Smits Aleksandrs Makkols

Uzvedības noteikumi skaistām meitenēm

Aleksandrs Makkols Smits

Uzvedības noteikumi skaistām meitenēm

.

Pirmā nodaļa Pasaule ar cita acīm

© Nelaiķim Obidam Ramotsvem, kurš savulaik dzīvoja Močudi ciematā netālu no Gaborounas Botsvānā, Āfrikā, bija meita mma [1] Ramotsve. Viņa bija Tolokvengas zemnieka, vēlāk Galvenās dzelzceļu pārvaldes palīgstrādnieku priekšnieka Pumfamilitses Matekoni dēla mistera Dž. L. B. Matekoni līgava.

Visi uzskatīja, ka tas ir labu labais pāris: viņa bija "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" dibinātāja un īpašniece šī vienīgā Botsvānas detektīvaģentūra apkalpoja gan dāmas, gan visus pārējos; viņam piederēja "Ātrais auto" pie Tolokvengas ceļa, un vispār misters Dž. L. B. Matekoni bija izslavēts par vienu no labākajiem mehāniķiem Botsvānā. Cilvēki teica tas nākot par labu, ja laulātajiem ir dažādas intereses. Tradicionālās ģimenes, kurās visu izlemj vīrs, kā arī pārzina lielāko daļu mājsaimniecības izdevumu, ir ļoti piemērotas sievietēm, kas vēlas mūžu pavadīt cepot, vārot un aprūpējot bērnus, taču laiki ir mainījušies, un izglītotajām sievietēm, kuras dzīvē vēlas kaut ko sasniegt, neapšaubāmi piemērotāks ir tāds variants, kad laulātajiem ir katram sava nodarbošanās.

Šādai kopdzīvei bija daudz piemēru. Kaut vai mma Maketetses laulība: šī sieviete bija nodibinājusi nelielu rūpnīciņu, kurā tika šūdināti haki krāsas šorti skolēniem. Uzņēmējdarbību viņa bija uzsākusi šaurā, slikti vēdināmā istabiņā savas mājas pagalma pusē, kur audumu piegrieza un sašuva mma Maketetses māsīcas, taču drīz vien, eksportējot šortus uz Namībiju un sagādājot sīvu konkurenci Keiptaunas lielajiem vieglās rūpniecības uzņēmumiem, viņa spēja izveidot vienu no ienesīgākajām Botsvānas firmām. Sieviete bija precējusies ar misteru Sedriku Maketetsi, kuram piederēja divi dzērienu veikali galvaspilsētā Gaborounā, un trešo viņš nesen bija atvēris Fransistaunā. Vietējā avīzē par šo pāri bija ievietots mazliet mulsinošs raksts ar dzēlīgu virsrakstu: Dāma ražo šortus ar dzērienu tirgotāja palīdzību. Abi bija Komercijas kameras biedri, un skaidrs, ka misters Maketetse ar sievas panākumiem biznesā ārkārtīgi lepojās.

Protams, veiksmīgai darījumu sievietei jāuzmanās, vai vīrietis, kurš ieguvis viņas labvēlību, nemeklē veidu, kā savas atlikušās dienas pavadīt bez rūpēm. Ar šādiem gadījumiem nācās sastapties bieži, un mma Ramotsve bija novērojusi, ka tamlīdzīgas laulības gandrīz vienmēr beidzas dramatiski. Vīrs vai nu nodzer, vai nospēlē sievas uzņēmuma ienākumus, vai arī pats cenšas vadīt biznesu un galu galā aizlaiž to postā. Vīrieši ir labi uzņēmēji, sprieda mma Ramotsve, taču sievietes vismaz tikpat labas.

Sievietes pēc dabas ir taupīgākas: tādām tām jābūt, ierobežota budžeta apstākļos cenšoties pabarot mūžam kārās bērnu mutes. Bērni ēd tik daudz, un neviens nespēj pagatavot pietiekamā vairumā ķirbjus un putru viņu izsalkušajiem vēderiem. Kas attiecas uz vīriešiem, tie nekad neizskatās laimīgāki kā tad, kad patērē milzumu dārgas gaļas. Tas viss ir diezgan nomācoši.

Šīs būs veiksmīgas laulības, sprieda cilvēki, izdzirdējuši par mma Ramotsves saderināšanos ar misteru Dž. L. B. Matekoni. Viņš ir vīrs, kuram var uzticēties, bet viņa ļoti laba sieviete. Vadīdami katrs savu uzņēmumu un kopā dzerdami tēju, abi būs ļoti laimīgi.

Mma Ramotsve zināja šo viedokli par viņas saderināšanos un bija līdzīgās domās. Pēc postošās laulības ar Noutu Mokoti, džeza trompetistu un nelabojamo meitu mednieku, par spīti daudzajiem piedāvājumiem mma Ramotsve nolēma nekad vairs neprecēties. Patiešām, sākumā viņa atraidīja ari mistera Dž. L. B. Matekoni bildinājumu un jāvārdu deva tikai pēc sešiem mēnešiem. Viņa saprata, ka labākais veids, kā pārbaudīt topošo vīru, ietver sevī tikai vienu jautājumu, kuru var izvirzīt ikviena sieviete vai vismaz ikviena sieviete, kurai bijis labs tēvs, un uz kuru atbilde rodama tīri intuitīvi.

Mma Ramotsve sev uzdeva šo jautājumu attiecībā pret misteru Dž. L. B. Matekoni, un atbilde bija nepārprotama.

Ko gan par viņu domātu mans nelaiķa tētiņš? viņa sev jautāja.

To viņa sev vaicāja pēc tam, kad jau bija pieņēmusi mistera Dž. L. B. Matekoni piedāvājumu, kā cilvēks, kurš grib zināt, vai krustcelēs nogriezies uz pareizo pusi. Mma Ramotsve atcerējās pat vietu, kur bija uzdevusi sev šo jautājumu. Viņa bija izgājusi vakara pastaigā un devās uz priekšu pa vienu no takām, kura cauri ērkšķainajiem krūmiem veda uz dambi. Pēkšņi sieviete apstājās un paskatījās dzidri zilajās debesis, kas baloja virs galvas. Tuvojās saulriets, un pēkšņi tās pārklājās ar vara sarkanām svītrām. Šis bija dienas klusākais brīdis, un viņa stāvēja gluži viena. Un tāpēc viņa jautāja skaļā balsī, it kā šeit atrastos vēl kāds, kurš varētu dzirdēt.

Viņa lūkojās debesīs, gluži kā gaidīdama atbildi no tām. Taču atbildes tur, protams, nebija, bet mma Ramotsve to būtu zinājusi, pat neskatīdamās debesīs. Nebija šaubu, ka Obids Ramotsve, kurš, strādādams tālajās raktuvēs, bija redzējis visdažādākos vīriešus un zināja visas viņu vājības, misteru Dž. L. B. Matekoni atzītu par labu esam. Un, ja tā, tad viņai par savu nākamo vīru vairs nav jāraizējas. Misters Dž. L. B. Matekoni pret sievu būs laipns.

Patlaban, sēdēdama "Dāmu detektīvaģentūrā Nr. 1" kopā ar asistenti sava izlaiduma gada Botsvānas Sekretāru koledžas izcilāko absolventi mma Makutsi, viņa atcerējās par jautājumiem, kuri jāizlemj sakarā ar gaidāmajām kāzām. Visneatliekamākais, protams, bija tas, kur viņiem vajadzētu dzīvot. Un jāizlemj visai ātri; mistera Dž. L. B. Matekoni nams pie Botsvānas Aizsardzības spēku kluba ar veco koloniālā stila verandu un mirdzošo skārda jumtu neapšaubāmi ir pievilcīgs, taču mazāk piemērots dzīvošanai nekā viņas pašas māja Zebru ielā. Viņa dārzs ir noplucis īstenībā tas vairāk līdzinās izslaucītam pagalmam; turpretim mma Ramotsvei aug krietni daudz papaijas koku, dažas patīkami ēnainas akācijas un ir labi iekopts meloņu lauciņš. Turklāt, kas attiecas uz iekštelpām, maz ko labu var teikt par mistera Dž. L. B. Matekoni spartiskajiem gaiteņiem un neapdzīvotajām istabām, sevišķi, ja tās salīdzina ar mma Ramotsves mājas iekārtojumu. Viņa juta, ka būtu ļoti skumji šķirties no dzīvojamās istabas ar mīkstajiem paklājiem uz pulētās sarkanā betona grīdas, no kamīna ar augstākā virsaiša, valstsvīra un pirmā Botsvānas prezidenta Seretses Hamas [2] piemiņas plāksnīti un no istabas stūrī stāvošās kājminamās šujmašīnas, kura joprojām lieliski darbojās arī tajos gadījumos, kad elektrības padeves traucējumu laikā modernās šujmašīnas neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes.

Līgavaini ilgi pierunāt nenācās. Patiesību sakot, lēmums par labu Zebru ielas namam nemaz nebija jāizskaidro. Pēc tam kad bāreņu patversmes pārvaldniece mma Potokvane bija misteru Dž. L. B. Matekoni pierunājusi kļūt par kāda nabaga sērdieņa un viņa māsas invalīdes audžutēvu, bērni nonāca mma Ramotsves mājās un palika tur uz dzīvi. Tādējādi tika nolemts, ka visa ģimene dzīvos Zebru ielā. Pagaidām Dž. L. B. Matekoni joprojām mitinājās pats savā namā, taču uz vakariņām ieradās Zebru ielā.

Dzīvesvietas jautājums tika nokārtots vienkārši. Taču palika vēl bizness. Kamēr mma Ramotsve sēdēja pie sava rakstāmgalda un vēroja, kā mma Makutsi viņu necilā biroja skapī kārto dokumentus, detektīves domas kavējās pie priekšā stāvošā grūtā uzdevuma. Izlemt nebija viegli, taču tas tika paveikts un tagad vajadzēja sevi pārvarēt un īstenot lēmumu dzīvē. To prasīja bizness.

Viens no vienkāršākajiem uzņēmējdarbības likumiem vēsta, ka bez vajadzības nevajag paplašināt telpas. Kad mma Ramotsve apprecēsies ar misteru Dž. L. B. Matekoni, viņiem būs divi uzņēmumi ar diviem birojiem. Protams, tās būs ļoti atšķirīgas firmas, taču "Ātrā auto" kantora telpas pie Tolokvengas ceļa bija ļoti plašas, un mma Ramotsvei nenācās grūti saprast, ka viņai sava aģentūra jāvada no turienes. Detektīve smalki izpētīja Dž. L. B. Matekoni ēku un pat vērsās pēc padoma pie vietējā būvuzņēmēja.

Tas būs viegli izdarāms, viņš paziņoja, kad bija izpētījis remontdarbnīcu un tās kantori. Viņā pusē es ierīkošu vēl vienas durvis. Tad jūsu klienti varēs ienākt pa tām, un viņiem nebūs jāskatās uz visiem tiem eļļainajiem krāmiem darbnīcā.

Visa pamatā bija no šā pasākuma iegūtie ienākumi, jo abu kantora telpu apvienošana ļautu mma Ramotsvei izīrēt pašai savu biroju. Patlaban skarbā patiesība par "Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1" bija tāda, ka tā gluži vienkārši neienesa pietiekami naudas. Ne jau tāpēc, ka trūktu klientu to bija atlikām bet gan tādēļ, ka detektīva darbs ir ārkārtīgi laikietilpīgs, un, ja mma Ramotsve prasītu īsto cenu, cilvēki to nespētu samaksāt. Pāris simti pulu1 par sarežģījumu atrisināšanu vai pazudušu cilvēku atrašanu vēl varēja atļauties, un parasti par tamlīdzīgu darbu šāda maksa ari tika prasīta, taču īstā cena būtu daži tūkstoši. Dažkārt šaubas ir labākas par īstu pārliecību, ja vien atšķirību starp šiem diviem stāvokļiem var izteikt ar pieklājīgu naudas summu.

Uzņēmums varētu aiziet postā, pat ja mma Ramotsvei nebūtu jāmaksā alga mma Makutsi. Detektīve šo sievieti bija pieņēmusi darbā par sekretāri, jo jebkurā biznesā, ja gribēja, lai cilvēki to uztver nopietni, priekšniekam ir vajadzīga sekretāre, taču drīz vien viņa saprata, ka aiz lielajām brillēm slēpjas talants. Mma Makutsi tika iecelta amatā, pēc kura tik ļoti tīkoja, viņa kļuva par detektīves palīdzi. Tajā pašā laikā mma

Ramotsve juta pienākumu paaugstināt ari viņas algu, un tas aģentūras bankas kontu padarīja vēl nepievilcīgāku.

Šo jautājumu mma Ramotsve apsprieda ar misteru Dž. L. B. Matekoni, un līgavainis piekrita, ka viņai gandrīz nav izvēles.

Ja turpināsi šādā garā, viņš skumji sacīja, tu galu galā bankrotēsi. Esmu redzējis, kā iet biznesā. Tiek norīkots kāds, ko sauc par administratoru. Tas riņķo tev virs galvas kā maitasputns. Tas ir sliktākais, kas biznesā var notikt.

Mma Ramotsve noklakšķināja mēli.

To es negribu, viņa teica. Tās manam uzņēmumam būtu ļoti skumjas beigas.

Viņi drūmi raudzījās viens otrā. Tad Dž. L. B. Matekoni sacīja:

Tev viņa jāatlaiž. Arī man savulaik nācies atlaist mehāniķus. Tas nav viegli, taču bizness ir bizness.

Mma Makutsi bija tik laimīga, kad es viņu paaugstināju, klusi iebilda mma Ramotsve. Es tagad nevaru tā pēkšņi paziņot, ka viņa vairs nav detektīve. Šai sievietei šeit Gaborounā nav tuvinieku. Visi viņas radi dzīvo Bobonongā. Domāju, ka viņi ir ļoti nabadzīgi.

Dž. L. B. Matekoni papurināja galvu.

Valstī ir daudz nabadzīgu cilvēku. Daudzi dzīvo lielā trūkumā. Taču tādēļ tu nedrīksti aizlaist pa vējam aģentūru. Tas nu ir skaidrs. No ieņēmumiem tev jāatskaita izdevumi. Starpība būs peļņa. Tu redzēsi, ka šā cipara priekšā būs mīnusa zīme. Tu nedrīksti…

Es nedrīkstu, iejaucās mma Ramotsve. Es nedrīkstu viņu tagad atlaist. Es Makutsi esmu kā māte. Viņa tik ļoti vēlas būt par detektīvi un tik smagi strādā!

Misters Dž. L. B. Matekoni skatījās zemē. Viņam bija aizdomas, ka mma Ramotsve gaida, lai viņš kaut ko ierosina, tikai nevarēja saprast, kas īsti tas būtu. Vai viņa gribēja, lai misters Dž. L. B. Matekoni dod naudu? Varbūt mma Ramotsve vēlējās, lai viņš samaksā "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" rēķinus, kaut gan jau iepriekš bija noskaidrots, ka misters Dž. L. B. Matekoni vadīs remontdarbnīcu, bet mma Ramotsve pievērsīsies saviem klientiem un viņu bēdām.

Es negribu, lai tu maksā, uzlūkodama Dž. L. B. Matekoni ar ciešu skatienu, kas vienlaikus izraisīja bailes un apbrīnu, stingri teica mma Ramotsve.

Protams, nē, viņš steigšus piemetināja. Es par to nemaz nebiju domājis.

No otras puses, turpināja mma Ramotsve, tev darbnīcā vajadzīga sekretāre. Tavi dokumenti nekad nav kārtībā, vai ne? Tu nekad nepieraksti, cik esi samaksājis šiem saviem nevarīgajiem mācekļiem. Man šķiet, tu viņiem kaut cik naudas arī aizdod. Vai tas tev ir pierakstīts?

Dž. L. B. Matekoni kļuva izvairīgs. Kā mma Ramotsve uzzinājusi, ka abi jaunekļi viņam parādā vairāk nekā sešsimt pulu katrs un nekas neliecina, ka viņš savu naudu kādreiz dabūs atpakaļ?

Vai tu vēlies, lai mma Makutsi nāk strādāt pie manis? viņš jautāja, pārsteigts par šo mājienu. Kā tad ar viņas privātdetektlves darbu?

Kādu brīdi mma Ramotsve cieta klusu. Viņa neko līdz galam vēl nebija izdomājusi, taču patlaban plāna aprises kļuva skaidrākas. Ja aģentūras birojs tiktu pārcelts uz darbnīcu, mma Makutsi varētu paturēt savu privātdetektlves asistentes darbu un vienlaikus strādāt par "Ātrā auto" sekretāri. Misters Dž. L. B. Matekoni viņai par to maksātu algu, un tas nozīmētu, ka aģentūras bilance atbrīvotos no smagas nastas. Tas kopā ar naudu, kuru mma Ramotsve saņemtu par pašreizējā biroja telpu īri, finansiālo stāvokli padarītu krietni pievilcīgāku.

Viņa izskaidroja savus apsvērumus misteram Dž. L. B. Matekoni. Kaut gan līgavainis vienmēr bija paudis šaubas par mma Makutsi lietderību, viņš mma Ramotsves plānā saskatīja ari gaišās puses, kuru vidū nozīmīga loma bija tam, ka šāds risinājums viņai joprojām ļautu būt laimīgai. Un to misters Dž. L. B. Matekoni vēlējās visvairāk.

Mma Ramotsve nokremšļojās.

Mma Makutsi, viņa iesāka. Esmu kaut ko izdomājusi par nākotni.

Mma Makutsi, beigusi pārkārtot dokumentu skapi, abām bija pagatavojusi pa tasei sarkankrūmu tējas1 un iekārtojusies pusstundu ilgam pārtraukumam, kas parasti sākās pulksten vienpadsmitos. Asistente bija sākusi lasīt žurnālu vecu National Geographic izdevumu, kuru viņai bija aizdevis brālēns, kas strādāja par skolotāju.

Nākotne? Jā, tā allaž ir interesanta. Taču ne tik interesanta kā pagātne, man šķiet. Šajā žurnālā ir ļoti labs raksts, mma Ramotsve, viņa teica. Kad būšu izlasījusi, es jums to aizdošu. Tur rakstīts par mūsu senčiem Austrumāfrikā. Autors ir doktors Līkijs viņš ir ļoti slavens kaulu doktors.

Kaulu doktors? brīnījās mma Ramotsve. Mma Makutsi prata vienlīdz labi izteikties gan angļu, gan setsvaniešu valodā, taču laiku pa laikam viņa lietoja diezgan dīvainus vārdu savienojumus. Kas tas par kaulu doktoru? Izklausījās gandrīz kā "kaktu doktors", taču doktoru Līkiju, protams, neviens neuzskatīja par pūšļotāju.

Jā, turpināja mma Makutsi. Viņš zina visu par ļoti veciem kauliem. Viņš tos izrok un atklāj mums mūsu pagātni. Šeit, paskatieties.

Asistente turēja atvērtu uz divām lappusēm iespiestu fotogrāfiju. Mma Ramotsve uzmeta tai skatienu. Viņa bija ievērojusi, ka viņas redze vairs nebija tāda kā pirms dažiem gadiem, un baiļojās, ka agrāk vai vēlāk tas beigsies līdzīgi kā mma Makutsi ar neparasti lielām brillēm.

Vai šis ir doktors Līkijs?

Asistente pamāja ar galvu.

Jā, mma, viņa apstiprināja, tas ir viņš. Doktors tur rokās galvaskausu, kas piederējis kādam pavisam aizvēsturiskam cilvēkam. Šis nelaiķis dzīvojis pirms daudziem, daudziem gadiem.

Mma Ramotsve jutās ieintriģēta.

Un šis nelaiķis, viņa jautāja, kas viņš bija?

Žurnālā rakstīts, ka viņš dzīvojis laikā, kad cilvēku vēl bija pavisam maz, paskaidroja mma Makutsi. Toreiz mēs visi dzīvojām Austrumāfrikā.

Visi?

Jā. Visi. Mani radi. Jūsu radi. Visi cilvēki. Mēs visi esam cēlušies no vienas un tās pašas aizvēsturisko cilvēku cilts. Doktors Līkijs to ir noskaidrojis.

Mma Ramotsve izskatījās domīga.

Tad jau iznāk, ka zināmā mērā mēs visi esam brāļi un māsas?

Esam gan, sacīja mma Makutsi. Mēs visi esam vienādi. Eskimosi. Krievi. Nigērieši. Viņi ir tādi paši kā mēs. Tās pašas asinis. Tā pati DNS.

DNS? jautāja detektīve. Kas tā tāda?

Tas ir kaut kas tāds, no kā Dievs mēdza taisīt cilvēkus, stāstīja mma Makutsi. Mēs visi esam pagatavoti no DNS un ūdens.

Mma Ramotsve kādu mirkli šo atklāsmi apsvēra. Viņa nekad nebija redzējusi eskimosus un krievus, bet nigērieši nu gan bija pavisam savādāki. Taču, šķiet, mma Makutsi bija taisnība: ja vispasaules cilvēku brālība patiešām kaut ko nozīmēja, tad tajā jābūt ietvertiem ari nigēriešiem.

-Ja ļaudis to zinātu, teica detektīve, ja vien tie zinātu, ka mēs visi nākam no vienas ģimenes, viņi cits pret citu izturētos laipnāk, kā jums šķiet?

Mma Makutsi nolika žurnālu.

Esmu par to pārliecināta, viņa sacīja. Ja cilvēki to zinātu, tiem nāktos grūti citiem sagādāt nepatikšanas. Droši vien viņi pat gribētu cits citam drusku vairāk palīdzēt.

Mma Ramotsve klusēja. Mma Makutsi iecerēto sarunu nevilšus bija novilcinājusi, taču detektīve kopā ar misteru Dž. L. B. Matekoni visu bija izlēmusi, un viņai nebija citas iespējas, kā vien pavēstīt nepatīkamos jaunumus.

Tas ir ļoti interesanti, viņa, cenzdamās runāt stingrā balsī, sacīja. Kad būs vairāk laika, es par doktoru Līkiju izlasīšu vēl ko. Patlaban man visi spēki jāvelta šā uzņēmuma turpmākās darbības nodrošināšanai. Jūs jau zināt, ka atskaites neizskatās diez cik labi. Tās nelīdzinās pārskatiem, kas publicēti avīzēs; būsiet ievērojusi tās divas slejas izdevumi un ienākumi no kurām pirmā vienmēr ir krietni apjomīgāka par otro. Ar mūsu biznesu ir pavisam citādi.

Viņa apklusa un vēroja, kā šie vārdi ietekmē mma Makutsi. Asistentes domas uzminēt nācās grūti, jo viņa slēpās aiz acenēm.

Tātad es gatavojos kaut ko uzsākt, turpināja mma Ramotsve. Ja es neko nedarīšu, mums uzsūtīs administratoru vai arī baņķieri atņems mūsu biroju. Tā notiek ar uzņēmumiem, kuriem nav peļņas. Tas ir ļoti slikti.

Mma Makutsi cieši vērās savā rakstāmgaldā. Tad viņa pacēla skatienu pret mma Ramotsvi, un uz mirkli viņas briļļu stiklos atspoguļojās aiz loga augošo ērkšķaino koku zari. Detektīve apmulsa: tas bija tāpat kā skatīties pasaulē ar cita cilvēka acīm. Kamēr viņa par to domāja, mma Makutsi pagrieza galvu un mma Ramotsve ieraudzīja savas sarkanās kleitas atspulgu.

Es daru, ko varu, klusi teica asistente. Ceru, ka dosiet man iespēju. Man ļoti patīk šeit strādāt par detektīves palīdzi. Es negribu visu atlikušo dzīvi būt tikai sekretāre.

Viņa apklusa un skatījās priekšniecē. "Kā gan jūtas mma Makutsi, Botsvānas Sekretāru koledžas absolvente, kura eksāmenā nopelnījusi deviņdesmit septiņus punktus no simt iespējamiem un kurai visā pasaulē nav neviena tuva cilvēka, izņemot dažus radiniekus tālajā Bobonongā?" domāja mma Ramotsve. Viņa zināja, ka mma Makutsi sūta radiem līdzekļus, jo reiz bija redzējusi savu palīdzi pastā nosūtām naudas pārvedumu simt pulu apmērā. Detektīve iedomājās, ka tuvinieki droši vien zina par radinieces paaugstinājumu un ir lepni par māsasmeitas vai vienalga, kas viņa tiem bija, labajām sekmēm Gaborounā. Taču patiesībā no priekšnieces puses šis paaugstinājums bija labdarības akts, un īstenībā tā bija mma Ramotsve, kas atbalstīja šos cilvēkus Bobonongā.

Viņas skatiens apstājās pie mma Makutsi rakstāmgalda: uz tā joprojām atvērts stāvēja žurnāls ar fotogrāfiju, kurā redzamais doktors Līkijs turēja rokās galvaskausu. Doktors no fotogrāfijas skatījās tieši mma Ramotsvē. Izskatījās, ka viņš grib sacīt: "Nu, mma Ramotsve? Kā tad būs ar jūsu asistenti?"

Viņa nokremšļojās.

Uztraukumam nav iemesla. Jūs joprojām būsiet detektīves palīdze. Taču, tā kā mēs pārvācamies uz Tolokvengas ceļa "Ātro auto", jums būs arī daži citi pienākumi. Misteram Dž. L. B. Matekoni vajadzīga palīdzība rakstu darbos. Jūs būsiet pa pusei viņa sekretāre un pa pusei mana palīdze, mma Ramotsve ieturēja pauzi un ātri piebilda: Taču jūs sevi joprojām varat saukt par privātdetektīves asistenti. Tas būs jūsu amata īstais nosaukums.

Līdz darbdienas beigām mma Makutsi bija klusāka nekā parasti. Ne vārda neteikdama, viņa pagatavoja pēcpusdienas tēju un pasniedza priekšniecei krūzi, taču uz vakarpusi izskatījās, ka viņa ar savu likteni ir samierinājusies.

Es lēšu, ka mistera Dž. L. B. Matekoni kantori valda īsts juceklis. Nespēju iedomāties, ka viņa dokumenti būtu kārtībā. Vīriešiem nepatīk noņemties ar tādiem darbiem.

No šādas noskaņojuma maiņas mma Ramotsve jutās atvieglota.

Tur patiešām ir pamatīga nekārtība, viņa teica. Jūs viņam izdarīsiet ļoti lielu pakalpojumu, ja palīdzēsiet tikt ar to galā.

Kā tas darāms, mums mācīja koledžā, sacīja mma Makutsi. Kādu dienu mūs aizsūtīja uz biroju, kur viss mētājās juku jukām, un mūsu uzdevums bija ieviest kārtību. Mēs bijām četras es un vēl trīs glītas meitenes. Kamēr es strādāju, smukās meitenes birojā pavadīja laiku, pļāpādamas ar vīriešiem.

Kā tad! iestarpināja mma Ramotsve. Varu to iedomāties.

Es strādāju līdz pulksten astoņiem vakarā, turpināja mma Makutsi. Piecos pēc pusdienas pārējās meitenes mani atstāja strādājam un kopā ar vīriešiem aizgāja uz bāru. Nākamajā rītā koledžas principāls teica, ka mēs esam ļoti labi pastrādājušas un par šo darbu saņemsim visaugstāko atzīmi. Pārējās meitenes ļoti nopriecājās. Kaut gan es esot gandrīz visu sakārtojusi, viņām ticis grūtākais darbs turēt vīriešus pa gabalu, lai tie nemaisās pa kājām. Viņas patiešām tā domāja.

Mma Ramotsve papurināja galvu.

Šīs meičas nekam nav derīgas, viņa teica. Mūsdienās Botsvānā ir pārāk daudz šādu cilvēku. Taču varat sevi mierināt ar domu, ka jums ir sekmējies. Jūs esat privātdetektlves asistente, bet kas ir šīs meitenes? Jādomā nekas.

Mma Makutsi noņēma savas lielās acenes un ar nēzdoga stūrīti sāka rūpīgi spodrināt to stikliņus.

Divas no viņām ir precējušās ar ļoti bagātiem vīriešiem, sacīja mma Ramotsves asistente. Tās dzīvo lielās mājās netālu no "Saules" viesnīcas. Es esmu redzējusi, kā viņas tur, uzlikušas dārgas saulesbrilles, pastaigājas. Trešā aizbrauca uz Dienvidāfriku un kļuva par modeli. Esmu redzējusi viņas bildi žurnālā. Meiča dabūja vīru, kurš strādā šajā žurnālā par fotogrāfu. Arī viņam ir lērums naudas, un meitene ir ļoti laimīga. Šo cilvēku ļaudis iesaukuši pa Polaroidu Humalo. Viņš ir ļoti izskatīgs un plaši pazīstams.

Mma Makutsi uzlika brilles atpakaļ uz deguna un paskatījās mma Ramotsvē.

Kādu dienu arī jūs tiksiet pie vīra, sacīja detektīve. Un šim cilvēkam būs ļoti paveicies.

Mma Makutsi papurināja galvu.

Nedomāju gan, viņa teica. Botsvānā ir par maz vīriešu. Tas labi zināms. Visi vīrieši ir precējušies, un neviens, uz kuru varētu cerēt, vairs nav palicis pāri.

Jums jau arī nemaz nav jāprecas, mierināja mma Ramotsve. Mūsdienās neprecētām sievietēm ir ļoti laba dzīve. Arī es esmu viena. Es taču neesmu precējusies.

Taču jūs precēsieties ar misteru Dž. L. B. Matekoni, iebilda mma Makutsi. Jūs viena ūgi nepaliksiet. Jūs varēsiet…

Man nemaz nevajadzētu ar viņu precēties, iejaucās mma Ramotsve. Man tāpat ir labi. Manis pēc viss varētu palikt pa vecam.

Viņa apklusa, jo ievēroja, ka mma Makutsi atkal ir noņēmusi brilles un sāk tās vēlreiz spodrināt. Acenes bija nosvīdušas.

Detektīve mirkli kaut ko apsvēra. Viņa nespēja skatīties uz nelaimīgu cilvēku un sēdēt, rokas klēpī salikusi. Šī nebija tā piemērotākā īpašība detektīviem, jo viņu darbā nācās saskarties ar daudzām likstām, taču mma Ramotsve savu sirdi nocietināt nespēja, lai kā centās.

Jā, un vēl kas, viņa sacīja. Es nepateicu, ka jūsu jaunais amats sauksies Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" direktora vietniece. Tas ir kaut kas vairāk nekā sekretāres darbs.

Mma Makutsi pacēla skatienu un pasmaidīja.

Ļoti labi, viņa teica. Jūs pret mani izturaties ļoti laipni, kundze.

Un tur būs ari lielāka alga, metusi piesardzību pie malas, paziņoja mma Ramotsve. Ne jau daudz lielāka, bet drusku lielāka gan. Jūs varēsiet mazliet vairāk palīdzēt saviem radiem Bobonongā.

Šīs ziņas mma Makutsi, šķiet, krietni uzmundrināja, un pēdējo darbdienas uzdevumu dažu mma Ramotsves uzšņāpto vēstuļu pārrakstīšanu viņa veica visnotaļ dedzīgi. Patlaban sadrūmusi izskatījās detektīve. Vainīgs doktors Līkijs, viņa nosprieda. Ja nebūtu šīs sarunas, viņa būtu turējusies kā klints. Taču tagad mma Ramotsve bija savu palīdzi ne vien kārtējo reizi paaugstinājusi amatā, bet ari bez mistera Dž. L. B. Matekoni piekrišanas piešķīrusi viņai algas pielikumu. Protams, par to līgavainim būs jāpastāsta, taču varbūt mazliet vēlāk. Nepatīkamās vēstis vienmēr varēja pagaidīt. Stiprais dzimums šad tad mēdz savus aizsarglīdzekļus nolikt pie malas, un, lai kļūtu par veiksmīgu sievieti un sakautu vīriešus ar viņu pašu ieročiem, jāsagaida īstais brīdis. Kad tas ir pienācis, viņus var ietekmēt ar daudz mazāku piepūli. Ir tikai jāpagaida.

Otrā nodaļa Zēns nakti

Nometni viņi bija ierīkojuši Okavango apgabalā netālu no Maunas pilsētas zem slaido mopani koku zariem. Nepilnu pusjūdzi uz ziemeļiem kā zila strēle starp brūnganajiem un zaļajiem krūmiem stiepās ezers. Savannas zāle šeit lekna un bieza labs klājiens dzīvnieku ganībām. Lai ieraudzītu ziloņus, kad tie lēnām virzījās barības meklējumos, vajadzēja būt vērīgam, jo pat to varenos, pelēkos apveidus sulīgais augājs darīja grūti pamanāmus.

Apmetne ar puslokā uzslietajiem pieciem vai sešiem pagaidu mitekļiem piederēja cilvēkam ar iesauku rra1 Pula misters Lietus, kas bija iemantojis ļaužu pārliecību, ka viņa ierašanās izraisa tik ļoti vajadzīgo lietu, un daba to daudzkārt apstiprināja. Rra Pula šai ticībai ar prieku ļāva iesakņoties. Lietus bija liela laime, tādēļ arī, slavinot vai piesaucot šo svētību, daždien skanēja saucieni: "Pula! Pula! Pula!" Rra Pula bija cilvēks ar kalsnu seju un raupju, saules izraibinātu ādu, kāda mēdz būt baltajiem, kuri visu mūžu pavadījuši zem Āfrikas debesīm. Vasarraibumi viņu bija padarījuši viscaur brūnu kā no cepeškrāsns izvilktu biskvītu.

Viņš pamazītēm kļūst līdzīgs mums, teica kāds vīrs, kad kādu nakti viņi sēdēja ap ugunskuru. Vienā jaukā rītā viņš pamodīsies un būs botsvānietis tādā pašā krāsā kā mēs.

Tu nevari viņu pārtaisīt par botsvānieti, tikai nomainot ādu, iebilda cits. Botsvānietim ir botsvānieša iekšas. Zuluss no ārpuses izskatās tāds pats kā mēs, bet iekšpusē vienmēr paliek zuluss. Pat zulusu nevar pārtaisīt par botsvānieti. Viņi ir loti atšķirīgi.

Pie ugunskura iestājās klusums, jo klātesošie apcerēja šo jautājumu.

Ir daudz lietu, kas tevi padara par to, kas tu esi, visbeidzot sacīja viens no pēddziņiem. Taču vissvarīgākais mātes klēpis. Tur tu dabū pienu, kas tevi izveido par botsvānieti vai zulusu. Botsvāniešu piens botsvāniešu bērns. Zulusu piens zulusu bērns.

Dzemdē jau nekāda piena nav, teica viens no jaunākajiem vīriešiem. la nu gan tas nenotiek.

Vecākais vīrs viņā nikni paskatījās.

No kā tad tu pirmos deviņus mēnešus pārtiec, mister Gudriniek, mister BSc [3] ? Vai tu gribi teikt, ka dzer mātes asinis? Ko tu neteiksi?

Jaunākais vīrietis papurināja galvu.

Es nezinu, ko bērns tur ēd un dzer, viņš teica, taču, kamēr nav piedzimis, pienu viņš nedabū. Par to gan esmu pārliecināts.

Vecākais nicīgi paskatījās.

Tu neko nesajēdz. Tev taču bērnu nav, vai ne? Ko tad tu par to vari zināt? Virs, kuram nav bērnu, runā tā, it kā viņam to būtu vesels pulks. Man ir pieci bērni. Pieci!

Viņš pacēla vienas rokas iztaisnotus pirkstus.

Pieci bērni, vīrietis atkārtoja. Un visus piecus uzaudzināja viņu mātes piens.

Visi klusēja. Pie otra ugunskura uz sēdekļiem, par kuriem kalpoja koka bluķi, bija apmeties rra Pula ar diviem klientiem. Viņu balsis atplūda līdz vīriem kā neskaidra murmināšana, taču pēkšņi tās apklusa. Rra Pula pielēca kājās.

Tur kaut kas ir, viņš sacīja. Laikam šakālis. Dažreiz tie pielavās gluži tuvu pie uguns. Citi dzīvnieki tik tuvu nenāk.

Viens no klientiem, vīrietis pusmūžā ar ļoti lielu platmali galvā, piecēlās un cieši vērās tumsā.

Vai leopards nevar pienākt tik tuvu? viņš jautāja.

Nekādā ziņā, atbildēja rra Pula. Šie radījumi ir ļoti kautrīgi.

Sieviete, kura sēdēja uz saliekama brezenta ķebļa, strauji pagrieza galvu.

Tur noteikti kāds ir, viņa teica. Paklausieties!

Rra Pula nolika krūzi, kuru bija turējis rokā, un uzsauca saviem vīriem:

Saimon! Motopi! Lai kāds man atnes lukturi! Uz ātrāko!

Jaunākais vīrietis piecēlās un aizsteidzās uz saimniecības

telti. Iedams atpakaļ, lai atdotu darba devējam prasīto, ari viņš izdzirdēja troksni un ieslēdza lukturi, kas ar spilgtas gaismas kūli izgaismoja tumsu, kura ietvēra visu nometni. Viri ieraudzīja krūmu un mazo kociņu aprises, kas taustīgajā gaismā izskatījās dīvaini saplacinātas it kā atrastos vienā plaknē.

Vai mēs to neaizbaidisim? vaicāja sieviete.

Var gadīties, atbildēja rra Pula. Taču pārsteigumi mums nav vajadzīgi, vai ne?

Gaismas stars šaudījās apkārt un īsu brīdi apspīdēja ērkšķu koka lapotni. Pēc tam tas noslīdēja pie koka saknēm, un tur viņi ieraudzīja…

Bērns! iesaucās vīrietis platmalē. Bērns? Šeit?

Bērns bija nometies četrrāpus. Gaismas kūļa ietverts, viņš

bija sastindzis pārbīlī kā dzīvnieks, kas nokļuvis automašīnas starmešu gaismā.

Motopi! uzsauca rra Pula. Dabū ciet to puiku! Atnes viņu šurp!

Vīrs ar lukturi, turēdams mazo augumu gaismas strēlē, žigli virzījās cauri garajai zālei. Kad viņš nonāca līdz kokam, bērns pēkšņi metās atpakaļ tumsā, taču aiz kaut kā aizķērās, paklupa un nokrita. Vīrietis noliecās, lai viņu paceltu, un šajā brīdi nometa lukturi. Ar spalgu skaņu tas atsitās pret akmeni un nodzisa. Taču Motopi jau bija paspējis satvert zēnu, kurš viņa rokās spārdījās un locījās.

Nekaujies ar mani, mazais, vīrietis teica setsvaniešu valodā. Es tev pāri nedarīšu. Nudien nedarīšu.

Zēns spēra un trāpīja viņam pa vēderu.

Nedari tā! viņš puiku sapurināja un, ar vienu roku pieturēdams, ar otru iecirta pamatīgu pliķi tam pa plecu.

Dabūji? Un dabūsi vēl, ja mēģināsi tēvocim spert! Piesargies!

Zēns, blieziena pārsteigts, pārstāja pretoties un kļuva ļengans.

Un vēl kas, nomurmināja vīrietis, tuvodamies rra Pūlas ugunskuram. Tu smirdi.

Viņš nolika bērnu zemē pie galda, uz kura stāvēja petrolejas lampa, taču joprojām turēja tā delnu gadījumam, ja puika grasītos bēgt vai spert kādam baltajam cilvēkam.

Tad tāds ir mūsu mazais šakālis, aplūkodams zēnu, noteica rra Pula.

Viņš ir pliks, piemetināja sieviete. Neviena stērbele nav mugurā.

Cik vecs viņš varētu būt? minēja viens no vīriešiem.

Nevarētu būt vairāk par sešiem vai septiņiem gadiem. Pats lielākais.

Rra Pula pacēla lampu un tuvināja to bērnam: gaisma rotaļājās uz viņa ādas, kas bija nosēta ar sīkām rētiņām un skrāpējumiem, it kā viņš būtu vilkts caur ērkšķainiem krūmiem. Vēders bija ierāvies un ribas izspiedušās; mazais dibentiņš krunkains un nepievilcīgs, un uz vienas kājas pēdas liels pušums ar baltām malām un tumšu viduci.

Zēns lūkojās augšup gaismā un izskatījās pēc tāda, kuram nav pa prātam, ka viņu aplūko.

Kas tu esi? jautāja rra Pula. Kā tu šeit gadījies?

Bērns skatījās gaismā un neatbildēja.

Pamēģini kalanga valodā, rra Pula mudināja Motopi.

Pamēģini kalanga valodā un pēc tam herero valodā. Viņš izskatās pēc herero. Vai pēc bušmeņa. Tu taču mazliet proti šīs valodas, Motopi. Varbūt kaut ko izdibināsi.

Vīrs notupās, lai atrastos vienā augstumā ar zēnu. Sākumā viņš, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, runāja vienā valodā, bet pēc tam, nesagaidījis atbildi, izmēģināja citu. Bērns bija kā mēms.

Nedomāju, ka šis zēns prot runāt, viņš teica. Laikam viņš nesaprot, ko es saku.

Sieviete paliecās uz priekšu un aizskāra bērna plecu.

Ak, tu, maziņais, viņa sacīja. Izskatās, ka tu…

Viņa iekliedzās un atrāva roku. Puika bija viņai iekodis.

Vīrietis sagrāba zēna roku, nogrūda palaidni sev pie kājām

un spēji iesita viņam pa seju.

Nē! uzkliedza Motopi. Slikts puika!

Sieviete viņu sašutusi pagrūda.

Nesit bērnu! viņa kliedza. Viņš ir nobijies. Vai tad tu neredzi? Viņš negribēja man nodarīt sāpes. Man nevajadzēja viņu aiztikt.

Nav labi, ja bērns kož cilvēkiem, mma, vīrietis klusi sacīja. Mums tas nepatīk.

Sieviete aptina plaukstai mutautiņu, un uz tā parādījās mazs asins traipiņš.

Es iedošu jums mazliet penicilīna, piedāvāja rra Pula. Cilvēku kodumi var slikti beigties.

Visi skatījās uz bērnu, kurš atkal bija apgūlies, it kā taisītos gulēt, taču skatījās augšup uz apkārt stāvošajiem.

Viņš ļoti dīvaini ož, ieminējās Motopi. Vai jūs to ievērojāt, rra Pula?

Rra Pula paošņāja gaisu.

Jā, viņš teica. Varbūt tas ir no tā pušuma. Izskatās, ka tas struto.

Nē, sacīja Motopi. Man ir ļoti labs deguns. Es saožu to brūci, bet ir ari kāda cita dvaka. Bērni tā nekad nesmird.

Kas tad tā smird? gribēja zināt rra Pula. Vai tev šī smaka ir pazīstama?

Motopi pamāja ar galvu.

Jā, viņš atbildēja. Tā ož lauva. Nekas cits. Tikai lauva.

Kādu bridi valdīja klusums. Tad rra Pula sāka smieties.

Mazliet ziepju un ūdens, un viss būs kārtībā, viņš teica. Un kādu līdzekli viņa savainotajai pēdai. Sēra pulveris to izsausēs.

Motopi uzmanīgi piecēla zēnu. Tas uzlūkoja pēddzini un sarāvās, taču nepretojās.

Nomazgā viņu un pēc tam paturi savā teltī, izrīkoja rra Pula. Neļauj viņam aizbēgt.

Klienti atgriezās savās vietās pie ugunskura. Sieviete saskatījās ar vīrieti, kurš uzrauca uzacis un paraustīja plecus.

No kurienes, pie velna, viņš uzradies? ar apdegušu zaru sabikstīdams ugunskuru, brīnījās rra Pula.

