Skaistums spēj pārlieku apmāt, pavedināt un saindēt.

Veksfords domājās saprotam, taču izpratne viņam nelika atlūgumu noraidīt. Viņš tikai pateicās Dievam, ka viss laikā nācis gaismā. Vēl viena diena, un viņš būtu lūdzis Dreitonu pievienoties jauno ļaužu pulciņam, kurus ap sevi pulcēja Sēlija, lai dotos uz teātri Cičesterā. Vēl viena diena…

Anita Margole bija aiz sevis atstājusi smaržu vilni. Chant d'Aromes, kuras Veksforda deguns spēja atšķirt labāk par jebkuru laboratorijas speciālistu. Vieglprātīgas, dārgas, skarbas kā viņa pati. Viņš atvēra logu, lai izvēdinātu tās pirms gaidāmās sarunas.

Dreitons ienāca piecas minūtes pirms noteiktā laika, unVeksfords tobrīd uz gridas vāca kopā sašķaidītos stiklus. Jauneklis bija viņu pieķēris pie neatbilstīgas nodarbošanās. Veksfords, nolaizdamies līdz tādiem neciliem darbiem, bija nodomājis, ka jebkura nodarbošanās būs labāka par nerrvozu soļošanu šurpu turpu tāpēc, ka kāds nepieredzējis detektīvkonstebls bija sevi nostādījis muļķa lomā.

-   Kā redzu, tu esi iesniedzis atlūgumu, viņš sacīja. Domāju, ka rīkojies pareizi.

Dreitona seja gandrīz nebija mainījusies, ja nu vienīgi tā bija mazliet bālāka nekā citkārt. Uz vaiga bija redzamas četras sarkanas nagu zīmes, taču nagi bija par īsiem, lai spētu pārplēst ādu. Viņa sejas izteiksme nepauda ne izaicinājumu, ne pazemību. Veksfords bija gaidījis saviļņojumu. Negants ilgi aizturētu jūtu izvirdums viņu nebūt nepārsteigtu. Varbūt tas vēl nāks. Taču šobrīd viņš bija tik savaldīgs, ka likās truls.

-    Palūk, Dreiton, Veksfords bargi sacīja, neviens netic, ka tu esi tai meitenei ko solījis. Es tevi pārāk labi pazīstu. Taču visa šī lieta nu jā, tā nelabi ož, tas ir fakts.

Acumirklīgais, apvaldītais smaidiņš varēja liecināt par piekrišanu piesardzīgi pateiktam jokam.

-   Smird pēc korupcijas, Dreitons sacīja, un viņa balss tonis bija vēsāks nekā smaids.

Gaisīgās franču smaržas starp viņiem plīvoja gaisā kā tiesas zieģelis, aizsargājot viņu no samaitāšanas.

-    Baidos, ka mēs visi esam pelnījuši pārmetumus.

Ko gan citu lai viņš būtu teicis? Veksfords domāja par iespaidīgo sprediķi, kuru bija sagatavojis, un šī doma viņam uzdzina nelabumu.

-   Mans Dievs, Mark! viņš neizturēja, apgāja ap galdu un nostājās pretī Dreitonam, noliekdamies viņam pāri.

-    Kāpēc tu nespēji uztvert mājienu un pamest viņu, kad es tev to ieteicu? Tu viņu pazini, viņa bija ar tevi runājusi. Vai tu nespēji saprast, cik ir divreiz divi? Tas alibi, ko viņa sagādāja Kirkpatrikam kad mēs domājām, ka viņš viņu uzpircis… Viņa taču gādāja par alibi sev pašai, viņa redzēja šo astoņos, nevis pusdesmitos!

Dreitons Īsi pamāja, lūpas sakniebis. Zem Veksforda kājām krakstēja stikla drumslas.

-     Viņa bija ceļā uz Rubijas māju, kad redzēja Kirkpatriku, un Enstijs bija kopā ar viņu, tikai Kirkpatriks to neievēroja. Grovers mums sacīja, ka viņa otrdienas pēcpusdienā izgājusi devusies iepirkties. Viņa paņēma veļu pēcpusdienā, nevis vakarā.

-    Es jau biju sācis to saprast, Dreitons nomurmināja.

-    Un neteici ne vārda?

-    Tā bija tikai tāda nenoteikta sajūta ka tur kaut kas nav kārtībā.

' Veksfords sakoda zobus. Viņš gandrīz bija ievaidējies aiz īgnuma. Daudz kas bija noticis arī viņa paša muļķības dēļ, jo viņš pats, neraugoties uz sapīkumu, bija ar tādu kā romantisku, slēptu tīksmi nolūkojies Dreitona mīlas piedzīvojumā.