Laikam jau no kāda tuvīnā ciemata, viņš turpināja. Viens tepat netālu ir kādas divdesmit jūdzes uz priekšu. Droši vien viņš ir krūmājā nomaldījies ganuzēns. Laiku pa laikam tā atgadās.

Bet kāpēc viņam nav drēbju?

Rra Pula paraustīja plecus.

Dažreiz gani valkā tikai mazus priekšautiņus. Droši vien viņš to pazaudējis krūmos. Varbūt tas kaut kur tepat mētājas.

Viņš paskatījās sievietē.

Āfrikā tā gadās bieži. Šeit ir daudz nomaldījušos bērnu. Viņi parasti atrodas. Nekas ļauns viņiem nenotiek. Ceru, ka par viņu neraizējaties?

Sieviete sarauca uzacis.

Protams, ka raizējos. Ar zēnu var būt noticis jebkas. Un plēsīgie dzīvnieki? Varbūt viņu aiznesis lauva. Daudz kas var notikt.

Jā, sacīja rra Pula, var gan. Taču nenotiek. Rīt mēs viņu aizvedīsim uz Maunu un atstāsim policijā. Viņi tiks galā. Policisti izdomās, no kurienes viņš ir, un aizvedīs puiku mājās.

Sieviete izskatījās domīga.

Kāpēc jūsu ļaudis teic, ka viņš ož pēc lauvas? Vai tad tas nav dīvaini?

Rra Pula smējās.

Cilvēki šeit stāsta visādas dīvainas lietas. Viņi parādības uztver pa savai modei. Šis virs, Motopi, ir ļoti labs pēddzinis. Taču viņam ir nosliece par dzīvniekiem runāt kā par cilvēciskām būtnēm. Viņš stāsta, ka zvēri ar viņu runā. Motopi apgalvo, ka varot saost dzīvnieka bailes. Tā viņš mēdz runāt. Tā nu tas ir.

Kādu laiku viņi sēdēja klusēdami, un pēc brīža sieviete paziņoja, ka vēlas doties pie miera. Viņi novēlēja cits citam labu nakti, un rra Pula ar otru vīrieti, gandrīz nesarunādamies un vērodami, kā sadeg malkas bluķi un dzirksteles aizlido debesis, pie ugunskura nosēdēja vēl labu pusstundu. Motopi mierīgi gulēja savā teltī, izstiepies šķērsām ieejai, lai bērns, viņu neiztraucēdams, nevarētu izkļūt ārā. Taču neizskatījās, ka zēnam kaut kas tāds būtu padomā: viņš bija aizmidzis drīz pēc tam, kad tika ienests pajumtē. Slīgdams miegā, Motopi ar miegainu, puspievērtu aci viņu vēroja. Apsegts ar vieglu apmetni, bērns dziļi elpoja. Viņš bija alkatīgi saplosījis piedāvāto gaļas gabalu un kāri remdējis slāpes ar lielu kausu ūdens, izlakdams to gluži kā dzīvnieks pie dzirdinātavas. Joprojām bija jūtams dīvains, sīvs pelējuma smārds tā ož tikai lauvas, nodomāja pēddzinis. Bet kāpēc gan bērns ož pēc lauvas, brīnījās Motopi.

Treša nodaļa Notikumi darbnīcā

Gatavodamās doties uz Tolokvengas ceļa "Ātro auto", mma Ramotsve nolēma, ka viņai vaļsirdīgi jāatzīstas misteram Dž. L. B. Matekoni. Detektīve saprata, ka, paaugstinādama mma Makutsi par darbnīcas direktora vietnieci, ir pārsniegusi savas pilnvaras, viņai pašai gan nemaz nepatiktu, ja misters Dž. L. B. Matekoni censtos paaugstināt kādu no "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" darbiniecēm -, un mma Ramotsve nosprieda, ka viss jāpastāsta līgavainim pilnīgi atklāti. Viņš ir jauks cilvēks, un, kaut gan Dž. L. B. Matekoni vienmēr bija uzskatījis, ka asistente ir lieka greznība, kuru detektīvaģentūra nevar atļauties, gan jau viņš sapratīs, cik svarīgs mma Makutsi ir šis amats. Galu galā, kas gan tur slikts, ka viņa sevi sauc par direktora vietnieci, ja vien pilda uzticētos pienākumus. Taču palika vēl jautājums par algas pielikumu. Atrisināt to varētu būt krietni grūtāk.

Vēlāk pēcpusdienā mma Ramotsve mazajā, baltajā autobusiņā, kuru Dž. L. B. Matekoni nesen bija salabojis, brauca uz Tolokvengas ceļa "Ātro auto". Tā kā mehāniķis bija pavadījis tik daudz brīvā laika, darbodamies ar motoru, automobilis atkal kalpoja labi. Savu laiku nokalpojušās detaļas Dž. L. B. Matekoni nomainīja pret gluži jaunām, kuras bija pasūtītas ārzemēs. Piemēram, tagad autobusiņam bija jauns karburators un pilnīgi jauna bremzēšanas sistēma. Mma Ramotsvei atlika vien pieskarties bremžu pedālim, lai autobusiņš iekaukdamies apstātos. Pirms misters Dž. L. B. Matekoni bija veltījis tam savus pūliņus, detektīvei nācās bremzes trīs četras reizes raustīt un tikai tad automašīna sāka samazināt ātrumu.

Šķiet, ka es vairs nekad nevienam neiebraukšu pakaļā, pateicīgi sacīja mma Ramotsve, pirmo reizi izmēģinādama jaunās bremzes. Es varēšu apstāties tieši tur, kur vēlos.

Dž. L. B. Matekoni izskatījās norūpējies.

Ir ļoti svarīgi, lai automobilim būtu labas bremzes, viņš teica. Tu nedrīksti sava auto bremzes atkal novest līdz tādam stāvoklim. Tikai pasaki man, un es tūlīt pārliecināšos, vai viss ir labākajā kārtībā.

Es tā darīšu, apsolīja mma Ramotsve.

Automobiļi viņu gandrīz nemaz neinteresēja, taču detektīve no sirds mīlēja savu mazo, balto autobusiņu, kurš viņai tik uzticami bija kalpojis. Mma Ramotsve nesaprata, kāpēc cilvēki tik ļoti kāro mersedesus, ja ir tik daudz citu automašīnu, par kurām nav jābažījas, ka tās savus vadītājus sveikus un veselus nogādās vajadzīgajā vietā. Interese par automobiļiem lai paliek vīriešu ziņā, domāja mma Ramotsve. Tā tiem rodas jau bērnībā, kad zēni meistaro spēļu auto no stieplēm un skārda gabaliem, un neatstāj viņus līdz kapa malai. Kāpēc gan vīrieši domā, ka automašīnas ir tik interesantas? Automobilis nav nekas cits kā vien mašīna, un vajadzētu domāt, ka vīriešiem patīk arī veļas mašīnas un gludekļi. Taču tie viņiem nepatīk. Vēl nekad nav manīts pulciņš vīriešu tērgājam par veļas mašīnām.

Viņa ieradās Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto" un izkāpa no mazā, baltā autobusiņa. Caur nelielo lodziņu, kas vērās uz pagalmu, varēja redzēt kantoritī neviena nav, un tas nozīmēja, ka misters Dž. L. B. Matekoni droši vien darbnīcā palīdis zem kāda automobiļa vai ari cenšas saviem grūti audzināmajiem mācekļiem izskaidrot sarežģītu mehānikas jautājumu. Viņš bija atzinies mma Ramotsvei savā bezspēcībā no šiem jaunekļiem izveidot kaut ko daudzmaz jēdzīgu, un viņa līgavainim juta līdzi. Jaunos cilvēkus nebija viegli pārliecināt par nepieciešamību strādāt: tie gaida, ka visu pasniegs uz paplātes. Neviens no viņiem nesaprot viss, kas Botsvānā labs, un labā nav mazums nopelnīts ar smagu darbu un pašaizliedzību. Botsvānā nekad nebija aizņēmusies naudu un iestigusi parādos kā ļoti daudzas citas Āfrikas valstis. Botsvānieši taupīja un vēlreiz taupīja, un naudu tērēja visai apdomīgi: katrs cents, katra thēbe' bija uzskaitīta: politiķu kabatās neiegūla nekas. "Mēs varam būt lepni par savu valsti," domāja mma Ramotsve, "un es tāda ari esmu. Es esmu lepna par to, ko paveica mans tēvs Obids Ramotsve; es lepojos par Seretsi Hamu, jo viņš radīja jaunu valsti vietā, kurā briti īsti nezināja, ko iesākt. Angļi par mums nelikās zinis, taču tagad viņi redz, ko spējam. Viņi mūs apskauž." Mma Ramotsve bija lasījusi, ko teicis Amerikas vēstnieks. "Mēs apsveicam Botsvānas tautu ar tās sasniegumiem," viņš bija paziņojis. Šie vārdi viņai lika lepnumā starot. Viņa zināja, ka cilvēki aiz deviņām jūrām, cilvēki tajās tālajās, nepazīstamajās valstīs Botsvānu vērtē atzinīgi.

Būt afrikānim ir jauki. Daudzviet Āfrikā valda izmisums un notiek briesmu lietas, par kurām iedomājoties vien jākaunas, taču ir ari cita Āfrika. Lai cik lielas būtu afrikāņu ciešanas, lai cik sirdi plosoša kareivju patiesībā ar šautenēm apbruņotu puišeļu nežēlība un viņu radītais haoss, vienalga, Āfrikā ir daudz kā tāda, par ko afrikāņi no sirds var lepoties. Šeit sastopama laipnība un spēja pasmaidīt, un māksla, un mūzika.

Mma Ramotsve iegāja darbnīcā. Tajā atradās divas automašīnas viena uz pacēlāja, otra ar akumulatoram pievienotu nelielu uzlādēšanas ierīci novietota pie sienas. Dažas autodaļas mētājās uz grīdas tur bija izpūtējs un vēl kāda detaļa, kuru viņa nepazina; zem automobiļa, kas atradās uz pacēlāja, stāvēja atvērta instrumentu kaste. Taču no mistera Dž. L. B. Matekoni nebija ne vēsts.

Tikai tad, kad viens no puišiem piecēlās, sieviete saprata, ka darbnīcā ir ari mācekļi. Viņi bija sēdējuši zemē, muguru pret tukšām eļļas mucām atbalstījuši, un kavējuši laiku ar iecienīto kauliņu spēli. Patlaban garākais jauneklis, kura vārdu mma Ramotsve nekādi nespēja ielāgot, piecēlās un noslaucīja rokas savā netīrajā virsvalkā.

1 Thēbe sīknauda Botsvānā.

Sveika, mma, sacīja māceklis. Viņa šeit nav. Nav saimnieka. Viņš aizbrauca mājās.

Jaunais cilvēks viņai plati uzsmaidīja, un šajā smaidā sieviete saskatīja kaut ko mazliet aizskarošu. Tas bija ļoti familiārs smaids it kā puisis gatavotos uzlūgt uz deju kādu meiteni. Mma Ramotsve šos jaunos cilvēkus pazina. Dž. L. B. Matekoni bija stāstījis, ka vienīgais, kas tos interesē, ir meitenes, un mma Ramotsve tam noticēja. Un bēdīgākais, ka atradīsies pietiekami daudz meiču, kurām patiks šie jaunekļi ar bagātīgi saeļļotajiem matiem un žilbinošajiem, platajiem smaidiem.

Kāpēc tad viņš tik agri aizbrauca mājās? mma Ramotsve brīnījās. Vai tad darba vairs nav? Un tādēļ jūs abi te sēžat?

Māceklis smaidīja. Viņam bija tāda sejas izteiksme kā cilvēkam, kurš kaut ko zina, un detektīve prātoja, kas tas varētu būt. Varbūt tā ir tikai pārākuma sajūta, augstprātīga laipnība stāja, kādu viņš ieņēma visu sieviešu priekšā?

Nē, puisis atbildēja, palūkodamies lejup uz savu draugu. Darba ir diezgan. Mums vēl jātiek galā ar šo braucamo.

Viņš pavirši pamāja uz automobili, kas atradās uz pacēlāja.

Piecēlās arī otrs māceklis. Viņš kaut ko bija ēdis, un ap lūpām viņam bija šaura, balta ēdiena atlieku svītriņa. "Kā gan tas patiktu meitenēm?" draiski nodomāja mma Ramotsve. Viņa iztēlojās, kā jaunais cilvēks, būdams svētlaimīgā neziņā par neglīto mutes ietvaru, cenšas aplidot kādu meiteni. Viņš varbūt ir diezgan izskatīgs, taču baltā kontūra ap lūpām izraisītu drīzāk smieklus nekā sirdsdarbības paātrināšanos.

Pēdējā laikā priekšnieks bieži vien kaut kur aiziet, sacīja otrs māceklis. Dažreiz viņš aizbrauc jau ap pulksten diviem. Visu darbu viņš atstāj mums.

Taču mums ir sarežģījumi, iejaucās viņa draugs. Mēs visu neprotam izdarīt. Jūs jau zināt, ka ar mašīnām mēs protam apieties tīri labi, bet visu vēl neesam iemācījušies.

Mma Ramotsve paskatījās augšup uz pacēlāju. Tur bija viens no vecajiem franču mikroautobusiem, kuri dažos Āfrikas apvidos ir tik iecienīti.

Lūk, piemēram, šis, norādīja pirmais māceklis. Šai automašīnai no izpūtēja nāk tvaiks. Veseliem mākoņiem. Tas nozīmē, ka ir saplīsusi blīve un dzesēšanas šķidrums nokļūst cilindros. Tāpēc ari nāk tvaiks. Svilpdams. Lērums tvaika.

Nu? vaicāja mma Ramotsve. Kāpēc tad jūs to nesalabojat? Misters Dž. L. B. Matekoni taču visu laiku nevar jūs turēt pie rociņas, vai ne?

Jaunākais māceklis sabozās.

-Jūs domājat, ka tas ir tik vienkārši, mma? Vai esat kādreiz mēģinājusi noņemt pežo motora galvu? Laikam jau neesat.

Mma Ramotsve samierinoši pamāja ar roku.

Es jūs nenosodu, viņa teica. Bet kāpēc jūs nepaprasāt misteram Dž. L. B. Matekoni, lai parāda, kā tas izdarāms?

Vecākais māceklis izskatījās uzbudināts.

Viss jau būtu labi, kundze. Taču sliktākais ir, ka viņš nerāda. Šefs aiziet mājās un atstāj mūs, lai izskaidrojamies ar klientiem. Viņiem tas aplam nepatīk. Viņi prasa: "Kur ir mans auto? Kā lai es pārvietojos, ja jūs dienām ilgi labojat manu braucamo? Man jāstaigā apkārt kā tādam kājāmgājējam." Tā viņi saka, mma.

Mma Ramotsve kādu brīdi klusēja. Tas bija gluži neticami, ka misters Dž. L. B. Matekoni, kurš vienmēr bija tik pedantisks, savā biznesā pieļautu kaut ko tamlīdzīgu. Viņš bija iemantojis cieņu ar to, ka automobiļus laboja labi un ātri. Ja kāds ar viņa darbu nebija apmierināts, tam bija tiesības vest mašīnu atpakaļ uz darbnīcu, kur Dž. L. B. Matekoni bez maksas novērsa visus trūkumus. Izskatījās, ka šie divi mācekļi no motoriem saprata visai maz, turklāt nebija pārliecības, ka tie neizvēlēsies vieglākos ceļus, tāpēc šķita neiespējami, ka Dž. L. B. Matekoni, kurš vienmēr strādāja tik akurāti, viņu pārziņā uz pacēlāja atstātu automašīnu.

Mma Ramotsve nolēma drusku vairāk izprašņāt vecāko puisi.

Vai tu man gribi sacīt, viņa, pazeminādama balsi, jautāja, vai tu gribi teikt, ka misters Dž. L. B. Matekoni par šiem automobiļiem neliekas zinis?

Māceklis skatījās sievietē, nepieklājīgi ļaudams abu skatieniem sastapties. "Ja puisis kaut ko zinātu par labu uzvedību," domāja mma Ramotsve, "viņš uz mani tā neblenztu. Viņš nodurtu skatienu, kā pieklājas jaunietim vecāka cilvēka klātbūtnē."

-Jā, māceklis vienkārši atbildēja. Jau apmēram kādas desmit dienas izskatās, ka misters Dž. L. B. Matekoni ir zaudējis interesi par šo darbnīcu. Vēl vakar viņš man teica, ka došoties uz savu ciematu un mani atstāšot savā vietā. Viņš sacīja, ka man jādara viss, kas manos spēkos.

Mma Ramotsve ievilka elpu. Viņa redzēja, ka jaunais cilvēks runā patiesību, taču tā bija patiesība, kurai grūti noticēt.

Un vēl kas, sacīja māceklis, slaucīdams rokas eļļainā lupatā. Viņš nav samaksājis rezerves daļu piegādātājiem par iepriekšējiem diviem mēnešiem. Kādu dienu, kad saimnieks atkal bija tā paagrāk aizbraucis, viņi zvanīja, un es pacēlu klausuli, vai ne, Seletsi?

Uzrunātais pamāja ar galvu.

Tā vai citādi, puisis turpināja, bet viņi teica ja mēs nesamaksāšot desmit dienu laikā, viņi mums vairs nedošot nevienu detaļu. Piegādātāji gribēja, lai es to pastāstu misteram Dž. L. B. Matekoni un viņu pasteidzinu. Tā viņi teica. Man tas esot jāpasaka šefam. Redz, kas man esot jādara.

Un vai tu pateici? jautāja mma Ramotsve.

-Jā, es pateicu, māceklis atbildēja. Es teicu: "Pačukstēšu jums vienu vārdu, rra. Tikai vienu vārdu." Un tad es to pateicu.

Mma Ramotsve vēroja jaunekļa sejas izteiksmi. Skaidrs, ka māceklis gribēja spēlēt bažīga darbinieka lomu lomu, kāda, kā šķita mma Ramotsvei, viņam nekad līdz šim nebija iedalīta.

Un tad? Ko viņš uz to atbildēja?

Māceklis nošņaukājās un ar roku noslaucīja degunu.

Viņš atbildēja, ka mēģinās kaut ko darīt. Tā viņš teica. Bet ziniet, ko es domāju? Ziniet, mma, kas, manuprāt, noticis?

Detektīve nogaidoši skatījās uz mācekli.

Viņš turpināja.

Es domāju, ka misteram Dž. L. B. Matekoni šī darbnīca vairs nerūp. Izskatās, ka viņam reiz pietiek. Domāju, ka viņš to grib atdot mums un pats braukt uz dzimtajām zemēm audzēt melones. Misters Dž. L. B. Matekoni ir kļuvis vecs. Viņam pietiek.

Mma Ramotsve ievilka elpu. ŠI atklātā nekaunība bija viņu satriekusi: šeit stāvēja šis… šis nekam nederīgais māceklis, kurš bija labi pazīstams ar savu prasmi trenkāt skuķus, kas gāja garām darbnīcai, tas pats māceklis, kuru Dž. L. B. Matekoni reiz bija pieķēris motoru apstrādājam ar āmuru, patlaban stāstīja, ka misters Dž. L. B. Matekoni ir gatavs padoties.

Lai sagatavotu pienācīgu atbildi, mma Ramotsvei bija vajadzīga vismaz minūte.

Tu esi ļoti rupjš, jaunais cilvēk, viņa visbeidzot teica.

Misters Dž. L. B. Matekoni nav zaudējis interesi par darbnīcu. Un viņš nepavisam nav vecs. Viņam ir knapi četrdesmit, un tas nozīmē, ka viņš nepavisam nav vecs, pretēji tam, ko jūs te domājat. Un visbeidzot misteram Dž. L. B. Matekoni nav nolūka uzticēt darbnīcu nevienam no jums. Tad šim biznesam būtu beigas. Vai tu mani saproti?

Vecākais māceklis, atbalstu meklēdams, paskatījās uz draugu, taču tas cieši raudzījās zemē.

Es jūs saprotu, mma. Es atvainojos.

Kā tad, sacīja mma Ramotsve. Varu pastāstīt vēl kādus jaunumus. Misters Dž. L. B. Matekoni nupat ir pieņēmis darbā menedžeri. Viņa sāks strādāt visai drīz, un jums abiem vajadzēs piesargāties.

Uz vecāko mācekli viņas vārdi atstāja gaidīto iespaidu tas nometa eļļaino auduma gabalu un noraizējies skatījās darbabiedrā.

Kad viņš sāks strādāt? puisis nervozi apvaicājās.

Nākamnedēļ, atbildēja mma Ramotsve. Un tā ir viņa.

Viņa? Sieviete?

-Jā, teica mma Ramotsve, pagriezdamās, lai ietu prom.

la ir sieviete, viņu sauc mma Makutsi, un viņa ir ļoti stingra pret mācekļiem. Un tāpēc šeit vairs nebūs nekādas slaistlšanās un kauliņu spēles. Skaidrs?

Mācekļi drūmi pamāja ar galvu.

Nu, tad tagad mēģiniet salabot šo automašīnu, sacīja mma Ramotsve. Pēc pāris stundām es atgriezīšos un paskatīšos, kā jums veicas.

Viņa devās atpakaļ uz busiņu un ierāpās vadītāja sēdeklī. Mma Ramotsvei, dodot mācekļiem darba uzdevumus, bija izdevies runāt ļoti stingri, taču sirds dziļumos viņa jutās nedroša. Patiesību sakot, viņa jutās ārkārtīgi nobažījusies. Pieredze liecināja, ka tad, ja cilvēki sāk sev neraksturīgi uzvesties, ir noticis kaut kas ļoti slikts. Misters Dž. L. B. Matekoni bija caurcaurēm apzinīgs cilvēks, un tik apzinīgi vīri neatstāj novārtā klientus, ja vien tam nav kāds ļoti svarīgs iemesls. Kas gan tas varēja būt? Vai tas bija saistīts ar abu gaidāmajām kāzām? Vai viņš būtu pārdomājis? Varbūt viņš grasījās bēgt?

Mma Makutsi aizslēdza "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" durvis. Mma Ramotsve bija devusies uz darbnīcu, lai apspriestos ar misteru Dž. L. B. Matekoni, un atstājusi asistenti pabeigt vēstules un aiznest tās uz pastu. Šobrīd mma Makutsi nebija par grūtu izpildīt jebkuru lūgumu tik ļoti viņa priecājās par paaugstinājumu amatā un algas pielikumu. Bija otrdiena, un rīt būs algas diena, pat ja viņai maksās pēc vecās likmes. Mma Makutsi labprāt sevi ar kaut ko palutinātu varbūt mājupceļā tie varētu būt virtuļi. Viņas ceļš uz mājām veda gar mazu kiosku, kur pārdeva virtuļus un citus ceptus našķus, kuri tik kārdinoši smaržoja. Taču mma Makutsi bija naudas grūtības. Liels cepts virtulis maksāja divas pūlas, un tas bija dārgs prieks, it sevišķi, ja zināms, cik maksā vakariņas. Dzīve Gaborounā ir dārga; izskatījās, ka viss maksā divreiz vairāk nekā mājās. Laukos ar desmit pūlām varēja iztikt ilgi; šeit Gaborounā likās, ka desmit pulu naudas zīmes rokās gluži vai izkūst.

Mma Makutsi īrēja istabiņu kāda nama iekšpagalmā pie Lobatses ceļa. Istaba aizņēma pusi no mazas vieglbetona būdiņas, kuras logi raudzījās uz žogu pagalma dziļumā un līkumotu taciņu, kas bija iemīļota uzturēšanās vieta smailpurnainiem suņiem. Šķita, ka suņi ne visai grib draudzēties ar mājas ļaudīm, tie labprātāk biedrojās paši savā starpā un klimta apkārt pa divi un trīs. Droši vien kāds tos ik pa laikam baroja, taču suņu ribas bija izspiedušās, un izskatījās, ka tie pastāvīgi apsaimnieko atkritumu tvertnes. Gadījumā, ja mma Makutsi atstāja vaļā durvis, viens no suņiem nāca iekšā un skatījās sievietē sērīgām, badīgām acīm, kamēr tika iztriekts ārā. Varbūt tas mma Makutsi bija pat lielāks apvainojums nekā birojā ieklīdušās vistas, kuras knāba viņai kājās.

Mma Makutsi bodītē nopirka virtuli un tūlīt pat sāka to ēst; viņa nolaizīja no pirkstiem cukuru, un maltīte bija galā. Apmierinājusi izsalkumu, mma Makutsi soļoja uz māju pusi. Viņa būtu varējusi braukt ar mikroautobusu tas bija samērā lēts pārvietošanās veids -, taču mma Makutsi patika pastaigāties un izbaudīt vakarīgo vēsumu, tāpēc uz mājām viņa īpaši nesteidzās. Sieviete prātoja, vai brālim šī būs bijusi laba diena vai ari klepus to pavisam nomocījis. Kaut gan brālis bija gaužām vārgs, pēdējās dienās viņš jutās gluži labi, un tāpēc mma Makutsi pāris naktis varēja labi izgulēties.

Brālis pie viņas ieradās pirms diviem mēnešiem pēc ilgstoša ceļojuma ar autobusu. Mma Makutsi ar vilcienu devās viņam pretim uz autobusu staciju un, satikusi brāli, īsu brīdi viņu aplūkoja, kā to nepazīdama. Abu iepriekšējā tikšanās reizē brālis izskatījās pavisam labi, bija pat apaļīgs; turpretim tagad viņš bija sakumpis un izdēdējis un krekls brīvi plandījās ap viņa krūtīm. Kad mma Makutsi beidzot attapās, viņa pieskrēja tam klāt un, satvērusi brāļa roku, jutās satriekta, jo tā bija karsta un sausa, un āda bija sasprēgājusi. Viņa pacēla brāļa ceļasomu, kaut gan viņš to gribēja darīt pats, un stiepa līdz mikroautobusam, kura maršruts veda pa Lobatses ceļu.

Pēc tam viņš nolikās gulēt uz matrača, kuru mma Makutsi paklāja istabas pretējā pusē. No vienas sienas līdz otrai viņa novilka stiepli, kurai piestiprināja aizkaru, lai radītu brālim sajūtu, ka tam ir savs atsevišķs kaktiņš. Taču Makutsi dzirdēja katru viņa čerkstošās elpas vilcienu un bieži pamodās no neskaidras murmināšanas miegā.

Tu esi laba māsa, jo mani pieņēmi, viņš teica. Man paveicies, ka man ir tāda māsa.

Viņa iebilda, ka tās nav nekādas neērtības un viņai ir patīkami būt kopā ar brāli, ka tas var palikt, kamēr izveseļojas un atrod darbu Gaborounā, kaut gan zināja, ka tas nekad nenotiks. Arī viņš pats to zināja, taču nekad par to neieminējās tāpat kā par nežēlīgo kaiti, kura lēnām, gluži kā sausums novītina ainavu, tuvināja viņa mūža beigas.

Patlaban, atgriežoties mājās, viņa nesa brālim labas ziņas. Viņam vienmēr bija ļoti interesanti paklausīties, kas atgadījies aģentūrā, un viņš allaž gribēja zināt visus darbdienas sīkumus. Slimnieks nekad nebija redzējis mma Ramotsvi mma Makutsi negribēja, ka priekšniece uzzina par brāļa slimību -, taču viņš detektīvi dzīvi iztēlojās un vienmēr par viņu apjautājās.

Varbūt kādudien es mma Ramotsvi satikšu, viņš teica. Tad es varēšu pateikties par visu labo, ko šī sieviete darījusi tavā labā. Ja nebūtu viņas, tu nekad nevarētu kļūt par detektīva asistenti.

Viņa ir jauka sieviete.

Es zinu. Es varu iedomāties šo glīto sievieti ar smaidu uz tuklajiem vaigiem. Es iztēlojos, kā jūs kopā dzerat tēju. Esmu laimīgs, to iedomājoties vien.

Mma Makutsi gribēja nopirkt virtuli arī brālim, taču viņam bieži nebija ēstgribas, un kārums aizietu bojā. Viņam sāpot mute, viņš žēlojās, un klepus neļaujot neko daudz apēst. Tāpēc sirdzējs bieži vien norija tikai mazliet zupas, kuru mma Makutsi pagatavoja uz mazās petrolejas plītiņas, un pat šo mazumiņu viņam dažreiz bija grūti dabūt lejā.

Kad viņa pārnāca mājās, kāds cilvēks tur bija jau priekšā. Mma Makutsi izdzirdēja svešu balsi un uz mirkli izbijās, ka viņas prombūtnes laikā noticis kaut kas slikts, taču, iegājusi istabā, redzēja, ka aizkars ir atvilkts un blakus brāļa matracim uz saliekamā ķebļa sēž kāda sieviete. Izdzirdējusi atveramies durvis, tā piecēlās un pagriezās pret mma Makutsi.

Es esmu žēlsirdīgā māsa no Anglikāņu patversmes, viņa paskaidroja. Atnācu apraudzīt jūsu brāli. Mani sauc māsa Belidže.

Žēlsirdīgajai māsai bija patīkams smaids, un mma Makutsi viņa uzreiz iepatikās.

Tas no jūsu puses ir ļoti laipni, sacīja mma Makutsi.

Savā vēstulē es tikai gribēju jums darīt zināmu, ka viņam nav labi.

Māsa Belidže pamāja ar galvu.

-Jūs rīkojāties pareizi. Mēs laiku pa laikam varam iegriezties un viņu apciemot. Ja vajadzīgs, varam atnest pārtiku. Mēs varam ari kaut ko palīdzēt pat ja tas nav nekas liels. Mums ir ari mazliet zāļu jūsu brālim. Tis gan nav pārāk iedarbīgas, taču drusku palīdzēs.

Mma Makutsi pateicās un palūkojās brālī.

Viņu nomoka klepus. Šķiet, ka tas ir pats ļaunākais.

Viegli nav, sacīja žēlsirdīgā māsa.

Viņa no jauna apsēdās uz ķebļa un saņēma slimnieka roku.

Jums jādzer vairāk ūdens, Ričard, viņa teica. Nav labi, ka jūs mokāties slāpēs.

Vājinieks atvēra acis un paskatījās māsā Belidžē, taču neatbildēja. Viņš īsti nesaprata, kāpēc šeit atrodas šī sieviete, un nodomāja, ka tā droši vien ir māsas draudzene vai kaimiņiene.

Žēlsirdīgā māsa paskatījās uz mma Makutsi un ar žestu aicināja viņu apsēsties uz grīdas abiem līdzās. Tad, joprojām turēdama slimnieka roku, tā paliecās uz priekšu un aizskāra viņa vaigu.

Kungs Jēzu, kas esi palīgs mūsu ciešanās! viņa lūdza.

Paskaties lejup uz šo nabaga cilvēku un esi viņam žēlīgs. Piepildi viņa dienas ar prieku. Dari viņu laimīgu māsas dēļ, kura palīdz uzveikt slimību. Un sūti prieku viņa sirdij.

Mma Makutsi aizvēra acis un uzlika roku uz žēlsirdīgās māsas pleca; tā palika tur visu laiku, kamēr viņas sēdēja klusumā.

Ceturta nodaļa Vizīte pie doktora Mofata

Kamēr mma Makutsi sēdēja pie brāļa, mma Ramotsve mazajā, baltajā autobusiņā ieradās pie mistera Dž. L. B. Matekoni nama vārtiem netālu no vecā Botsvānas Aizsardzības spēku kluba. Viņa redzēja, ka saimnieks ir mājās, jo zaļā kravas automašīna, kurā viņš parasti pārvietojās par spīti tam, ka garāžā stāvēja krietni labāks braucamais, atradās iepretim parādes durvīm, kuras karstuma dēļ bija atstātas pusvirus. Gribēdama aiztaupīt pūles staigāt iekšā un ārā, lai atvērtu un aizvērtu vārtus, mma Ramotsve atstāja busiņu ārpusē un garām dažiem nīkulīgiem augiem, kurus Dž. L. B. Matekoni sauca par savu dārzu, devās uz māju.

Kou! Kou! viņa uzsauca, nonākusi pie durvīm. Mister Dž. L. B. Matekoni, vai tu tur esi?

Es esmu šeit. Esmu iekšā, mma Ramotsve, atskanēja balss no dzīvojamās istabas.

Mma Ramotsve gāja iekšā un tūlīt ievēroja, cik putekļaina un nekopta bija gaiteņa grīda. Kopš Dž. L. B. Matekoni īgnā un nejaukā kalpone Florense atradās cietumā par nelegāla ieroča glabāšanu, māja kļuvusi nolaista un nevīžīga. Mma Ramotsve vairākkārt bija mudinājusi Dž. L. B. Matekoni salīgt kādu citu istabeni vismaz līdz tam laikam, kamēr viņi apprecēsies, un līgavainis bija apsolījis rīkoties. Taču viņš to tā arī neizdarīja, un mma Ramotsve nolēma, ka viņai kādu dienu jāatved uz šejieni sava istabene un jāveic visā šajā platībā pavasara tīrīšana.

Ja vien jūs pieļausiet, vīrieši labprāt dzīvos ļoti liderīgi, mma Ramotsve reiz teica draudzenei. Viņi neprot turēt māju un pagalmu kārtībā. Viņi nezina, kā tas darāms.

Mma Ramotsve izgāja cauri gaitenim un nonāca dzīvojamā istabā. Viņai ienākot, misters Dž. L. B. Matekoni, kurš visā garumā bija izstiepies uz sava neērtā dīvāna, piecēlās kājās un mēģināja izskatīties mazāk izspūris.

-Jauki tevi satikt, mma Ramotsve, viņš sacīja. Neesam redzējušies jau vairākas dienas.

Tas tiesa, sacīja mma Ramotsve. Varbūt tāpēc, ka tu esi tik aizņemts?

Jā, viņš atbildēja, no jauna apsēzdamies. Biju ļoti aizņemts. Tik daudz darāmā…

Mma Ramotsve skatījās līgavainī un neko neteica. Viņai atkal izrādījās taisnība: kaut kas nebija kārtībā.

Vai darbnīcā daudz darba? viņa jautāja.

Dž. L. B. Matekoni paraustīja plecus.

Darbnīcā vienmēr ir daudz darba. Nepārtraukti. Cilvēki tik ved savus braucamos un saka: "Dari to un dari šo." Viņi domā, ka man ir desmit roku pāri. Laikam tiešām viņiem tā šķiet.

Bet vai tad tu negribi, lai klienti ved tur savus automobiļus? mma Ramotsve piesardzīgi apvaicājās. Vai tad darbnīca tam nav domāta?

Dž. L. B. Matekoni uz viņu palūkojās un paraustīja plecus.

Droši vien ir. Taču vienalga tur ir par daudz darba.

Mma Ramotsve pārlaida acis istabai un uz grīdas ieraudzīja avīžu grēdu, bet uz galda mazu kaudzīti papīru, kas izskatījās pēc neatvērtām vēstulēm.

Es biju darbnīcā, viņa teica. Cerēju tevi sastapt tur, taču mācekļi man pavēstīja, ka tu esot agri aizbraucis. Pēdējā laikā tu bieži braucot prom agri.

Dž. L. B. Matekoni palūkojās mma Ramotsvē un pēc tam novērsa skatienu grīdā.

Man ir par grūtu tur palikt cauru dienu ar visiem tiem darbiem, viņš sacīja. Gan jau agrāk vai vēlāk tie tiks apdarīti. Tur ir divi zēni. Viņi tiks galā.

Mma Ramotsvei trūka elpas.

Divi zēni? Tavi mācekļi? Tie paši, par kuriem tu vienmēr esi teicis, ka viņi neko neprot? Kā tu tagad vari cerēt, ka viņi visu izdarīs? Kā tu to vari?

Dž. L. B. Matekoni neatbildēja.

Nu, mister Dž. L. B. Matekoni? uzstāja mma Ramotsve. Kāda būs tava atbilde?

Ar viņiem viss būs kārtībā, vīrietis teica jocīgā, neizteiksmīgā balsi. Lai tikai darbojas.

Mma Ramotsve piecēlās. Ja viņš ir šādā noskaņojumā, nav jēgas runāt. Droši vien viņš ir slims. Šai neraksturīgajai uzvedībai radās vienkāršs izskaidrojums: mma Ramotsve bija dzirdējusi, ka cilvēku uz nedēļu vai divām var padarīt apātisku smaga gripa. Šobrīd viņai nāksies pagaidīt, kamēr tā pāriet.

Es runāju ar mma Makutsi, viņa sacīja, gatavodamās doties projām. Domāju, ka viņa varēs sākt strādāt darbnīcā jau pēc dažām dienām. Es viņai piešķīru direktora vietnieces titulu. Ceru, ka tu neiebilsti.

Līgavaiņa atbilde mma Ramotsvi pārsteidza.

Direktora vietniece, menedžere, izpilddirektore, remontdarbnīcas ministre kā tev labāk tīk. Tam taču nav nozīmes, vai ne?

Mma Ramotsve nespēja atrast piemērotu atbildi, tāpēc viņa atvadījās un sāka mērot ceļu uz durvīm.

Jā, starp citu, ieminējās Dž. L. B. Matekoni, kad viņa jau gāja ārā, es iedomājos, ka nebūtu slikti uz kādu laiku aizbraukt uz laukiem. Gribu redzēt, kā veicas ar sējas darbiem. Es tur varētu mazliet pakavēties.

Mma Ramotsve vēroja līgavaini.

Un kas pa to laiku notiks ar darbnīcu?

Misters Dž. L. B. Matekoni nopūtās.

Tu to vadīsi. Tu un tava sekretāre direktora vietniece. Lai viņa to dara. Būs labi.

Mma Ramotsve saknieba lūpas.

Lai notiek, viņa teica. Mēs par to parūpēsimies, mister Dž. L. B. Matekoni, kamēr tu sāksi justies labāk.

Es jūtos labi, sacīja Dž. L. B. Matekoni. Neraizējies par mani. Patiešām man ir labi.

Mma Ramotsve nebrauca mājās uz Zebru ielu, kaut gan zināja, ka tur viņu gaida abi audžubērni. Meitene, Motoleli, ap šo laiku gatavo vakara maltīti, un, par spīti ratiņkrēslam, viņai daudz palīdzības nevajag. Un Puso zēns, kuram piemita zināma tieksme uz trakulībām, būs izšķiedis lielāko daļu enerģijas un varēs iet vannā un pēc tam gultā; mma Ramotsve bija pārliecināta, ka Motoleli zēnam palīdzēs.

Tāpēc mma Ramotsve nedevās uz mājām, bet nogriezās pa kreisi Kūdū ceļā un gar daudzdzīvokļu namiem nonāca pie mājas Odi ielā, kur dzīvoja viņas draugs doktors Mofats. Doktors Mofats, kurš savulaik vadīja slimnīcu Močudi, bija aprūpējis viņas tēvu un vienmēr bija gatavs uzklausīt mma Ramotsvi, ja tā nonāca grūtībās. Doktors bija pirmais cilvēks, kam tā uzticējās un izstāstīja par Noutu, un ārsts bija teicis viņa pieredze liecinot, ka šādi cilvēki nekad nemainās.

Neceriet, ka viņš kļūs par citu cilvēku, toreiz sacīja doktors. Šādi ļaudis labojas ļoti reti.

Protams, viņš bija aizņemts cilvēks, un mma Ramotsve nevēlējās izniekot mistera Mofata laiku, taču nolēma paskatīties, vai viņš ir mājās un vai iespējams gūt kaut daļēju izskaidrojumu mistera Dž. L. B. Matekoni uzvedībai. Varbūt uzradusies kāda dīvaina slimība, kas cilvēkus dara sanīkušus un vienaldzīgus? Un cik ilgi tā varētu turpināties?

Doktors Mofats tikko bija atgriezies mājās. Viņš sagaidīja mma Ramotsvi pie durvīm un pavadīja uz savu darbistabu.

Esmu noraizējusies par misteru Dž. L. B. Matekoni, viņa paskaidroja. Ļaujiet man pastāstīt.

Ārsts dažas minūtes klausījās un tad mma Ramotsvi pārtrauca.

Šķiet, es zinu, kas te būs par vainu, viņš teica. Šo stāvokli sauc par depresiju. Ari tā ir slimība, turklāt tikpat bieži sastopama kā pārējās kaites. Izskatās, ka misters Dž. L. B. Matekoni cieš no depresijas.

Vai jūs varat to izārstēt?

Tas nebūtu grūti. Proti, ja pieņemam, ka viņam ir depresija. Ja tā būs mūsdienās ir pieejami ļoti labi antidepresanti. Ja viss noritēs gludi, kā parasti ari notiek, mēs varam gaidīt, ka viņa pašsajūtā uzlabosies apmēram pēc trim nedēļām, varbūt pat mazliet ātrāk. Šīm tabletēm vajadzīgs laiks, lai iedarbotos.

Es teikšu viņam, lai ierodas pie jums nekavējoties, sacīja mma Ramotsve.

Doktors Mofats izskatījās domīgs.

Dažreiz slimnieki nesaprot, ka ar viņiem atgadījies kaut kas nelāgs, ārsts teica. Viņš varbūt nemaz negribēs nākt. Ļoti labi, ka es jums pastāstīju par šo kaiti: misters Dž. L. B. Matekoni ir cilvēks, kuram jāmeklē palīdzība.

Es viņu pie jums atvedīšu, sacīja mma Ramotsve. Varat ar to rēķināties. Es parūpēšos, lai viņš ārstētos.

Ārsts pasmaidīja.

Esiet apdomīga, mma Ramotsve, viņš teica. Šādos gadījumos var rasties grūtības.

Piektā nodaļa Valstsvīrs

Nākamajā rītā mma Ramotsve ieradās "Dāmu detektīvaģentūrā Nr. 1" jau pirms mma Makutsi. Tas bija neparasti, jo mma Makutsi allaž ieradās pirmā, un, kad mazajā, baltajā autobusiņā piebrauca priekšniece, viņa jau bija paspējusi sašķirot pastu un pagatavot tēju. Taču bija gaidāma grūta diena, un mma Ramotsve gribēja paspēt sastādīt padarāmo darbu sarakstu.

-Jūs esat ieradusies ļoti agri, sacīja mma Makutsi. Vai kaut kas atgadījies?

Mma Ramotsve mirkli domāja. Patiesībā nepatikšanas bija lielas, taču viņa negribēja sarūgtināt mma Makutsi un tāpēc rādīja mundru seju.

Nekas īpašs, viņa teica. Taču mums jāgatavojas pārcelties. Un vēl jums būs jāievieš kārtība darbnīcā. Misters Dž. L. B. Matekoni jūtas maķenīt nevesels un varbūt uz kādu laiku aizbrauks. Tas nozīmē, ka jūs būsiet ne vien direktora vietniece, bet arī direktora pienākumu izpildītāja. Patiesībā kopš šā rīta tas ir jūsu jaunais tituls.

Mma Makutsi no prieka staroja.

Darīšu, ko varēšu, arī kā direktora pienākumu izpildītāja. Apsolu, ka jūs nepievilšu.

Protams, ne, sacīja mma Ramotsve. Es zinu, ka strādāt jūs protat.

Nākamo stundu viņas aizvadīja, strādādamas koleģiālā klusumā. Mma Ramotsve sastādīja darāmo darbu sarakstu, tad dažus no tiem izsvītroja, bet citus ierakstīja vietā. Agrs rīts ir vispiemērotākais laiks jebkurai nodarbei, īpaši karstajā gadalaikā. Karstajos mēnešos pirms lietiem temperatūra, dienai ritot, paaugstinājās tā, ka izskatījās debesis ir gluži baltas. Rīta agrumā, kad saule vēl tikai mazliet sildīja ādu un gaiss bija spirdzinošs, jebkurš uzdevums šķita pa spēkam; vēlāk dienā, kad pieņēmās tveice, bija kūtra gan miesa, gan gars. No rīta domāt un kalt plānus ir viegli; pēcpusdienā viss, par ko cilvēks var sapņot, ir dienas beigas un izredzes paglābties no svelmes. Tas ir Botsvānas trūkums, domāja mma Ramotsve. Viņa zināja, ka tā ir nevainojama valsts to zināja ikviens botsvānietis -, taču būtu vēl lieliskāk, ja trīs karstākie mēneši kļūtu mazliet vēsāki.

Pulksten deviņos mma Makutsi uzvārīja tasi sarkankrūmu tējas mma Ramotsvei un tasi parastās tējas pati sev. Viņa bija mēģinājusi pieradināties pie sarkankrūmu tējas, dažus pirmos mēnešus cītīgi dzerdama to kopā ar priekšnieci, taču galu galā mma Makutsi nācās atzīt, ka dzēriens nav garšīgs. Kopš tā laika aģentūrā bija divas tējkanniņas viena viņai un otra mma Ramotsvei.

Tā ir pārāk stipra, mma Makutsi sūrojās. Un man šķiet, ka ož pēc žurkām.

Neož gan, iebilda mma Ramotsve. Šis dzēriens domāts cilvēkiem, kuri tiešām prot novērtēt tēju. Parasto tēju dzer visi pārējie.

Kamēr tika pasniegta tēja, darbs apstājās. Tējas pauzes laikā sievietes parasti apsprieda sīkas tenkas un nozīmīgiem tematiem nepievērsās. Mma Makutsi apjautājās par misteru Dž. L. B. Matekoni un saņēma isu mma Ramotsves atskaiti par neveiksmīgo apciemojumu.

Izskatās, ka viņš ir zaudējis interesi par jebko, stāstīja detektīve. Es būtu varējusi pateikt, ka māja deg, un viņš droši vien īpaši neuztrauktos. Tas bija ļoti savādi.

Es arī agrāk esmu sastapusi šādus cilvēkus, sacīja mma Makutsi. Man bija māsīca, kuru aizsūtīja uz slimnīcu Lobatsē. Es viņu tur apciemoju. Tur ir daudz cilvēku, kuri tikai sēž un blenž debesīs. Un citi atkal kliedz uz apmeklētājiem viņi klaigā visādas nesakarīgas un pilnīgi aplamas lietas.

Mma Ramotsve sarauca pieri.

Tā slimnīca ir domāta trakajiem, viņa teica. Misters Dž. L. B. Matekoni nejūk prātā.

Protams, ne, steigšus piemetināja mma Makutsi. Viņš nekad nekļūs traks. Nekādā ziņā.

Mma Ramotsve iemalkoja tēju.

Bet tomēr es viņam dabūju ārstu. Man teica, ka šāda veida uzvedību var viegli izārstēt. To sauc par depresiju. Pret to ir izdomātas tabletes.

Tas ir labi, sacīja mma Makutsi. Viņš izveseļosies. Esmu par to pārliecināta.

Mma Ramotsve pasniedza viņai krūzi, lai tā tiktu no jauna piepildīta.

Un kā klājas jūsu ģimenei Bobonongā? viņa apvaicājās. Vai visi veseli?

Mma Makutsi ielēja spilgti sarkano tēju krūzē.

Paldies, mma, viņi ir veseli.

Mma Ramotsve nopūtās.

Man šķiet, ka vieglāk ir dzīvot Bobonongā nekā šeit Gaborounā. Šeit mums jādomā par visādām likstām, taču Bobonongā nekā tamlīdzīga nav. Tikai lērums klinšu.

Viņa brīdi cieta klusu.

Protams, Bobonongā ir ļoti jauka vieta. Ļoti skaista.

Mma Makutsi smējās.

-Jums nevajag tik izsmalcināti izteikties par Bobonongu. Man par to jāsmejas. Kuram katram tā nemaz nav tik jauka vieta. Tagad, kad esmu redzējusi, kāda ir dzīve Gaborounā, es negribētu braukt atpakaļ.

Tur jūs sevi izniekotu, sacīja mma Ramotsve. Kāda jēga tādā vietā kā Bobonongā no Botsvānas Sekretāru koledžas diploma? To apēstu skudras.

Mma Makutsi paskatījās uz sienu, pie kuras ierāmēts karājās Botsvānas Sekretāru koledžas diploms.

Kad dosimies projām, mums nevajadzētu to aizmirst paņemt uz jauno biroju, viņa teica. Es negribētu to šeit atstāt.

Protams, ne, sacīja mma Ramotsve, kurai diplomu nebija. Diploms ir nozīmīgs klientiem. Tas vieš viņos paļāvību.

Paldies, teica mma Makutsi.

Tējas pauze bija beigusies, mma Makutsi aizgāja pie ēkas sānos ierīkotā krāna izskalot krūzes, un, tikko viņa bija atgriezusies, ieradās klients. Tas bija pirmais klients pēc vairāk nekā nedēļas pārtraukuma, un neviena no viņām nebija gaidījusi ierodamies gara auguma spēcīgas miesas būves vīrieti, kurš raksturīgajā Botsvānas manierē pieklauvēja un pieklājīgi gaidīja, kad tiks aicināts iekšā. Viņas nebija gatavas ari gadījumam, ka automobilis, kurā vīrieti atveda smalki ģērbts valdības šoferis, būs dienesta mersedess.

* * *

Vai zināt, kas es esmu? viņš jautāja, kad bija saņēmis uzaicinājumu apsēsties krēslā pie mma Ramotsves rakstāmgalda.

Protams, zinu, rra, laipni atbildēja mma Ramotsve.

Jūs kaut ko darāt valdībā. Jūs esat valstsvīrs. Esmu jūs daudzkārt redzējusi avīzēs.

Valstsvīrs nepacietīgi atmeta ar roku.

Jā, protams, ka esmu. Bet vai jūs zināt, kas es esmu, kad neesmu valstsvīrs?

Mma Makutsi pieklājīgi noklepojās, un valstsvīrs nedaudz pagriezās, lai uz viņu paskatītos.

Šī ir mana asistente, paskaidroja mma Ramotsve.

Viņa zina daudz ko.

Jūs esat arī virsaiša radinieks, sacīja mma Makutsi.

Jūsu tēvs ar viņa ģimeni ir rados. Es to zinu, jo ari esmu no tās puses.

Vīrietis smaidīja.

Tā ir taisnība.

Un jūsu sieva, turpināja mma Ramotsve, ir kaut kādos rados ar Lesoto karali, vai ne? Esmu redzējusi ari viņas fotogrāfiju.

Valstsvīrs iesvilpās.

Nūja! Redzu, ka esmu atnācis uz pareizo vietu. Izskatās, ka jūs, mīļās, zināt visu.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu, un mma Makutsi smaidīja.

Visu zināt ir mūsu bizness, teica detektīve. Privātdetektīvs, kurš neko nezina, nevienam nevar būt noderīgs. Mēs tirgojamies ar informāciju. Tas ir mūsu darbs. Tāpat kā jūsu darbs ir pavēlēt ierēdņiem.

Es ne tikai pavēlu, valstsvīrs saīga. Man jātaisa politika. Man jāizlemj.

Protams, steigšus piemetināja mma Ramotsve. Būt par valstsvīru droši vien ir ļoti grūts darbs.

Vīrietis pamāja ar galvu.

Viegli tas nav, viņš sacīja. Un nemaz nekļūst vieglāk, ja par kaut ko jāuztraucas. Katru nakti es divos trijos mostos augšā, un raizes neļauj man vairs aizmigt. Un tad es nevaru gulēt, un, kad no rīta jāpieņem lēmumi, man ir dulna galva, un es nespēju domāt. Lūk, kas notiek, ja esi sakreņķējies.

Mma Ramotsve zināja, ka viņi pamazām tuvojas šī apmeklējuma īstajam iemeslam. Vieglāk bija to sasniegt šādā veidā, ļaujot klientam nonākt pie lietas būtības pamazām, nekā uzsākt tiešu iztaujāšanu.

Pret kreņķiem mēs varam palīdzēt, viņa teica. Dažreiz mēs kopīgiem spēkiem spējam tos padzīt.

Tā jau dzirdēju, sacīja valstsvīrs. Ļaudis runā, ka jūs esot dāma, kas spēj darīt brīnumus. Tā man teica.

Jūs esat ļoti laipns, rra.

Viņa pieklusa, prātā pārcilādama dažādus variantus. Varbūt tā bija sievas neuzticība visbiežāk sastopamās nedienas, ar kurām klienti pie viņas vērsās, galvenokārt tāpēc kā šajā gadījumā ar valstsvīru ka bija ļoti aizņemti darbā, kas viņiem ilgstoši neļāva būt mājās. Vai varbūt tas bija kaut kas politisks: tā viņai būtu neatklāta zeme. Mma Ramotsvei nebija nekādas sajēgas par politisko partiju darbību; vienīgais, ko viņa zināja, tās parasti iesaistījās dažādās intrigās. Viņa bija izlasījusi visu par Amerikas prezidentiem un grūtībām, kādas tiem radās sakarā ar vienu vai otru skandālu, kuru izraisīja dāmas, blēži un tiem līdzīgie. Vai kaut kas tamlīdzīgs varēja atgadīties Botsvānā? Protams, nē bet, ja nu tomēr, tad viņa negribētu tur iejaukties. Mma Ramotsve nespēja sevi iedomāties nakts melnumā tumšos nostūros tiekamies ar informatoriem vai sačukstamies ar žurnālistiem bāros. No otras puses, mma Makutsi par šādu izdevību varbūt priecātos…

Valstsvīrs pacēla roku, it kā lūgtu visus apklust. Valdonīgs žests, bet šis cilvēks taču nāca no ģimenes, kurai bija plaši sakari augstākajā sabiedrībā, un varbūt šāda uzvedība viņam bija itin ierasta.

Es pieņemu, ka varu cerēt uz pilnīgu slepenību, viņš teica, uzmetis īsu skatienu mma Makutsi.

Mana palīdze ļoti labi prot glabāt noslēpumus, sacīja mma Ramotsve. Varat uz viņu paļauties.

Valstsvīrs samiedza acis.

Es ceru. Es pazīstu sievietes. Tām patīk pļāpāt.

Mma Makutsi no pārsteiguma iepletās acis.

Varu jums galvot, rra, dzelžainā balsī teica mma Ramotsve, ka "Dāmu detektīvaģentūrā Nr. 1" valda visstingrākās konfidencialitātes princips. Visstingrākās. Un tas attiecas ne tikai uz mani, bet arī uz šo kundzi mma Makutsi. Ja jums par to ir kādas šaubas, jums jāmeklē citi detektīvi. Mēs pret to neiebilstam.

Viņa ieturēja pauzi.

Un vēl kas, rra. Šajā valstī patiešām tiek daudz pļāpāts, un es domāju, ka lielākie balamutes ir vīrieši. Sievietes parasti ir pārāk aizņemtas.

Mma Ramotsve uzlika elkoņus uz galda. Viņa to bija pateikusi un nebūtu pārsteigta, ja valstsvīrs tagad aizietu. Ar šo aprindu cilvēkiem parasti tā runāt nemēdz, un, jādomā, viņš būs ņēmis ļaunā.

Kādu bridi valstsvīrs klusēja un vienkārši vērās mma Ramotsvē.

Tā, viņš visbeidzot noteica. Tā. Jums visādā ziņā taisnība. Es atvainojos, ka šaubījos par jūsu prasmi glabāt noslēpumus.

Tad, pagriezies pret mma Makutsi, viņš piebilda:

Atvainojos, ka šaubījos par jums, kundze. Man nevajadzēja tā runāt.

Mma Ramotsve juta, kā atslābst saspīlējums.

Labi, viņa sacīja. Kāpēc gan jūs tagad nevarētu mums pastāstīt par savām raizēm? Mana asistente uzvārīs ūdeni. Vai jūs dzersiet krūmu tēju vai parasto?

Krūmu, sacīja valstsvīrs. Man šķiet, ka tā palīdz pret raizēm.

Tā kā jūs zināt, kas es esmu, uzsāka valstsvīrs, man nav jāsāk stāstīt no sākuma vai vismaz no paša sākuma. Jūs zināt, ka esmu ievērojama cilvēka dēls. To jūs zināt. Es esmu pirmdzimtais, un tas nozīmē, ka man būs jākļūst par ģimenes galvu, kad Dievam labpatiks manu tēvu ņemt pie sevis. Taču es ceru, ka tas nenotiks vēl ilgi.

Man ir divi brāļi. Vienam kaut kas nav kārtībā ar galvu, un viņš neko nerunā. Kopš mazotnes viņš ne ar vienu nav runājis un ne par ko nav interesējies. H nu mums nācās brāli aizsūtīt pie lopiem, un viņš tur jūtas laimīgs. Brālis tur ir visu laiku, un par viņu nav jāuztraucas. Viņš tikai sēž un skaita liellopus, un, kad ir beidzis, sāk atkal no jauna. Tas ir viss, ko viņš vēlas šajā dzīvē, kaut gan viņam tagad ir jau trīsdesmit astoņi gadi.

Man vēl ir ari otrs brālis. Viņš ir daudz jaunāks par mani. Man ir piecdesmit četri, bet viņam tikai divdesmit seši gadi. Viņš ir mans pusbrālis. Mūsu tēvs ir vecmodīgs, un viņam bija divas sievas; pusbrāļa māte ir jaunākā. Tad vēl ir daudz meiteņu man ir deviņas māsas no abām tēva sievām, vairākas no tām precējušās, un viņām pašām ir bērni. Tādējādi mēs esam liela ģimene, kurā tomēr trūkst vērā ņemamu vīriešu, patiesībā tikai mēs divi es un mans divdesmitsešgadīgais brālis. Viņu sauc Mogadi.

Es ļoti mīlu savu brāli. Esmu daudz vecāks, tāpēc ļoti labi viņu atceros kopš zīdaiņa laikiem. Kad brālis paaugās, es viņam daudz ko iemācīju. Es parādīju, kā atrast mopani kāpurus. Es iemācīju, kā noķert lidojošās skudras, kad tās pēc pirmajiem lietiem atstāj alas. Es viņam izstāstīju, ko krūmājā var ēst un ko nevar.

Vienreiz viņš man izglāba dzīvību. Mēs bijām palikuši ganībās, kur mūsu tēvs nodarbināja vairākus ganus. Daži no viņiem bija bušmeņi, jo ganības atrodas netālu no vietām, kur šie cilvēki ieklejo no Kalahari. Tā ir ļoti sausa vieta, taču tur ir vējdzirnavas, kuras tēvs uzbūvēja, lai sūknētu ūdeni lopiem. Dziļi pazemē ūdens ir daudz, un tas garšo ļoti labi. Šie bušmeņi, klejodami apkārt, labprāt iegriezās padzerties ūdeni un citreiz, atlīdzinādami par pienu un, ja viņiem paveicās, arī par kādu gabalu gaļas, manam tēvam pakalpoja. Tēvs bušmeņiem patika, jo viņš atšķirībā no daudziem citiem, kuri izmantoja pletnes, nekad tos nesita. Arī es nekad neesmu atzinis bušmeņu iekaustīšanu, nudien.

Iedams apraudzīt dažus bušmeņus, kuri netālu bija apmetušies zem koka, es paņēmu brāli līdzi. Viņiem bija no strausa ādas taisītas kaķenes, un vienu tādu es gribēju dabūt savam brālim. Maiņai es paņēmu līdzi drusku gaļas. Cerēju, ka par to viņi varētu mums iedot arī strausa olu.

Tas notika neilgi pēc lietavām, un visur auga svaiga zāle un puķes. Jūs jau zināt, kundze, kā tur izskatās pēc pirmajiem lietiem. Zeme pēkšņi kļūst irdena, un visapkārt ir ziedi ziedi vien. Tas ir ļoti skaisti, un uz brīdi tu aizmirsti, cik karsta, sausa un cieta ir bijusi zeme. Mēs gājām pa zvēru taku es pa priekšu un mans brāļuks cieši aiz manis. Viņam bija gara nūja, kuru tas aiz sevis vilka pa zemi. Es biju ļoti laimīgs tur atrasties kopā ar savu mazo brāli un bridu pa svaigo zāli, kura, kā parasti, lopus drīz atkal uzbaros brangus.

Viņš pēkšņi man uzsauca, un es apstājos. Zālē aiz mums ar augšup paceltu galvu un atvērtu muti šņāca čūska. Tā bija liela gandrīz tikpat gara, cik es, un galvu tā bija pacēlusi apmēram rokas augstumā virs zemes. Es tūlīt sapratu, kas tā par čūsku, un mana sirds pamira.

Es stāvēju gluži nekustīgs, jo zināju, ka kustības var pamudināt rāpuli uzbrukt, un tas bija tik tuvu. Ļoti tuvu. Mūdzis skatījās manī ļaunām acīm, kādas mēdz būt mambām, un es zināju, ka tas gatavojas kost, taču neko nespēju izdarīt.

Tad pēkšņi atskanēja skrapstoša skaņa, un es ieraudzīju, ka mans mazais brālis, kuram tolaik bija tikai vienpadsmit vai divpadsmit gadu, bakstīdams zemi, virzīja nūjas galu uz čūskas pusi. Tā pagrieza galvu un, pirms mēs paspējām apjēgt, kas notiek, iekampa maiksts galā. Tas deva man laiku pagriezties, satvert brāli un aizbēgt pa taku. Čūska pazuda. Tā bija iekodusies kokā un droši vien nolauzusi zobu. Lai kā arī būtu, tā mums pakaļ nedzinās.

Viņš izglāba man dzīvību. Jūs zināt, kas notiek, ja iekož mamba, mma. Nav nekādu izredžu palikt dzīvam. Kopš tās dienas es zināju, ka esmu savam brāļukam parādā dzīvību.

Tas notika pirms četrpadsmit gadiem. Tagad mums vairs tik bieži nesanāk kopā staigāt pa krūmāju, taču es brāli joprojām ļoti mīlu un tāpēc biju sarūgtināts, kad viņš mani Gaborounā apciemoja un pastāstīja, ka gatavojas precēt meiteni, kuru sastapis, kad studējis šeit universitātē. Kamēr brālis kārtoja BSc pārbaudījumus, viņš iepazinās ar kādu meiteni no Mahalapjes. Es pazīstu viņas tēvu, kurš strādā par ierēdni vienā no mūsu ministrijām. Esmu viņu redzējis pusdienlaikā sēžam zem koka kopā ar citiem kalpotājiem, un tagad viņš man māj ik reizi, kad braucu garām savā automobilī. Sākumā es māju pretim, taču tagad man tas ir apnicis. Kāpēc man vienmēr būtu jāpamāj šim ierēdnim tikai tāpēc, ka viņa meita satikusi manu brāli?

Brālis ir apmeties mūsu fermā uz ziemeļiem no Pilanes. Viņš to vada ar labiem panākumiem, un tēvs ar brāļa veikumu ir ļoti apmierināts. Tēvs ir atdevis fermu viņam, un patiesībā tā tagad pieder brālim. Tādējādi viņš kļuvis par turīgu vīru. Man tas neskauž, jo man ir cita ferma, kas arī piederēja tēvam. Mogadi apprecēja šo meiteni pirms trim mēnešiem, un tā ievācās mūsu fermas lielajā mājā. Tur dzīvo mans tēvs un māte. Gandrīz visu gadu tur dzīvo ari manas tantes. Tā ir ļoti liela māja, un katram ir sava istaba.

Māte negribēja, ka brālis precas ar šo sievieti. Viņa teica, ka tā nekļūs par labu sievu un ģimenei atnesis tikai nelaimi. Ari es uzskatīju, ka tā nav laba doma, jo biju pārliecināts, ka zinu, kāpēc viņa grib precēties ar brāli. Es nedomāju, ka viņa Mogadi kaut drusku mīl; uzskatīju, ka apprecēt brāli sievieti pamudināja viņas tēvs, jo mēs esam bagāta un ietekmīga ģimene. Nekad neaizmirsīšu, kā viņas tēvs uz visu skatījās, kad bija atbraucis ar manu tēvu runāt par kāzām. Viņa acis bija platas no alkatības, un es redzēju, ka viņš aprēķina īpašuma vērtību. Viņš pat pajautāja brālim, cik tam ir lopu, to prasīja cilvēks, kuram, kā man šķiet, pašam lopu nav vispār!

Es piekritu brāļa izvēlei, kaut gan domāju, ka tā nebija laba, un mēģināju būt pret viņa jauno sievu tik viesmīlīgs, cik spēju. Taču tas nebija viegli. Jo nepārtraukti es redzēju, ka viņa rīda brāli pret paša ģimeni. Viņa acīm redzami vēlējās izdzīvot no mājas manu tēvu un māti un kļuva ļoti netīkama tantēm. Šķita, ka mājā iemaldījusies lapsene, kura nevar izkļūt ārā un cenšas visiem iedzelt.

Domāju, ka jau tāpat bija slikti diezgan, taču tad atgadījās kaut kas tāds, kas lika man satraukties vēl vairāk. Pirms dažām nedēļām es biju uz turieni aizbraucis un aizgāju apraudzīt brāli. Kad ierados, man teica, ka viņš nejūtas labi. Devos uz Mogadi istabu un ieraudzīju, ka viņš guļ gultā, saķēris vēderu. Esot kaut ko ļoti sliktu apēdis, viņš teica, droši vien sasmakušu gaļu.

Es jautāju, vai viņš ir bijis pie ārsta, taču brālis atbildēja, ka viņa kaite nav tik nopietna. Viņš domāja, ka drīz izveseļosies, kaut gan tobrīd jutās ļoti slikti. Tad es gāju aprunāties ar māti, kura viena pati sēdēja verandā.

Ar rokas mājienu viņa aicināja mani apsēsties blakus un, pārliecinājusies, ka tuvumā neviena nav, izklāstīja man savas domas.

"Šī jaunā sieva cenšas tavu brāli noindēt," viņa teica. "Es redzēju, kā viņa, pirms pasniegt Mogadi maltīti, iegāja virtuvē. Es viņu redzēju. Es teicu puikam, lai neapēd visu gaļu, jo man šķiet, ka tā ir sabojājusies. Ja es to nebūtu pateikusi, viņš apēstu visu porciju un nomirtu. Viņa cenšas zēnu noindēt."

"Ja viņa tikko dabūjusi glītu, bagātu vīru," es vaicāju, "kāpēc viņai tik ātri vajadzētu tikt no tā vaļā?"

Māte smējās.

"Tāpēc, ka viņa būs daudz bagātāka kā atraitne, nevis kā sieva. Ja Mogadi nomirs, kamēr viņai vēl nebūs bērnu, viņam viss būs jānovēl atraitnei. Ferma, šī māja, viss pārējais. Un, ja šī sieviete to visu dabūs, viņa varēs padzīt mūs un visas tantes. Bet vispirms viņai jātiek vaļā no Mogadi."

Sākumā man likās, ka tas ir smieklīgi, taču, jo vairāk par to domāju, jo skaidrāk sapratu, ka jaunās sievietes rīcību vada ļoti pamatots motīvs. Brālim es neko nevarēju teikt, jo viņš par savu sievu neko sliktu negribēja zināt, tāpēc nospriedu, ka jāsameklē kāds, kas nav no mūsu ģimenes, lai uz šo gadījumu paskatās no malas un izpēta, kas īsti notiek.

Mma Ramotsve pacēla roku un pārtrauca vīrieti.

Ir taču policija, rra. Izklausās, ka te ir darbiņš policistiem. Viņi prot tikt galā ar indētājiem un tamlīdzīgiem ļautiņiem. Mēs neesam šāda veida detektīves. Mēs palīdzam cilvēkiem atrisināt viņu sadzīviskās likstas. Mēs neķeramies pie krimināllietām.

Runādama mma Ramotsve pamanīja, ka mma Makutsi vaigs aptumšojas. Viņa zināja, ka asistentei ir cits viedoklis par aģentūras sūtību; tā ir atšķirība starp gandrīz četrdesmit un divdesmit astoņu gadu vecumu, detektīve nodomāja. Četrdesmit gadu vecumā vai pārkāpjot apaļo gadu slieksni ja kāds grib būt īpaši precīzs neviens vairs nealkst pēc uztraukumiem; turpretim divdesmit astoņu gadu vecumā cilvēks pats meklē piedzīvojumus. To mma Ramotsve, protams, saprata. Pēc kāzām ar Noutu Mokoti viņa ilgojās slavas, kāda pienākas sievietei, kura ir precējusies ar pazīstamu mūziķi vīru, kas, ienācis istabā, liek visiem pagriezties uz viņa pusi, vīru, kura radītās džeza melodijas šķita izplūstam no mirdzošās Zelmera trompetes aromātiskās, pulsējošās notīs. Kad laulība pēc nožēlojami īsa laika bija galā, atstājusi aiz sevis vienīgi pieminekli, skumju akmeni, kas iemūžināja priekšlaikus dzimušā bērna nedaudzās dienas, viņa ilgojās tikai pēc nodrošinātas un sakārtotas dzīves. Piedzīvojumi nekādā ziņā nebija tas, ko viņa meklēja, un patiešām mma Ramotsves profesionālās bībeles "Privātdetektīva rokasgrāmata" autors Kloviss Andersons jau grāmatas otrajā, ja ne pirmajā lappusē brīdina skaidri un gaiši, ka tie, kas grib kļūt par privātdetektīviem, lai padarītu aizraujošāku savu dzīvi, attiecībā uz šo nodarbošanos dziļi maldās. "Mūsu darbs," viņš raksta nodaļā, kuru mma Ramotsve bija iekalusi no galvas un kuru viņa visā pilnībā citēja mma Makutsi, kad pieņēma to darbā, "nozīmē palīdzēt cilvēkiem atrisināt viņu samezglotos sadzīves jautājumus; mūsu aicinājumā ir ļoti maz dramatisma drīzāk tas sastāv no pacietīgas novērošanas, dedukcijas un analīzes. Mēs esam izsmalcināti sargkareivji, kuri novēro un ziņo; mūsu darbā nav nekā romantiska, un tie, kuri meklē romantiku, lai tūlīt pat liek šo rokasgrāmatu pie malas un dara kaut ko citu."

Kad mma Ramotsve citēja mma Makutsi šos atzinumus, sekretāres acis kļuva blāvas. Acīmredzot viņa šo darbu bija iedomājusies pavisam citādu. Tagad, kad abu priekšā sēdēja tāds cilvēks kā valstsvīrs un stāstīja par sarežģījumiem ģimenē un iespējamo indēšanu, mma Makutsi nosprieda, ka šeit nu reiz būs izmeklēšana, kas ļaus viņām visā pilnībā izpaust savas spējas. Un, tikko šāds gadījums bija radies, izskatījās, ka mma Ramotsve cieši apņēmusies atteikties no klienta!

Valstsvīrs cieši skatījās mma Ramotsvē. Detektīves vārdi viņu bija aizkaitinājuši, un varēja redzēt, ka viņš ar pūlēm cenšas apspiest nepatiku. Mma Makutsi ievēroja, ka, mma Ramotsvei runājot, viegli notrīs vīrieša virslūpa.

Es nevaru iet uz policiju, viņš sacija, cenzdamies balsij piešķirt dabisku skanējumu. Ko es policistiem teikšu? Viņi prasīs pierādījumus pat no manis. Policisti sacīs, ka būs grūti ierasties tajā namā un apcietināt sievieti, viņa liegsies, teiks, ka neko sliktu nav darījusi, un arī viņas vīrs piebalsos: "Šī sieviete nav vainīga. Par ko jūs runājat?"

Viņš apklusa un skatījās mma Ramotsvē kā cilvēks, kurš labi izprot stāvokli.

Nu? valstsvīrs strupi noprasīja. Ja es nevaru iet uz policiju, iznāk, ka tas ir privātdetektīva darbs. Tam jau jūs esat domāti, vai ne?

Mma Ramotsve izturēja viņa skatienu, un tas jau pats par sevi bija žests. Tradicionālajā sabiedrībā viņa šādam vīram tik cieši acīs skatīties nedrīkstētu. Tas skaitītos ļoti nepieklājīgi. Taču laiki bija mainījušies, un viņa bija modernās Botsvānas Republikas pilsone; šeit bija spēkā konstitūcija, kas garantēja vienlīdzību visiem pilsoņiem tostarp ari privātdetektīvēm. Šī konstitūcija tika apstiprināta tajā pašā 1966. gada dienā, kad stadionā tika nolaists Apvienotās Karalistes karogs un tā vietā, pūļa urravu pavadīts, uzvijās brīnišķīgais zilais karogs. Šāds veikums nebija pa spēkam nevienai citai Āfrikas valstij nevienai. Un galu galā viņa ir Prešesa Ramotsve: viņas tēvs ir nelaiķis Obids Ramotsve vīrs, kura gods un cieņa ir tādā pašā vērtē kā jebkura cita cilvēka gods un cieņa, vai nu tas pieder virsaiša ģimenei, vai ne. Tēvs varēja skatīties acīs ikvienam līdz pat savai nāves stundai, un ari viņa to spēs.

Tas, vai uzņemšos lietas izmeklēšanu, ir manā ziņā, rra, sacīja mma Ramotsve. Es nevaru palīdzēt visiem. Cenšos cilvēkiem iet talkā, cik vien spēju, taču, ja kaut kas nav manos spēkos, es saku: "Piedodiet, taču es nevaru līdzēt." Šāds ir "Dāmu detektīvaģentūras Nr. 1" darba stils. Kas attiecas uz jūsu gadījumu, es tiešām esmu neziņā, kā mēs varētu izdibināt to, kas jums jāuzzina. Tā ir ģimenes iekšēja lieta. Man nav jausmas, kā svešinieks tur kaut ko varētu izpētīt.

Valstsvīrs klusēja. Viņš uzmeta skatienu mma Makutsi, taču viņa nolaida acis.

Saprotu, viņš teica pēc īsa brīža. Domāju, ka jūs man negribat palīdzēt, kundze. Tas mani ļoti sarūgtina.

Viņš brīdi cieta klusu.

Vai jums ir licence šai uzņēmējdarbībai, mma?

Mma Ramotsvei aizrāvās elpa.

Licence? Vai ir kāds likums, kas noteic, ka privātdetektīviem vajag licences?

Valstsvīrs smaidīja, taču viņa acis bija aukstas.

Varbūt arī ne. Neesmu pārbaudījis. Taču droši vien vajag. Noteikumi, ziniet. Mums bizness jāsakārto. Tāpēc jau licences vajag, piemēram, sīktirgotājiem, tāpat kā vairumtirgotājiem, lai tās varētu atņemt, ja cilvēki izrādās šiem darbiem nepiemēroti. Jūs jau zināt, kā tas notiek.

Ar savas meitas Prešesas lūpām it kā atbildēja Obids Ramotsve:

Es nedzirdu, ko jūs sakāt, rra. Patiešām nedzirdu.

Mma Makutsi pēkšņi ar troksni nometa uz sava rakstāmgalda dokumentu blāķi.

Protams, jums taisnība, kundze, viņa teica. Jūs nevarat tā vienkārši ierasties pie šīs sievietes un jautāt, vai tikai viņai nebija padomā nogalināt vīru. Tā nekas nesanāks.

Nē, sacīja mma Ramotsve. Tāpēc jau mēs neko nevaram uzsākt.

Taču, steigšus piemetināja mma Makutsi, man ir laba doma. Es zinu, kā to varētu izdarīt.

Valstsvīrs pagriezās, lai varētu labāk redzēt mma Makutsi.

Kas jums padomā, kundze?

Mma Makutsi norija siekalas. Izskatījās, ka viņas lielās brilles staro no idejas spēka.

Nu, viņa uzsāka, ir svarīgi iekļūt namā un paklausīties, ko cilvēki tur runā. Tāpat ir svarīgi novērot šo sievieti, kura gatavojas darīt ļaunu. Galvenais ieskatīties viņas sirdi.

Jā, sacīja valstsvīrs. Tieši to es no jums vēlos. Ielūkojieties šajā sirdī un atrodiet tur ļaunprātību. Pēc tam jūs ļaunumu izgaismosiet ar lāpu un teiksiet manam brālim: "Skaties! Vai redzi, cik melna sirds ir tavai sievai? Redzi, kā viņa nepārtraukti kūda!"

Tas nebūs tik viegli, teica mma Ramotsve. Dzīve nav tik vienkārša. Nebūt nav.

Lūdzu, kundze, sacīja valstsvīrs, paklausīsimies, ko iesaka šī gudrā sieviete ar brillēm. Viņai ir dažas ļoti labas domas.

Mma Makutsi sakārtoja acenes un turpināja:

Mājā taču ir kalpotāji, vai ne?

Pieci, valstsvīrs atbildēja. Tad vēl ir kalpi ārpus mājas. Cilvēki, kuri pieskata lopus. Un vēl ir mana tēva vecie kalpi. Tie vairs nestrādā, bet sēž saulītē pie mājas, un tēvs viņus labi baro. Viņi ir krietni aptaukojušies.

Nu, redzat, mma Makutsi uzsvēra. Nama kalpotājs zina visu. Istabene zina, kas notiek laulības gultā, vai ne? Pavārs zina, kas notiek saimnieku vēderos. Kalpotāji vienmēr ir tuvumā un tikai vēro un vēro. Viņi sarunājas ar citiem kalpotājiem. Viņi zina visu.

Tātad jūs gribat iztaujāt kalpotājus? noprasīja valdības vīrs. Bet vai viņi gribēs ar jums rimāt? Šie cilvēki uztraucas par savām vietām. Viņi klusēs un teiks, ka nekas nav noticis.

Bet mma Ramotsve zina, kā runāt ar cilvēkiem, iebilda mma Makutsi. Cilvēki viņai labprāt visu izstāsta. Esmu to redzējusi. Vai varat izdarīt tā, lai viņa dažas dienas var palikt jūsu tēva namā? Vai varat to nokārtot?

Protams, varu, vīrietis atbildēja. Es varu pateikt vecākiem, ka šī ir sieviete, kas man izdarījusi politisku pakalpojumu. Teikšu, ka viņai uz dažām dienām jāpazūd no Gaborounas, jo radušās kaut kādas nepatikšanas. Vecāki viņu labprāt uzņems.

Mma Ramotsve uzmeta acis mma Makutsi. Asistentes ziņā nebija izteikt šāda veida priekšlikumus īpaši, ja tie mudināja uzņemties lietu, no kuras detektīve gribēja atteikties. Par šo jautājumu ar mma Makutsi vajadzēs aprunāties, taču viņa negribēja palīdzi mulsināt šā valdonīgā un lepnā vīra priekšā. Mma Ramotsve uzņemsies šo izmeklēšanu tāpēc, ka tagad viņa saprata, kas darāms, nevis tāpēc, ka būtu nobijusies no valstsvīra vāji slēptajiem draudiem to dēļ viņa neapšaubāmi pieceltos un pateiktu, ka neko nav dzirdējusi.

Ļoti labi, sacīja mma Ramotsve. Mēs ar to nodarbosimies, rra. Ne jau tāpēc, ka jūs man kaut ko pateicāt, īpaši tas attiecas uz vārdiem, kurus es nedzirdēju.

Viņa pieklusa, lai teiktais paspētu iedarboties.

Taču, kad tur ieradīšos, es būšu tā, kas izlems, ko darīt. Jūs nedrīkstat iejaukties.

Valstsvīrs piekrītoši māja ar galvu.

Ļoti jauki, kundze. Es par to ļoti priecājos. Un nožēloju, ka pateicu vārdus, kurus man nevajadzēja sacīt. Jums jāzina, ka brālis man nozīmē ļoti daudz. Es neko tādu nebūtu teicis, ja nebaidītos par Mogadi. Tas ir viss.

Mma Ramotsve nopētīja valstsvīru. Viņš patiešām mīlēja savu brāli. Laikam jau nebija viegli redzēt, ka tas apprecējies ar sievieti, kurai viņš tik ļoti neuzticējās.

Es jau esmu aizmirsusi, kas šeit tika sarunāts, viņa teica. Neuztraucieties.

Valstsvīrs piecēlās.

Vai jūs sāksiet jau rit? viņš vaicāja. Es visu sagatavošu.

Nē, mma Ramotsve atbildēja. Es sākšu strādāt pēc dažām dienām. Man vēl daudz darāmā šeit Gaborounā. Taču neuztraucieties: ja ir kaut kas, ko varu darīt jūsu nabaga brāļa labā, es to izdarišu. Ja reiz mēs ķeramies pie kādas lietas, tad darām to nopietni. To es jums apsolu.

Valstsvīrs pārliecās pāri galdam un saņēma viņas plaukstu.

-Jūs esat ļoti jauka sieviete, mma. Tas, ko pārjums runā, ir taisnība. Katrs vārds.

Viņš pagriezās pret mma Makutsi.

Un ari jūs, mma. Jūs esat gudra dāma. Ja kādreiz izlemsiet, ka privātdetektlves darbs jums par grūtu, nāciet un strādājiet valdībā. Valdībai tādas sievietes kā jūs ir vajadzīgas. Vairums sieviešu valdības dienestā nav diez cik labas. Viņas tikai sēž un lako nagus. Es to esmu redzējis. Jūs strādātu labi, es zinu.

Mma Ramotsve kaut ko gribēja sacīt, taču valstsvīrs jau devās ārā. Pa logu abas redzēja, kā šoferis aši atver automobiļa durvis un pēc tam tās aizcērt.

Ja es ietu strādāt valdībā, sacīja mma Makutsi un steigšus piemetināja, taču es, protams, negatavojos to darīt interesanti, cik ilgs laiks paietu, kamēr tiktu pie šāda auto un šofera?

Mma Ramotsve smējās.

Neticiet visam, ko viņš teica. Šādi viri sasola nezin ko. Turklāt viņš ir ļoti neaptēsts cilvēks. Un iedomīgs arī.

Bet vai viņš stāstīja patiesību par brāļasievu? norūpējusies jautāja mma Makutsi.

Droši vien, mma Ramotsve atbildēja. Nedomāju, ka viņš to ir izzīdis no pirksta. Taču atcerieties, ko saka Kloviss Andersons. Katram vēstījumam ir divas puses. Pagaidām mēs esam dzirdējušas vienu to nejēdzīgāko.

Dzīve kļūst sarežģīta, domāja mma Ramotsve. Nupat viņa bija uzņēmusies lietu, kura nebūt neizskatījās vienkārša un kura viņu aizvedīs no Gaborounas. Tas vien jau bija visai nepatīkami, taču stāvokli vēl grūtāku padarīja domas par Tolokvengas ceļa "Ātro auto". Tad vēl palika bērnu jautājums: tagad, kad tie bija apmetušies viņas mājā Zebru ielā, vajadzēja ieviest zināmu dienas kārtību. Rouza, kalpone, šajā ziņā bija liels atbalsts, taču arī viņa nevarēja uzkraut saviem pleciem visu smagumu.

Sarakstu, kuru mma Ramotsve sāka sastādīt no rīta, ievadīja uzdevums sagatavot aģentūru pārvietošanai. Tagad viņa nolēma darbnīcas jautājumu pārvietot uz saraksta galvgali, bet aģentūras pārvietošanu atstāt otrā vietā. Zem tā varētu ierindot bērnus: mma Ramotsve ar lielajiem burtiem uzrakstīja SKOLA un zemāk tālruņa numuru. Tam sekoja SAMEKLĒT KĀDU, KAS SALABO LEDUSSKAPI. AIZVEST ROUZAS DĒLU PIE ĀRSTA, LAI APSKATA VIŅA ASTMU, un visbeidzot viņa uzrakstīja KAUT KO DARĪT NEKRIETNĀS SIEVAS JAUTĀJUMĀ.

Mma Makutsi, bilda detektīve. Man šķiet, es jūs aizvedīšu uz darbnīcu. Pat ja misters Dž. L. B. Matekoni uzvedas dīvaini, mēs nevaram pamest viņu nelaimē. Jums jāķeras pie direktores pienākumu pildīšanas jau šobrīd. Brauksim ar busiņu.

Mma Makutsi pamāja ar galvu.

Esmu gatava, mma, viņa teica. Esmu gatava vadīt.

Sestā nodaļa Jaunā vadība

Tolokvengas ceļa "Ātrais auto" atradās mazu gabaliņu no lielceļa, pusjūdzi aiz diviem lieliem veikaliem, kas bija celti uz pilsētas robežas vietā, kuru sauca par Ciematu. Tur bija pāris ēku: universālveikals, kur pārdeva visu, sākot ar lētām drēbēm un beidzot ar petroleju un gaišo sīrupu, un celtniecības materiālu veikals, kur varēja iegādāties kokmateriālus un viļņoto jumta skārdu. Remontdarbnīca, ap kuru auga daži ērkšķaini koki un kuras priekšā atradās vecs degvielas sūknis, iezīmēja pilsētas austrumu robežu. Misteram Dž. L. B. Matekoni bija solīts mūsdienīgāks sūknis, taču degvielas kompānija nebija īpaši ieinteresēta, ka viņš konkurē ar tās modernākajām uzpildes stacijām, tāpēc tai bija izdevīgi solījumu aizmirst. Degviela joprojām tika piegādāta, kā paredzēts līgumā, taču bez īpašas sajūsmas parasti tika nokavēti noteiktie piegādes datumi. Tādējādi degvielas cisternas bieži vien stāvēja tukšas.

Taču tam nebija lielas nozīmes. Klienti brauca uz Tolokvengas ceļa "Ātro auto", nevis lai uzpildītu degvielu, bet gan tāpēc, ka gribēja, lai viņu braucamos labo Dž. L. B. Matekoni. Tie bija cilvēki, kuri saprata atšķirību starp labu mehāniķi un tādu, kas automobiļus tikai labo. Labs mehāniķis mašīnas izprot; viņš var atrast vainu, vienīgi ieklausīdamies, kā darbojas motors, tāpat kā pieredzējušam ārstam, lai noteiktu diagnozi, pietiek uzmest acis pacientam.

Mašīnas ar jums runā, Dž. L. B. Matekoni skaidroja saviem mācekļiem. Klausieties tajās. Ja ieklausīsieties, tās pastāstīs, kas tām kait.

Protams, mācekļi nesaprata, ko viņš ar to domā. Viņiem bija gluži cits viedoklis par tehniku, un viņi nespēja apjēgt, ka mašīna var būt dusmīga un nīgra vai atpūtusies un bezrūpīga. Jāteic, ka mācekļu klātbūtne darbnīcā no mistera Dž. L. B. Matekoni puses bija tīrais žēlsirdības akts, jo viņš bija pārliecināts, ka Botsvānā jābūt pietiekami daudz labi apmācītiem mehāniķiem, kuri varētu aizstāt viņa paaudzi, kad tā visbeidzot dosies atpūtā.

Kamēr mums ir mehāniķi, Āfrika nekur nepazudīs, viņš reiz teica mma Ramotsvei. Mehāniķi ir visa pamatakmens. Augstāk rindojas citi cilvēki. Ārsti. Medmāsas. Skolotāji. Taču visa celtne balstās uz mehāniķiem. Tāpēc ir tik svarīgi, lai jaunieši apgūtu mehāniķa amatu.

Tagad, tuvodamās "Ātrajam auto", mma Ramotsve un mma Makutsi ieraudzīja vienu no mācekļiem pie kāda automobiļa stūres, otrs to pamazām centās iestumt darbnīcā. Kad sievietes piebrauca tuvāk, jauneklis, kurš automobili stūma, pameta savu darāmo, un auto aizripoja atpakaļ.