-    Dievs vien zina, cik ilgi tu ošņājies tur apkārt, un visu šo laiku tā tipa līķis gulēja garāžā. Tu viņu pazini, velnišķīgi labi pazini…

Viņa balss bija tapusi skaļāka viņš apzinājās, ka pūlas izšķilt no Dreitona līdzīgu jūtu izvirdumu.

-    Vai gluži dabiska ziņkārība nelika tev painteresēties, kas ir viņas bijušais drauģelis? Viņiem bija īrnieks veselas četras nedēļas neliela auguma, tumšmatains īrnieks, kas pazuda slepkavības naktī. Vai tu nevarēji mums to pateikt?

-    Es to nezināju, sacīja Dreitons, negribēju zināt.

-    Tev vajadzēja gribēt zināt, Mark, nogurušā balsī teica Veksfords. Tas ir pirmais no spēles noteikumiem.

Viņš bija aizmirsis, ko nozīmēja iemīlēties, taču atminējās apgaismoto logu, ārā izliekušos meiteni un vīrieti, kas stāvēja lejā, ēnā. Viņu sāpināja apziņa, ka līdzās kaislībai var atrasties sirdssāpes, iesūcoties cilvēkam kaulos, bet neparādoties sejā. Viņam nebija dēla, taču palaikam katram lemts sajusties kā otra cilvēka tēvam.

-    Es dotos projām no šejienes, viņš sacija. Projām. Tev nevajag rādīties tiesā. Tu aizmirsīsi to visu. Tici man, ka aizmirsīsi.

-    Kā viņa to izdarīja? Dreitons tikko dzirdami pavaicāja.

-   Enstijs turēja nazi viņai pie rīkles. Izbaudīja meitenes bailes ar savu parasto atrakciju, lai padarītu viņu padevīgu. Viņa tāda nebija, tu zini. Viņa izrāva to viņam no rokām un iedūra viņam plaušā.

-    Vai viņš bija jau miris, kad viņi pārbrauca mājās? '

-    Es nezinu. Domāju, ka ari viņa nezināja. Iespējams, ka to mēs nekad neuzzināsim. Viņa atstāja šo un uzskrēja augšā pie tēva, bet nākamajā dienā nespēja tur ieiet. To es varu saprast. Taču varēja pienākt laiks, kad tēvam ievajadzētos auto un Enstiju atrastu. Iekams tas notika, viņa cerēja uz brīnumu. Domāju, ka brīnuma loma bija jānospēlē tev. Tev bija jāpalīdz viņai dabūt mirušo projām, bet mēs paspējām ātrāk.

-    Viņa jau bija nolikusi man domātās auto atslēgas.

Viņš skatījās zemē, un viņa balss gandrīz pārgāja čukstā.

-    Mēs atnācām pusstundu par ātru, Dreiton.

Puiša galva paslējās augšup.

-    Es nekad neko tādu nedarītu.

-   Pat ja draudētu šķiršanās uz mūžu, ko? Nē, tu nekad to nedarītu.

Veksfords noklepojās.

-    Un ko tu darīsi tagad?

-    Došos prom, sacīja Dreitons.

Viņš devās uz durvīm, un zem zolēm čirkstēja stikla drumslas.

-    Jūs esat sasitis savu statueti, viņš pieklājīgi sacīja. Man žēl.

Drīzumā Herkulam Puaro un komisāram Megrē piebiedrosies lieliskais inspektors Luks Tenets! Kriminālromānu cienītājiem apgāds «Artava» piedāvā daudzas saistošas stundas ievērojamās angļu rakstnieces Dorotejas Simpsones pasaulē. Pirmie romāni jaunajā sērijā:

SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES

VILTUS NELAIĶIS

JA PAMODINĀTU MIRUŠOS

MIRIS PIRMS RĪTAUSMAS

Bezdelīgu Iela 12.

TSlr.619641 (redakcija), 612383 (reklāmas birojs)

operatīvākā kriminālhronika

Abonēšanas indekss: 68237

diskusijas sports afišas kino teātris foto mīlestība intrigas pasakās mūzika reklāma J TV i radio ,,, |l sat programmas fakti un notikumi

[1]monkcy angļu valodā nozīmē "mērkaķis".

R. Rendcla

♦Biedriskums (franču vai.).

[2] lip dcw~ lūpu rasa (angļu vai.).

[3] manas vīna ogas (franču vai.).

[4]gaļas un kartupeļu biezputras sacepums. (Tulk. piez.)

[4]tīkkoks verbenu dzimtas koks Indijā, Indoķīnā, ar cielu dzeltenbrūnu koksni. (Tulk. piez.)

Content

Rendela Ruta Upurvilks

1

2

3

4

5

6

7

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18