Mma Ramotsve novietoja busiņu zem koka un kopā ar mma Makutsi devās uz kantora ieeju.

Labrīt, kundze, sveicināja garākais māceklis. Tam jūsu autobusiņam ir gaužām slikti amortizatori. Jūs tam esat par smagu. Redziet, kā tas nosveras uz vienu pusi. Mēs to varam salabot.

Ar busiņu viss ir kārtībā, atcirta mma Ramotsve. To aprūpē pats misters Dž. L. B. Matekoni. Viņš nekad neko nav teicis par amortizatoriem.

Pēdējā laikā viņš vispār neko nesaka, teica māceklis. Viņš ir gaužām nerunīgs.

Mma Makutsi apstājās un aplūkoja puisi.

Mani sauc mma Makutsi, viņa sacīja, vērodama viņu caur lielajām brillēm. Es esmu direktora vietas izpildītāja. Ja gribat aprunāties par amortizatoriem, jums jāienāk kantorī. Ar ko jūs nodarbojaties patlaban? Kam pieder tā automašīna, un ko jūs ar to darāt?

Māceklis atskatījās pār plecu, it kā gaidītu atbalstu no sava drauga.

Šis braucamais pieder sievietei, kura dzīvo aiz policijas iecirkņa. Man šķiet, ka šī dāma neizceļas ar stingriem tikumiem, puisis smējās. Viņa izmanto šo auto, lai iepazītos ar vīriešiem, un tagad to nevar iedarbināt. Tā nu viņa nevar dabūt vīriešus. Ha-ha!

Mma Makutsi niknumā sabozās.

Ak tad nevar iedarbināt?

Jā, atbildēja māceklis. Nevar iedarbināt. Un tāpēc mums ar Čārliju vajadzēja ar kravas auto braukt šim lūznim pakaļ un to atvilkt šurpu. Patlaban mēs to stumjam garāžā, lai apskatītu motoru. Man šķiet, tur būs ko noņemties. Varbūt būs vajadzīgs jauns starteris. Zināt, kas tas ir? Tas maksā lērumu naudas, un ir labi, ka vīrieši dod šai dāmai naudu, lai viņa varētu samaksāt par remontu. Ha-ha.

Mma Makutsi pabīdīja brilles zemāk uz deguna un pāri tām pavērās uz jaunekli.

Un kā ar akumulatoru? viņa jautāja. Varbūt vainīgs akumulators. Vai jūs mēģinājāt iedarbināt motoru ar vadiem?

Māceklis pārstāja smaidīt.

Nu? iejaucās mma Ramotsve. Vai jūs vadus izmantojāt? Mēģinājāt?

Māceklis papurināja galvu.

Šī ir veca grabaža. Tur būs kāda cita vaina.

Muļķības, sacīja mma Makutsi. Atveriet pārsegu. Vai jums darbnīcā ir labs akumulators? Pievienojiet tam vadus un pamēģiniet.

Māceklis paskatījās uz darbabiedru, kurš paraustīja plecus.

Aiziet, nokomandēja mma Makutsi. Man vēl kantorī daudz darāmā. Kustieties, lūdzu!

Mma Ramotsve neko neteica, bet kopā ar mma Makutsi noskatījās, kā auto, jaunekļu stumts, pārvar pēdējos jardus līdz darbnīcai un kā tā akumulatora spailes tiek pievienotas jaunam akumulatoram. Tad viens no mācekļiem saīdzis ierausās vadītāja vietā un pagrieza aizdedzes atslēgu. Motors tūlīt pat sāka darboties.

Uzlādējiet akumulatoru, pavēlēja mma Makutsi. Pēc tam nomainiet eļļu un atdodiet automobili saimniecei. Atvainojieties, ka remonts ieilga, taču mēs viņai par to dāvinām eļļu maiņai bez maksas.

Direktora pienākumu izpildītāja pagriezās pret mma Ramotsvi, kura smaidīdama stāvēja viņai blakus.

Klientu uzticība ir ļoti nozīmīga. Ja jūs kaut ko izdarāt klienta labā, viņš paliek pie jums uz visiem laikiem. Biznesā tas ir ļoti svarīgi.

Ļoti, piekrita mma Ramotsve.

Viņa bija klusībā šaubījusies par mma Makutsi spējām vadīt darbnīcu, taču patlaban šaubas izgaisa.

Vai jūs daudz ko saprotat no automobiļiem? viņa it kā starp citu apvaicājās, kad abas sāka piekārtot Dž. L. B. Matekoni rakstāmgalda pārblīvēto virsmu.

Ne pārāk, atbildēja mma Makutsi. Taču es labi tieku galā ar rakstāmmašīnām, un mašīna paliek mašīna, vai jums tā nešķiet?

Abu sieviešu neatliekams uzdevums bija noskaidrot, kuras automašīnas prasīja tūlītēju aprūpi un kuras varēja pagaidīt. Čārlijs vecākais māceklis tika izsaukts uz kantori, lai ziņotu par nepadarītajiem darbiem. Atklājās, ka darbnīcas dziļumā stāv astoņi automobiļi, kas gaida rezerves daļas. Dažas bija jau pasūtītas, citas vēl ne. Kad bija sastādīts saraksts, mma Makutsi zvanīja rezerves daļu piegādātājiem.

Misters Dž. L. B. Matekoni ir ļoti nikns, viņa dusmīgi teica. Un mēs nevarēsim jums samaksāt par iepriekšējiem pasūtījumiem, ja jūs mums tagad neļausiet strādāt. Vai to jūs saprotat?

Viņa saņēma solījumus, kuri lielākoties tika turēti. Pēc dažām stundām piegādātāji sāka vest rezerves daļas. Dokumenti bija pienācīgi noformēti kaut kas nebijis, sacīja mācekļi un daļas tika saliktas uz darbgalda steidzamības kārtībā. Pa to laiku abi puiši mma Makutsi uzraudzībā cītīgi mainīja detaļas, pārbaudīja motorus un visbeidzot katru transportlīdzekli nodeva mma Makutsi ziņā. Viņa iztaujāja mācekļus, kas padarīts, dažkārt pārbaudīja darbu un, pirms zvanīja īpašniekiem, lai paziņotu, ka automašīna ir salabota, atdeva to mma Ramotsvei izmēģinājuma braucienam, jo pati auto vadīt neprata. Mma Makutsi paskaidroja klientiem, ka tiek prasīta tikai puse no remonta izmaksām, lai atlīdzinātu par kavēšanos. Tas apmierināja visus, izņemot vienu, kurš pavēstīja, ka turpmāk savu auto dos labot citur.

Šādā gadījumā jūs nevarēsiet izmantot mūsu bezmaksas tehniskās apkopes piedāvājumu, klusi teica mma Makutsi. Bēdīgi.

Šie vārdi radīja vajadzīgo iespaidu, un dienas beigās Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" darbinieki īpašniekiem atdeva sešas automašīnas. Nu sāka izskatīties, ka tie viņiem ir piedevuši.

Pirmā diena bija veiksmīga, sacīja mma Makutsi, kad abas ar mma Ramotsvi noskatījās, kā pa ceļu aiziet nomocījušies mācekļi. Puiši strādāja ļoti cītīgi, un es viņiem izsniedzu prēmiju piecdesmit pulu katram. Viņi bija ļoti priecīgi, un esmu pārliecināta, ka turpmāk zēni strādās labāk. Gan redzēsiet.

Mma Ramotsve bija apmulsusi.

Domāju, jums laikam taisnība, mma. viņa teica. Jūs esat apbrīnojama vadītāja.

Pateicos, sacīja mma Makutsi. Taču tagad jādodas mājup, jo rit mums būs daudz darāmā.

Mma Ramotsve asistenti veda mājās mazajā, baltajā autobusiņā pa ceļiem, kurus piepildīja cilvēki, kas atgriezās no darba. Viņas sastapa pārlādētus, no ļaužu smaguma uz vieniem sāniem bīstami sasvērušos mikroautobusus, velosipēdus, uz kuru bagāžniekiem bija iekārtojušies pasažieri, un kājāmgājējus, kas, rokas vēcinādami, svilpodami, domīgi vai cerību pilni steidzās mājup. Mma Ramotsve ceļu zināja labi, jo bija vedusi mma Makutsi mājās ne reizi vien viņai bija pazīstami pussagruvušie nami ar vērīgajiem, ziņkārīgajiem bērniem, kuri mēdza apdzīvot šādus rajonus. Viņa izlaida asistenti pie vārtiem un noskatījās, kā tā aiziet uz savu vieglbetona bloku būdu mājas pagalmā. Mma Ramotsvei šķita, ka viņa durvju ailē pamana kādu apveidu, varbūt ēnu, taču tad mma Makutsi pagriezās, un detektīvei, kas negribēja, ka viņu redz vērojam, vajadzēja braukt projām.

Septītā nodaļa Meitene ar trim dzīvēm

Protams, ne jau katrs var atļauties istabeni, taču, ja kādam ir labi apmaksāts darbs, tik liels nams kā mma Ramotsvei un tas nealgo mājsaimnieci vai netur mājās dažus kalpotājus, tad to var uzskatīt par sīkstulību. Mma Ramotsve zināja, ka ir valstis, kur cilvēkiem nav kalpu, kaut gan viņi tos gluži labi varētu atļauties. Tas bija neizprotami. Ja cilvēks, kura stāvoklis sabiedrībā uzliek pienākumu turēt kalpus, to nedara, ko tad lai iesāk kalpi?

Botsvānā katrā tādā mājā kā Zebru ielas nams bija iespējams algot kalpotāju. To, cik daudz mājkalpotājiem jāmaksā, noteica likums, taču bieži vien tas netika ievērots. Bija sastopami cilvēki, kuri pret kalpotājiem izturējās ļoti slikti, maksāja tiem maz un lika strādāt no gaismas līdz tumsai, un šādi saimnieki, cik zināms mma Ramotsvei, bija vairākumā. Izkalpināšana ir Botsvānas tumšais noslēpums, un nevienam par to netīk runāt. Tiesa, nevienam ari nepatīk apspriest, kā agrāk botsvānieši izturējās pret bušmeņiem patiesībā kā pret vergiem -, un, ja tas tika pieminēts, cilvēki kļuva izvairīgi un mainīja sarunas tematu. Taču tā kādreiz notika un šur tur atgadījās vēl šobaltdien, un visi par to zināja. Skaidrs, ka šī liga bija pārņēmusi gandrīz visu Āfriku. Verdzība melnajam kontinentam atnesa milzīgu ļaunumu, taču vienmēr atradās afrikāņu vergturi, kuri pārdeva savus tautiešus, un milzīgi afrikāņu leģioni joprojām par grašiem strādāja apstākļos, kas tuvi verdzībai. Tie ir klusi un gurdi cilvēki, pie kuriem pieskaitāmi ari mājkalpotāji.

Mma Ramotsve bija pārsteigta, ka saimnieki šādi var izturēties pret saviem kalpiem. Detektīve reiz viesojās pie draudzenes, kura it kā starp citu ieminējās, ka viņas istabenei ir piecas brīvdienas gadā, turklāt neapmaksātas. Draudzene lielījās, ka nesen iemanījusies apcirpt kalponei algu, jo uzskatīja, ka tā ir slinka.

Ja tu šādi izrīkojies, kāpēc tad viņa neiet prom? brīnījās mma Ramotsve.

Draudzene smējās.

Uz kurieni? Tik daudz cilvēku kāro uz šo vietu, un viņa to zina. Istabene arī zina, ka es varu kādu pieņemt darbā par pusi no algas, kādu saņem viņa.

Mma Ramotsve neko neteica, taču pēc šā gadījuma draudzēties ar šo sievieti viņai vairs nebija prātā. Tas deva vielu pārdomām. Vai var draudzēties ar cilvēku, kurš tik slikti rīkojas? Vai nav tā, ka sliktiem cilvēkiem var būt tikai slikti draugi, jo tikai sliktiem cilvēkiem var būt pietiekami daudz kopīga, lai tie draudzētos? Mma Ramotsve domāja par cilvēkiem ar sliktu slavu. Piemēram, par īdi Aminu [4] un hendriku vervēdu [5] . Ar īdi Aminu, protams, kaut kas nebija kārtībā; varbūt viņš nebija tik slikts kā misters Vervēds, kurš izskatījās gluži saprātīgs, bet kuram bija ledus sirds. Vai kāds mīlēja misteru Vervēdu? Vai pēdējos dzīves brīžos kāds turēja viņa roku? Mma Ramotsve saprata, ka turēja gan: viņa bērēs taču bija cilvēki, un vai tie neraudāja, tāpat kā ļaudis raud krietna vīra bērēs? Misteram Vervēdam bija tuvinieki, un droši vien ne jau visi bija slikti. Tagad, kad aiz robežas Dienvidāfrikā stāvoklis bija mainījies, šiem cilvēkiem joprojām vajadzēja tur dzīvot. Varbūt tagad tie apzinājās, cik slikti bija rīkojušies; ja ari ne tiem lielākoties tapa piedots. Vienkāršo afrikāņu dabā nav glabāt sirdī ļaunumu. Upat kā cilvēki visās malās, viņi dažreiz uzvedas muļķīgi, taču nav ļaunatminīgi kā to pasaulei pierādīja misters Mandela. Un Seretse Hama, nodomāja mma Ramotsve; kaut gan šķita, ka, izņemot botsvāniešus, viņu neviens vairs neatceras. Hama viens no dižajiem Āfrikas dēliem bija spiedis viņas tēva Obida Ramotsves roku, kad viesojās Močudi, lai tiktos ar tautu. Un viņa, Prešesa Ramotsve, toreiz vēl jauna meitene, bija redzējusi, kā valstsvīrs izkāpj no automobiļa, kā ap viņu pulcējas cilvēki, un starp tiem, sažņaudzis rokā sagumzīto cepuri, bija viņas tēvs. Kad Hama satvēra tēva roku, Prešesas sirds pildījās ar lepnumu; šo gadījumu viņa atcerējās ikreiz, kad apskatīja lielā valstsvīra fotogrāfiju uz kamīna dzegas.

Draudzene, kura tik slikti apgājās ar istabeni, nebija ļauna. Pret savas ģimenes locekļiem viņa izturējās labi un vienmēr bija laipna pret mma Ramotsvi, taču, kad jautājums skāra kalponi, mma Ramotsve viņu bija redzējusi un zināja, ka tā ir patīkama un čakla sieviete no Molepololes, izskatījās, ka par tās jūtām viņai maza bēda. Detektīve domāja, ka šāda izturēšanās nespēja saprast cita cilvēka cerības un vēlmes nav daudz labāka par tumsonību. Mma Ramotsvei šķita, ka šī sapratne ir visas tikumības pamats. Ja saproti, ko cits cilvēks jūt, ja vari sevi iedomāties viņa vietā, nav iespējams sagādāt ciešanas. Šādā gadījumā sāpināt līdzcilvēku būtu tas pats, kas nodarīt pāri sev.

Mma Ramotsve zināja, ka tikumība ir ļoti strīdīgs jautājums, taču viņa domāja, ka viss ir ārkārtīgi vienkārši. Pirmajā vietā ir vecie Botsvānas tikumi, kuri gluži vienkārši ir pareizi. Ja cilvēks ievēro tos, viņš visu dara pareizi pat bez piepūles. Protams, ir jau arī atšķirīgas ētiskās mācības, piemēram, Desmit baušļi, kurus pirms daudziem gadiem Močudi svētdienas skolā viņa iemācījās no galvas: ari tie ir pilnīgi pareizi un neapšaubāmi. Šie morāles kodeksi bija līdzīgi Botsvānas Krimināllikumam, kuram jāpakļaujas visos punktos. Nav labi izlikties par Botsvānas Augstākās tiesas tiesnesi un izlemt, kurus likumus ievērot un kurus ne. Morāles kodeksi nav domāti, lai tos ievērotu izlases veidā vai apšaubītu. Jūs nevarat teikt, ka ievērosiet šo aizliegumu, bet neievērosiet citu. "Es, protams, nezagšu, taču laulības pārkāpšana ir pavisam kas cits; dažam tā varbūt nāk par ļaunu, taču ne jau man."

Vairums spriedumu par to, kā pareizi rīkoties, domāja mma Ramotsve, radušies pēc ilgstošas novērošanas un izvērtēšanas. Tu nevari izdomāt pats savus tikumus, jo tev trūkst pieredzes. Kas tev dod tiesības uzskatīt, ka esi gudrāks par senčiem? Tikums ir visiem viens, un tas nozīmē lai to pieņemtu, vajadzīgs vairāk nekā viena cilvēka viedoklis. Tāpēc jaunmodīgā morāle, kas uzsver indivīda lomu, risinot sabiedrības un indivīda attiecības, ir tik ļodzīga. Ja cilvēkam tiks dota iespēja izveidot pašam savu morāli, viņš izdomās sev tīkamāko variantu, kas būtu piemērots visiem dzīves gadījumiem. Pēc mma Ramotsves domām, tā bija vienkārši savtība, lai cik svarīgā vārdā to sauktu.

Kādu dienu mma Ramotsve pa radio "Pasaules ziņās" noklausījās raidījumu, kas lika aizrauties elpai. Tur bija runa par filozofiem, kuri sevi dēvēja par eksistenciālistiem un kuri, kā atskārta mma Ramotsve, dzīvoja Francijā. Šie franči sacīja, ka cilvēkam jādzīvo tā, lai viņš justu, ka ir dzīvs, un ka tas ir vienīgais pareizais dzīves uzskats. Sieviete bija pārsteigta. Lai satiktu eksistenciālistus, nemaz nav jābrauc uz Franciju, to ir pietiekami daudz tepat Botsvānā, sprieda mma Ramotsve. Piemēram, Nouts Mokoti. Viņa, pati to nezinādama, bija apprecējusi eksistenciālistu. Nouts, egoists, kurš nekad nebija palīdzējis citiem pat ne paša sievai, bija eksistenciālistus atzinis par labiem, tāpat kā tie viņu. Laikam jau katru vakaru staigāt pa bāriem kopā ar jauniņām, dzertuvēs sastaptām eksistenciālistēm, kamēr sieva sēž mājās, piedienēja eksistenciālismam. Eksistenciālistiem bija laba dzīve, taču to nevarēja teikt par viņu tuviniekiem, kuri varbūt nebija eksistenciālisti.

Pret kalponi Rouzu mma Ramotsve eksistenciālisma garā neizturējās. Rouza pie viņas strādāja kopš dienas, kad detektīve pirmoreiz ieradās Zebru ielā. Mma Ramotsve atklāja, ka bezdarbniekiem ir savs "krūmu tālrunis", kas viņiem paziņoja par katru jaunatnācēju, kurš izskatījās pēc tāda, kam vajadzētu kalpotāju. Rouza ieradās namā stundu pēc mma Ramotsves.

Jums vajadzēs istabeni, kundze, viņa teica. Un es esmu ļoti laba istabene. Es strādāšu čakli un nebūšu jums par nastu visā jūsu atlikušajā dzīvē. Varu ķerties pie darba jau šobrīd.

Mma Ramotsve izlēma nekavējoties. Viņas priekšā stāvēja cienījama izskata, gaumīgi ģērbusies sieviete ap gadiem trīsdesmit. Taču tā bija arī māte, kuras viens bērns, abas vērodams, stāvēja pie vārtiem. Detektīve spēja iedomāties, ko sieviete bērnam teikusi: "Ja šī kundze mani pieņems par kalponi, mēs šovakar paēdīsim. Cerēsim uz labāko. Gaidi šeit un nostājies uz pirkstgaliem!" Nostājies uz pirkstgaliem. Setsvaniešu valodā tā tiek teikts, ja cilvēks ļoti vēlas, lai piepildītos cerības. Baltie cilvēki šādos gadījumos lieto izteicienu "turi īkšķi".

Mma Ramotsve paskatījās uz vārtu pusi, ieraudzīja, ka meitene patiešām stāv uz pirkstgaliem, un saprata atbilde var būt tikai viena.

Viņa palūkojās sievietē.

-Jā, man vajadzīga mājkalpotāja, un es jums došu darbu, mma.

Sieviete pateicībā sasita plaukstas un pamāja meitenei.

"Es esmu laimīga," nodomāja mma Ramotsve. "Esmu laimīga tāpēc, ka varu kādu darīt laimīgu, tikai pasakot dažus vārdus."

Rouza nekavējoties iekārtojās mājā un visai drīz pierādīja savu vērtību. Iepriekšējie īpašnieki, nevīžīgi cilvēki, Zebru ielas namu bija atstājuši neapskaužamā stāvoklī, un visi kakti bija putekļu pilni. Trīs dienas viņa slaucīja un posa, kamēr māja sāka smaržot pēc grīdas vaska un visas virsmas spīdēja. Turklāt Rouza bija arī teicama pavāre un brīnišķīga gludinātāja. Mma Ramotsve ģērbās labi, taču viņai vienmēr pietrūka pacietības izgludināt blūzītes tik teicami, cik gribētos. Rouza par drēbēm rūpējās kaislīgi, un tas drīz vien atspoguļojās stērķelētās ielocēs un citās neizzinātās iespējās, kādas drānas vēl nebija pieredzējušas.

Rouza iemitinājās kalpotāju galā pagalmā. Tas sastāvēja no divistabu namiņa ar dušu un tualeti vienā pusē un segta lieveņa, kur varēja sakurt uguni ēdiena gatavošanai. Vienā istabā gulēja abi mazākie bērni, otrā viņa pati. Rouzai bija vēl citi vecāki bērni, no kuriem viens bija galdnieks un labi pelnīja. Taču, neraugoties uz to, dzīves dārdzība neko lielu neļāva atlicināt galvenokārt tāpēc, ka jaunākais dēls slimoja ar astmu un, lai atvieglotu viņam elpošanu, vajadzēja pirkt dārgus inhalatorus.

Aizvedusi mājās mma Makutsi un atgriezusies Zebru ielā, mma Ramotsve atrada Rouzu virtuvē spodrinām nomelnējušu katlu. Detektīve pieklājīgi painteresējās, kā istabenei todien veicies, un saņēma atbildi, ka viss bijis ļoti labi.

Es palīdzēju Motoleli ieiet vannā, teica Rouza. Nu viņa ar to ir tikusi galā un patlaban lasa priekšā mazajam brālim. Viņš visu dienu skraidīja apkārt un tagad ir ļoti, ļoti noguris. Drīz vien viņš aizmigs. Es domāju, ka nomodā viņam liek palikt vienīgi domas par vakariņām.

Mma Ramotsve pateicās un pasmaidīja. Pagājis mēnesis, kopš bērni ar mistera Dž. L. B. Matekoni gādību šeit ieradušies no bāreņu patversmes, taču viņa vēl nekādi nespēja pierast. Tā bija Dž. L. B. Matekoni ideja, un patiesībā viņš piekrita kļūt par patēvu, ar līgavu pat neaprunājies, taču viņa samierinājās un drīz vien bērnus iemīlēja. Motoleli, kurai nācās pārvietoties ratiņkrēslā, izrādījās laba mājsaimniece un interesējās par automobiļu remontu. Taču grūtāk bija izprast viņas brāli. Zēns bija pietiekami rosīgs un uzrunāts atbildēja pieklājīgi, taču izskatījās, ka viņš labāk jūtas vienatnē vai kopā ar māsu, nevis citu bērnu sabiedrībā. Motoleli jau bija ieguvusi dažas draudzenes, bet zēns likās pārāk kautrīgs.

Meitene bija uzsākusi mācības Gaborounas vidusskolā, kura atradās netālu no mājām, un jutās tur laimīga. Katru rītu kāda no viņas klasesbiedrenēm ieradās pie namdurvīm un pieteicās aizstumt ratiņus uz skolu.

Tas atstāja ietekmi uz mma Ramotsvi.

Vai skolotāji liek jums to darīt? viņa jautāja kādai meitenei.

Nē, kundze, skanēja atbilde. Mēs to darām tāpēc, ka esam šis meitenes draudzenes.

Pareizi darāt, sacīja mma Ramotsve. Jūs esat labas meitenes. Dienās jūs izaugsiet par jaukām lēdijām.

Zēns bija sācis mācīties vietējā pamatskolā, taču mma Ramotsve cerēja, ka Dž. L. B. Matekoni spēs samaksāt par mācībām Tornhilā. ŠI skola bija dārga, un viņa sāka šaubīties, vai tas maz būs iespējams. Ari šis bija viens no daudzajiem jautājumiem, kurus mma Ramotsvei vajadzēja nokārtot. Autodarbnīca, mācekļi, māja pie Botsvānas Aizsardzības spēku kluba un bērni. Turklāt vēl kāzas vienalga, kad tās būs -, kaut gan par tām mma Ramotsve patlaban nemaz neiedrošinājās domāt.

Viņa devās uz dzīvojamo istabu un ieraudzīja zēnu sēžam blakus māsas ratiņkrēslam un klausāmies lasīšanā.

Tātad, sacīja mma Ramotsve, tu lasi brālim priekšā stāstu. Vai tas ir interesants?

Motoleli atskatījās un pasmaidīja.

Tas nemaz nav stāsts, viņa teica. Pareizāk sakot, tas nav stāsts no grāmatas. Es to uzrakstīju skolā un tagad gribu viņam nolasīt.

Mma Ramotsve pievienojās bērniem, apmezdamās uz dīvāna elkoņbalsta.

Kāpēc tu apklusi? viņa jautāja. Arī es gribētu dzirdēt tavu stāstu.

Mani sauc Motoleli, un man ir trīspadsmit gadu gandrīz jau četrpadsmit. Man ir brālis, kuram ir septiņi gadi. Mana māte un tēvs ir miruši. Tāpēc man ir ļoti skumji, tomēr es priecājos, ka arī es neesmu mirusi un man ir brālis.

Es esmu meitene ar trim dzīvēm. Mana pirmā dzīve ritēja kopā ar māti, tantēm un tēvočiem Makadikadi Natas apkārtnē. Tas bija ļoti sen, kad es vēl biju maza. Tie bija cilvēki, kuri dzīvoja krūmos un klejoja no vienas vietas uz citu. Viņi prata krūmājā atrast pārtiku, izrokot saknes. Šie cilvēki bija ļoti gudri, taču viņi nevienam nepatika.

Māte man uzdāvināja strausa ādas aproci, kurā bija iešūtas strausa olas čaumalas. Man tā ir joprojām. Tā man ir vienīgā piemiņa no mirušās mātes.

Kad viņa nomira, es izraku savu mazo brālīti, kurš bija apglabāts kopā ar māti. Daudz smilšu viņam nebija uzbērts, un, notīrījusi tās no viņa sejas, es redzēju, ka brālis vēl elpo. Atceros, kā viņu pacēlu un skrēju caur krūmiem, kamēr atradu lielceļu. Pa ceļu brauca kāds vīrs kravas automašīnā, un, ieraudzījis mani, viņš apstājās un aizveda mūs uz Fransistaunu. Neatceros, kas tur notika, taču mani atdeva sievietei, kura teica, ka es varu dzīvot viņas pagalmā. Viņiem bija mazs šķūnītis, kurā bija ļoti karsti, kad to apspīdēja saule, un ļoti auksti naktīs. Es tur gulēju kopā ar savu mazo brālīti.

Es baroju viņu ar ēdienu, kas palika pāri mājā. Es mēdzu palīdzēt šiem krietnajiem cilvēkiem. Mazgāju viņu drēbes un karināju tās uz auklas. Reizumis es notīrīju arī pa kādam katlam, jo viņiem nebija kalpu. Pagalmā dzīvoja arī suns, un vienreiz tas man sāpīgi iekoda kājā. Sievietes vīrs uz suni ļoti sadusmojās un sadeva tam ar mietu. Šis suns pēc kāviena ir pagalam, jo bija ļauns.

Pēc tam es saslimu, un sieviete mani aizveda uz slimnīcu. Tur man dūra adatas un ņēma asinis. Taču ārsti neprata mani izārstēt, un pēc kāda laika es vairs nevarēju paiet. Viņi iedeva man kruķus, taču nekāda labā staigāšana ar tiem nesanāca. Pēc tam viņi atrada invalīdu ratiņus, un tas nozīmēja, ka varu doties mājās. Bet sieviete teica, ka nevar ļaut dzīvot savā pagalmā meitenei, kura sēž ratiņos, jo tas neizskatītos labi un cilvēki teiktu: Kāpēc tu savā pagalmā turi meiteni ratiņkrēslā? Tas ir ļoti nežēlīgi.

Tad ieradās kāds vīrs, kurš teica, ka meklē bāreņus, lai aizvestu tos uz bāreņu patversmi. Kopā ar viņu atbrauca sieviete no valdības, kura sacīja man esot ļoti veicies, ka dabūšu vietu tik labā patversmē. Es varot ņemt līdzi brāli, un mēs tur būšot ļoti laimīgi. Tikai man vienmēr esot jāatceras, ka jāmīl Jēzus, teica sieviete. Es atbildēju, ka esmu gatava mīlēt Jēzu un likšu ari brālim viņu mīlēt.

Tā beidzās mana pirmā dzīve. Otrā dzīve sākās, kad ierados bāreņu patversmē. No Fransistaunas mēs braucām kravas mašīnā, un, sēžot aizmugurē, man bija ļoti neērti un karsti. Es nevarēju tikt ārā, jo vadītājs nezināja, ko lai iesāk ar meiteni ratiņos. Tāpēc, kad mēs atbraucām uz patversmi, manas drēbes bija slapjas, un es biju ļoti nokaunējusies tāpēc, ka visi citi bāreņi stāvēja un noskatījās, kā mēs ierodamies. Kāda kundze uzsauca, lai bērni uz mums neblenž, bet iet spēlēties, taču viņi tikai pagāja mazliet tālāk un caur koku zariem joprojām uz mums skatījās.

Visi bāreņi dzīvoja mājiņās. Katrā mājā bija pa desmit bērniem, kurus pieskatīja audzinātāja. Mana audzinātāja bija ļoti jauka sieviete. Viņa man iedeva jaunas drēbes un skapīti, kur glabāt mantas. Man nekad agrāk nebija piederējis skapis, un toreiz es ar to ļoti lepojos. Man iedeva arī dažas īpašas matu sprādzes. Man šādas mantas nekad nebija piederējušas, un es tās glabāju zem spilvena, kur tās bija drošībā. Dažreiz naktīs pamodos un domāju, cik laimīga esmu. Bet dažreiz es arī raudāju, jo atcerējos savu pirmo dzīvi un tēvočus, un tantes un domāju, kur viņi varētu būt. No gultas pa aizkaru spraugu es varēju redzēt zvaigznes, un es domāju: ja mani radi paskatītos augšup, viņi redzētu tās pašas zvaigznes, un mēs tās redzētu vienlaikus. Taču es šaubījos, vai viņi mani vēl atceras, jo es biju tikai meitene, kura no viņiem aizbēgusi.

Bāreņu patversmē es biju ļoti laimīga. Es čakli strādāju, un pārvaldniece mma Potokvane kādu dienu teica ja man tas darītu prieku, viņa varētu mums atrast audžuvecākus. Man šķita, ka tas nav iespējams, jo neviens negribēs meiteni invalīdu ratiņos, ja ir tik daudz nevainojamu bāreņu, kuri var ļoti labi staigāt un arī meklē mājas.

Taču viņai bija taisnība. Necerēju, ka tas būs misters Dž. L. B. Matekoni, kurš mūs pieņems, taču biju ļoti iepriecināta, kad viņš pateica, ka varam iet dzīvot viņa mājā. Ia sākās mana trešā dzīve.

Kad gatavojāmies atstāt patversmi, mums izcepa īpašu kūku, kuru mēs apēdām kopā ar audzinātāju. Sieviete teica, ka vienmēr jūtas bēdīga, kad kāds bērns brauc projām it kā aizbrauktu ģimenes loceklis. Taču viņa ļoti labi pazina misteru Dž. L. B. Matekoni un pastāstīja mums, ka viņš ir viens no krietnākajiem cilvēkiem Botsvānā. Es būšot ļoti laimīga viņa namā, sacīja audzinātāja.

Tā nu kopā ar brāli es ierados pie mistera Dž. L. B. Matekoni un iepazinos ar viņa draudzeni mma Ramotsvi, kura gatavojās kļūt par viņa sievu. Mma Ramotsve teica, ka būs mūsu jaunā māte, un aizveda mūs uz savu māju, kas bērniem ir piemērotāka nekā mistera Dž. L. B. Matekoni nams. Man šeit ir ļoti laba guļamistaba un nopirkts daudz drēbju. Man prieks, ka Botsvānā ir šādi cilvēki. Man ir bijusi laimīga dzīve, un es no sirds pateicos mma Ramotsvei un misteram Dž. L. B. Matekoni.

Kad izaugšu, es gribētu būt mehāniķe. Es palīdzēšu misteram Dž. L. B. Matekoni darbnīcā, bet vakaros savedīšu kārtībā mma Ramotsves drēbes un gatavošu viņai ēdienu. Un kādreiz, kad abi būs jau veci, tie ar mani varēs lepoties un teikt, ka esmu viņiem bijusi laba meita un krietna Botsvānas pilsone.

Šāds ir mans dzīvesstāsts. Es esmu parasta Botsvānas meitene, taču man laimējies dzīvot trīs dzīves. Vairākumam cilvēku ir tikai viena dzīve.

Šis stāsts ir patiess. Es neko neesmu izdomājusi. Viss ir patiesība.

Kad meitene beidza lasīt, iestājās klusums. Zēns skatījās māsā un smaidīja. Viņš domāja: "Man paveicies ar tik gudru māsu. Es ceru, ka kādudien Dievs viņai atkal ļaus staigāt." Mma Ramotsve paskatījās meitenē un maigi uzlika plaukstu uz tās pleca. "Es rūpēšos par šiem bērniem. Tagad es esmu viņu māte," nodomāja mma Ramotsve. Rouza, kura gaitenī bija klausījusies, skatījās grīdā un domāja: "Kas par dīvainu izteiksmes veidu: trīs dzīves."

Astotā nodaļa Zems serotonīna [6] līmenis

Nākamajā rītā mma Ramotsve vispirms zvanīja uz Dž. L. B. Matekoni māju, kas atradās netālu no vecā Botsvānas Aizsardzības spēku kluba. Abi bieži vien mēdza sazvanīties rīta agrumā vismaz kopš bija saderinājušies -, taču parasti zvanītājs bija misters Dž. L. B. Matekoni. Viņš pagaidīja, kamēr līgava izdzer tasi sarkankrūmu tējas to viņa parasti darīja dārzā -, tad uzgrieza mma Ramotsves numuru un oficiāli stādījās priekšā: "Šeit misters Dž. L. B. Matekoni, mma. Vai gulējāt labi?"

Pirms tika pacelta klausule, tālrunis zvanīja ilgāk par minūti.

Mister Dž. L. B. Matekoni? Tā esmu es. Kā klājas? Vai gulēji labi?

Balss līnijas otrā galā izklausījās apjukusi, un mma Ramotsve saprata, ka ir vīrieti pamodinājusi.

Ak! Jā. Tas esmu es. Beidzot pamodos.

Mma Ramotsve atkārtoja ierasto sveicienu. Pajautāt cilvēkam, vai viņš labi gulējis, bija svarīgi: veca tradīcija, kuru vērts saglabāt.

Bet vai tu labi gulēji, rra?

Dž. L. B. Matekoni atbildēja nomāktā balsī:

Es gan neteiktu. Visu nakti kāvos ar domām un nemaz negulēju. Iemigu, kad citi jau cēlās augšā. Esmu ļoti nomocījies.

Tas ir bēdīgi, rra. Piedod, ka pamodināju. Tev jāiet atpakaļ gultā un vēl drusku jāpaguļ. Bez miega jau neviens nevar dzīvot.

To es zinu, sapīcis teica Dž. L. B. Matekoni. Pēdējā laikā man nekādi neizdodas iemigt. Šķiet, ka istabā iemaldījies kāds dīvains zvērs, kas mani biksta un neļauj gulēt.

Zvērs? jautāja mma Ramotsve. Kāds zvērs?

Nekāda zvēra jau nav. Vai vismaz tā nav, kad es ieslēdzu gaismu. Es tikai iedomājos, ka ir kāds, kurš man neļauj gulēt. Tā es teiktu. Īstenībā nekāda zvēra nav.

Mma Ramotsve klusēja. Pēc brīža viņa vaicāja:

Vai tu jūties labi, rra? Varbūt tu esi slims?

Dž. L. B. Matekoni nosprauslājās.

Es neesmu slims. Mana sirds krūtīs pukst. Manas plaušas elpo. Man tikai apriebusies visa šī ķeza. Es uztraucos, ka mani atmaskos. Tad visam būs beigas.

Detektīve sarauca uzacis.

Tevi atmaskos? Kas tevi atmaskos un par ko?

Misters Dž. L. B. Matekoni pieklusināja balsi.

Tu zini, par ko es runāju. Tu to zini ļoti labi.

Es neko nezinu, rra. Viss, ko es zinu, ir tas, ka tu stāsti visādas dīvainas lietas.

Ha! Tā tu tikai saki, bet īstenībā zini ļoti labi, par ko es runāju. Savā dzīvē es esmu darījis daudz ļauna, un tagad mani atmaskos un apcietinās. Mani sodīs, un tev par mani būs liels kauns, mma. To gan varu pateikt.

Mma Ramotsve apklusa un centās aptvert dzirdēto. Vai varētu būt tiesa, ka misters Dž. L. B. Matekoni pastrādājis kādu briesmīgu noziegumu, kuru viņai noklusējis? Un vai līgavaini tagad noķers? Šķita neiespējami, ka tā varētu būt patiesība; viņš ir jauks cilvēks, kurš nespēj izdarīt neko peļamu, taču pat šādi ļaudis dažkārt glabā drūmus pagātnes noslēpumus. Ikviens kādreiz pastrādājis vismaz vienu kauna lietu, vismaz tā mma Ramotsve bija dzirdējusi. Pats bīskaps Makhulu par to runāja Sieviešu klubā un teica, ka pat garīdznieku aprindās nav sastapis nevienu, kurš nebūtu izdarījis kaut ko, kas pašam jānožēlo. Pat svētie bija izdarījuši kaut ko sliktu; varbūt Svētais Francisks uzmina balodim, varbūt ari ne iespējams, viņš paveica kādu citu nožēlas cienīgu nedarbu. Kas attiecas uz mma Ramotsvi, viņa bija pastrādājusi daudz blēņu, kuras negribējās atcerēties, sākot ar gadījumu, kad viņa sešu gadu vecumā aplēja kādas meitenes labāko kleitu ar sīrupu, jo viņai pašai tik labas kleitas nebija. Detektīve joprojām laiku pa laikam šo sievieti satika tā dzīvo Gaborounā un ir precējusies ar vīrieti, kas strādā dimantu šķirošanas uzņēmumā. Mma Ramotsve lēsa, vai nevajadzētu atzīties grēkā, neraugoties uz to, ka pagājuši trīsdesmit gadi, un izstāstīt šai sievietei par savu nedarbu, taču nespēja saņemties. Tomēr ik reizi, kad paziņa viņu silti sveicināja, mma Ramotsve atcerējās, kā bija paņēmusi skārdeni ar sīrupu un uzlējusi tās saturu meitenes sārtajai kleitai, kad tā kādu dienu bija atstāta klasē. Kādreiz vajadzētu atzīties vai varbūt palūgt bīskapam Makhulu, lai tas viņas vārdā uzraksta vēstuli. "Viena no manām avīm lūdz Jūsu piedošanu, mma. Viņu bezgalīgi māc smagums par pārestību, kuru tā Jums nodarīja pirms daudziem gadiem. Vai atceraties savu iemīļoto sārto kleitu…"

Ja kaut ko tamlīdzīgu izdarījis misters Dž. L. B. Matekoni varbūt kādam uzlējis motoreļļu -, viņam par to nevajadzētu uztraukties. Ir tikai dažas ļaundarības, piemēram, tādas kā slepkavība, kuras nevar vērst par labu. Taču pārējās patiešām ir nenozīmīgākas, nekā domā likumpārkāpējs, un droši var tikt nodotas aizmirstībai. Piedot var arī nopietnus pārkāpumus. Viņai par to jāpārliecina misters Dž. L. B. Matekoni; ja kāds visu nakti pavada uztraucoties, no mušas viegli var uzpūst ziloni.

Mēs visi kādreiz dzīvē esam rīkojušies nepareizi, rra, sacīja mma Ramotsve. Tu, es, mma Makutsi un pat pāvests. Neviens no mums nevar apgalvot, ka ir nevainojams. Tādu cilvēku nemaz nav. Tev par to nav jāraizējas. Tikai pastāsti man, kas noticis. Esmu pārliecināta, ka spēšu tevi mierināt.

Ak, es to nevaru, mma. Es pat nespēju sākt stāstīt. Tu būsi gaužām satriekta. Tu nekad vairs negribēsi mani redzēt. Redzi nu, es neesmu tevis cienīgs. Tu man esi pārāk laba.

Mma Ramotsve sāka just aizkaitinājumu.

Tu runā muļķības. Protams, tu esi manis cienīgs. Es esmu tikai parasta sieviete. Turpretim tu esi ideāls vīrietis. Tu labi strādā, un cilvēki tevi ciena. Kurp britu augstais komisārs ved labot savu automobili? Pie tevis. Kur meklē palīdzību bāreņu patversmes pārvaldniece, ja kaut kas jāsalabo? Pie tevis. Tev ir ļoti laba darbnīca, un esmu pagodināta, ka varēšu ar tevi precēties. Tā nu tas ir.

Mma Ramotsves atziņas neatrada atbalsi. Tad viņš piebilda:

Bet tu nezini, cik es esmu slikts. Nekad tev neesmu stāstījis par šim ļaundarībām.

Tad izstāsti. Izstāsti tagad. Es esmu stipra.

Ak! Es nespēju, mma. Tu būsi satriekta.

Sieviete saprata, ka saruna nonākusi strupceļā, un ievirzīja to sev vēlamā gultnē.

Kas attiecas uz tavu darbnīcu, viņa iesāka, tevis tur nebija ne vakar, ne aizvakar. Mma Makutsi to vada tavā vietā. Taču tā nevar turpināties mūžīgi.

Man prieks, ka viņa tiek galā, drūmi sacīja Dž. L. B. Matekoni. Šobrīd es nejūtu sevī pietiekami daudz spēka. Domāju, ka pagaidām man jāpaliek mājās. Gan jau viņa par visu parūpēsies. Pasaki viņai no manis paldies.

Mma Ramotsve dziļi ievilka elpu.

Ar tevi nav labi, mister Dž. L. B. Matekoni. Redzu, ka man jāaizved tevi pie ārsta. Es jau runāju ar doktoru Mofatu. Viņš teica, ka tevi apskatīs. Tā esot prātīga doma.

Es neesmu tik slims, teica misters Dž. L. B. Matekoni. Man nav jābrauc pie doktora Mofata. Ko labu viņš man izdarīs? Neko.

Saruna bija bezcerīga, un, nolikusi klausuli, dažas satraukuma pilnas minūtes mma Ramotsve pavadīja, mērodama soļiem virtuvi. Skaidrs, ka doktoram Mofatam taisnība Dž. L. B. Matekoni cieta no slimības, kuru ārsts bija nosaucis par depresiju, taču patlaban detektīve vairāk raizējās par briesmīgajiem nodarījumiem, kurus teicās esam pastrādājis līgavainis. Neviens nelīdzinājās slepkavam mazāk kā misters Dž. L. B. Matekoni, taču, ja nu atklātos, ka viņš tāds ir? Ja izrādītos, ka viņš kādu patiešām noslaktējis, vai viņas jūtas pret līgavaini mainītos vai arī viņa sev iestāstītu, ka tā nav Dž. L. B. Matekoni vaina un viņš, tikai sevi aizstāvēdams, iebelzis upurim ar uzgriežņu atslēgu pa galvu? Slepkavu sievas un draudzenes šādi sliecas domāt allaž. Tās nekad netic, ka viņu vīrieši varētu būt spējīgi nogalināt. Arī mātes netic. Slepkavu mātes vienmēr apgalvo, ka dēli nav tik slikti, kā stāsta citi. Protams, mātei dēls vienmēr būs tikai mazs zēns vienalga, cik viņš vecs -, un mazs puisēns nevar būt vainojams slepkavībā.

Slepkava īstenībā varētu būt Nouts Mokoti. Viņš varētu cilvēku nogalināt vienā mierā, jo šim vīram nebija jūtu. Mma Ramotsve varēja viegli iedomāties, ka Nouts kādam iesper un dodas prom tā, it kā nupat būtu ar upuri sarokojies. Kad Nouts pirms aiziešanas sievu ne vienu reizi vien sita, viņš neizrādīja nekādas jūtas. Vienreiz, kad mma Ramotsvei ar diezgan mežonīgu sitienu tika pārsista uzacs, Nouts mitējās tikai tāpēc, ka gluži kā ārsts gribēja apskatīt savu veikumu.

Tev nāksies braukt uz slimnīcu, viņš teica gluži mierīgā balsī. Šī nav laba brūce. Tev jābūt uzmanīgākai.

Mma Ramotsve pateicās liktenim par to, ka toreiz un arī tad, kad Nouts sievu pameta, dzīvs bija tētiņš. Vismaz viņam bija prieks, ka meita vairs nav kopā ar šo vīrieti, kurš tēvam lika raizēties divus garus gadus. Kad viņa aizgāja un pateica, ka Nouts ir projām, viņš neieminējās, cik neaptēsta meita bijusi, precoties ar šo cilvēku, kaut gan acīmredzami tā domāja. Tēvs vienkārši teica, ka viņai jāatgriežas mājās, ka tas par Prešesu vienmēr rūpēsies cerībā, ka viņas dzīve kļūs labāka. Tēvs kā vienmēr bija augstsirdīgs. Viņa raudāja, izrādīja vājumu, taču tēvs teica, ka pie viņa meita ir drošībā un no Nouta vairs nav jābaidās.

Taču Nouts Mokoti un misters Dž. L. B. Matekoni ir gaužām atšķirīgi. Noziegumus pastrādāja Nouts, nevis

Dž. L. B. Matekoni. Un tomēr kāpēc viņš uzstāja, ka izdarījis kaut ko briesmīgu, ja tā nemaz nevarēja būt? Tā mma Ramotsvei bija mīkla, un, nonākusi grūta uzdevuma priekšā, viņa, kā jau paradusi visos šaubīgajos un strīdīgajos gadījumos, nolēma vērsties pēc informācijas un mierinājuma Botsvānas "Grāmatu centrā".

Viņa ātri pabrokastoja un atstāja bērnus Rouzas gādībā. Mma Ramotsvei būtu gribējies tiem veltīt vairāk uzmanības, taču dzīve nupat sāka kļūt pārāk sarežģīta. Nepatikšanas ar misteru Dž. L. B. Matekoni bija nonākušas darbu saraksta pašā augšgalā tām sekoja darbnīca, valstsvīra brāļa likstu izmeklēšana un pārcelšanās uz jaunām biroja telpām. Saraksts bija mokošs: katram uzdevumam bija steidzamības pieskaņa, taču dienai ir ierobežots stundu skaits.

Mma Ramotsve nobrauca mazu gabaliņu pa pilsētu un aiz Standartbankas atrada labu vietiņu, kur novietot mazo, balto autobusiņu. Pēc tam, skvērā sasveicinājusies ar vienu vai diviem paziņām, viņa devās Botsvānas "Grāmatu centra" virzienā. Šis bija viņas iemīļotākais veikals pilsētā, un tāpēc ikdienišķiem pirkumiem viņa mēdza atvēlēt krietnu stundu, kuras laikā varēja pārlūkot plauktus, taču torit ar stingru un nemierpilnu apņēmību mma Ramotsve cieši nolēma pretoties vilinājumam doties pie žurnālu plauktiem, kuros vīdēja skaistu namu un brīnišķīgu apģērbu krāsaini attēli.

Es gribētu aprunāties ar vadītāju, viņa uzrunāja vienu no veikala darbiniecēm.

Varat runāt ar mani, sacīja jauniņā pārdevēja.

Mma Ramotsve bija nelokāma. Pārdevēja runāja pieklājīgi, taču bija pārāk jauna, bet detektīve gribēja apspriesties ar cilvēku, kurš par grāmatām zinātu vairāk.

Nē, viņa teica. Gribu runāt ar vadītāju. Man ir svarīgs iemesls.

Tika pasaukts vadītājs, kurš laipni sveicināja mma Ramotsvi.

Priecājos jūs redzēt, kundze, viņš sacīja. Vai esat šeit ieradusies kā detektīve?

Mma Ramotsve smējās.

Nē, rra. Es vēlos atrast grāmatu, kura man ļautu atrisināt kādu ļoti kutelīgu jautājumu. Vai varu jums uzticēties?

Protams, mma, atbildēja vadītājs. Jūs nekad nesastapsiet grāmatu tirgotāju, kurš stāstīs, kādas grāmatas lasa pircēji, ja viņi negrib, ka citi to zina. Mēs to ievērojam ļoti stingri.

Labi, sacīja mma Ramotsve. Es meklēju grāmatu par slimību, kas saucas "depresija". Vai jums ir kas zināms par šādu grāmatu?

Veikala vadītājs pamāja ar galvu.

Neuztraucieties, kundze. Es ne tikai esmu par šādu grāmatu dzirdējis, bet viena man pat ir aizķērusies plauktā. Varu jums to pārdot.

Viņš ieturēja pauzi.

Man žēl, kundze. Depresija ir nepatīkama kaite.

Mma Ramotsve atskatījās pār plecu.

Tā neattiecas uz mani, viņa teica, bet gan uz misteru Dž. L. B. Matekoni. Šķiet, ka depresija ir viņam.

Kamēr vadītājs pavadīja pircēju līdz grāmatplauktam, kas atradās telpas stūrī, un izvilka no tā plānu grāmatiņu sarkanos vākos, viņa izskats liecināja par līdzjūtību.

Šis ir ļoti labs izdevums par minēto slimību, viņš sacīja, pasniegdams mma Ramotsvei grāmatu. Ja izlasīsiet, kas rakstīts grāmatas beigās uz vāka, tad redzēsiet, cik daudzi cilvēki teikuši, ka šī grāmata viņiem palīdzējusi uzveikt slimību. Starp citu, man žēl mistera Dž. L. B. Matekoni. Ceru, ka šī grāmata viņa stāvokli uzlabos.

Jūs esat ļoti izpalīdzīgs, rra, sacīja mma Ramotsve. Paldies. Mums ļoti paveicies, ka valstī ir tik labs grāmatu veikals. Paldies jums.

Viņa samaksāja un devās atpakaļ uz mazo, balto busiņu, pa ceļam ieguvumu pārlapodama. Kāds teikums piesaistīja uzmanību, un viņa apstājās, lai to izlasītu.

Akūtas depresijas gadījumā slimniekam var uzmākties sajūta, ka viņš izdarījis nelabojamu kļūdu, piemēram, iedzīvojies parādos, kurus nevar atlīdzināt, vai pastrādājis noziegumu. Parasti šos simptomus pavada mazvērtības komplekss. Lieki pieminēt, ka iedomātās ļaundarības nemaz nav paveiktas, taču cietējam trūkst veselā saprāta, lai to apjēgtu.

Mma Ramotsve pārlasīja rindkopu, un, to darot, viņas oma krietni vien uzlabojās. Grāmata par depresiju droši vien nebija domāta, lai atstātu uz lasītāju šādu ietekmi, taču šoreiz autoram bija sekmējies. Skaidrs, ka misters Dž. L. B. Matekoni nebija izdarījis neko briesmīgu; mma Ramotsve viņu pazina kā cilvēku ar neaptraipītu godu. Viss, kas viņai darāms, ir pierunāt līgavaini aiziet pie speciālista un sākt ārstēties. Viņa aizvēra grāmatu un uzmeta skatienu piezīmēm uz aizmugurējā vāka. " Šī viegli ārstējamā slimība…" tur bija rakstīts. Tas uzmundrināja mma Ramotsvi vēl vairāk. Viņai kļuva skaidrs, kā rīkoties, un darbu saraksts, kas no rīta vēl šķita garš un sarežģīts, patlaban vairs tik biedējošs un neaptverams nelikās.

No Botsvānas "Grāmatu centra" viņa devās tieši uz Tolokvengas ceļa "Ātro motoru". Par atvieglojumu mma Ramotsvei, autodarbnīca bija atvērta, un kantoriša ārpusē stāvēja mma Makutsi, kas dzēra tēju. Uz tukšām eļļas mucām sēdēja abi mācekļi: viens smēķēja cigareti, bet otrs no skārdenes dzēra bezalkoholisku dzērienu.

Pārtraukumam tā kā būtu par agru, uzmetusi skatienu jaunekļiem, teica mma Ramotsve.

Ko jūs, mēs esam nopelnījuši pārtraukumu, iebilda mma Makutsi. Mēs šeit esam jau divarpus stundas. Atnācām uz darbu jau sešos un smagi strādājām.

Jā, uzsvēra viens no mācekļiem. Ļoti smagi. Un padarījām ļoti labu darbu. Pastāstiet viņai, mma. Pastāstiet, ko paveicāt jūs.

Šī direktora pienākumu izpildītāja ir pirmklasīga mehāniķe, iesaucās otrs māceklis. Man šķiet, vēl labāka par priekšnieku.

Mma Makutsi smējās.

Jūs, puiši, pārāk daudz laika izniekojat, lai pielišķētos sievietēm. Uz mani tas neiedarbosies. Es šeit esmu direktora pienākumu izpildītāja, nevis sieviete.

Taču tā ir taisnība, mma, sacīja vecākais māceklis. Ja viņa negrib, es pastāstīšu. Mums šeit jau četras vai piecas dienas bija iestrēgusi kāda automašīna. Tā pieder Princeses Marinas slimnīcas vecākajai māsai. H ir ļoti dūšīga sieviete, un dejot es ar viņu negribētu. Nē!

Šī sieviete ar tevi nemūžam nedejotu, jaunekli pārtrauca mma Makutsi. Kāpēc viņai jādejo ar šmulīgu puišeli, ja var dejot ar ķirurgiem un tamlīdzīgiem cilvēkiem?

Māceklis apvainojies ķiķināja.

Nu, lai kā arī būtu, kad tika atvests auto, viņa stāstīja, ka tas laiku pa laikam apstājas ceļa vidū un viņai bridi jāpagaida, līdz to atkal var iedarbināt. Tad tas kādu gabalu nobrauc un atkal apstājas.

Mēs to apskatījām. Es pamēģināju to iedarbināt, un tas izdevās. Es aizbraucu līdz vecajam lidlaukam un pat līdz Lobatses ceļam. Nekā. Ne reizi neapstājās. Taču saimniece mums stāstīja, ka tas apstājas nemitīgi. Es nomainīju aizdedzes sveces un mēģināju vēlreiz. Šoreiz tas patiešām uz apvedceļa pie golfa kluba apstājās. Vienkārši ņēma un apstājās. Pēc tam es to atkal iedarbināju. Un notika tā dīvainā parādība, par kuru saimniece mums bija stāstījusi. Kad automobilis apstājās, sāka darboties priekšējā stikla tīrītāji. Es tos neieslēdzu.

Tātad šorīt agri es mma Makutsi teicu: "Šis ir ļoti jocīgs automobilis, mma. Tas mēdz apstāties un pēc tam pats no sevis sāk braukt."

Mma Makutsi atnāca auto apskatīt. Viņa aplūkoja motoru un pārliecinājās, ka tam ir jaunas sveces un akumulators. Pēc tam viņa iekāpa mašīnā un sataisīja, lūk, tādu seju ar degunu uz augšu. Un viņa teica: "Šis auto ož pēc pelēm. Es saku, ka tam ir peļu smaka."

Viņa sāka skatīties apkārt. Viņa palīda zem sēdekļiem, taču neko neatrada. Tad viņa ielūkojās zem mēraparātu paneļa un sauca mani un brāli. Mma Makutsi paziņoja: "Peles automašīnā ierīkojušas midzeni. Tās sagrauzušas vadu izolāciju. Skatieties!"

Mēs apskatījām vadus tos, kuri nāk no aizdedzes un ir ļoti svarīgi, un redzējām, ka tajā vietā, kur darbojušās peles, divi vadi saskaras vai gandrīz saskaras. Tātad, vadiem saskaroties, motoram tiek dota ziņa, ka ir izslēgta aizdedze, un strāva aizplūst uz logu tīrītājiem. Lūk, kas notiek. Kad peles aptvēra, ka ir atrastas, tās no mašīnas aizbēga. Mma Makutsi izvilka midzeni un aizmeta to prom. Pēc tam mēs viņai iedevām izolācijas lenti, ar kuru aptīt vadus, un tagad auto ir kārtībā. Peļu jautājums atrisināts, jo šī sieviete ir ļoti laba 1 detektīve.

Tehnikas detektīve, piezīmēja otrs māceklis. Vīrieti viņa padarīs ļoti laimīgu, bet ari stipri vien nogurdinās, man šķiet. Lūk, kā!

Pietiks! kā jokojot viņus apsauca mma Makutsi. Atgriezieties pie darba, puiši! Es šeit pildu direktora pienākumus. Un neesmu tāda meiča, ar kādām jūs iepazīstaties bāros. Turpiniet strādāt.

Mma Ramotsve smējās.

Jums noteikti piemīt talants atrisināt sarežģījumus, mma. Varbūt galu galā detektīvs daudz neatšķiras no mehāniķa?

Abas iegāja kantorī. Mma Ramotsve tūlīt pamanīja, ka mma Makutsi ir krietni papūlējusies, lai novērstu tur valdošo nekārtību. Mistera Dž. L. B. Matekoni rakstāmgalds joprojām bija nokrauts ar dokumentiem, taču tie bija sašķiroti kaudzītēs. Rēķini, kas jāizsūta, nolikti vienā galda malā, rēķini, kuri jāapmaksā, otrā. Piegādātāju katalogi novietoti uz dokumentu plaukta, bet automobiļu remonta rokasgrāmatas plauktā zem rakstāmgalda. Un vienā telpas galā, atbalstīta pret sienu, slējās spoži balta tāfele, kuru mma Makutsi bija sadalījusi divās slejās IEBRAUCOŠIE AUTO un IZBRAUCOŠIE AUTO.

Botsvānas Sekretāru koledžā mums mācīja, teica mma Makutsi, ka ļoti svarīga nozīme ir sistēmai. Ja jums ir sistēma, pēc kuras noteikt atrašanās vietu, jūs nekad neapmaldīsieties.

Tas tiesa, piekrita mma Ramotsve. Viņi tur acīmredzot zināja, kā jāvada uzņēmējdarbība.

Mma Makutsi priekā staroja.

Un vēl kas, viņa sacīja. Nodomāju, ka nebūs par ļaunu, ja izgatavošu jums sarakstu.

Sarakstu?

Jā, teica mma Makutsi un pasniedza priekšniecei lielu, sarkanu mapi. Ieliku to šeit. Es to katru dienu papildināšu. Jūs redzēsiet, ka tur ir trīs slejas. STEIDZAMI, NE TIK STEIDZAMI un KAUT KAD.

Mma Ramotsve nopūtās. Viņai nevajadzēja vēl vienu sarakstu, taču viņa ari negribēja apbēdināt mma Makutsi, kura, protams, zināja, kā vadīt darbnīcu.

Paldies, mma, viņa pateicās, atvērdama mapi. Redzu, ka šis saraksts ir jau iesākts.

-Jā, sacīja mma Makutsi. No bāreņu patversmes zvanīja mma Potokvane. Viņa gribēja runāt ar misteru Dž. L. B. Matekoni, un es teicu, ka viņa šeit nav. Tāpēc pārvaldniece vēlējās sazināties ar jums un lūdza, lai jūs piezvanot. Redzat esmu to ierakstījusi slejā NE TIK STEIDZAMI.

Es viņai piezvanīšu, teica mma Ramotsve. Tas būs kaut kas sakarā ar bērniem. Labāk būs, ja es piezvanīšu tūlīt.

Mma Makutsi atgriezās darbnīcā, un mma Ramotsve dzirdēja, kā direktora pienākumu izpildītāja mācekļiem dod dažus norādījumus. Detektīve pacēla tālruņa klausuli, kas bija noklāta ar eļļainiem pirkstu nospiedumiem, un uzgrieza numuru, kuru mma Makutsi bija pierakstījusi sarakstā. Gaidīdama mma Ramotsve ierakstu atzīmēja ar lielu, sarkanu ķeksi.

Atbildēja mma Potokvane.

Ļoti laipni no jūsu puses, ka piezvanījāt, mma Ramotsve. Ceru, ka bērniem klājas labi?

Ar viņiem viss kārtībā, atbildēja detektīve.

Tas labi. Bet vai varu jums lūgt pakalpojumu, mma? Mma Ramotsve zināja, ka bāreņu patversme tikai šādi spēj

darboties. Tai bija vajadzīga palīdzība, un, protams, ikviens bija gatavs palīdzēt. Neviens nespētu atteikt mma Silvijai Potokvanei.

Es jums palīdzēšu, mma. Tikai pasakiet, kas atgadījies.

Vai jūs varētu atbraukt pie manis iedzert tēju? jautāja mma Potokvane. Ja iespējams, šajā pēcpusdienā. Jums kaut kas jāredz.

Vai varat pateikt, kas tas ir?

Nē, sacīja pārvaldniece. Pa tālruni to grūti pastāstīt. Labāk būtu, ja jūs paskatītos pati.

Devītā nodaļa Bāreņu patversmē

Bāreņu patversme atradās apmēram divdesmit minūšu brauciena attālumā no pilsētas. Mma Ramotsve to bija apmeklējusi vairākkārt, taču ne tik bieži kā misters Dž. L. B. Matekoni, kurš ieradās, lai savestu kārtībā patversmes rīcībā esošo sagrabējušo tehniku, kas vienmēr izgāja no ierindas. Galu galā tur bija ūdenssūknis, kas no meistara prasīja nemitīgu uzmanību, un mikroautobuss, kuram nepārtraukti lūza bremzes. Dž. L. B. Matekoni bāreņiem laiku nežēloja, un patversmes darbinieki, tāpat kā ikviens, par viņu bija augstās domās.

Mma Ramotsvei patika mma Potokvane, ar kuru viņu saistīja attāla radniecība pa mātes līniju. Botsvānā būt ar kādu rados nav nekas neparasts: ārzemnieki šo mācībstundu ielāgoja ātri, kad saprata izteikdami par kādu cilvēku kritisku piezīmi, viņi katrā ziņā runāja ar šīs personas nez kuras pakāpes brālēnu.

Kad detektīve ieradās, mma Potokvane stāvēja pie kantora un sarunājās ar kādu darbinieci. Pārvaldniece norādīja mazajam, baltajam autobusiņam vietu apmeklētāju stāvvietā zem ēnaina kaučuka koka un aicināja viešņu iekšā.

Beidzamajās dienās ir tik karsti, viņa teica, taču manā kantorī ir spēcīgs ventilators. Ja es to noregulēju uz pilnu jaudu, tas var izpūst no istabas cilvēku. Rau, kāds noderīgs ierocis.

Ceru, ka ar mani jūs tā nerīkosieties, sacīja mma Ramotsve.

Uz mirkli sievietei parādījās vīzija, ka ventilators viņu ar plandošiem svārkiem izpūš no mma Potokvanes kantorīša debesīs, no kurienes paveras skats uz kokiem un takām, un ragulopi pārsteigti vēro viņas lidojumu.

Protams, ne, atteica pārvaldniece. Jūs esat man tīkama viešņa. Man nepatīk uzmācīgi cilvēki. Cilvēki, kuri pamāca, kādai jābūt bāreņu patversmes pārvaldniecei. Dažreiz šeit tādi uzrodas. Cilvēki, kuriem visur jābāž deguns. Viņi domā, ka par bāreņiem zina visu, taču tā nav. Patiesībā par bāreņiem visu zina tās tur dāmas.

Viņa norādīja uz logu, aiz kura divas tuklas audzinātājas zilos uzsvārčos, cieši satvērušas bērnus aiz mazajām plaukstām, balstīja to nedrošos, ļodzlgos soļus.

Jā, turpināja mma Potokvane. Šīs dāmas zina. Viņas var tikt galā ar visdažādākajiem bērniem. Ar ļoti skumjiem bērniem, kuri nepārtraukti apraud mirušās mātes. Ar ļoti ļauniem bērniem, kuriem mācīts zagt. Ar sliktiem bērniem, kas neprot cienīt vecākus cilvēkus un lieto sliktus vārdus. Šīs dāmas ar šādiem bērniem tiek galā.

Tās ir visnotaļ jaukas sievietes, atzīmēja mma Ramotsve. Abi bāreņi, kurus mēs ar misteru Dž. L. B. Matekoni paņēmām, teic, ka viņi šeit bijuši ļoti laimīgi. Vēl vakar Motoleli man lasīja priekšā stāstu, kuru bija uzrakstījusi skolā. Savu dzīvesstāstu. Tajā viņa piemin arī jūs, kundze.

Man prieks, ka viņa šeit bija laimīga, teica mma Potokvane. Viņa ir braša meitene, nudien.

Pārvaldniece brīdi klusēja.

Taču es jūs neuzaicināju, lai runātu par abiem šiem bērniem. Gribēju pastāstīt par kādu ārkārtīgi dīvainu atgadījumu. Tas ir tik apbrīnojams, ka pat audzinātājas ar to netiek galā. Tāpēc nolēmu, ka man jāpajautā jums. Es zvanīju misteram Dž. L. B. Matekoni, lai uzzinātu jūsu tālruņa numuru.

Viņa pasniedzās pār galdu un ielēja mma Ramotsvei tasi tējas. Pēc tam mma Potokvane nogrieza lielu gabalu augļu kūkas, kas atradās uz šķīvja blakus tējkanniņai.

Šādas kūkas cep mūsu vecākās meitenes, viņa sacīja. Mēs viņām mācām gatavot.

Mma Ramotsve paņēma piedāvāto lielo kūkas gabalu un skatījās uz tajā esošajiem labumiem. "Vismaz septiņsimt kaloriju," viņa nosprieda, taču tam nebija nozīmes; viņa bija dāma ar tradicionālu miesas būvi un par šādiem jautājumiem neuztraucās.

Jūs jau zināt, ka mēs uzņemam dažādus bērnus, turpināja mma Potokvane. Parasti tie pie mums nonāk, kad nomirst viņu mātes un neviens nezina, kas ir viņu tēvi. Reizēm ari vecāsmātes nevar līdzēt, jo ir pārāk slimas vai nabadzīgas, un tad bērniem vairs nav neviena, kas par tiem parūpētos. Viņus mums atved sociālie darbinieki vai dažreiz arī policisti. Citreiz mazuļi ir kaut kur atstāti un ar mums sazinās kāds no sabiedrības pārstāvjiem.

Tiem, kas nonāk šeit, ir paveicies, sacīja mma Ramotsve.

Jā. Un parasti, lai kas ari būtu noticis, mēs kaut ko līdzīgu kādreiz jau esam redzējuši. Nekas mūs vairs nespēj pārsteigt. Taču laiku pa laikam atgadās kaut kas pavisam neparasts, un mēs nezinām, ko iesākt.

Vai patlaban pie jums ir šāds bērns?

Jā. Kad būsiet beigusi ēst savu lielo kūkas gabalu, es jums parādīšu zēnu, kurš šeit ieradās bez vārda. Ja kādam nav vārda, mēs to vienmēr iedodam. Atrodam jaukus botsvāniešu vārdus, un viņi tos dabū. Taču tas attiecas tikai uz zīdaiņiem. Vecāki bērni parasti savus vārdus mums pasaka. Taču šis zēns nepateica. Patiesību sakot, izskatās, ka viņš nemaz nemāk runāt. Tāpēc mēs nolēmām viņu saukt par Matailu.

Mma Ramotsve pieveica kūku un iztukšoja atlikušo tēju. Bāreņi dzīvoja puslokā izvietotos namiņos, un viņa kopā ar mma Potokvani devās uz vienu no tiem, kas atradās pašā malā. Turpat auga arī pupiņas, un durvju priekšā pagalms bija kārtīgi izslaucīts. Audzinātāja acīmredzot zina, kā kopjama māja, nodomāja mma Ramotsve. Kā gan viņa nevar tikt galā ar parastu puiku?

Audzinātāja mma Kerilenga bija virtuvē. Noslaucījusi rokas priekšautā, viņa silti sasveicinājās ar mma Ramotsvi un aicināja abas sievietes dzīvojamā istabā. Telpa bija jauki iekārtota: pie liela ziņojumu dēļa piesprausti bērnu zīmējumi, vienā stūrī ar rotaļlietām pilna kaste.

Mma Kerilenga pagaidīja, kamēr viešņas ieņem vietas, un apsēdās vienā no platajiem atzveltnes krēsliem, kuri rindojās ap zemo galdu.

Esmu pārjums dzirdējusi, kundze, viņa uzrunāja mma Ramotsvi. Redzēju jūsu foto avīzē. Un, protams, pazīstu misteru Dž. L. B. Matekoni, kurš šeit ierodas labot visas mašīnas, kas nemitīgi lūst. Jums paveicies, ka varat apprecēt vīrieti, kurš prot kaut ko salabot. Vīri parasti visu prot tikai lauzt.

Mma Ramotsve, atbildēdama uz komplimentu, palocīja galvu.

Misters Dž. L. B. Matekoni ir labs cilvēks, viņa teica.

Patlaban viņš nejūtas labi, taču es domāju, ka ļoti drīz viņš atkopsies.

Es ceru, sacīja mma Kerilenga un nogaidoši skatījās pārvaldniecē.

Es gribēju, lai mma Ramotsve apskata Matailu, teica mma Potokvane. Varbūt viņa varēs mums dot padomu. Kā viņam šodien sokas?

Tāpat kā vakar, atbildēja audzinātāja. Un tāpat kā aizvakar. Nekas nav mainījies.

Mma Potokvane nopūtās.

Ļoti skumji. Vai patlaban viņš guļ? Vai varat atvērt durvis?

Domāju, ka būs jau pamodies, sacīja mma Kerilenga.

Iesim paskatīties.

Audzinātāja piecēlās, un sievietes viņai sekoja pa spodru gaiteni. Mma Ramotsve atzinīgi novērtēja mājā valdošo tīrību. Viņa saprata, cik daudz smaga darba šī sieviete iegulda; visā valstī sievietes tikai strādāja un strādāja un ļoti reti saņēma uzslavas. Politiķi prasīja aizņēmumus Botsvānas celtniecībai, taču ar kādām tiesībām? Kā viņi uzdrošinājās pieprasīt, lai tos atmaksā tādas sievietes kā mma Kerilenga, kuras jau tāpat tik smagi strādā?

Viņas apstājās pie durvīm gaiteņa galā, un mma Kerilenga no uzsvārča kabatas izņēma atslēgu.

Neatminos, kad pēdējo reizi ieslēdzām bērnu istabā, viņa teica. Patiesību sakot, man šķiet tas nekad agrāk nav noticis. Mums nekad nav nācies šādi rīkoties.

Šis novērojums lika mma Potokvanei justies neērti.

Citādi nevar, sacīja pārvaldniece. Viņš aizbēgs krūmos.

Protams, piezīmēja mma Kerilenga. Tas ir ļoti bēdīgi.

Viņa pagrūda durvis, un skatienam pavērās telpa, kurā vienīgā mēbele bija matracis. Logam nebija rūts to aizstāja kalts čuguna režģis, kādus mēdz izmantot, lai aizsargātos pret laupītājiem. Uz matrača, izpletis izstieptās kājas, sēdēja gadus piecus sešus vecs pilnīgi kails zēns. Sievietēm ienākot, zēns uz tām paskatījās, un kādu mirkli mma Ramotsve viņa acīs manīja dzīvnieciskas bailes. Taču pēc īsa brīža bērna skatiens atkal kļuva tukšs un neizteiksmīgs.

Mataila, viņu uzrunāja mma Potokvane, ļoti lēni runādama setsvaniešu valodā. Mataila, kā tu šodien jūties? Šo kundzi sauc mma Ramotsve. Ramotsve. Vai redzi?

Kamēr pārvaldniece runāja, zēns viņā skatījās. Pēc tam viņš no jauna nodūra skatienu grīdā.

Nedomāju, ka viņš kaut ko saprot, sacīja mma Potokvane, taču mēs vienalga ar viņu runājam.

Vai mēģinājāt runāt citās valodās? jautāja mma Ramotsve.

Mma Potokvane pamāja ar galvu.

Visās, kādas vien varējām iedomāties. Šeit ieradās daži cilvēki no universitātes Afrikāņu valodu katedras. Viņi izmēģināja visretākās valodas gadījumam, ja puika būtu ieklīdis no Zambijas. Mēģinājām herero. Izmēģinājām sanu valodu, kaut gan viņš nemaz neizskatās pēc bušmeņa. Nekā. Pilnīgi nekā.

Mma Ramotsve paspēra soli uz priekšu, lai zēnu aplūkotu tuvāk. Tas lēnām pacēla galvu un tikai. Sieviete spēra vēl vienu soli.

Uzmanieties, brīdināja mma Potokvane. Viņš kož. Ne jau vienmēr, bet gadās.

Mma Ramotsve mierīgi stāvēja. Botsvānā košana ir parasts cīņas paņēmiens, un nebūtu pārsteidzoši satikt bērnu, kas kož. Nesen no Megi pilsētas pienāca ziņa par uzbrukumu ar košanu. Viesmīlis bija sakodis viesi par to, ka tas viņu vainoja šmaukšanā, un šis gadījums beidzās ar prasības iesniegšanu Lobatses miertiesā. Viesmīlim piesprieda mēnesi cietumā, un viņš nekavējoties sakoda policistu, kurš ļaundari veda uz kameru, vēl viens piemērs tam, cik tuvredzīgi mēdz būt karstasinīgi cilvēki, nodomāja mma Ramotsve. Otrs kodiens vīram maksāja vēl trīs mēnešus cietumā.

Mma Ramotsve skatījās lejup uz zēnu.

Mataila?

Bērns nekustējās.

Mataila? viņa pastiepa roku pret zēnu, sagatavojusies vajadzības gadījumā to ātri atraut.

Zēns ierūcās. Citā vārdā to nenosaukt, viņa nodomāja. Tas bija īsts rūciens zema rīkles skaņa, kas izlauzās no krūtīm.

Vai dzirdējāt? jautāja mma Potokvane. Vai tas nav neparasti? Vai nav dīvaini, ka viņš ir pliks, jo saplosīja drēbes, kuras mēs iedevām? Viņš saplēsa tās ar zobiem un nometa uz grīdas. Mēs iedevām viņam divus pārus īso bikšu, un viņš sapluinīja abus.

Uz priekšu tagad pagāja mma Potokvane.

Nu, Mataila, viņa teica, celies augšā un nāc ārā. Mma Kerilenga tevi izvedīs svaigā gaisā.

Viņa noliecās un uzmanīgi paņēma zēnu aiz rokas. Uz mirkli viņš pagrieza galvu, un mma Ramotsvei šķita, ka bērns grib kost, taču viņš paklausīgi piecēlās un ļāva sevi izvest no istabas.

Ārā zēna roku saņēma mma Kerilenga un veda viņu uz koku puduri nožogotā pagalma malā. Puikam bija visai dīvaina gaita, novērtēja mma Ramotsve, kaut kas viduvējs starp skriešanu un iešanu, it kā viņš jebkurā mirklī gribētu laisties lapās.

Tāds nu ir mūsu Mataila, sacīja pārvaldniece, kopā ar detektīvi noskatīdamās, kā ar savu aizbilstamo aiziet mma Kerilenga. Ko jūs par to domājat?

Mma Ramotsve saviebās.

Tas ir ļoti savādi. Ar šo bērnu droši vien noticis kaut kas briesmīgs.

Bez šaubām, piekrita mma Potokvane. To pašu es teicu ārstam, kurš bija atnācis puiku apskatīt. Viņš tā ari neko prātīgu nepateica. Sacīja, ka šādi bērni ir sastopami. Viņi ieraujas sevī un tā arī nekad neiemācās runāt.

Mma Ramotsve redzēja, ka audzinātāja uz mirkli palaiž vaļā zēna roku.

Mums viņš nepārtraukti jāuzmana, sacīja mma Potokvane. Ja atstājam viņu savā nodabā, puika iebēg krūmos un noslēpjas. Pagājušajā nedēļā viņš uz četrām stundām bija pazudis. Galu galā atradās notekūdeņu attīrīšanas dīķos. Puisim laikam šķiet, ka pilnos auļos lēkšojošs resgalis uzmanību nepiesaista.

Abas sievietes sāka iet atpakaļ uz kantori. Mma Ramotsve jutās nomākta. Viņa nesaprata, kā varētu tikt galā ar tamlīdzīgu bērnu. Piemīlīgu bāreņu vajadzības tādu kā to divu, kas dzīvo Zebru ielā, apzināties ir viegli, taču pasaulē ir arī citi bērni, kuri tādā vai citādā veidā cietuši un kuriem vajadzīga sapratne un pacietība. Viņa pārdomāja savu dzīvi ar tās darbu sarakstiem un vajadzībām un šaubījās, vai spētu atrast laiku būt par māti šādam bērnam. Vai tikai mma Potokvane negribēja, lai viņa un misters Dž. L. B. Matekoni pieņem ari šo zēnu? Mma Ramotsve zināja, ka patversmes pārvaldniece var lepoties ar apņēmību un ka "nē" šī sieviete neuzskata par atbildi; tas, bez šaubām, viņu padarīja par neaizstājamu bāreņu aizstāvi, taču detektīve nespēja iedomāties, ka mma

Potokvane spētu šādā veidā blēdīties, jo jebkurā gadījumā uztiept viņai un Dž. L. B. Matekoni arī šo bērnu būtu krāpšana.

Es esmu noslogota sieviete, uzsāka mma Ramotsve, kad abas tuvojās kantoritim. Man žēl, taču es nevaru pieņemt…

Garām pagāja bariņš bāreņu, kuri pieklājīgi sveicināja pārvaldnieci. Viņiem līdzi bija mazs, izkāmējis kucēns, kuru viens no bērniem aijāja rokās: bāreņi cits citam palīdz, nodomāja mma Ramotsve.

Esiet uzmanīgi ar suni, brīdināja mma Potokvane. Vienmēr esmu teikusi, lai jūs nepievācat šos noklīdušos dzīvniekus. Vai jūs beidzot klausīsiet?

Viņa pagriezās pret viešņu.

Bet mma Ramotsve! Jūs taču nedomājat… Protams, es necerēju, ka jūs ņemsiet šo zēnu! Mēs knapi ar viņu tiekam galā šeit ar visām mūsu iespējām.

Es jau sāku uztraukties, teica mma Ramotsve. Esmu vienmēr gatava palīdzēt, taču arī manām iespējām ir robežas.

Mma Potokvane smējās un mierinādama satvēra viešņu aiz apakšdelma.

Skaidrs, ka esat gatava palīdzēt. Jūs jau esat palīdzējusi, pieņemdama tos divus bāreņus. Nē, es tikai gribēju jums lūgt padomu. Zinu, ka esat izslavēta kā lietpratīga pazudušu cilvēku atradēja. Vai varat mums pateikt tikai pateikt, kā lai mēs par šo zēnu kaut ko uzzinām? Ja mēs kaut ko atklāsim par viņa pagātni, par to, no kurienes viņš uzradies, mēs varētu daudz noskaidrot.

Mma Ramotsve purināja galvu.

Tas būs ļoti grūti. Jums būs jāiztaujā cilvēki tajā apkārtnē, kur viņš tika atrasts. Jums būs jāuzdod neskaitāmi jautājumi, un es domāju, ka ļaudis neko negribēs stāstīt. Ja gribētu būtu jau kaut ko pateikuši.

Tur jums taisnība, bēdīgi sacīja mma Potokvane. Policisti tur pie Maunas jau tincināja bez gala. Viņi taujāja visos apkārtnes ciematos, taču neviens šo bērnu nepazina. Policisti rādīja fotogrāfiju, bet cilvēki tikai atbildēja "nē". Viņi neko nezinot.

Mma Ramotsve nejutās pārsteigta. Ja kādam bērns būtu vajadzīgs, tas kaut ko pateiktu. Skaidrs, ka klusums valdīja tāpēc, ka zēns bija pamests apzināti. Un attiecībā pret tamlīdzīgiem bērniem vienmēr bija iespējama saistība ar burvestībām. Ja vietējais burvis teica, ka mazulis ir apsēsts, tokolosi, tam neviens vairs nevarēja palīdzēt: jāpriecājas, ka viņš vēl ir dzīvs. Šādus bērnus bieži vien sagaida pavisam savāds liktenis.

Nupat jau viņas stāvēja pie mazā, baltā autobusiņa. Koks uz transportlīdzekļa jumta bija nometis starainu lapu, un mma Ramotsve to pacēla. Tās bija tik smalki veidotas šā koka lapas; simtiem mazu lapiņu piekļāvās zariem smalkā zīmējumā kā zirnekļa tīmeklis. Cauri lapotnei skanēja bērnu balsis dziesma, kuru mma Ramotsve atcerējās no savas bērnības un kura viņai lika pasmaidīt.

"Buļļi nāk mājās viens un div', un trīs,

Buļļi nāk mājās liels un mazs, un viens pavisam īss.

Es pie buļļiem dzīvoju,

Māmiņ, paskaties jo drīz."

Viņa ieskatījās mma Potokvanes sejā sejā, kura ar katru krunciņu, ar katru vaibstu liecināja: "Es esmu bāreņu patversmes pārvaldniece."

Viņi joprojām dzied šo dziesmu, sacīja mma Ramotsve.

Mma Potokvane pasmaidīja.

Ari es to kādreiz dziedāju. Mēs nekad neaizmirstam mūsu bērnības dziesmas, vai ne?

Sakiet man, vaicāja detektīve, ko viņi par šo zēnu teica? Vai cilvēki, kuri viņu atrada, kaut ko pastāstīja?

Pārvaldniece bridi domāja.

Policijā tie stāstīja, ka esot viņu atraduši tumsā. Un teica, ka viņu bijis grūti novaldīt. Un vēl viņi sacīja, ka zēnam esot bijusi dīvaina smaka.

Dīvaina smaka?

Mma Potokvane atmeta ar roku.

Viens no vīriem teicis, ka bērns ožot pēc lauvas. Policists to atcerējās, jo gadījums licies visai dīvains. Viņš to minēja savā ziņojumā, kurš pie mums nonāca, kad turienes cilšu vadoņi zēnu visbeidzot atsūtīja šurpu.

Pēc lauvas? pārjautāja mma Ramotsve.

Jā, atbildēja mma Potokvane. Smieklīgi.

Kādu brīdi detektīve klusēja. Viņa ierausās mazajā, baltajā autobusiņā un pateicās saimniecei par viesmīlību.

Es padomāšu par šo zēnu, viņa teica. Varbūt man iešausies prātā kāda jēdzīga doma.

Sievietes atsveicinājās, un mma Ramotsve cauri patversmes vārtiem, uz kuriem rotājās liela zīme "Uzmanību, bērni!", izbrauca uz putekļainā ceļa.

Viņa brauca lēnām, jo uz ceļa bija ēzeļi un liellopi, un gani, kuri tos pieskatīja. Daži gani bija vēl pavisam mazi zēni ne vairāk kā sešus vai septiņus gadus veci gluži kā nabaga klusais bērns savā mazajā istabiņā.

Ja nu šis ir noklīdis ganuzēns, domāja mma Ramotsve. Ja nu viņš tālu no ganībām apmaldījies un noklīdis krūmājā? Vai viņam jāmirst? Vai arī viņu gaida cits liktenis?

Desmita nodaļa Ierēdņa stāsts

Mma Ramotsve saprata kaut kas jādara ar "Dāmu detektlvaģentūru Nr. 1". Pārvietot aģentūras aprīkojumu uz jauno štāba mītni Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" telpās daudz laika neprasīja: vairāk nekā jau tur nebija kā vien dokumentu skapis, daži metāla paliktņi, uz kuriem varēja salikt parakstāmos dokumentus, vecā tējkanna un divas ieplīsušas tases, un, protams, aizvēsturiskā rakstāmmašīna, kuru mma Ramotsve savulaik dabūja no mistera Dž. L. B. Matekoni un kura tagad atgriezās mājās. Abi mācekļi pēc simboliskas tielēšanās, ka tas nav viņu darbs, šo mantību sabīdīja mazā, baltā autobusiņa aizmugurē. Izskatījās, ka viņi ir ar mieru darīt visu, ko vien palūdz mma Makutsi, kurai no kantorīša vajadzēja tikai uzsvilpt, lai viens no jaunekļiem jau skrietu noskaidrot, kas tad šoreiz vajadzīgs.

Šāda piekāpība mma Ramotsvei bija pārsteigums, un viņa brīnījās, ar kādiem paņēmieniem mma Makutsi savaldījusi abus jaunos cilvēkus. Tradicionālā izpratnē mma Makutsi nebija skaista. Viņas āda mūsdienu skatījumā un ari pēc Ramotsves domām bija pārāk tumša, turklāt balinošais krēms, ko asistente lietoja, to bija izraibinājis. Tad vēl mma Makutsi mati, kas bieži vien bija sapīti bizītēs ļoti dīvainā veidā. Un kur nu vēl brilles to milzīgie stikli neapšaubāmi varētu apmierināt vismaz divu cilvēku vajadzības, domāja mma Ramotsve. Tomēr šī sieviete, par kuru droši zināms, ka tā nekad nepiedalīsies nevienā skaistuma konkursā, bija iemantojusi abu bēdīgi slaveno, grūti audzināmo jaunekļu verdziskus uzmanības pierādījumus. Tas bija ļoti mīklaini.

Gluži iespējams, ka aiz fiziskajiem dotumiem slēpās vēl kaut kas. Mma Makutsi noteikti nebija skaistule, taču stipra personība gan, un varbūt puiši to pamanīja. Skaistuma karalienēm bieži vien nav rakstura, tāpēc tās vīriešiem pēc kāda laika mēdz apnikt. Šīs briesmīgās sacensības "Mis mīlētāju laiks" vai "Mis lopkopības industrija" priekšplānā izvirzīja garīgi tukšas meitenes. Tukšpaures tad mēģināja iztirzāt dažādus jautājumus un, par lielu pārsteigumu mma Ramotsvei, dažreiz tika ari uzklausītas.

Detektīve zināja, ka mācekļi seko skaistuma konkursu norisei, jo bija dzirdējusi, kā viņi tos apspriež. Taču patlaban šķita, ka abu galvenais uzdevums ir izdabāt mma Makutsi un viņai paglaimot. Viens no puišiem pat bija mēģinājis priekšnieci nobučot, taču tēlotā sašutumā ticis atraidīts.

Kopš kura laika mehāniķis drīkst skūpstīt direktora pienākumu izpildītāju? tincināja mma Makutsi. Ej atpakaļ pie darba, pirms neesmu sadevusi ar mietu pa tavu nejēdzīgo pakaļu.

Mācekļi pusstundas laikā iekrāva aģentūras saimniecību busiņā. Pēc tam abi jaunie cilvēki iesēdās transportlīdzekļa aizmugurē, lai pieturētu dokumentu skapi, un "Dāmu detektīvaģentūra Nr. 1", izdaiļota ar firmas izkārtni, devās uz jauno mājvietu. Tas bija skumjš mirklis, un gan mma Ramotsve, gan mma Makutsi, pēdējo reizi atskatīdamās uz ieejas durvīm, bija tuvu asarām.

Šī ir tikai pārvākšanās, gribēdama mierināt darba devēju, teica mma Makutsi. Mēs taču nebeidzam darboties.

Zinu, varbūt pēdējo reizi lūkodamās ainavā, kas pavērās no mājas lieveņa, pilsētas namu jumtos un dzeloņkoku galotnēs, sacīja mma Ramotsve. Es šeit biju ļoti laimīga.

Mēs joprojām darbojamies… Jā, gandrīz. Dažu beidzamo dienu laikā ar visiem šiem darbu sarakstiem un jucekli mma Ramotsve aģentūrai bija atvēlējusi visai maz laika. Patiesībā, ja tā padomāja, viņa tai laiku nebija veltījusi vispār. Vajadzēja izmeklēt tikai vienu ārkārtēju gadījumu; nekāda cita darāmā nebija, kaut gan vajadzētu būt. Mma Ramotsve varētu no valstsvīra par veltīto laiku pieprasīt pieklājīgu samaksu, taču tā bija atkarīga no veiksmīga iznākuma. Viņa varētu aizsūtīt rēķinu, pat ja neko nebūtu uzzinājusi, taču detektīvei vienmēr bija neērti prasīt naudu, ja viņa nebija spējusi klientam palīdzēt. Varbūt tomēr gadījumā ar valstsvīru šo principu vajadzētu pārkāpt, jo viņš bija bagāts vīrs un varēja atļauties maksāt. Būtu ļoti viegli vadīt aģentūru, kura kalpotu vienīgi bagātnieku vajadzībām, "Detektīvaģentūru bagātniekiem Nr. 1", domāja mma Ramotsve, jo atlīdzības iekasēšana tad nebūtu tik sāpīga. Taču šāds nebija viņas aicinājums, un detektīve šaubījās, vai tādējādi kļūtu laimīga. Mma Ramotsve gribēja palīdzēt visiem neatkarīgi no tā, kādu sabiedrisko stāvokli cilvēki ieņēma. Bieži vien, izmeklēdama lietu, viņa palika zaudētāja vienkārši tāpēc, ka nespēja atteikties palīdzēt. "Šis ir mans aicinājums," viņa sev teica. "Man jāpalīdz visiem, kuri sauc mani talkā. Tas ir mans pienākums palīdzēt cilvēkiem atrisināt viņu dzīves sarežģījumus." Taču nav iespējams palīdzēt visiem. Āfrikā ir papilnam ļaužu, kuriem vajadzīgs atbalsts, tāpēc kaut kur jānosprauž robeža. Visiem palīdzēt vienkārši nav iespējams, bet var vismaz palīdzēt tiem, kuri ienāk tavā dzīvē. Šāda nostādne palīdz pārvarēt ciešanas, kuras tu redzi. Jo tās ir ari tavas ciešanas. Tad savā reizē citi cilvēki palīdzēs tikt galā ar grūtībām, lcas radušās tev.

Bet kā lai atrisina biznesa jautājumus šeit un tagad? Mma Ramotsve nolēma izdarīt izmaiņas darbu sarakstā un valstsvīra lietu pārvietot uz pirmo vietu. Tas nozīmēja, ka izmeklēšana jāuzsāk nekavējoties un vislabāk sākumā jāpievēršas aizdomās turamās sievietes tēvam. Tam bija vairāki iemesli, un pats nozīmīgākais ja tiešām pastāvēja plāns, ka jāatbrīvojas no valstsvīra brāļa, tad tas, visticamāk, bija nevis viņa sievas, bet gan sievastēva izlolots. Mma Ramotsve bija pārliecināta, ka cilvēki, kuri ķeras pie patiešām nopietniem pārkāpumiem, reti to dara vienigi pēc pašu gribas. Parasti ir iesaistīts vēl kāds kāda persona, kam atlēktu labums, vai ļaundarim tuvs cilvēks, pie kura vērsties pēc morāla atbalsta. Šajā gadījumā izskatījās, ka tas varētu būt valstsvīra brāļa sievastēvs. Ja jau šis cilvēks, kā domāja valstsvīrs, apzinājās, kādu sabiedriskā stāvokļa uzlabošanos varētu sniegt šīs laulības, un piešķīra tām lielu nozīmi, jāsecina, ka viņam tas bija ļoti no svara. Šādā gadījumā viņam būtu izdevīgi novākt no ceļa znotu, lai ar meitas palīdzību piekļūtu nozīmīgai ģimenes rocības daļai. Patiešām jo vairāk mma Ramotsve par to domāja, jo skaidrāks kļuva, ka indēšana ir ierēdņa ideja.

Detektīve spēja lasīt viņa domas, kad tas sēdēja pie maza valsts rakstāmgalda un redzēja apkārt esošo spēku un varu, kuras nožēlojami sīka daļiņa bija viņš pats. Cik aizvainojoši šādam cilvēkam noskatīties, kā dienesta limuzīnā garām aiztraucas valstsvīrs vīrs, kas patiesībā bija viņa paša meitas svainis. Cik nomākts viņš jutās, ka negūst atzinību, kuru neapšaubāmi saņemtu, ja vien cilvēki zinātu, kāds viņam sakars ar ievērojamo ģimeni. Ja vien viņam vai meitai viss viens piederētu tā nauda un lopi, viņš varētu atstāt pazemojošo posteni civildienestā un rīkoties kā bagāts fermeris: ierēdnim, kuram nekad nav bijuši lopi, piederētu vesels ganāmpulks. Viņš, kurš tagad knapi varēja sagrabināt naudu ikgadējam braucienam uz Fransistaunu, varētu katru dienu ēst gaļu un piektdienu vakaros dāsni izmaksāt draugiem "Lauvas" gaišo alu. Viss, kas stāvēja starp viņu un laimi, bija maza, pukstoša sirds. Ja vien šo sirdi varētu apklusināt, mainītos pilnīgi visa dzīve.

Valstsvīrs mma Ramotsvei bija pateicis nešpetnās sievas meitas uzvārdu un pastāstījis, ka tās tēvam patīk pusdienlaiku pavadīt, sēžot pie ministrijas zem koka. Ar šīm ziņām ar viņa vārdu un koku pietika, lai cilvēku atrastu.

Es grasos sākt šķetināt mūsu jauno lietu, viņa teica mma Makutsi, kad abas sēdēja jaunajā birojā. Jūs esat aizņemta ar darbnīcu. Es turpretim atkal kļūšu par detektīvi.

Labi, sacīja mma Makutsi. Autodarbnīcas vadīšana ir darbietilpīga nodarbošanās. Es arī turpmāk būšu ļoti aizņemta.

Priecājos redzēt, ka mācekļi tik čakli strādā, teica mma Ramotsve. Viņi ēd jums no rokas.

Mma Makutsi sazvērnieciski smaidīja.

Tie ir ļoti dumji jaunie cilvēki, viņa sacīja. Taču mēs, dāmas, ar dumjiem jaunekļiem protam tikt galā.

To es redzu, sacīja mma Ramotsve. Jums droši vien bijis daudz pielūdzēju, mma. Izskatās, ka jūs šiem zēniem patīkat.

Mma Makutsi papurināja galvu.

Man pielūdzēju nav bijis gandrīz nemaz. Nesaprotu, ko šie puiši mani atraduši, ja Gaborounā ir tik daudz smuku meiteņu.

-Jūs sevi vērtējat par zemu, teica mma Ramotsve. Jūs vīriešiem neapšaubāmi patīkat.

Vai jūs tā domājat? priekā starodama, jautāja direktora vietas izpildītāja.

Jā, atbildēja detektīve. Dažas sievietes vīriešu acīs kļūst pievilcīgākas ar gadiem. Esmu redzējusi, ka tā notiek. Kamēr jaunās meitenes, skaistuma karalienes, kļūdamas vecākas, zaudē šarmu, citas dāmas pa to laiku kļūst skaistākas. Tas ir loti interesanti.

Mma Makutsi izskatījās domīga. Viņa sakārtoja brilles, un mma Ramotsve ievēroja, ka sieviete slepšus vēro savu atspulgu loga rūtī. Detektīve nezināja, vai viņas teiktais ir taisnība, bet, ja arī nav, vismaz palika priecīgā apziņa, ka šie vārdi ceļ mma Makutsi pašapziņu. No tā, ka viņu apbrīno abi bezpalīdzīgie puiši, nevarētu rasties nekāds ļaunums, ja vien mma Makutsi ar tiem neielaidīsies, un mma Ramotsvei bija skaidrs, ka tas ir maz ticams vismaz pagaidām.

Viņa atstāja mma Makutsi birojā un aizbrauca mazajā, baltajā autobusiņā. Bija jau pusviens; ceļā paies desmit minūtes, viņai atliks laiks atrast vietu, kur novietot auto, un aiziet līdz ministrijai, lai sāktu meklēt valdības vīra svaines tēvu misteru Sipoleli ministrijas ierēdni un, ja nojauta detektīvi nevīla, iespējamo slepkavu.

Mma Ramotsve apstājās pie Katoļu baznīcas, jo pilsēta bija pārpildīta un ministrijai tuvāku vietu, kur novietot busiņu, nevarēja atrast. Viņa dosies īsā, neplānotā pastaigā, jo satikties ar paziņām ir pienākums, turklāt vēl ir dažas minūtes laika, ko ceļā papļāpāt.

Viņai nenācās vilties. Tikko detektīve no stāvvietas nogriezās ap stūri, tā uzskrēja virsū mma Glorijai Bopedi Čembas Bopedi mātei. Ar viņu kopā mma Ramotsve mācījās skolā Močudi. Čemba bija precējusies ar Pilotu Matanjani, kurš nesen sāka strādāt par Selibi-Pikves skolas direktoru. Abi audzināja septiņus bērnus, un vecākais nesen bija kļuvis par Botsvānas čempionu sprintā vecuma grupā līdz piecpadsmit gadiem.

Kā klājas jūsu ārkārtīgi žiglajam mazdēlam? jautāja mma Ramotsve.

Vecākā sieviete staroja. Mma Ramotsve ievēroja, ka tai ir palikuši vairs tikai daži zobi, un nosprieda, ka atlikušos labāk būtu izraut un ielikt vietā mākslīgos.

Ak! Tas puika patiešām ir knašs, sacīja mma Bopedi. Bet viņš ir ari palaidnis. Ātri skriet viņš iemācījās, lai aizbēgtu no nepatikšanām. Tāpēc jau viņš ir tik nadzīgs.

Nu, teica mma Ramotsve, no tā ir iznācis kaut kas jēdzīgs. Varbūt kādu dienu jūsu mazdēls piedalīsies olimpiskajās spēlēs un aizstāvēs Botsvānas godu. Viņš pierādīs pasaulei, ka labākie skrējēji atrodami ne tikai Kenijā.

Mma Ramotsve no jauna pieķēra sevi runājam nepatiesību. Skaidrs, ka visi labākie skrējēji nāk no Kenijas, kur cilvēki ir slaidi un ar garām kājām ļoti piemēroti skriešanai. Botsvāniešu stāvokli apgrūtina tas, ka viņi nav padevušies augumā. Vīriešiem ir slieksme uz druknumu, un šāda miesas būve vairāk noder lopkopības vajadzībām, nevis vieglatlētikai. Patiešām, vairums dienvidafrikāņu nav labi skrējēji, kaut gan zulusi un svazi piemēram, tādi kā leģendārais Svazilendas vieglatlēts Ričards "Konkorde" Mavuso skrejceļos reizēm gūst lieliskus panākumus.

Skaidrs, ka gluži labi sportisti ir būri. Šajā tautā dzimst vīri ar stiprām ciskām un ducīgām sprandām gluži kā Brahmas vēršiem. Būri spēlē regbiju, turklāt diezgan labi, kaut gan nevarētu teikt, ka pirmklasīgi. Taču mma Ramotsvei labāk patika botsvānietis, kurš varbūt nebija tik liels kā šie regbija spēlētāji vai tik ātrs kā kenijiešu skrējēji, bet vismaz bija uzticams un gudrs.

Vai jūs tā nedomājat? viņa vaicāja mma Bopedi.

Ko nedomāju, mma? pārjautāja mma Bopedi.

Mma Ramotsve saprata, ka ir aizvedusi otru sievieti sapņu pasaulē, un atvainojās.

Es tikai iedomājos par mūsu vīriešiem, viņa teica.

Mma Bopedi sarauca uzacis.

Tiešām? Ja gribat zināt taisnību, arī es dažreiz iedomājos par vīriešiem. Ne visai bieži, bet šad tad. Jūs jau zināt, kā tas ir…

Detektīve atvadījās no mma Bopedi un turpināja ceļu. Pie optikas veikala viņa satika misteru Moteti Pilai, kurš stāvēja gluži rāms un skatījās debesīs.

Labdien, rra, viņa pieklājīgi sveicināja. Kā jums ar veselību?

Misters Pilai it kā nolaidās uz zemes.

Mma Ramotsve, viņš teica. Lūdzu, ļaujiet uz jums paskatīties! Nupat man iedeva šīs jaunās brilles, un pēc daudziem gadiem es tagad skaidri redzu pasauli. Ak! Tas ir brīnišķīgi. Biju jau aizmirsis, kā tas ir labi redzēt. Un te nu jūs esat, mma. Jūs esat ļoti skaista ļoti resna.

Paldies, rra.

Viņš uzbīdīja brilles uz degungala.

Sieva vienmēr atgādināja, ka man vajag jaunas acenes, taču man allaž bija bailes šeit iegriezties. Man nepatīk šī viņu ierīce, kas spīdina acīs gaismu. Un vēl man nepatīk aparāts, kurš pūš gaisu acu ābolos. Tāpēc es visu laiku vilcinājos. Es uzvedos muļķīgi.

Vilcināties nav labi, sacīja mma Ramotsve, kad atcerējās, kā pašai negribējās ķerties pie valstsvīra lietas.

Jā, es saprotu, teica misters Pilai. Taču sliktākais ir tas, ka, apzinoties, kas patiešām jāizdara, tu bieži vien negribi to darīt.

Tas ir ļoti jocīgi, sacīja mma Ramotsve. Taču tā ir taisnība. It kā jums iekšā būtu divi cilvēki. Viens saka "dari to". Otrs saka "dari šo". Divas balsis vienā ķermenī.

Misters Pilai raudzījās mma Ramotsvē.

Šodien ļoti karsts laiks, viņš teica.

Viņa piekrita, un abi darīja savu darāmo. Mma Ramotsve nolēma, ka vairs nedrīkst kavēties: bija jau gandrīz viens, un, ja viņa gribēja notvert misteru Sipoleli, lai ar viņu aprunātos un sāktu izmeklēšanu, vajadzēja sākt kustēties. Koku atrast bija viegli. Tas auga netālu no ministrijas galvenās ieejas diža akācija ar lielu vainagu, kas uz putekļainās zemes meta plašu ēnas apli. Tieši blakus stumbram atradās stratēģiski izvietoti akmeņi ērtas sēdvietas ikvienam, kurš gribētu apmesties zem koka un pavērot Gaborounā ritošo darbīgo dzīvi. Patlaban dažas minūtes pirms vieniem akmeņi nebija aizņemti.

Mma Ramotsve izvēlējās ērtāko akmeni un apsēdās uz tā. Līdzi viņa bija paņēmusi lielu, appītu pudeli ar tēju un divas alumīnija krūzes, kā arī četras biezas sviestmaizes ar sālītu liellopu gaļu. Viņa paņēma vienu no krūzēm un ielēja tajā sarkankrūmu tēju. Pēc tam ar muguru atslējās pret stumbru un sāka gaidīt. Cik patīkami sēdēt ēnā ar tējas krūzi rokā un vērot garām slīdošās automašīnas! Neviens viņai nepievērsa kaut niecīgāko uzmanību, jo tā bija visai parasta parādība sieviete ar labi veidotu augumu sēž zem koka.

Kad pulkstenis jau rādīja kādas desmit minūtes pāri vieniem un detektīvei, kura bija izdzērusi tēju, ērtajā vietā sāka uzmākties snaudiens, no ministrijas parādes durvīm iznira kāds cilvēks un virzījās uz koku, zem kura sēdēja mma Ramotsve. Vīrietim tuvojoties, detektīve saņēmās. Viņa atradās darbā, un vajadzēja darīt visu iespējamo, lai aprunātos ar misteru Sipoleli, ja cilvēks, kurš nāca, patiešām bija viņš.

Vīrietis valkāja rūpīgi izgludinātas zilas bikses, baltu kreklu ar īsām piedurknēm un tumši brūnu kaklasaiti. Šis apģērbs liecināja, ka birokrātijas rangu tabulā viņš ieņem jaunākā ierēdņa vietu. Un, lai apstiprinātu diagnozi, krekla kabatā kārtīgi rindojās pildspalvas. Šis neapšaubāmi bija jaunākā ierēdņa formas tērps, kaut gan to valkāja vīrs, kuram jau krietni pāri četrdesmit. Tātad šis ir ierēdnis, kas iestrēdzis savā vietā un tālāk netiek.

Vīrs mērķtiecīgi tuvojās kokam. Šķita, ka, lūkojoties mma Ramotsvē, viņš kaut ko grib sacīt, taču nevar saņemties.

Mma Ramotsve viņam uzsmaidīja.

Labdien, rra, viņa teica. Šodien nu gan ir karsti, vai ne? Tāpēc es esmu zem šī koka. Šī ir gluži laba vieta, kur karstumā apsēsties.

Cilvēks palocīja galvu.

Jā, es parasti šeit sēžu.

Sieviete tēloja pārsteigumu.

Tā? Ceru, ka nesēžu uz jūsu akmens, rra. Es to šeit uzgāju, un tas nebija aizņemts.

Ierēdnis nepacietīgi atmeta ar roku.

Mans akmens? Jā, patiesību sakot, tā patiešām ir. Šis ir mans akmens. Taču šī ir sabiedriska vieta, un, man šķiet, ikvienam ir brīv uz tā sēdēt.

Mma Ramotsve piecēlās.

Bet, rra, jums jāatgūst šis akmens. Es varu apsēsties uz tā tur maliņā.

Nē, mma, viņš steidzīgi teica, mainīdams balss toni. Negribu jums sagādāt neērtības. Uz malējā akmens varu apsēsties es.

Nē. Jūs sēdiet uz šī te akmens. Tas ir jūsu. Es nebūtu uz tā apsēdusies, ja vien zinātu, ka tas ir cita cilvēka akmens. Es pasēdēšu uz tā, ari tas ir labs diezgan. Jūs sēdiet šeit.

Nē, vīrietis stingri noteica. Jūs ejiet atpakaļ, kur bijāt, mma. Es varu uz šā akmens sēdēt katru mīļu dienu. Jūs nevarat. Es sēdēšu tur.

Kamēr misters Sipoleli apsēdās, mma Ramotsve ar neapmierinātu seju atgriezās iepriekšējā vietā.

Es dzeru tēju, rra, viņa sacīja. Šeit pietiks mums abiem. Ja jau es sēžu uz jūsu akmens, man gribētos piedāvāt ari jums.

Misters Sipoleli pasmaidīja.

Jūs esat ļoti laipna, mma. Man patīk dzert tēju. Savā birojā es dzeru daudz tējas. Redziet, es esmu civildienestā.

Ak tā? Tas ir labs darbs. Jūs droši vien esat slavens.

Vīrietis iesmējās.

Nē, viņš teica. Es nepavisam neesmu slavens. Esmu jaunākais ierēdnis. Taču mani tas apmierina. Tādu darbu kā manējais tagad iekāro cilvēki ar zinātniskajiem grādiem. Man ir tikai Kembridžas skolas diploms. Es jūtu, ka man ir paveicies.

Mma Ramotsve, liedama viņam tēju, klausījās. Viņa bija pārsteigta par dzirdēto, viņa cerēja sastapt gluži citu cilvēku sīku ierēdnīti, kas gluži vai plīst no savas nozīmības un alkst uzkalpoties. Taču šeit, pretēji gaidītajam, sēdēja vīrs, kurš šķita gluži apmierināts ar sevi un savu likteni.

Vai paaugstināt amatā jūs nav iespējams, rra? Vai nav nekādu izaugsmes iespēju?

Misters Sipoleli šo jautājumu rūpīgi apsvēra.

Man šķiet, ka būtu gan, viņš teica pēc ne visai ilga pārdomu brīža. Slikti vienīgi tas, ka tad man būtu jāiznieko milzums laika, lai pielabinātos priekšniecībai. Tad nāktos runāt kā pēc notīm un rakstīt sliktus ziņojumus par saviem kolēģiem. Man nepatiktu šādi rīkoties. Neesmu godkārīgs. Priecājos par to, kas esmu, patiešām.

Kad mma Ramotsve pasniedza sarunas biedram tēju, viņas roka nodrebēja. To nu viņa nebija gaidījusi, un pēkšņi detektīve atcerējās Klovisa Andersona padomu. Nekad neizdariet priekšlaicīgus pieņēmumus, viņš rakstīja. Nekad priekšlaikus neizlemiet, kas aiz kura slēpjas. Tas var jūs pilnīgi novirzīt no pareizā ceļa.

Viņa nolēma piedāvāt misteram Sipoleli sviestmaizi un izvilka no plastmasas maisiņa uzkodas. Vīrietis bija iepriecināts un izvēlējās mazāko sviestmaizi: vēl viena liecība par pieticīgu raksturu, nodomāja mma Ramotsve. Viņas iedomātais misters Sipoleli bez svārstīšanās būtu pakampis lielāko ņuku.

Vai jums Gaborounā ir ģimene, rra? detektīve nevainīgi apjautājās.

Misters Sipoleli iztukšoja muti un norija sālīto liellopu gaļu.

Man ir trīs meitas, viņš stāstīja. Divas strādā par medmāsām: viena Princeses Marinas slimnīcā, bet otra Molepololē. Tad vēl ir mana pirmdzimtā, kurai ļoti labi veicās skolā un kura iestājās universitātē. Mēs ar viņu ļoti lepojamies.

Vai viņa dzīvo Gaborounā? vaicāja mma Ramotsve, pasniegdama sarunas biedram vēl vienu sviestmaizi.

Nē, viņš atbildēja. Meita dzīvo citur. Viņa apprecējās ar jaunekli, kuru satika studiju laikā. Viņi dzīvo ārpus pilsētas. Rau, tur uz to pusi.

Un jūsu znots? mma Ramotsve gribēja zināt. Kā ir ar viņu? Vai viņš ir labs pret jūsu meitu?

Jā, sacīja misters Sipoleli. Meitas vīrs ir krietns cilvēks. Abi ir ļoti laimīgi, un es ceru, ka viņiem būs daudz bērnu. Ar nepacietību gaidu, kad kļūšu vectēvs.

Mma Ramotsve mirkli domāja. Tad viņa teica:

Vislabākais, bērniem apprecoties, acīmredzot ir pārliecība, ka viņi spēs par jums parūpēties, kad kļūsiet vecs.

Misters Sipoleli smaidīja.

-Jā, droši vien tā ir. Taču šajā gadījumā mums ar sievu ir citi plāni. Mēs gatavojamies doties atpakaļ uz Mahalapji. Man tur ir nedaudz lopu tikai daži un mazliet zemes. Mēs tur būsim laimīgi. Nekas cits mums nav vajadzīgs.

Mma Ramotsve klusēja. Šis neapšaubāmi krietnais cilvēks acīmredzami stāstīja patiesību. Nonākt pie secinājuma, ka misteru Sipoleli varētu turēt aizdomās par vēlmi noslepkavot znotu, bija smieklīgi, un viņai par sevi bija pamatīgs kauns.

Lai slēptu apjukumu, mma Ramotsve piedāvāja vīrietim vēl vienu tasi tējas, kuru tas pateicīgi paņēma. Tad pēc piecpadsmit minūšu ilgas tērzēšanas par ikdienišķām lietām viņa piecēlās, nopurināja svārkus un pateicās ierēdnim par jauki pavadīto pusdienlaika stundu. Viņa bija uzzinājusi visu, ko vēlējās, vismaz attiecībā uz šo cilvēku. Tomēr tikšanās ar tēvu atstāja zināmas šaubas par viņa meitu. Ja tā bija tāda pati kā tēvs, viņa nevarēja būt indētāja. Neiespējami, ka šis labsirdīgais, pieticīgais cilvēks izaudzinājis meitu, kas spējīga uz kaut ko tamlīdzīgu. Bet varbūt tomēr? Vienmēr iespējams, ka labi vecāki laiž pasaulē nejaukus bērnus; lai to saprastu, nav vajadzīga nekāda lielā dzīves pieredze. Tomēr šis droši vien nebija tamlīdzīgs gadījums, un tas nozīmēja, ka nākamais izmeklēšanas posms prasīs daudz atvērtāku prātu nekā pirmais cēliens.

"Esmu saņēmusi labu mācību," prātoja mma Ramotsve, iedama atpakaļ uz mazo, balto autobusiņu. Viņa bija tā aizdomājusies, ka gandrīz nepamanīja misteru Pilai, kurš stāvēja pie optikas veikala un lūkojās koka zaros virs galvas.

Es prātoju par to, ko jūs man teicāt, mma, viņš sacīja, kad detektīve gāja garām. Tā bija piezīme, kas rosina domāt.

Jā, mazliet iztrūkusies, noteica mma Ramotsve. Un baidos, ka nezinu atbildi. Vienkārši nezinu.

Misters Pilai pakratīja galvu.

Tad mums par to jāpadomā maķenīt vairāk.

Jā, piekrita mma Ramotsve. Darīsim to.

Vienpadsmitā nodaļa Mma Potokvanes pateicība

© Valstsvīrs mma Ramotsvei bija iedevis tālruņa numuru, ar kura palīdzību varēja apvest ap stūri viņa sekretārus un palīgus un kuru detektīve jebkurā laikā varēja izmantot. Tajā pēcpusdienā viņa pirmoreiz pamēģināja uzgriezt numuru un tika savienota tieši ar klientu. Viņš izklausījās iepriecināts par šo zvanu un par to, ka izmeklēšana ir sākusies.

Nākamnedēļ man gribētos apmeklēt jūsu namu, teica mma Ramotsve. Vai esat runājis ar tēvu?

Esmu to izdarījis, atbildēja valstsvīrs. Es pateicu viņam, ka jūs aizbrauksiet atpūsties. Iestāstīju, ka esat man sameklējusi daudz vēlētāju starp sievietēm un man jums par to jāatmaksā. Par jums labi rūpēsies.

Tika saskaņoti sīkumi, un mma Ramotsve uzzināja, ka ferma atrodas uz ziemeļiem no Pilani, ja brauc Fransistaunas virzienā.

Esmu pārliecināts, ka atradīsiet pierādījumus ļaunprātībai, sacīja valstsvīrs. Tādējādi mēs varēsim glābt manu nabaga brāli.

Mma Ramotsve bija izvairīga.

Tad jau redzēsim. Es neko nevaru apsolīt. Man jāredz.

Protams, steigšus piekrita valstsvīrs. Taču esmu pilnīgi drošs par jūsu spējām izmeklēt notikušo. Es zinu, ka pratīsiet atrast pierādījumus pret šo ļauno sievieti. Cerēsim tikai, ka paspēsiet laikā.

Pēc šīs sarunas mma Ramotsve apsēdās pie sava rakstāmgalda un skatījās sienā. Nule viņa no savas dienasgrāmatas bija izsvītrojusi veselu nedēļu, un tas nozīmēja, ka citi uzdevumi viņas sarakstā tiek nolemti nezināmai nākotnei. Prombūtnes laikā viņa vismaz varēs neraizēties par darbnīcu un vēl mazāk par detektīvaģentūras jautājumiem. Visu spēj nokārtot mma Makutsi, un, ja nu gadījumā viņa būs palīdusi zem automašīnas, kā pēdējā laikā aizvien biežāk mēdza notikt, uz tālruņa zvaniem viņas vārdā atbildēt bija apmācīti mācekļi.

Bet kā tad ar misteru Dž. L. B. Matekoni? Šis patiešām grūtais jautājums bija palicis neatrisināts, un viņa nolēma kaut ko darīt nekavējoties. Mma Ramotsve bija pabeigusi lasīt grāmatu par depresiju un jutās daudz zinošāka, kā tikt galā ar slimības mīklainajām izpausmēm. Taču šai kaitei raksturīgi tas, ka vienmēr pastāv bažas cietējs var izdarīt kaut ko pārsteidzīgu. Grāmatā par to bija rakstīts melns uz balta, un sievieti biedēja doma, ka nospiestība un paššaustīšanās var novest misteru Dž. L. B. Matekoni līdz galējībām. Kaut kā viņš jānogādā pie doktora Mofata un jāsāk ārstēt. Taču, kad mma Ramotsve pateica līgavainim, ka tam jāiet pie ārsta, viņš tūdaļ atteicās. Ja viņa vēlreiz mēģinātu pierunāt misteru Dž. L. B. Matekoni, atbilde droši vien būtu tāda pati.

Mma Ramotsve apsvēra, vai ir kāds veids, lai ar viltību piedabūtu līgavaini ieņemt doktora Mofata dotās tabletes. Detektīvei nepatika doma par to, ka pret misteru Dž. L. B. Matekoni jāizmanto negodīgi līdzekļi, taču, ja traucēts cilvēka saprāts, ir attaisnojami visi pasākumi, lai viņam kļūtu labāk, sprieda mma Ramotsve. Tas ir tāpat kā tad, ja kādu nolaupījis ļauns radījums un tiek prasīta izpirkuma maksa. Tad nesvārstoties jāķeras pie viltības, lai sakautu nežēlīgo būtni. Pēc viņas domām, tas gluži labi saskanēja ar vecajiem Botsvānas tikumiem, vēl vairāk ar jebkuriem tikumiem.

Mma Ramotsve prātoja, kā iejaukt tabletes līgavaiņa ēdienā. To varētu izdarīt, ja viņa ierastos uz visām vājinieka maltītēm, taču tas nav iespējams. Viņš pie mma Ramotsves uz vakariņām vairs nebrauca, un izskatītos visnotaļ dīvaini, ja viņa pēkšņi sāktu piegādāt pārtiku misteram Dž. L. B. Matekoni uz mājām. Pastāvēja arī bažas, ka depresijas dēļ līgavainis vairs lāgā neēd grāmatā par to tika brīdināts -, jo izskatījās, ka viņš manāmi zaudē svaru. Tātad šādā veidā iemānīt viņam zāles ir neiespējami, pat ja viņa izlemtu, ka tieši šādi vajag rīkoties.

Mma Ramotsve nopūtās. Tas neizskatījās pēc viņas sēdēt un blenzt sienā, un uz mirkli prātā pazibēja doma, ka arī viņa kļūst depresīva. Taču šī doma ātri pagaisa: slimot bija gluži neiespējami. No viņas ir atkarīgs viss: remontdarbnīca, aģentūra, bērni, misters Dž. L. B. Matekoni, mma Makutsi, nemaz nerunājot par mma Makutsi tuviniekiem Bobonongā. Viņa vienkārši nevarēja atļauties slimot. Tāpēc mma Ramotsve piecēlās, sakārtoja kleitu un devās pie tālruņa istabas pretējā pusē. Viņa sadabūja piezīmju grāmatiņu ar tālruņa numuriem. Potokvane Silvija. Pārvaldniece. Bāreņu patversme.

Kad ieradās mma Ramotsve, bāreņu patversmes pārvaldniece intervēja kādu topošo audžumāti. Sēdēdama uzgaidāmajā telpā, detektīve vēroja, kā mazs, bālgans gekons [7] uz griestiem virs viņas galvas pielavās mušai. Gan gekons, gan muša karājās ar kājām gaisā; gekons paļāvās uz kāju pirkstiem piestiprinātajiem piesūcekņiem, bet muša uz saviem kāju piesīšiem. Pēkšņi mazā ķirzaciņa metās uz priekšu, taču muša izrādījās veiklāka un uzsāka uzvaras apli, bet galu galā nosēdās uz palodzes.

Mma Ramotsve pievērsās uz galdiņa izmētātajiem žurnāliem. Starp tiem atradās arī "Valdības Vēstnesis" ar vecāko ierēdņu fotogrāfijām. Viņa ielūkojās sejās daudzus no šiem cilvēkiem detektīve pazina un dažkārt zināja par viņiem pat vairāk, nekā bija aprakstīts "Vēstnesī". Tur varēja aplūkot arī viņas klienta valstsvīra seju, kura pašpārliecināti smaidīja fotoaparāta objektīva priekšā, kaut gan, kā zināja mma Ramotsve, šo vīru nepārtraukti kremta raizes par jaunāko brāli un draudošās briesmas viņa dzīvībai.

Mma Ramotsve?

Mma Potokvane tostarp bija izlaidusi pa durvīm audžumāti un tagad stāvēja, skatīdamās lejup mma Ramotsvē.

Piedodiet, ka liku jums gaidīt, taču man šķiet, ka esmu atradusi mājas kādam ļoti grūti audzināmam bērnam. Man vajadzēja pārliecināties, ka šī sieviete ir īstais cilvēks.

Abas iegāja pārvaldnieces istabā, kur drupačainais šķīvis liecināja, ka nesen te kāds cienāts ar augļu kūku.

Vai esat atnākusi sakarā ar zēnu? jautāja mma Potokvane. Droši vien jums radusies kāda doma?

Mma Ramotsve papurināja galvu.

Atvainojiet, mma. Man pietrūka laika padomāt par šo zēnu. Biju ļoti aizņemta ar citiem jautājumiem.

Pārvaldniece pasmaidīja.

Jūs vienmēr esat ļoti aizņemta.

Esmu atnākusi lūgt jums pakalpojumu, sacīja mma Ramotsve.

0! mma Potokvane no prieka staroja. Parasti tā esmu es, kura lūdz pakalpojumus. Šoreiz ir savādāk, un es priecājos.

Misters Dž. L. B. Matekoni ir slims, paskaidroja mma Ramotsve, un es domāju, ka viņam ir kaite, kuru sauc par depresiju.

Ai! iesaucās mma Potokvane. Es taču par to zinu visu. Atcerieties, ka savulaik biju žēlsirdīgā māsa. Veselu gadu pavadīju Lobatses slimnīcā pie garīgi slimajiem. Esmu redzējusi, uz ko šī kaite ir spējīga. Taču mūsdienās to visbeidzot var izārstēt. No depresijas iespējams atkopties.

Esmu par to lasījusi, sacīja mma Ramotsve. Taču tādā gadījumā jādzer zāles. Misters Dž. L. B. Matekoni pat nav rādījies pie ārsta. Viņš teic, ka neesot slims.

Tās ir muļķības, sacīja pārvaldniece. Pie ārsta viņam jādodas nekavējoties. Jums vajadzētu viņam to iestāstīt.

Es mēģināju, teica detektīve. Viņš apgalvoja, ka viss esot kārtībā. Man vajadzīgs kāds, kurš viņu varētu aizvest pie ārsta. Tāds…

Tāds kā es? viņu pārtrauca mma Potokvane.

Jā, piekrita mma Ramotsve. Misters Dž. L. B. Matekoni vienmēr ir darījis visu, ko jūs esat lūgusi. Viņš neuzdrošinātos jums atteikt.

Bet viņam vajadzēs dzert zāles, sacīja mma Potokvane. Es viņam klāt nestāvēšu.

Jā, apcerīgi noteica mma Ramotsve, ja jūs atvestu misteru Dž. L. B. Matekoni uz šejieni, jūs varētu viņu ārstēt. Jums būtu iespēja pārliecināties, ka viņš dzer zāles un atveseļojas.

Jūs domājat, ka man vajadzētu misteru Dž. L. B. Matekoni vest uz bāreņu patversmi?

Jā, atvest uz šejieni, kamēr viņam kļūst labāk.

Mma Potokvane ar pirkstiem bungoja pa rakstāmgaldu.

Bet ja viņš ietiepjas un negrib braukt?

Viņš neiedrošināsies runāt jums pretī, sacīja mma Ramotsve. Viņš būs pārāk nobijies.

Vai tad no manis var nobīties?

Mazliet, maigi piebilda detektīve. Taču tikai vīrieši. Vīrieši baidās no pārvaldniecēm.

Mma Potokvane bridi domāja. Pēc tam viņa teica:

Misters Dž. L. B. Matekoni bāreņu patversmei ir bijis labs draugs. Viņš mūsu labā daudz darījis. Ari es viņa dēļ to izdarīšu. Kad man viņš jāapciemo?

Šodien, sacīja mma Ramotsve. Aizvediet viņu pie doktora Mofata. Pēc tam vediet atpakaļ tieši uz šejieni.

Ļoti labi, sasparojusies šim uzdevumam, nopriecājās pārvaldniece. Iešu un noskaidrošu, ko visas šīs muļķības nozīmē. Negrib iet pie ārsta? Kas par niekiem! Jūsu dēļ es visu nokārtošu, mma. Varat uz mani paļauties.

Mma Potokvane pavadīja viešņu līdz viņas automobilim.

Vai neesat aizmirsusi par zēnu? viņa vaicāja. Vai atminēsieties par viņu padomāt?

Neuztraucieties, mma, atbildēja detektīve. Jūs no manas sirds noņēmāt lielu smagumu. Tagad mana kārta mēģināt atvieglot jūsējo.

Doktors Mofats pieņēma misteru Dž. L. B. Matekoni savā darbistabā verandas galā, kamēr mma Potokvane iedzēra pa tasei tējas kopā ar misis Mofatu virtuvē. Doktora sieva, kura bija bibliotekāre, daudz zināja, un mma Potokvane laiku pa laikam vērsās pie viņas pēc informācijas. Bija vakars, un kukaiņi, kuri doktora kabinetā bija iekļuvuši caur pretodu tiklu, kā apreibuši laidelējās gar rakstāmgalda lampas spuldzi, atsitās pret abažūru un tad, no karstuma spindzēdami, ar apsvilušiem spārniem aiztrīsuļoja projām. Tie sēdās uz rakstāmgalda, pār kura malu nokarājās stetoskopa un sfigmomanometra1 gumijotās austiņas, uz sienas, uz vecās gravīras ar Kurumana misiju deviņpadsmitā gadsimta vidū.

Kādu laiku neesmu jūs saticis, rra, sacīja doktors Mofats. Mans auto ir uzvedies labi.

Misters Dž. L. B. Matekoni gribēja sevi piespiest pasmaidīt, taču tas neizdevās.

Es neesmu… viņš nepabeidza.

Doktors gaidīja, taču pacients cieta klusu.

Jūs laikam nejūtaties labi?

Dž. L. B. Matekoni pamāja ar galvu.

Es esmu ļoti noguris. Nevaru aizmigt.

Tas ir ļoti smagi. Ja neguļ, tad, protams, jūtas slikti. Doktors bridi pieklusa. Vai jūs uztrauc kaut kas īpašs? Kāds ir jūsu satraukuma iemesls?

Misters Dž. L. B. Matekoni domāja. Žokļi kustējās, it kā viņš censtos pateikt nepanesami sāpīgus vārdus, un tad sekoja atbilde.

Es uztraucos, ka pret mani vērsīsies ļaunums, kuru nodarīju pirms daudziem gadiem. Tad es kritīšu nežēlastībā. Mani nomētās ar akmeņiem. Tās būs beigas.

Ļaunums? Ko jūs izdarījāt? Jūs zināt, ka varat man droši par to stāstīt, jo es nevienam neteikšu.

Tas ir ļaunums, kuru es nodarīju pirms daudziem gadiem. Tas ir ļoti liels ļaunums. Es par to nevaru stāstīt nevienam, pat jums ne.

Un tas ir viss, ko gribat man pateikt? -Jā-

Doktors Mofats vēroja misteru Dž. L. B. Matekoni. Viņš pamanīja, ka apkaklīte aizpogāta ar nepareizo pogu; viņš redzēja kurpes ar salauztajām sprādzēm; viņš redzēja acis, kuras no ciešanām bija teju vai pieplūdušas asarām, un viņš saprata.

Es gribētu jums iedot dažas zāles, kuras palīdzēs atlabt, doktors sacīja. Mma Potokvane, kura sēž tur ārā, teic, ka pieskatīs jūs, kamēr jums kļūs labāk.

Misters Dž. L. B. Matekoni truli pamāja ar galvu.

Taču apsoliet man, ka dzersiet zāles, turpināja doktors Mofats. Vai dodat vārdu, ka tā darīsiet?

Misters Dž. L. B. Matekoni, kurš cieši lūkojās grīdā, nepacēla skatienu.

Mans vārds neko nav vērts, viņš klusi teica.

Tā ir slimība, kas tā runā, laipni sacīja doktors. Jūsu vārds nozīmē daudz.

Mma Potokvane aizveda viņu uz savu auto un atvēra durvis pasažieru pusē. Viņa uzlūkoja doktoru Mofatu un viņa sievu, kuri stāvēja pie vārtiem, un pamāja tiem ar roku. Abi pamāja pretim un iegāja mājā. Tad mma Potokvane devās atpakaļ uz bāreņu patversmi, pa ceļam pabraukdama garām Tolokvengas ceļa "Ātrajam auto". Darbnīca, tuksnesīga un pamesta tumsā, no sava īpašnieka un radītāja, kurš brauca garām, nesaņēma ne skatiena.

Divpadsmitā nodaļa Ģimenes uzņēmums

Viņa devās ceļā rīta dzestrumā, lai gan brauciens prasīja tikai nedaudz vairāk par stundu. Rouza bija pagatavojusi brokastis, un mma Ramotsve, sēžot savas Zebru ielas mājas verandā, tika ieturējusi maltīti kopā ar bērniem. Kluss brīdis, jo, kad cilvēki tikko sāka doties uz darbu, uz šīs ielas bija pavisam maz transportlīdzekļu. Arī gājēju nedaudz: garš vīrietis novalkātās biksēs ar apgruzdušu kukurūzas vālīti rokā; sieviete, kurai uz muguras lakatā uzsiets bērns, kas miegā klana galvu; aizņemts ar savām neizdibināmajām, taču gluži mērķtiecīgajām suņa gaitām, garām aizsteidzas viens no detektīves kaimiņa rudajiem krančiem izkāmējis un izbadējies. Mma Ramotsve suņus varēja tīri labi paciest, taču viņai gaužām nepatika tie smirdīgie, dzeltenie radījumi, kas mitinājās tepat blakus. Gaudošana naktīs sievieti uztrauca tie rēja uz ēnām, mēnesi un vēja brāzmām, turklāt mma Ramotsvei patika, ka dārzā dzied putni, un viņa bija pārliecināta, ka suņi tos atbaida. Šķiet, katrai mājai, izņemot šo, bija noteikts suņu skaita ierobežojums, un laiku pa laikam visi šie suņi nometa nīstās lojalitātes važas, pacēlās pāri savstarpējam naidīgumam un skraidīja pa ielām, apvienojušies lielā barā, vajādami automašīnas un baidīdami velosipēdistus.

Mma Ramotsve ielēja sarkankrūmu tēju sev un Motoleli; Puso pie tējas negribēja pierast un dabūja glāzi silta piena, kurā audžumāte iemaisīja divas pamatīgas karotes cukura. Viņš bija kārumnieks varbūt tāpēc, ka mazotnē Fransistaunas pagalmā māsa viņu lutināja ar saldumiem. Vajadzēja mēģināt

Puso radināt pie veselīgākas pārtikas, taču šādas pārmaiņas prasīja pacietību. Rouza viņiem bija izvārījusi putru, tā bija salieta bļodās, un pa virsu tai vijās melns sīrups; uz šķīvja bija ari papaijas šķēles. Veselīgas brokastis bērniem, nodomāja mma Ramotsve. Ko gan šie bērni tagad ēstu, ja būtu palikuši pie saviem tautiešiem? Šie cilvēki prata izdzīvot gandrīz no nekā: zemē izraktas saknītes, kūniņas, putnu olas bija viņu pārtika; taču viņi bija arī nepārspējami mednieki tur vajadzēja būt arī strausu un antilopju gaļai, pie kuras pilsētnieki tika reti.

Viņa atcerējās, kā reiz, braukdama uz ziemeļiem, bija apstājusies ceļmalā, lai iebaudītu malku tējas. Par stāvvietu viņa bija izvēlējusies klajumu ceļa malā, kur aplauzīta zīme vēstīja, ka ceļinieks nupat šķērso Mežāža tropu. Sievietei šķita, ka viņa ir viena, un liels bija pārsteigums, kad aiz koka parādījās mosarva jeb tā saucamais bušmenis. Viņam bija apsiets mazs ādas priekšautiņš, un viņš nesa kaut kādu ādas somu; tuvodamies ceļiniekam, krūmu cilvēks it kā svilpoja savā dīvainajā valodā, kurā šī tauta sazinās. Uz mirkli mma Ramotsve nobijās, kaut gan bija par svešinieku divreiz lielāka: šie ļaudis mēdz bruņoties ar saindētām bultām un parasti ir ļoti ātri.

Viņa nedroši piecēlās, gatava šķirties no blašķes ar tēju un meklēt patvērumu mazajā, baltajā autobusiņā, taču vīrietis lūdzoši norādīja uz savām lūpām. Mma Ramotsve saprata un sniedza tam tasi, taču viņš rādīja, ka vēlas nevis dzert, bet ēst. Viņa varēja piedāvāt tikai pāris sviestmaižu ar olu, kuras viesis alkatīgi pagrāba un sāka tajās badīgi kost. Beidzis ēst, viņš aplaizīja pirkstus un devās prom. Mma Ramotsve vēroja, kā viņš pazūd krūmos, ienirdams tajos tik dabiski kā meža zvērs. Sieviete pārlika, ko gan negaidītais viesis īsti domāja par sviestmaizēm ar olu un vai tās viņam garšoja labāk par Kalahari tuksneša našķiem grauzējiem un bumbuļaugiem.

Ari bērni kādreiz bija piederējuši šai pasaulei, taču atpakaļceļa vairs nebija. Tajā dzīvē viņi nevarēja atgriezties, jo Dieva dotās iemaņas bija neatgriezeniski zudušas. Abu vieta tagad bija pie Rouzas un mma Ramotsves Zebru ielas namā.

Man uz četrām vai piecām dienām jāaizbrauc, viņa tiem paskaidroja pēc brokastīm. Par jums rūpēsies Rouza. Viss būs kārtībā.

Jauki, teica Motoleli. Es viņai palīdzēšu.

Mma Ramotsve meitenei iedrošinoši uzsmaidīja. Viņa bija izaudzinājusi savu jaunāko brāli, un viņas dabā bija palīdzēt mazākajiem. Dienās Motoleli varētu būt laba māte, iedomājās mma Ramotsve, taču tad kaut ko atcerējās. Vai var kļūt par māti, sēžot invalīdu ratiņos? Laikam jau nevar dzemdēt bērnu, ja nevar staigāt, lēsa mma Ramotsve, un, pat ja tas būtu iespējams, viņa nebija pārliecināta, vai kāds vīrietis gribētu precēties ar sievieti, kura sēž ratiņkrēslā. Netaisni, taču jāskatās patiesībai acīs. Šai meitenei vienmēr klāsies visgrūtāk vienmēr. Protams, bija sastopami vīrieši, kuri tam nepiešķirtu nozīmi un kuri gribētu precēt meiteni jaukā, drosmīgā rakstura dēļ, kāds piemita Motoleli, taču šādi vīrieši bija liels retums, un mma Ramotsvei par to nemaz negribējās domāt. Bet vai tiešām? Protams, ka pasaulē ir misters Dž. L. B. Matekoni ļoti labs cilvēks, kaut gan šobrīd mazliet savāds; ir arī bīskaps; un bija arī sers Seretse Hama valstsvīrs un augstākais virsaitis; doktors Meriveders, kurš vadīja Skotu slimnīcu Molepololē, viņš arī bija labs vīrietis. Un tagad, kad tā padomāja, izrādījās, ka ir arī citi mazāk pazīstami labi vīrieši. Piemēram, misters Potolani, kas palīdzēja ļoti daudziem trūcīgiem cilvēkiem un atdeva tiem lielāko daļu naudas, kuru ienesa viņa veikali; un vīrs, kurš laboja viņas jumtu un par velti saremontēja Rouzas divriteni, kad redzēja, ka tas ir salūzis. Īstenībā labu vīriešu nav mazums, un varbūt atrastos arī kāds, kas pienāktos Motoleli. Tas ir iespējams.

Tas ir, ja vien viņa gribētu atrast vīru. Sieviete var gluži labi būt laimīga vai vismaz mazdrusciņ laimīga ari bez vīra. Pati mma Ramotsve bija gluži apmierināta arī ar savu vientuļnieces stāvokli, taču patiesības labā jāsaka jaukāk tomēr būt precētai. Viņa ar nepacietību gaidīja dienu, kad varēs pārliecināties, vai misters Dž. L. B. Matekoni ir labi ieturējies. Viņa ilgojās pēc nakts, kad ārā atskanēs kaut kādi trokšņi, pēdējā laikā tā gadījās bieži un misters Dž. L. B. Matekoni būs tas, kurš celsies augšā un ies skatīties, kas tur notiek, bet viņa varēs palikt gultā. Šajā dzīvē mums patiešām ir vajadzīgs vēl kāds, domāja mma Ramotsve; vajadzīgs cilvēks, kas būtu mūsu mazais dievs zemes virsū, kā teikts vecā kgatlu parunā. Vai nu tas būtu dzīvesbiedrs, bērns, māte, tēvs vai kāds cits jābūt kādam, kurš dzīvei piešķir jēgu. Viņai vienmēr blakus bija stāvējis tētiņš nelaiķis Obids Ramotsve kalnracis, lopkopis un džentlmenis. Prešesai vienmēr sagādāja prieku pakalpot tēvam, kad tas bija dzīvs, un tagad bija prieks godināt viņa piemiņu. Taču tēva tēls aizslīdēja arvien tālāk pagātnē.

Protams, atradās tādi, kuri teica, ka tādēļ vien nav vajadzības precēties. Zināmā mērā viņiem bija taisnība. Lai kādu sev piesaistītu, nav katrā ziņā jāprecas, tikai tad zūd drošības sajūta. To nenodrošina arī laulība, kaut gan abas puses vismaz teic, ka vēlas savienību uz mūžu. Ja gadījumā izrādās, ka tā bijusi kļūda, vismaz var teikt, ka viņi ir mēģinājuši. Mma Ramotsve nepievērsa uzmanību tiem, kuri pēla laulību. Vecos laikos laulības dzīve sievietei bija slazdi, jo visas tiesības vīrieši paturēja sev, bet sievietēm atstāja tikai pienākumus. Tāds bija lomu sadalījums afrikāņu ciltīs, lai gan, kļūdamas vecākas, sievietes ieguva zināmu cieņu un stāvokli, īpaši, ja viņām bija dēli. Mma Ramotsve to, protams, neatbalstīja un uzskatīja, ka pavisam cita lieta ir mūsdienīgais priekšstats par ģimenes dzīvi, kad laulātajiem ir vienādas tiesības. Sievietes pieļauj ļoti lielu kļūdu, zaudēdamas ticību laulībām, sprieda mma Ramotsve. Dažas sievietes domā, ka neprecēties nozīmē atbrīvoties no vīriešu kundzības, un zināmā mērā tas tā varētu būt, ja vien viņiem nepaliktu iespēja uzvesties visai savtīgi. Ja jūs esat vīrietis, kuram iestāstīts, ka varat dzīvot ar vienu sievieti, kamēr tā jums apnīk, un tad doties pie jaunākas, un neviens jums nepārmetis, ka tā rīkoties nav glīti, jo jūs taču neesat pārkāpis laulību, tātad neko sliktu neesat izdarījis, tad tas jums patiešām tīri labi patiks.

Kas mūsdienās cieš visvairāk? kādu dienu, kad abas sēdēja un gaidīja ierodamies klientu, priekšniece vaicāja mma Makutsi. Vai tās nav sievietes, kuru vīrieši aiziet ar jaunām meitenēm? Vai tad tā nenotiek? Vīrs nodzīvo līdz gadiem četrdesmit pieciem un nolemj, ka viņam sieva apnikusi. Tāpēc viņš atrod jaunāku sievieti.

-jums taisnība, piekrita mma Makutsi. Cieš Botsvānas sievietes, nevis vīrieši. Vīrieši ir ļoti laimīgi. Esmu to redzējusi pati savām acīm. Es to novēroju Botsvānas Sekretāru koledžā.

Mma Ramotsve gaidīja, kas tam sekos.

Koledžā bija daudz skaistuļu, turpināja mma Makutsi. Tās nemācījās visai labi. Eksāmenā viņas saņēma tikai piecdesmit punktus vai drusku vairāk. Meitenes mēdza iet izklaidēties trīs četrus vakarus nedēļā, un daudzas no viņām satikās ar vecākiem vīriešiem, kuriem bija daudz naudas un skaisti auto. Šīm meičām nerūpēja, ka šie kungi bija precējušies. Viņas ar tiem izklaidējās un dejoja bāros. Un vai zināt, kas notika pēc tam, mma?

Mma Ramotsve pakratīja galvu.

Varu iedomāties.

Mma Makutsi noņēma acenes un nospodrināja to stiklus blūzītē.

Meitenes iestāstīja šiem vīriešiem, lai tie pamet sievas. Un vīrieši teica, ka tā ir laba doma, un gāja ar meitenēm izklaidēties. Un palika daudz nelaimīgu sieviešu, kuras vairs nevar atrast citus vīrus, jo vīrieši meklē vienīgi jaunās un skaistās, bet padzīvojušās viņi negrib. Es pati redzēju, kā tas notika, un varu jums iesniegt uzvārdu sarakstu. Alfabēta kārtībā.

Nevajag, teica mma Ramotsve. Man pašai jau ir ļoti garš nelaimīgu dāmu saraksts. Ļoti garš.

Un vai jūs pazīstat daudz nelaimīgu vīriešu? mma Makutsi nerimās. Vai pazīstat daudz nelaimīgu vīru, kuri sēž mājās un domā, ko nu darīt, kad viņu sievas aizbēgušas ar jaunākiem vīriešiem? Vai daudz, mma?

Nevienu. Nevienu pašu.

Nu, lūk. Sievietes ir piemuļķotas. Viņi mus piešmaukuši, mma. Un mēs ielīdām viņu cilpās kā govis.

Aizsūtījusi bērnus uz skolu, mma Ramotsve sakravāja mazo, brūno ceļasomu un sāka braukt ārā no pilsētas garām alus darītavām un jaunajām rūpnīcām, cauri lētajai priekšpilsētai ar mazajām vieglbetona mājelēm, pāri Fransistaunas un Bulavajo dzelzceļam, līdz nonāca uz ceļa, kurš viņu veda uz galamērķi nelaimes piemeklēto vietu. Bija nolijis pirmais lietus, un izdegusi brūnā veida1 sāka mesties zaļa, sniegdama maigu zālīti govīm un buļļiem, un klejojošajiem kazu bariem. Mazajā, baltajā autobusiņā nebija radioaparāta vismaz tāda, kas darbotos, taču mma Ramotsve zināja dziesmas un prata dziedāt, un, atvērusi logu, viņa dziedāja, ieelpodama dzīvinošo rīta gaisu. No ceļmalām gaisā uzspurdza putni ar mirdzošām spalvām, bet virs tiem jūdžu jūdzēm pletās bāli zilas, pavisam tukšas debesis.

Vienubrīd mma Ramotsve nejutās savā ādā, lielākoties tāpēc, ka tas, ko viņa izmeklēšanas ietvaros gatavojās darīt, bija viesmīlības pamatlikumu pārkāpums. Nedrīkst ierasties ciemos kāda mājās kā vilks aitas ādā, taču tieši to viņa patlaban gatavojās darīt. Saprotams, mma Ramotsve bija valstsvīra tēva un mātes viešņa, taču arī saimnieki nezināja viņas ierašanās patieso iemeslu. Abi uzņēma mma Ramotsvi savā namā kā sievieti, kurai viņu dēls parādā pateicību, bet patiesībā viņa bija spiedze. Dabiski, spiedze labā nozīmē, taču tas neko nemainīja: lai atklātu noslēpumu, viņas mērķis ir ielavīties ģimenē.

Taču tagad, braukdama mazajā, baltajā autobusiņā, mma Ramotsve nolēma mest tikumiskos aizspriedumus pie malas. Šis bija viens no tiem gadījumiem, kad vajadzīga stingra apņemšanās. Viņa izlēma rīkoties, jo svaru kausu vienā pusē bija meli, bet otrā cilvēka dzīvība. Šaubas jāaizdzen un visiem spēkiem jācenšas nokļūt pie mērķa. Nav vērts sevi šaustīt, vai esi pareizi izlēmis, ja lēmums ir jau pieņemts. Turklāt šaubas par tikumību var traucēt pārliecinoši spēlēt lomu, kas tādējādi var izgāzties. Tikpat kaitīgi aktierim nepārtraukti domāt, ka tam iedalīta otrā plāna loma.

Mma Ramotsve pabrauca garām vīram mūļu pajūgā un pamāja tam ar roku. Viņš palaida vaļā grožus un pamāja pretim tāpat kā viņa līdzbraucēji divas vecākas sievietes, viena jauna un bērns. Droši vien brauc uz laukiem, nosprieda detektīve; drusku tā kā par vēlu, jo art vajadzēja, kad lija pirmais lietus, taču viņi sēklas iesēt paspēs laikā un pēcāk novāks kukurūzas, meloņu un pupu ražu. Pajūgā bija daži maisi, kuros droši vien glabājās sēklas krājumi un pārtika, kas domāta ģimenes uzturam laukos. Sievas izvārīs putru, un, ja puikām paveiksies, viņi varbūt noķers kādu radību, ko iesviest katlā, no pērļu vistiņas sanāktu labu labais sautējums visai ģimenei.

Mma Ramotsve atpakaļskata spogulītī redzēja pajūgu ar ģimeni attālināmies tie kļuva aizvien mazāki, it kā dotos atpakaļ pagātnē. Kādu dienu cilvēki tā vairs nerīkosies nebrauks uz laukiem kopt zemi, bet, kā jau pilsētniekiem klājas, nopirks pārtiku veikalā. Kāds gan zaudējums tas būs valstij! Cik liela daļa draudzības, vienotības un zemes mīlestības aizies nebūtībā, ja tā notiks! Viņa, būdama meitene, brauca uz laukiem un palika kopā ar tantēm, bet zēni tika sūtīti uz ganībām, kur pāris vecu vīru uzraudzībā mēnešiem ilgi dzīvoja gandrīz pilnīgā atšķirtībā. Mma Ramotsvei patika šis laukos pavadītais laiks, jo tur nebija garlaicīgi. Meitenes slaucīja pagalmu un tīrīja no zāles pītās grīdsegas, ravēja meloņu lauciņus un stāstīja garu garos stāstus par nebijušiem notikumiem, kuri tomēr varēja atgadīties citos laikos un citā Botsvānā.

Un, kad sāka līt, viņas paslēpās būdā un klausījās, kā pāri zemei aizveļas pērkona dārdi, un ieelpoja sīvo smaržu, kuru gaisā bija atstājušas tuvīnā zibens šautras. Kad lietus mitējās, viņas gāja ārā un meklēja lidojošās skudras, kas izlīda no alām mitrajā zemē, tās bija jānoķer lidojumā vai vēl labāk pirms kukaiņi bija paspējuši pacelties spārnos; tās garšoja pēc sviesta.

Mma Ramotsve pabrauca garām Pilani un paskatījās uz Močudi ceļu, kas palika no viņas pa labi. Par šo vietu detektīvei bija gan labas, gan sliktas atmiņas. Labas tāpēc, ka šis bija viņas bērnības ciemats; sliktas tādēļ, ka tieši šeit, netālu no pagrieziena, atradās vieta, kur taka šķērsoja dzelzceļa sliedes un kur tajā briesmīgajā nakti vilciens notrieca viņas māti. Un, kaut gan Prešesa Ramotsve toreiz bija tikai mazs bērns un māti pat neatcerējās, traģēdija aizēnoja visu viņas dzīvi.

Patlaban viņa tuvojās mērķim. Mma Ramotsve bija saņēmusi sīkas norādes, un tieši tajā vietā, kur pēc apraksta tiem vajadzēja būt, aploka žogā atradās vārti. Viņa nogriezās no ceļa un izkāpa, lai atvērtu vārtus. Pēc tam, stūrēdama autobusiņu pa dubļainu ganību ceļu, kas veda uz rietumiem, viņa virzījās uz nelielu ēku puduri, virs kura slējās vējdzirnavu metāliskais tornis un kurš, krūmāja apņemts, vīdēja apmēram jūdzes attālumā. "Pamatīga saimniecība," nodomāja mma Ramotsve un sajuta pēkšņas sirdssāpes. Šādu fermu būtu gribējis Obids Ramotsve, taču, kaut gan viņam labi veicās ar lopiem, tēvs nekad nekļuva tik bagāts, lai iegādātos šādu saimniecību. "Vismaz seštūkstoš akru, ja ne vairāk," aplēsa detektīve.

Galvenā ēka saimniecībā bija ar sarkanu skārdu apjumts liels, plašs nams, kuru no visām pusēm apņēma ēnainas verandas. Šis nams ticis būvēts pirmais, un gadu gaitā to bija aplenkušas pārējās celtnes, tajā skaitā vēl divas mājas. Ēku ieskāva krāšņu purpursarkanu bugenvileju audze, bet aiz mājas un vienā tās pusē auga papaijas koki. Bija pieliktas pūles, lai sagādātu tik daudz ēnas, cik vien iespējams, jo netālu rietumpusē, varbūt uzreiz aiz apvāršņa, ainava mainījās un sākās Kalahari tuksnesis. Taču šeit vēl bija ūdens un lopiem labas ganības. Bet ne visai tālu uz austrumiem sākās Limpopo upe, kurā ūdens parādījās gan tikai lietus sezonā.

Pretim saimniecības ēkai bija novietota kāda automašīna, un mma Ramotsve atstāja mazo, balto autobusiņu tai līdzās. Zem viena no lielākajiem kokiem ēnā bija kārdinoša vietiņa, taču aizņemt to no viņas puses būtu nesmalkjūtīgi, jo izskatījās, ka tā domāta kāda vecākā ģimenes locekļa automobilim.

Detektīve atstāja ceļasomu uz pasažieru sēdekļa un devās uz vārtiem, kas pavēra ceļu uz galvenās ēkas priekšpagalmu. Viņa uzsauca; būtu nepieklājīgi velties iekšā bez uzaicinājuma. Atbildes nebija, un viņa uzsauca vēlreiz. Šoreiz durvis atvērās, un, slaucīdama rokas priekšautā, pa tām iznāca sieviete pusmūžā. Tā pieklājīgi sveicināja mma Ramotsvi un aicināja ienākt.

-Jūs esat laipni gaidīta. Esmu vecākā kalpone. Es aprūpēju veco kundzi. Viņa jūs jau gaida.

Zem verandas jumta bija vēsi, bet mājas ēnainajā iekšienē vēl vēsāk. Pagāja mirklis, līdz viešņas acis aprada ar krēslu, un pirmajā brīdī likās, ka ēnu ir vairāk nekā apveidu, taču tad mma Ramotsve ieraudzīja krēslu ar taisnu atzveltni, kurā sēdēja veca sieviete, un blakus tam galdu ar ūdens krūku un tējkannu.

Sievietes sasveicinājās, un mma Ramotsve večiņai pakniksēja. Saimnieci tas varen iepriecināja: viņa redzēja, ka viešņa ciena vecos tikumus, nevis kā tās bezkaunīgās mūsdienu sievietes Gaborounā, kuras bija iedomājušās, ka visu zina un neizrāda cieņu vecākiem cilvēkiem. Ha! Viņas domāja, ka ir tās gudrās; viņas iedomājās nezin ko darīja vīriešu darbus un attiecībās ar vīriešiem uzvedās kā kuces. Ha! Taču šeit uz laukiem, kur vecos tikumus vēl turēja kaut kādā vērtē, tā nenotiek un vismazāk jau šajā namā.

-Jūs esat ļoti laipna, ka atļaujat man šeit apmesties, mma. Arī jūsu dēls ir laipns cilvēks.

Vecā sieviete smaidīja.

Protams. Viss ir kārtībā. Man žēl, ka jums gadījušās nepatikšanas. Šie kreņķi, kas pilsētā izskatās varen lieli, kļūst pavisam maziņi, kad atbrauc uz šejieni. Kas tad te vainas? Lietus. Zāle lopiem. Nekā no tām padarīšanām, par kurām cilvēki uztraucas pilsētā. Tās te neko nenozīmē. Gan redzēsiet.

Jauka vieta, sacīja mma Ramotsve. Šeit ir ļoti mierīgi.

Vecā saimniece izskatījās domīga.

Jā, ir gan mierīgi. Šeit vienmēr bijis mierīgi, un es negribētu, ka kaut kas mainītos.

Viņa ielēja glāzē ūdeni un pasniedza to mma Ramotsvei.

Jums vajadzētu iedzert, mma. Ceļā droši vien būsiet izslāpusi.

Mma Ramotsve paņēma glāzi un pielika to pie lūpām. Kamēr viņa dzēra, vecā sieviete viešņu vēroja.

No kurienes jūs esat? viņa jautāja. Vai vienmēr esat dzīvojusi Gaborounā?

Mma Ramotsvi šis jautājums nepārsteidza. Tas bija pieklājīgs veids, kā noskaidrot, vai cilvēkam var uzticēties. Botsvānā ir astoņas galvenās ciltis un dažas mazākas, un, kaut gan jaunāki cilvēki šīs lietas vairs neuzskata par īpaši nozīmīgām, vecākajai paaudzei tās šķiet ļoti svarīgas. Šai sievietei, kurai ciltī ir augsts stāvoklis, par to noteikti vajadzētu interesēties.

Esmu no Močudi, mma Ramotsve atbildēja. Es tur esmu dzimusi.

Vecākā sieviete izskatījās redzami atvieglota.

Ak! Tad jau jūs esat kgatla, tāpat kā mēs. Pie kura atzara jūs piederat?

Mma Ramotsve stāstīja par saviem senčiem, un saimniece māja ar galvu. Viņa pazina vadoni, jā, un viņa pazina arī tā brālēnu, kurš bija apprecējis viņas brāļasievas māsu. Jā, vecajai sievietei šķita, ka sen, sen viņa ir tikusies arī ar Obidu Ramotsvi, un tad, parakņājusies atmiņā, saimniece teica:

Jūsu māte ir mirusi, vai ne? Viņa pakļuva zem vilciena, kad jūs vēl bijāt pavisam maza.

Mma Ramotsve par šīm zināšanām bija nedaudz pārsteigta, taču nebija satriekta. Sastopami cilvēki, kuru nodarbošanās ir atcerēties visus notikumus kopienā, un šis acīmredzot bija viens no tādiem gadījumiem. Mūslaikos viņus sauc par mutvārdu vēsturniekiem, taču patiesībā tās ir vecas sievas, kurām patīk atcerēties visu, kas viņas interesē visvairāk: kāzas, bēres, bērnus. Veci vīri atceras govis un buļļus.

Saruna turpinājās, un saimniece lēnām un smalkjūtīgi izvilināja no mma Ramotsves visu viņas dzīvesstāstu. Detektīve pastāstīja par Noutu Mokoti, un vecā sieviete līdzjūtīgi šūpoja galvu un teica, ka šādu vīriešu ir daudz un sievietēm no tiem jāuzmanās.

Man vīru izvēlējās mana ģimene, viņa stāstīja. Viņi uzsāka pārrunas, kaut gan, ja puisis man nebūtu paticis, ar varu viņi mani nebūtu spieduši. Taču izvēlējās ģimene, jo zināja, kāds vīrietis man vajadzīgs. Un radiem izrādījās taisnība. Mans vīrs ir ļoti labs, un es viņam esmu dāvinājusi trīs dēlus. Vienam patīk skaitīt lopus tas ir viņa vaļasprieks; viņš savā ziņā ir ļoti gudrs cilvēks. Otru jūs pazīstat, mma, tas ir ļoti liels vīrs Gaborounā, un tad ir vēl viens, kurš dzīvo šeit. Viņš ir veiksmīgs fermeris, un viņa buļļi ir saņēmuši medaļas. Viņi visi ir labi cilvēki. Es esmu lepna.

Vai jūs esat laimīga, kundze? jautāja mma Ramotsve. Vai jūs savā dzīvē kaut ko mainītu, ja atnāktu kāds un teiktu: "Šeit ir zāles, kuras var izmainīt jūsu dzīvi." Vai jūs tās ņemtu?

Nekad, atbildēja vecā sieviete. Nekad. Nekad. Dievs man ir devis visu, ko cilvēks var vēlēties. Labu vīru. Trīs stiprus dēlus. Tik spēcīgas kājas, ka pat šodien es nežēlojoties varu nostaigāt piecas sešas jūdzes. Un paskatieties, re! Man visi zobi vēl mutē. Septiņdesmit seši gadi, un neviens zobs nav izkritis. Vīram ir tāpat. Mūsu zobi kalpos līdz simt gadiem. Varbūt vēl ilgāk.

Tas ir skaisti. Jums viss ir kārtībā.

Gandrīz viss.

Detektīve saausījās. Vai saimniece gribēja teikt ko vairāk? Varbūt viņa gribēja atklāt kaut ko par dēla sievu? Varbūt viņa redzējusi, ka tā gatavo indi vai grib pastāstīt vēl ko citu? Taču vecā kundze turpināja:

Kad nāk lieti, mitrajā gaisā man sāk sāpēt rokas. Šeit un šeit arī. Divus vai trīs mēnešus no vietas man tā sāp rokas, ka nevaru nemaz šūt. Esmu izmēģinājusies visādas zāles, bet nekas nelīdz. Un tad es domāju: ja tas ir vienīgais pārbaudījums, lcuru Dievs man šaja dzīvē uzlicis, tad tomēr esmu ļoti laimīga sieviete.

Tika ieaicināta kalpone, kura sagaidīja mma Ramotsvi, lai aizvestu viņu uz istabu, kas atradās nama tālākajā galā. Tā bija pieticīgi mēbelēta telpa ar lupatu segu uz gultas un ierāmētu Močudi kalna attēlu pie sienas. Tur bija arī galds ar baltu tamborētu sedziņu un mazs skapītis ar atvilktnēm, kur salikt drēbes.

Šajā istabā nav aizkaru, sacīja kalpone, taču gar šo logu neviens nekad nestaigā, un jūs jutīsieties ērti.

Viņa atstāja mma Ramotsvi izkravājam drēbes. Istabene paskaidroja, ka divpadsmitos ir launags, un līdz tam detektīvei bija vaļas bridis.

Šeit nav ko darīt, teica kalpone, ar nožēlu piebilzdama: Nav jau Gaborouna.

Kalpone gatavojās aiziet, taču mma Ramotsve sarunu paildzināja. Viņas pieredze liecināja, ka pamudināt kādu runāt var, ļaujot cilvēkam stāstīt par sevi. Detektīve redzēja, ka istabenei ir savi uzskati, viņa nemaz nav muļķe un runā skaidrā setsvaniešu valodā.

Kas vēl šeit dzīvo? jautāja mma Ramotsve. Vai vēl kādi ģimenes locekļi?

Jā, kalpone paskaidroja. Ir vēl citi iemītnieki. Viens dēls ar sievu. Saimniekiem ir trīs dēli, jūs jau zināt. Vienam ir īss prātiņš, un tas nepārtraukti skaita govis caurām dienām. Viņš visu laiku atrodas ganībās un nekad šeit neiegriežas. Viņš ir bērna prātā un tāpēc paliek tur kopā ar ganiem. Tie apietas ar viņu kā ar līdzīgu, kaut gan viņš ir pieaudzis vīrietis. Tas būtu otrs. Tad vēl ir kāds no Gaborounas, tur viņš ir ļoti ievērojams un par tādu grib izlikties arī šeit. Tādi ir viņu dēli.

Un ko jūs par tiem domājat, mma?

Jautājums bija tiešs un priekšlaicīgs, un tas varēja būt riskanti. No šādas uzmācības sieviete varēja kļūt aizdomīga. Taču viņa apsēdās gultā.

Ļaujiet man pastāstīt, mma, viņa uzsāka. Ar to vīru ganībās ir ļoti bēdīgi. Taču jums vajadzētu dzirdēt, ko par dēlu saka māte. Viņa teic, ka tas esot prātīgs! Prātīgs! Viņš ir kā zīdainis, kundze. Tā nav viņa vaina, taču tāds viņš ir. Ganības viņam ir labākā vieta, bet nevajag teikt, ka viņš ir gudrs. Tie ir meli. Tas ir tāpat kā sacīt, ka sausajā gadalaikā līst lietus. Nelīst taču.

Tiesa gan, sacīja mma Ramotsve. Nelīst.

Kalpone diez vai sadzirdēja viņas piebildi un turpināja:

Un tad vēl tas no Gaborounas kad viņš šeit ierodas, nevienam nav miera. Viņš mums uzdod visādus jautājumus. Viņš visur bāž degunu. Vai varat iedomāties, viņš bļauj pat uz tēvu. Taču māte viņam sadod un noliek pie vietas. Varbūt šis cilvēks ir liels vīrs Gaborounā, bet šeit viņam jāuzvedas kā dēlam un nav jākliedz uz vecākiem.

Mma Ramotsve bija iepriecināta. Tieši ar šādu kalponi viņa vēlējās aprunāties.

Jums taisnība, mma, viņa teica. Mūsdienās pārāk daudz cilvēku bļaustās. Kliedz vienā kliegšanā. Neko citu vairs nevar dzirdēt. Bet kā jūs domājat kāpēc viņš kliedz? Tikai tāpēc, lai izvingrinātu rīkli?

Istabene ķiķināja.

Šim ir varena rīkle. Nē, viņš kliedz, ka šeit viss tiekot darīts greizi. Nekas netiekot darīts pareizi. Un vēl viņš saka… istabene pazemināja balsi, brāļasieva esot slikta sieviete. Viņš ļoti ilgi to stāstīja tēvam. Es dzirdēju. Cilvēki domā, ka istabenes ir kurlas, taču mums, tāpat kā visiem, ir ausis. Es dzirdēju. Es dzirdēju, ka viņš runā ļaunu.

Mma Ramotsve sarauca uzacis.

Ļaunu?

Viņš stāsta, ka brāļasieva guļot ar citiem vīriešiem. Un ka pirmdzimtais nepiederēšot šim namam. Ka viņu dēls būšot no cita vīrieša un fermā ienākšot svešas asinis. Tā viņš runā.

Mma Ramotsve klusēja. Viņa skatījās pa logu. Tieši pretim ārpusē auga bugenvilejas, un to ēnas bija purpursārtas. Aiz tām dzeloņkoku galotnes, kas vīdēja pret lēzenajiem kalniem pie apvāršņa: vientulīga zeme tukšuma sākumā.

Vai domājat, ka tas tiesa, mma? Vai viņš par šo sievieti stāsta kaut nedaudz patiesības?

Istabene saviebās.

Patiesību? Kādu patiesību? Šis vīrs nezina, kas ir patiesība. Protams, ne. Tā ir godīga sieviete. Viņa ir manas mātes brālēna māsīca. Viņi visi, visa ģimene ir kristieši. Viņi lasa Bībeli. Viņi seko Tam Kungam. Viņa neguļ ar citiem vīriešiem. Tā nu gan ir taisnība.

Trīspadsmitā nodaļa Godprātīgā skaistuma priekšnieks

Mma Makutsi, Tolokvengas ceļa "Ātrā auto" direktora pienākumu izpildītāja un "Dāmu detektlvaģentūras Nr. 1" detektlves asistente, pie darba todien ķērās ar zināmu satraukumu. Kaut gan viņa labprāt uzņēmās atbildību un priecājās par abiem paaugstinājumiem amatā, tomēr blakus parasti atradās mma Ramotsve, pie kuras vienmēr varēja vērsties, ja kaut kas nebija pa spēkam. Tagad, kad detektlves nebija tuvumā, viņa apzinājās, ka viena pati ir atbildīga par diviem uzņēmumiem un diviem darbiniekiem. Kaut gan mma Ramotsve fermā gatavojās uzkavēties tikai četras vai piecas dienas, tas bija pietiekami, lai kaut ko salaistu grīstē, un, kopš priekšniecei vairs nevarēja piezvanīt, mma Makutsi bija ar visu jātiek galā pašai. Kas attiecas uz darbnīcu, bija skaidrs, ka ar Dž. L. B. Matekoni, kurš tika pieskatīts bāreņu patversmē, nebūs iespējams sazināties, kamēr viņš atlabs. Ārsts ieteicis atpūsties un visādā ziņā izvairīties no uztraukumiem darbā, un skaidrs, ka mma Potokvane, kura nebija radusi runāt pretim ārstiem, savu pacientu nikni aizstāvēs.

Mma Makutsi klusībā cerēja, ka līdz brīdim, kamēr atgriežas priekšniece, aģentūrā neieradīsies klienti. Ne jau tāpēc, ka viņa negribētu strādāt, protams, nē, taču viņa nevēlējās viena pati par visu atbildēt. Bet, protams, klients atnāca, un, kas vēl sliktāk, viņam bija ķeza, kas prasīja tūlītēju risinājumu.

Mma Makutsi sēdēja pie Dž. L. B. Matekoni rakstāmgalda, kārtodama darbnīcas rēķinus, kad pa durvīm galvu pabāza viens no mācekļiem.

Jūs grib redzēt kāds ļoti smalks kungs, mma, viņš paziņoja, slaucīdams eļļainās rokas virsvalkā. Es viņam atvēru aģentūras durvis un lūdzu pagaidīt.

Mma Makutsi drūmi paskatījās māceklī.

Smalks?

Varens uzvalks, teica māceklis. Pats gandrīz tikpat smuks, cik es. Spīdošas kurpes. Ļoti smalks cilvēks. Uzmanieties, mma. Šādiem vīriem patīk savaldzināt tādas dāmas kā jūs. Esiet piesardzīga.

Neslauki rokas virsvalkā, pieceldamās no krēsla, atcirta mma Makutsi. Mēs maksājam par mazgāšanu. Jūs ne. Šādiem mērķiem jums ir izsniegtas kokvilnas lupatas. Tās domātas roku slaucīšanai. Vai misters Dž. L. B. Matekoni jums to nav teicis?

Varbūt, atteica māceklis. Bet varbūt arī ne. Saimnieks mums ir daudz ko teicis. Vai nu visu var atcerēties…

Mma Makutsi pasteidzās viņam garām un izmetās ārā. Šie puiši ir nepanesami, viņa nodomāja, taču tie vismaz cenšas strādāt pat labāk, nekā viņa bija cerējusi. Varbūt misters Dž. L. B. Matekoni savulaik ar viņiem apgājies pārāk maigi? Viņš ir ļoti laipns cilvēks, un viņa dabā nav pārmērīgi kritizēt citus. Nu, vismaz tas bija mma Makutsi dabā. Viņa bija Botsvānas Sekretāru koledžas absolvente, un tur skolotāji vienmēr mācīja: "Nebaidieties pamatoti kritizēt sevi, bet, ja nepieciešams, arī citus." Mma Makutsi bija kritizējusi, un tas nesa augļus. Darbnīcā valdīja pacēlums, un izskatījās, ka ar katru dienu darba kļūst aizvien vairāk un vairāk.

Aiz ēkas stūra pie aģentūras durvīm mma Makutsi saminstinājās, jo ieraudzīja auto, kas bija novietots zem koka. Šis vīrs šis smalkais kungs, kā to bija aprakstījis māceklis brauca ar visādā ziņā pievilcīgu automašīnu. Viņa pārlaida acis tās plūdlīnijām un divām antenām priekšā un aizmugurē. Kādam nolūkam vajadzīgs tik daudz antenu? Nav taču iespējams vienlaikus klausīties vairāk par vienu raidstaciju vai braucot runāt pa vairākiem tālruņiem. Taču, lai kāds būtu izskaidrojums, antenas piestāvēja spozmei un nozīmībai, kas staroja no transportlīdzekļa.

Mma Makutsi pagrūda durvis. Telpā ar seju pret mma Ramotsves rakstāmgaldu, sakrustojis kājas, atbrīvotā elegancē sēdēja misters Moemedi Pulani, ko tūlīt pazītu ikviens, kas lasa "Botsvānas Ziņas", kurās bieži vien vīdēja viņa glītā, pašpārliecinātā ģīmetne. Mma Makutsi pirmā doma bija, ka arī māceklim vajadzēja šo vīru pazīt. Kādu brīdi sievieti kaitināja apziņa, ka viņa nav brīdināta, taču tad nāca apskaidrība, ka jauneklis ir mehāniķa, nevis privātdetektīva māceklis, turklāt mma Makutsi nekad nebija redzējusi puišus lasām avīzes. Abi lasīja Dienvidāfrikas izdevumu par motocikliem, kuru tie pētīja gluži kā apburti, un žurnālu "īpašās Meitenes", ko abi par varītēm centās noslēpt no mma Makutsi, kad viņa pusdienlaikā tos pieķēra šķirstam šo periodisko izdevumu. Viņa saprata, ka mācekļi neko nevar zināt par misteru Pulani, par viņa modes impēriju un visiem zināmo rosīšanos labdarības jomā.

Mma Makutsi ienākot, misters Pulani piecēlās un pieklājīgi sveicināja. Abi sarokojās, mma Makutsi pavirzījās garām rakstāmgaldam un apsēdās mma Ramotsves krēslā.

Priecājos, ka varējāt mani pieņemt, kaut gan neesmu pieteicies, mma Ramotsve, izņemdams no krūšu kabatas sudraba cigarešu etviju, teica misters Pulani.

Es neesmu mma Ramotsve, noraidīdama piedāvāto cigareti, sacīja mma Makutsi. Esmu aģentūras vadītājas vietniece.

Viņa ieturēja pauzi. Gluži pareizi jau tas nebija, ka viņa ir aģentūras vadītājas vietniece; īstenībā tā nebija patiesība. Taču mma Ramotsves prombūtnes laikā mma Makutsi patiešām vadīja uzņēmumu, un tādējādi šis tituls bija attaisnojams.

Ak, novaidējās misters Pulani, ar lielu, zeltītu šķiltavu aizdedzinādams cigareti. Es tomēr gribēju runāt ar pašu mma Ramotsvi.

Kad dūmu mākonis pāri galdam nonāca līdz mma Makutsi, viņa nodrebēja.

Man žēl, sacīja asistente. Dažas dienas tas nebūs iespējams. Mma Ramotsve izmeklē kādu ļoti nozīmīgu lietu ārzemēs.

Viņa atkal bridi apklusa. Pārspīlējums bija izlauzies pats no sevis un bez apdomas. Izklausījās daudz iespaidīgāk, ka mma Ramotsve ir ārzemēs, tas aģentūrai piešķīra starptautisku skanējumu, taču īstenībā tā nemaz nedrīkstēja teikt.

Saprotu, teica misters Pulani. Šādā gadījumā es runāšu ar jums.

Es klausos, rra.

Misters Pulani atgāzās krēslā.

Tas ir ļoti steidzami. Vai jūs varētu ķerties pie darba šodien un nekavējoties?

Pirms mma Makutsi ietina nākamais dūmu mākonis, viņa dziļi ievilka elpu.

Mēs esam jūsu rīcībā. Protams, par steidzamību būs vairāk jāmaksā. Jūs taču saprotat, rra?

Vīrietis viņas brīdinājumu neņēma nopietni.

Jautājums nav par naudu, viņš teica. Jautājums ir par konkursa "Mis skaistums un godprātība" nākotni.

Viņš pieklusa, lai šie vārdi labāk ietekmētu sarunas biedreni. Savukārt mma Makutsi gribēja klientam izpatikt.

Tas ir ļoti nopietns gadījums.

Misters Pulani pamāja ar galvu.

Tā gan, kundze. Un mums ir trīs dienas, lai to atrisinātu. Tikai trīs dienas.

Pastāstiet man par to, rra! Esmu gatava jūs uzklausīt.

Šim gadījumam ir interesanta priekšvēsture, sāka klāstīt misters Pulani. Domāju, viss sākās pirms ilgāka laika, īstenībā pirms ļoti ilga laika. Patiesībā viss sākās kopš Paradīzes dārza, kad Ādams un Ieva satikās ar Dievu. Jūs jau atceraties, ka Ieva kārdināja Ādamu, jo bija ļoti skaista. Un sievietes kopš tā laika joprojām grib būt skaistas vīriešu acis, un tādas viņas ari ir.

Ziniet, Botsvānas vīriešiem patīk skaistas dāmas. Pat ja tie nāk gados, viņi lēš, ka sievietes ir cita par citu labākas.

Tas ir tāpat kā ar lopiem? apvaicājās mma Makutsi. Šī nav tik laba kā tā? Govis. Sievietes. Vīriešiem viss viens?

Misters Pulani iesāņus uz viņu palūkojās.

Varbūt. Tas ir interesants redzes viedoklis. Varbūt, viņš brīdi apdomājās un turpināja: — Lai kā arī būtu, vīriešiem patīk skaistas dāmas, kuras piedalās sacensībās, kas Botsvānā ir tik populāras. Mēs gribam atrast visskaistākās dāmas Botsvānā un piešķirt tām titulu un balvas. Vīriešu izklaidei tas ir ļoti nozīmīgi. Un es esmu tikai vīrietis, mma. Es esmu nepārtraukti iesaistīts šajā skaistuma karalieņu pasaulē jau piecpadsmit gadus. Šķiet, ka par skaistumu es zinu vairāk nekā jebkurš cits.

Esmu redzējusi jūs avīzēs, rra, teica mma Makutsi. Esmu redzējusi, kā jūs piešķirat balvas.

Misters Pulani pamāja ar galvu.

Pirms pieciem gadiem es uzsāku konkursu "Mis spožā Botsvānā", un tagad tas ir slavas virsotnē. Meitene, kura uzvar mūsu konkursā, iekļūst sacensībās "Mis Botsvānā" un nonāk konkursā "Mis Universs". Mēs sūtījām meitenes uz Ņujorku un Palmspringsu, un viņas izpelnījās visaugstāko atzinību. Dažs labs pat teic, ka sievietes esot mūsu labākā eksportprece tūlīt pēc dimantiem.

Un buļļiem, piemetināja mma Makutsi.

Jā, un buļļiem, piekrita misters Pulani. Taču ir daži cilvēki, kuri grib mums iegriezt. Viņi raksta avīzēs, ka nav pareizi šādi iedrošināt meitenes izrādīties tik daudzu vīriešu priekšā. Viņi uzskata, ka tās ir nepatiesas vērtības. Ha! Nepatiesas vērtības? Cilvēki, kuri raksta šīs vēstules, ir nenovīdīgi. Viņi ir atkarīgi no šo meiteņu skaistuma. Viņi saprot, ka nekad mūžā nekas tāds viņiem netiks lemts. Tāpēc viņi to vien domā, kā ieriebt skaistuma konkursam. Starp citu, viņi aizmirst, ka konkurss ienes lērumu naudas žēlsirdības kustībai. Viņgad mēs piešķīrām piectūkstoš pūlas slimnīcai, divdesmittūkstoš pūlas divdesmittūkstoš pūlas! sausuma piemeklētajiem apgabaliem un gandrīz astoņtūkstoš pūlas skolas naudām. Tā ir liela nauda, mma! Cik iedevuši mūsu kritiķi? Vai teikt? Neko.

Taču mums jābūt uzmanīgiem. Mēs saņemam daudz naudas no mūsu atbalstītājiem, un, ja pazudīs tie, mēs būsim ķezā. Tātad, ja ar konkursu kaut kas noies greizi, atbalstītāji par mums vairs negribēs ne dzirdēt. Viņiem nevajag sliktu publicitāti. Viņi ir gatavi maksāt par labu reklāmu, nevis par sliktu.

Un vai kaut kas ir nogājis greizi?

Misters Pulani ar pirkstiem bungāja pa rakstāmgaldu.

-Jā. Ir noticis kaut kas ļoti slikts. Pagājušogad divas mūsu skaistuma karalienes izrādījās sliktas meitenes. Viena lielā viesnīcā tika arestēta par prostitūciju. Tas bija slikti. Otra veikalā centās izmānīt preces, lietodama viltotu kredītkarti. Laikrakstos par to bija iesūtītas vēstules. Sākās varena ķērkšana. Tika teikts apmēram tā: "Vai šīs ir īstās meitenes, kurām piešķirts gods pārstāvēt Botsvānu? Kāpēc neaizbraukt uz cietumu un nepadarīt par skaistuma karalienēm dažas cietumnieces?" Visi domāja, ka tas ir loti smieklīgi, taču tā nebija. Dažas kompānijas to visu pamanīja un lika manīt ja tas vēlreiz atkārtosies, sponsorēšana tiks pārtraukta. Man pienāca četras vēstules, un visās bija rakstīts viens un tas pats.

Upēc es nolēmu, ka šogad mūsu konkursa tēma būs "Skaistums un godprātība". Izskaidroju savai komandai, ka jāizvēlas skaistuma karalienes, kuras ir labas pilsones un kuras mūs neapkaunos. Tas ir vienīgais veids, kā samierināties ar mūsu sponsoriem.

Tātad pirmajā kārtā visām dāmām jāaizpilda veidlapa, kuru es pats sastādīju. Tur ir dažādi jautājumi par viņu uzskatiem, piemēram: "Vai jūs būtu ar mieru iesaistīties labdarības kustībā?" Vai arī: "Kādas vērtības jāatbalsta īstam Botsvānas pilsonim?" Un vēl: "Vai labāk ir dot nekā ņemt?"

Visas meitenes atbildēja uz šiem jautājumiem, taču vienīgi tās, kuras saprata, ko nozīmē būt īstai pilsonei, tika finālā. Palika tikai piecas izredzētās. Es apstaigāju avīzes un pastāstīju, ka esam atraduši piecas ļoti labas pilsones, kuras atzīst patiesas vērtības. "Botsvānas Ziņās" bija raksts "Pēc skaistuma karalienes kroņa tīko labas meitenes".

Es biju ļoti iepriecināts, un mūsu kritiķiem mutes bija ciet un rokas sasaistītas, jo viņi nevarēja pelt dāmas, kuras gribēja būt priekšzīmīgas pilsones. Zvanīja sponsori un teica, ka priecājas tikt pieminēti saistībā ar vērtībām, kas piedienas godīgiem pavalstniekiem, un, ja viss arī turpmāk noritēšot labi, viņi esot ar mieru dot naudu ari nākamgad. Ari labdarības iestādes man darīja zināmu, ka tā vajag turpināt.

Misters Pulani uz bridi apklusa. Viņš skatījās uz mma Makutsi, un šķita, ka uz mirkli visas izsmalcinātās manieres viņu atstājušas, jo vīrietis izskatījās pikts.

Un nu vakar es izdzirdēju sliktas ziņas. Vienu no mūsu kandidātēm policija apcietinājusi par zādzību veikalā. To izstāstīja kāds no mūsu darbiniekiem un apstiprināja mans draugs, kurš ir policijas inspektors. Meiteni pieķēra mednieku veikalā. Viņa mēģināja nozagt lielu pannu, kuru bija aizbāzusi aiz blūzes. Taču viņa nebija pamanījusi, ka ārā rēgojas rokturis; veikala slepenpolicists turpretim to ievēroja. Par laimi, šo negadījumu nav uzodušas avīzes, un droši vien tas tur nenokļūs, vismaz līdz brīdim, kamēr lieta nonāks miertiesā.

Mma Makutsi sajuta pret misteru Pulani pēkšņus simpātiju uzplūdus. Kaut gan šis cilvēks bija ļoti impulsīvs, nevarēja noliegt, ka viņš daudz darījis žēlsirdības kustības labā. Stila pasaule nenovēršami ir impulsīva; viņš droši vien nav pats sliktākais cilvēks un vismaz dara, kas viņa spēkos, lai palīdzētu trūkumcietējiem. Un skaistuma konkursi ir dzīves sastāvdaļa tie ir nenovēršami. Ja misters Pulani mēģina tos padarīt pieņemamākus, viņš ir pelnījis palīdzību.

Man nepatīkami to dzirdēt, rra, viņa teica. Tās jums droši vien ir ļoti sliktas ziņas.

Jā, viņš bēdīgi sacīja. Un vēl daudz sliktāk, ka konkursa fināls būs jau pēc trim dienām. Kandidātu sarakstā palikušas vairs tikai četras meitenes, bet kā lai es zinu, vai tās mani nepievils? Šī meitene meloja, kad aizpildīja savu aptaujas lapu, un izlikās par labu pilsoni. Kā lai es zinu, vai pārējās nemelo, kad teic, ka gribētu nodarboties ar labdarību? Kā lai es to zinu? Un, ja mēs ievēlam meiteni, kas melo, tā tikpat labi var izrādīties zagle vai kaut kas tamlīdzīgs. Tas nozīmē, ka mēs varam piedzīvot lielas nepatikšanas.

Mma Makutsi pamāja ar galvu.

Tas ir ļoti grūti. Jums patiešām jāprot ielūkoties atlikušo četru konkursantu sirdīs. Ja kāda izrādītos pietiekami nevainojama…

Ja kāda izrādītos pietiekami godīga, pārliecinoši sacīja misters Pulani, tā uzvarētu. Es varu par to parūpēties.

Bet kā tad ar pārējiem žūrijas locekļiem? jautāja mma Makutsi.

Es esmu galvenais tiesnesis, atbildēja misters Pulani. Varat mani saukt par godprātīgā skaistuma priekšnieku. Mana balss kaut ko nozīmē.

Saprotu.

Jā. Tā nu tas ir.

Misters Pulani nodzēsa cigareti pret kurpes zoli.

Redziet nu, mma. Redziet, kāda palīdzība man no jums vajadzīga. Es iedošu jums šo četru dāmu vārdus un adreses. Jums jāuzzina, vai starp viņām ir kaut viena patiešām godprātīga meitene. Ja jūs to nevarat noskaidrot, vismaz pasakiet man, kura ir visgodīgākā. Arī tas jau būs labi.

Mma Makutsi iesmējās.

Kā lai es tik īsā laikā uzzinu, ko šīs meitenes domā? viņa jautāja. Man jāapklaušina ļoti daudzi cilvēki. Tas var prasīt nedēļas.

Misters Pulani paraustīja plecus.

Jūsu rīcībā nav nedēļu, kundze. Jums ir trīs dienas. Jūs teicāt, ka varat man palīdzēt.

-Jā, bet…

Klients iebāza roku kabatā un izvilka papīra lapu.

Šeit ir četri vārdi. Pie katra es esmu uzrakstījis adresi. Viņas visas dzīvo Gaborounā.

Viņš aizslidināja lapu pāri rakstāmgaldam un no citas kabatas izņēma plānu ādas kabatas portfeli. Mma Makutsi ieraudzīja, kas tajā glabājas, čeku grāmatiņu. Misters Pulani to atvēra un sāka rakstīt.

Šeit būs čeks par divtūkstoš pūlām, tas paredzēts "Dāmu detektīvaģentūrai Nr. 1". Šeit pat. Uz tā ir parītdienas datums. Ja līdz tam laikam jūs spēsiet man piegādāt vajadzīgās ziņas, nākamajā dienā varat to iesniegt bankā.

Mma Makutsi apskatīja čeku. Viņa iedomājās, cik labi būs visu to pastāstīt mma Ramotsvei, kad tā atgriezīsies: "Es nopelnīju aģentūrai divtūkstoš pūlas, kas jau saņemtas." Asistente zināja, ka mma Ramotsve nav mantkārīga, taču skaidrs bija arī tas, ka priekšniecei rūp aģentūras finansiālā dzīvotspēja. Tik liela atlīdzība varēja noderēt, turklāt tā būtu atmaksa par uzticību, kuru mma Ramotsve izrādīja viņai. Mma Makutsi ieslidināja čeku atvilktnē. To redzēdams, misters Pulani nomierinājās.

Es rēķinos ar jums, viņš teica. Par "Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1" esmu dzirdējis tikai vislabāko. Ceru, ka tagad par to pārliecināšos pats savām acīm.

Es arī tā ceru, rra, sacīja mma Makutsi.

Taču sievieti joprojām mocīja jautājums, kā starp četrām kandidātēm atrast visgodīgāko. Šis uzdevums šķita teju vai neiespējams.

Viņa pavadīja misteru Pulani līdz durvīm un pirmo reizi pamanīja, ka vīrietim kājās ir baltas kurpes. Mma Makutsi ievēroja arī pamatīgās zelta aproču pogas un spidīgo zīda kaklasaiti. Viņa nu gan negribētu šādu vīrieti sev blakus. Bet kādam jau visu laiku jāsēž skaistuma pieņemšanas istabā un jāgaida, kad tas tur ieradīsies. Protams, nodomāja mma Makutsi, dažu labu dāmu tas apmierinātu it labi.

Četrpadsmita nodaļa Dievs izlēma, ka Botsvānā būs sausa zeme

Istabene teica, ka pusdienas būs divpadsmitos, un līdz tām bija jāgaida vēl dažas stundas. Mma Ramotsve nolēma, ka vislabāk šo laiku izmantot, iepazīstoties ar apkārtni. Detektīvei, kā jau vairumam botsvāniešu, patika lauku saimniecības, jo tās atgādināja par viņas bērnību un tuvinieku atzītajām vērtībām. Tie prata dalīties zemē ar lopiem, putniem un daudzām citām radībām, kas bija pamanāmas visur, ja vien cilvēki kārtīgi ieskatījās. Varbūt pilsētā, kur ēdiens dabūjams veikalos un ūdens tek pa krānu, par to var nedomāt, taču daudziem cilvēkiem šāds dzīvesveids nebija pa prātam.

Pēc daudzsološās sarunas ar kalponi mma Ramotsve atstāja savu istabu un izgāja pa parādes durvīm. Saule svelmēja tieši virs galvas, un ēnas bija īsas. Austrumpusē virs tālajiem lēzenajiem kalniem karstuma nokausēti krājās smagi lietus mākoņi. Ja debesis apmāksies, vēlāk būs lietus, vismaz līs kaut kur citur iespējams, pierobežā. Izskatījās, ka šajā gadā lietus būs pietiekami, tādēļ jau ari cilvēki skaitīja lūgsnas. Bagātīgs lietus nozīmē pilnus vēderus; sausums nozīmē izkāmējušus lopus un novītušu labību. Vēl pirms dažiem gadiem laucinieki pārdzīvoja postošu sausumu, kad valdība ar smagu sirdi bija spiesta iedzīvotājiem dot norādījumu izkaut lopus. Tas bija vissliktākais, kas varēja notikt, un šīs ciešanas uz ilgiem laikiem palika tautas atmiņā.

Mma Ramotsve pavērās visapkārt. Netālu atradās aploks, kurā lopi bija salasījušies ap dzirdināšanas sili. Virs zemes stiepās caurule, pa kuru no dzelzsbetona rezervuāra, ko ar ūdeni piepildīja čīkstošas vējdzirnavas, silē tecēja ūdens un dzirdināja lopus. Mma Ramotsve nolēma aiziet apskatīt ganāmpulku. Galu galā viņa bija Obida Ramotsves meita, un par tētiņu daudzi teica, ka viņš ir viens no labākajiem lopu pazinējiem Botsvānā. Mma Ramotsve ari pati spēja sazīmēt izcilus mājdzīvniekus, un dažreiz, braukdama garām īpaši skaistam eksemplāram, viņa prātoja, ko par to būtu sacījis tēvs. Varbūt "labi pleci" vai "šī ir teicama govs, paskaties, kā tā iet", vai arī "šis bullis ir tāds pašvaks, nedomāju, ka tam būs daudz pēcnācēju".

Šajā fermā ir daudz lopu, varbūt kādi pieci vai seši tūkstoši. Vairākumam ļaužu šāda bagātība nerādās ne sapņos: desmit vai divpadsmit govju un buļļu ir gluži pietiekami, lai cilvēks visbeidzot justos pārticīgs. Obids Ramotsve savu ganāmpulku izveidoja, lopus saprātīgi pirkdams un pārdodams, un mūža beigās viņam piederēja ap divtūkstoš lopu. Tos mantoja Prešesa, un par šiem līdzekļiem viņa nopirka māju Zebru ielā un atvēra aģentūru. Nedaudz lopu, kurus viņa negribēja pārdot, vēl bija atlicis tos pieskatīja gani tālīnās ganībās, kuras mma Ramotsves vietā pārraudzīja viņas brālēns. Prešesa rēķināja, ka tur būs kādi sešdesmit ragulopi visi ducīgi braminu buļļu pēcnācēji; mma Ramotsves tēvs tos tik rūpīgi bija atlasījis un audzējis. Kādudien viņa vēršu pajūgā dosies tos apraudzīt; tas būs emocionāls brauciens, jo lopi ir saikne ar tētiņu, kura viņai tik ļoti pietrūkst; viņa droši vien raudās, un ļaudis brīnīsies, kāpēc šī sieviete joprojām apraud tēvu, kurš miris pirms daudziem gadiem.

"Mums vēl ir par ko liet asaras," viņa domāja. "Mēs vēl joprojām sērojam par rītiem, kad agri cēlāmies un redzējām, kā govis vieglā gaitā tek pa savām takām un siltā gaisa straumes uznes putnus augstu debesīs."

Par ko jūs domājat, mma?

Viņa satrūkās. Blakus stāvēja vīrs ar pātagu rokā un apdriskātu cepuri galvā.

Mma Ramotsve svešinieku pasveicināja.

Es domāju par savu mirušo tēvu, detektīve teica.

Viņam šie lopi patiktu. Vai jūs tos pieskatāt, rra? Lieliski dzīvnieki.

Vīrietis atzinīgi pasmaidīja.

Es par tiem esmu gādājis kopš to dzimšanas. Tie man ir gluži kā bērni. Man ir divsimt bērnu, mma. Un tie visi ir lopi.

Mma Ramotsve iesmējās.

Tad jau jūs esat ļoti nevaļīgs, rra.

Vīrietis pamāja ar galvu un no kabatas izņēma nelielu papīra turziņu. Viņš piedāvāja mma Ramotsvei gabaliņu kaltētas liellopu gaļas, un viņa to paņēma.

Vai esat apmetusies namā? viņš jautāja. Pie viņiem ļaudis bieži brauc padzīvot. Dažreiz dēls, kurš dzīvo Gaborounā, atved paviesoties savus draugus no valdības. Es šos cilvēkus esmu redzējis pats savām acīm.

Viņš laikam ir ļoti aizņemts, sacīja mma Ramotsve.

Vai jūs viņu labi pazīstat?

Jā, zelēdams kaltēto gaļu, teica vīrietis. Viņš te ierodas un māca mums, kas jādara. Nepārtraukti viņš uztraucas par lopiem. Šis esot slims, un tas esot klibs. Kur palicis tas bullis? Nepārtraukti. Pēc kāda laika viņš aizbrauc un viss atkal atgriežas vecajās sliedēs.

Mma Ramotsve līdzjūtīgi sarauca uzacis.

Tas laikam diez ko nepatīk viņa brālim, vai ne?

Gans iepleta acis.

Viņš stāv kā suns un ļauj brālim uz sevi kliegt. Jaunākais brālis ir labs fermeris, bet pirmdzimtais joprojām ir iedomājies, ka saimniecību vada viņš. Taču mēs zinām, ka tēvs ir apspriedies ar virsaiti un abi nolēmuši jaunākajam paliek vairums lopu, bet vecākais dabū naudu. Tāds ir lēmums.

Un vecākajam tas nepatīk?

Nē. Un es varu viņu saprast. Taču Gaborounā viņam klājas labi, un viņš dzīvo pavisam citu dzīvi. Jaunākais ir fermeris. Viņš pazīst lopus.

Un kā ar trešo brāli? jautāja mma Ramotsve. Ar to, kurš atrodas tur projām?

Viņa norādīja Kalahari virzienā.

Gans iesmējās.

Viņš ir kā bērns. Tas ir ļoti bēdīgi. Runā, ka viņa galvā esot tukšums. Tas tāpēc, ka māte esot kaut ko nepareizi darījusi, kamēr bērns bijis viņai vēderā. Tādas tās lietas.

Ak! iesaucās mma Ramotsve. Ko tad viņa tādu darījusi?

Detektive zināja — cilvēki uz laukiem tic, ka nepilnvērtīgi bērni rodas no vecāku sliktas uzvedības. Piemēram, ja sieviete ielaidusies ar citu vīrieti, viņai var piedzimt muļķītis. Arī, ja vīrs kļūst neuzticīgs sievai, kamēr viņa ir grūta, tas var novest pie nelaimes ar bērnu.

Gans pieklusināja balsi. "Kurš gan šeit, izņemot lopus un putnus, varētu kaut ko sadzirdēt?" nodomāja mma Ramotsve.

No viņas jāuzmanās, čukstēja vīrietis. Jā gan. Vecene. Viņa ir ļauna.

Ļauna?

Viņš pamāja ar galvu.

Pavērojiet viņu. Pavērojiet šīs acis.

Istabene pienāca pie mma Ramotsves durvīm neilgi pirms pulksten diviem un pavēstīja, ka maltīte ir gatava.

Viņi ēd uz lieveņa tajā mājas pusē, teica kalpone, norādīdama uz nama pretējo pusi.

Mma Ramotsve pateicās un atstāja istabu. Lievenis atradās mājas vēsākajā pusē to apēnoja audekla nojume un vīteņaugu pārpilnība, kas pletās virs raupji izcirsta koka režģa. Viens otram blakus bija sastumti divi ar stērķelētu galdautu klāti galdi. Lielā galda vienā galā riņķveidā bija izvietoti vairāki trauki ar ēdieniem: sautēti ķirbji, bļoda ar kukurūzas putru, šķīvis ar pupām un zaļumiem un liela zupas bļoda ar krietni izsutinātu gaļu. Vēl tur atradās maizes klaips un šķīvītis ar sviestu. Tas bija labs ēdiens tādu maltīti ikdienā varēja atļauties vienīgi pārtikusi ģimene.

Mma P.amotsve pazina veco sievieti, kura sēdēja mazliet atstatus no galda ar mazu, svītrainu kokvilnas auduma pārklāju uz ceļiem, taču turpat bija ari citi ģimenes locekļi: apmēram divpadsmit gadu vecs zēns, jauna sieviete glītos, zaļos svārkos un baltā blūzē sieva, kā saprata mma Ramotsve, un viņai blakus vīrs garās haki krāsas biksēs un tādas pašas krāsas kreklā ar īsām piedurknēm.

Detektīvei pienākot, vīrietis piecēlās, lai ar viņu sasveicinātos.

Jūs esat mūsu viešņa, viņš smaidīdams teica. Šajā namā jūs esat mīļi gaidīta.

Vecā sieviete pamāja uz viņa pusi ar galvu.

Šis ir mans dēls, viņa sacīja. Kad jūs atbraucāt, viņš bija pie lopiem.

Vīrietis iepazīstināja mma Ramotsvi ar savu sievu, kura viņai draudzīgi uzsmaidīja.

Ļoti karsts laiks šodien, mma, teica jaunā sieviete,

taču šķiet, ka būs lietus. Laikam jau šo lietu mums atvedāt jūs.

Tas bija kompliments, un mma Ramotsve to saprata.

Es ceru, viņa sacīja. Zeme joprojām ir izslāpusi.

Tā vienmēr ir izslāpusi, piemetināja fermeris. Dievs ir nolēmis, ka Botsvānai jābūt sausai zemei ar sausumu mīlošiem dzīvniekiem. Lūk, ko Viņš ir nolēmis.

Mma Ramotsve apsēdās starp veco saimnieci un sievu. Kamēr tā lika uz šķīvjiem ēdienu, viņas vīrs ielēja glāzēs ūdeni.

Es redzēju jūs apskatām lopus, teica saimniece. Vai jums patīk lopi, mma?

Kuram botsvānietim tie nepatīk? noprasīja mma Ramotsve.

Var jau būt, ka kādam ari nepatīk, sacīja vecā sieviete.

Varbūt dažs labs no lopiem neko nesaprot. Es nezinu.

To pateikusi, viņa aizgriezās un pa lieveņa garo, neiestikloto logu lūkojās pāri nepārredzamajam krūmājam, kas stiepās līdz apvārsnim.

Man stāstīja, ka jūs esot no Močudi, teica jaunā sieviete, pasniegdama mma Ramotsvei šķīvi. Es ari nāku no turienes.

Es tur dzīvoju pirms kāda laika, sacīja mma Ramotsve. Tagad esmu apmetusies Gaborounā. Tāpat kā daudzi.

Tāpat kā mans brālis, piezīmēja vīrs. Jūs droši vien esat labi pazīstami, ja reiz viņš jūs uz šejieni atsūtīja.

Mirkli valdīja klusums. Vecā sieviete pagriezās, lai paskatītos uz dēlu, bet tas lūkojās viņai garām.

Ne pārāk, teica mma Ramotsve. Bet viņš mani ielūdza šajā namā, lai atlīdzinātu par kādu pakalpojumu. Es viņam palīdzēju.

Mēs vienmēr jūs laipni uzņemsim, ātri noteica saimniece, jo esat mūsu viešņa.

Pēdējā piezīme bija domāta viņas dēlam, kurš darbojās ap savu šķīvi un tāpēc mātes teikto palaida gar ausīm. Turpretim viņa sieva šīs vārdu apmaiņas laikā notvēra mma Ramotsves skatienu, bet pēc tam ātri novērsās.

Viņi ieturējās klusēdami. Vecā kundze turēja savu šķīvi klēpī un jauca ar gaļas mērci kukurūzas putru. Šo maisījumu viņa bāza mutē un lēni košļāja, asarojošās acis pievērsdama te krūmājam, te debesīm. Vedekla turpretim sev bija izvēlējusies tikai pupas un ķirbi, gar kuru tā vienaldzīgi knakstījās. Paskatījusies savā šķīvī, mma Ramotsve pamanīja, ka viņa un jaunās sievietes vīrs ir vienīgie, kuri ēd gaļu. Bērns, kas tika stādīts priekšā kā sievas brālēns, mielojās ar biezu, gaļas mērcē un sīrupā samērcētu maizes ņuku.

Mma Ramotsve aplūkoja savu ēdienu. Viņa iegremdēja dakšiņu gaļas sautējuma kaudzītē, kas bija ērti iegūlusi starp pamatīgu porciju ķirbju un mazu putras pauguriņu. Sautējums izrādījās biezs un stigrs, un, kad viņa pacēla dakšiņu, no tās uz šķīvja nokarājās smalka, glicerīnam līdzīga stīga. Taču, kad mma Ramotsve iebāza dakšiņu mutē, gaļas kumoss garšoja labi vai ari samērā labi. Tam bija neliela piegarša, kuru viņa varētu aprakstīt kā metālisku, tā garšoja tabletes, kas saturēja dzelzi, kuras ārsts viņai reiz bija izrakstījis, vai pat nedaudz spīvāku kā sakošļātu citrona sēklu garšu.

Mma Ramotsve uzlūkoja jauno sievieti, un tā viņai uzsmaidīja.

Es neesmu pavāre, sieviete teica. ja jums šis ēdiens ir pa prātam, tas nav mans nopelns. Virtuvē valda Semjuels. Viņš ir ļoti labs pavārs, un mēs ar viņu lepojamies. Viņš ir mācīts virspavārs.

Tas ir sieviešu darbs, iejaucās viņas vīrs. Tāpēc jūs mani nekad neatradīsiet virtuvē. Vīrietim piedien citi darbi.

Runādams viņš skatījās mma Ramotsvē, un viņa sajuta izaicinājumu. Dažus mirkļus apdomājusies, detektīve atbildēja:

Tā runā daudzi cilvēki. Vismaz daudzi vīrieši. Taču neesmu pārliecināta, ka tā domā daudz sieviešu.

Vīrs nolika dakšiņu.

Pajautājiet manai sievai, viņš klusi sacīja. Pajautājiet, ko domā viņa. Droši!

Sieva atbildēja bez svārstīšanās:

Ko saka mans vīrs, tas ir pareizi.

Mma Ramotsvei pievērsās saimniece.

Vai redzat? Viņa atbalsta vīru. Šeit laukos tā ir pieņemts.

Varbūt pilsētā ir citādi, bet uz laukiem ir tā, kā ir.

* * *

Pēc pusdienām mma Ramotsve atgriezās savā istabā un apgūlās gultā. Kaut gan austrumpusē savilkās mākoņi, tveice nebija mazinājusies. Nupat bija pilnīgi skaidrs, ka līs varbūt gan tikai naktī. Drīz sacelsies vējš, kas atnesīs brīnišķīgo un neatkārtojamo lietus smaržu putekļu un ūdens sajaukuma smaržu -, kuru nāsis izbauda tikai dažas sekundes un pēc kuras cilvēki skumst dažreiz pat mēnešiem ilgi, pirms tā parādās atkal, un jūs apstājaties un sakāt savam ceļabiedram, vienalga, kas viņš būtu: "Šī ir lietus smarža šeit, tieši tagad."

Viņa apgūlās gultā un vērās baltajos griestu dēļos. Tie bija nevainojami spodri, un tas liecināja, ka namā valda teicama kārtība. Daudzās mājās griesti ir mušu notraipīti un gar to malām manāmas termītu iestaigātas takas. Dažreiz var redzēt cilpojam lielus zirnekļus, un tiem, rāpojot ar kājām gaisā, griesti droši vien izskatās kā balta tundra. Taču šeit nekā tamlīdzīga nebija, un krāsojums saglabājies nenotraipīts.

Mma Ramotsve bija apmulsusi. Šodien viņa pārliecinājās, ka mājkalpotājiem bija dažādi viedokļi, taču nevienam nepatika valstsvīrs. Kā redzams, viņš visiem uzmācās ar saviem bezjēdzīgajiem padomiem, taču iemesls varbūt bija pavisam cits? Protams, vecākajam brālim bija savi uzskati par to, kā jākopj lopi, un gluži dabiski, ka viņš ar tiem gribēja iepazīstināt jaunāko. Protams, vecajai sievietei šķita, ka viņas nepilnvērtīgais dēls ir saprātīgs, un, bez šaubām, viņa uzskatīja, ka pilsētnieki ir zaudējuši interesi par govīm un buļļiem. Mma Ramotsve saprata, ka zina par saimnieci visai maz. Gans sacīja, ka viņa ir ļauna, taču savu vērtējumu nepamatoja. Viņš ieteica ieskatīties saimnieces acīs, un detektīve to bija darījusi, taču bez panākumiem. Viss, ko viņa ievēroja, kopā ar ģimeni pusdienojot, ka vecā skatās projām tālumā. Ko gan tas nozīmē?

Mma Ramotsve apsēdās gultā. No tā var kaut ko izlobīt, viņa nodomāja. Ja cilvēks skatās visiem garām tālumā, tas nozīmē, ka viņš vai viņa negrib būt tur, kur tobrīd atrodas. Un visparastākais šādas negribēšanas iemesls ir tāds, ka cilvēkam nepatīk apkārtējā sabiedrība. Tā tas ir vienmēr. Tātad, ja vecā sieviete vienmēr skatās tālumā, viņai nepatīk kāds no klātesošajiem. "Es viņai patīku," sprieda mma Ramotsve, "jo pirmajā tikšanās reizē par pretējo nebija nekādu mājienu, un arī vēlāk es nedevu saimniecei iemeslu pret mani izturēties ar nepatiku." Maz ticams, ka šādu attieksmi būtu izpelnījies bērns, jo vecā sieviete izturējās pret viņu gluži laipni un maltītes laikā pāris reižu papliķēja zēna galvu. Atlika vēl dēls un viņa sieva.

Kura māte neieredz savu dēlu? Mma Ramotsve spēja iztēloties, ka dažām sievietēm par dēliem varētu būt kauns, un citas uz tiem dusmojās. Taču nebija sievietes, kura savu dēlu no sirds neieredzētu. Viņš varēja darīt jebko, taču māte viņam piedeva. Tātad saimniecei nepatika, tik ļoti nepatika vedekla, ka, atrazdamās tās sabiedrībā, viņa vēlējās būt kaut kur citur.

Kad pēkšņais satraukums no negaidītā atklājuma bija pārgājis, mma Ramotsve atgūlās gultā. Tagad detektīvei vajadzēja noskaidrot, kāpēc saimniecei nepatīk vedekla, un vai tas nav tāpēc, ka viņas dēls, valstsvīrs, kaut ko paudis par savām aizdomām. Taču svarīgāks varbūt bija jautājums, vai jaunā sieviete zina, ka vīramāte viņu neieredz. Ja tā ir, sievietei būtu pamats atriebties, un, ja indētāja ir viņa kas likās maz ticami, ņemot vērā arī kalpones viedokli, tad, protams, viņa mēģinātu noindēt saimnieci, nevis savu vīru.

Mma Ramotsve jutās sagurusi. Iepriekšējā vakarā viņa nebija labi izgulējusies, turklāt ietekmi atstāja brauciens, karstums un sātīgās pusdienas. Gaļas sautējums bija ļoti trekns trekns un stigrs, un tad vēl tā lipīgā stīga… Viņa aizvēra acis, taču tumsa neiestājās. Mma Ramotsves acu priekšā parādījās balts starojums, blāvas gaismas līnija, kas šķita šķērsojam viņas iekšējo redzi. Gulta viegli līgojās vējā, kas tagad sāka pūst no tālienes no pierobežas. Gaisā parādījās lietus smarža, un karstas, steidzīgas lāses sāka kapāt un dzelt zemi, atlēkdamas no tās kā sīki, pelēki kāpuri.

Mma Ramotsve gulēja, taču viņas elpa bija sekla un sapņi murgaini. Kad viņa pamodās no sāpēm vēderā, bija jau gandrīz pieci. Vētra bija pārgājusi, taču lietus lāses joprojām dārdināja skārda jumtu kā neatlaidīgu bundzinieku grupa. Sieviete piecēlās sēdus, bet nelabuma vilnis viņu no jauna piespieda atgulties. Mma Ramotsve pagriezās uz sāniem un pāri gultas malai nolaida kājas uz grīdas. Pēc tam viņa nedroši piecēlās un maldījās uz durvīm, lai tiktu uz vannasistabu gaiteņa galā. Tūdaļ kļuva labāk. Kamēr viņa sasniedza savu istabu, sliktākais bija jau galā, un detektīve mēģināja saprast, kas noticis. Viņa bija ieradusies indētājas mājā un tikusi saindēta pati. Par to nevajadzētu brīnīties. Patiešām to gluži labi varēja paredzēt.

Piecpadsmita nodaļa Ko jūs dzīvē gribat sasniegt?

Mma Makutsi rīcībā bija tikai trīs dienas. Tas nav ilgs laiks, un viņa baidījās, vai būs spējīga par visām četrām finālistēm uzzināt pietiekami, lai dotu padomu misteram Pulani. Sieviete aplūkoja glīti apdrukāto lapu, kas viņai tika izsniegta, taču ne vārdi, ne norādītās adreses neko neizteica. Mma Makutsi zināja, ka ir sastopami cilvēki, kuri par citiem spēj spriest pēc viņu vārdiem: meitenes, kuras sauc par Marijām, ir neiedomājami godīgas un saimnieciskas; nekad nedrīkst uzticēties Saifo un tamlīdzīgi. Taču šis viedoklis bija muļķīgs daudz nederīgāks par kādu citu, ka noziedznieku var pazīt, apskatot viņa galvas apveidu. Mma Ramotsve viņai bija parādījusi kādu rakstu par šo teoriju, un mma Makutsi bija smējusies līdz ar priekšnieci. Taču šī doma pat ja bija skaidrs, ka tik mūsdienīgam cilvēkam kā viņa tā nav gluži pieņemama, detektīves palīdzi ieinteresēja, un viņa piesardzīgi ķērās pati pie saviem pētījumiem. Allaž izpalīdzīgā bibliotekāre no Britu padomes bibliotēkas dažu minūšu laikā atrada un viņas rokās iespieda vajadzīgo grāmatu. "Noziegumu teorijas" bija krietni zinātniskāks darbs nekā mma Ramotsves profesionālā bībele Klovisa Andersona "Privātdetektīva rokasgrāmata". Tā bija gluži labs padomdevējs, kā veidot attiecības ar klientiem, taču vāja teorijā. Mma Makutsi bija skaidrs, ka Kloviss Andersons nelasa "Kriminoloģijas Žurnālu", turpretim "Noziegumu teoriju" autors bija labi pazīstams ar polemiku par to, kas izraisa noziegumus. Viens no iespējamiem vaininiekiem ir sabiedrība, lasīja mma Makutsi; slikti sadzīves apstākļi un nenodrošināta nākotne padara par noziedzniekiem jauniešus, un mēs nedrīkstam aizmirst, brīdināja grāmatas autors, ka tie, kuriem nodarīts ļaunums, ar ļaunu atdarīs.

To lasīdama, mma Makutsi bija pārsteigta. Tas nu gan bija pilnīgi pareizi, tikai viņa nekad nebija spējusi šo domu tik labi formulēt. Bez šaubām, cilvēki, kuri darīja ļaunu, bija izbaudījuši ļaunumu paši uz savas ādas tas pilnīgi saskanēja ar mma Makutsi novērojumiem. Viņa atcerējās, kā pirms daudziem gadiem Bobonongā, kad viņa gāja trešajā klasē, kāds puika terorizēja mazākos skolasbiedrus un priecājās par viņu bailēm. Viņa nekad nespēja saprast, kāpēc šis zēns tā dara, varbūt viņš bija īsts nelietis -, taču tad kādā jaukā vakarā viņa gāja garām klasesbiedra mājai un redzēja, kā to piekauj piedzērušais tēvs. Zēns spārdījās un locījās, taču nespēja izvairīties no sitieniem. Nākamajā dienā, ejot uz skolu, viņa redzēja, kā piekautais klasesbiedrs iekausta mazāku puiku un iegrūž to ērkšķu krūmā. Protams, tajā vecumā mma Makutsi vēl neprata saistīt cēloņus ar sekām, taču tagad viņa šo gadījumu atcerējās un prātoja par viedumu, kāds atklājās šajā "Noziegumu teoriju" rindkopā.

Vientulībā sēžot "Dāmu detektīvaģentūras Nr.l" birojā, mma Makutsi vajadzēja lasīt vairākas stundas, lai atrastu meklēto. Noziegumu cēloņu bioloģisko izskaidrojumu nodaļa bija īsāka nekā pārējās laikam tāpēc, ka autors pats ar tiem nebija labi iepazinies.

"Deviņpadsmitā gadsimta itāliešu kriminologs Čezāre Lombrozo," lasīja mma Makutsi, "pazīstams arī ar saviem liberālajiem uzskatiem attiecībā pret cietumu reformu, bija pārliecināts, ka noziedzniekus var pazīt pēc galvaskausa formas. Tāpēc lielu daļu enerģijas viņš izšķieda, zīmēdams noziedznieku fizionomijas un veltīgi mēģinādams atklāt sejas un galvaskausa raksturīgās iezīmes, ar kuru palīdzību varētu noteikt tieksmi uz noziedzību. Šie dīvainie zīmējumi (sk. apakšā) ir liecība tam, kā var tikt izniekots talants, kas citkārt būtu novirzāms auglīgākā zinātnes lauciņā."

Mma Makutsi skatījās uz zīmējumiem, kas bija ņemti no Lombrozo grāmatas. Ļauns vīrs ar šauru pieri un kvēlojošām acīm skatījās tieši pretim lasītājai. Apakšā uzraksts: tipisks slepkava (sicīliešu tips). Nākamajā zīmējumā bija attēlots vīrietis ar komplicētām ūsām un šaurām, samiegtām acīm. Šis, lasīja mma Makutsi, bija klasiskais zaglis (neapolitāniešu tips). No grāmatas lappusēm lasītāju vēroja vēl citi noziedznieku "tipi" visi nepārprotami ļauni. Mma Makutsi nodrebēja. Tie bija ārkārtīgi nepatīkami vīri, kuriem neviens neuzticētos. Kāpēc tad Lombrozo teorija jāsauc par "veltīgu mēģinājumu"? Viņasprāt, tas bija ne vien nepieklājīgi, bet arī pilnīgi nepareizi. Lombrozo bija taisnība var gan noteikt tieksmi uz noziedzību (sievietes to prata jau kopš neatminamiem laikiem atlika vienīgi uzmest skatienu vīrietim, lai zinātu, kas viņš tāds ir, un nevajadzēja nemaz būt itālietei sievietes ar to gluži labi tika galā tepat Botsvānā). Mma Makutsi bija apjukusi ja jau teorija ir pareiza, kāpēc tad šī kriminoloģiskā darba autors to noliedz? Viņa brīdi padomāja, un tad nāca apskaidrība: viņš bija nenovīdīgs! Lūk, kāds iemesls! Autoru mocīja skaudība, jo Lombrozo par to bija iedomājies pirmais, un nu viņš gribēja attīstīt pats savas idejas par noziegumiem. Nu labi! Šādā gadījumā mma Makutsi "Noziegumu teorijām" vairs nepievērsīs uzmanību. Par Lombrozo kriminoloģiskajiem uzskatiem viņa kādu nieku bija uzzinājusi, un atlika tos vienīgi izmantot praksē. Mma Makutsi liks lietā šo teoriju, lai noskaidrotu, kurai no sarakstā esošajām četrām meitenēm var uzticēties un kurai ne. Lombrozo zīmējumi apstiprināja, ka viņa var paļauties vienīgi uz savu intuīciju. īss brīdis kopā ar šīm meičām un neuzkrītoša viņu galvaskausu uzbūves apskate nevajadzētu nemaz īpaši pētīt sniegs mma Makutsi atbildi. Ar to vajadzētu pietikt; tik īsā laikā neko citu nevarēja iesākt, un viņa bija gluži pārliecināta, ka līdz brīdim, kad atgriezīsies mma Ramotsve, lieta tiks apmierinoši atrisināta.

Četri vārdi, kuri mma Makutsi neko neizteica: Motlamedi Motluli, Gledisa Tlhapi, Makita Fenjonini un Patrīcija

Kvatleneni; un zem vārdiem meiteņu vecums un adreses. Jaunākajai Motlamedi bija deviņpadsmit gadu, un viņa bija ari visvieglāk pieejama, jo mācījās universitātē. Vecāko divdesmitčetrgadīgo Patriciju viņas nenoteiktajā Tolokvengas adresē (zemesgabals Nr. 2456) atrast, iespējams, būs visgrūtāk. Mma Makutsi vispirms nolēma apmeklēt Motlamedi, jo sakārtotajā universitātes pilsētiņā atrast meitenes istabiņu būtu nieka lieta. Turpretim sarunāties ar viņu nebūs viegli: mma Makutsi zināja, ka šādas meičas ar tādu stāvokli universitātē un faktiski jau garantētu darbu uz cilvēkiem, kuriem šādu priekšrocību nebija, īpaši uz tādiem, kas apmeklējuši Botsvānas Sekretāru koledžu, skatās no augšas. Mma Makutsi grūtā darba rezultātu deviņdesmit septiņus punktus beigu eksāmenā tāda meiča kā Motlamedi vienkārši izsmietu. Taču mma Makutsi ar viņu runās un viņas augstprātīgo labvēlību izturēs godam! Mma Makutsi nav par ko kaunēties: vai tad viņa nav remontdarbnīcas direktora pienākumu izpildītāja un turklāt vēl detektlves asistente? Kādi tituli ir šai skaistulei? Viņa vēl nav "Mis skaistums un godprātība", pat ja kāro pēc šā īpašā goda.

Mma Makutsi dosies apmeklēt Motlamedi. Bet ko lai viņai saka? Nevar taču atrast šo meiteni un teikt: "Atvainojiet, es atnācu paskatīties uz jūsu galvu." Tas modinātu naidīgumu, pat ja meitenes tikums būtu neapšaubāms godīgums. Un tad nāca apgaismība. Mma Makutsi varētu veikt kaut kādu aptauju un, kamēr meitene atbildētu, rūpīgi izpētīt viņas galvas un sejas aprises un noskaidrot, vai kaut kādas nodevīgas zīmes neliecina par Motlamedi nekrietnumu. Doma izkristalizējās. Šī vis nebūs kāda no tām nenozīmīgajām veikalnieciskajām aptaujām, uz kurām cilvēki raduši atbildēt; šī būs aptauja par tikumiskajām vērtībām. Tajā būs ietverti noteikti jautājumi, kuri ļoti smalkā veidā atklās meiteņu attieksmi. Jautājumi būs rūpīgi pārdomāti tā, lai viņas nenojaustu lamatas, taču tie izgaismos dvēseli kā starmeši. Piemēram: "Ko īsti jūs dzīvē gribat sasniegt?" Vai arī: "Vai pelnīt daudz naudas ir labāk nekā palīdzēt citiem?"

ŠI doma bija radusies īstajā reizē, un mma Makutsi priecīgi pasmaidīja, kad prātā uzdzirkstīja jauna ideja. Viņa izliksies par žurnālisti, kura "Botsvānas Ziņu" uzdevumā sacer lielu rakstu par skaistuma konkursu, sīkas blēdības ir pieļaujamas, raksta Kloviss Andersons, ja ņem vērā, ka mērķis attaisno līdzekļus. Nu, šajā gadījumā mērķis ir gluži nozīmīgs, jo uz kārts likts pašas Botsvānas gods. Meitene, kura kļūs par "Mis skaistums un godprātība", droši vien centīsies iegūt titulu "Mis Botsvānā", kas ir visādā ziņā tikpat nozīmīgs kā Botsvānas vēstnieks. Patiešām, skaistuma karaliene savai valstij ir kā vēstnieks, jo cilvēki spriedīs par valsti pēc tā, kā viņa uzvedīsies. Ja mma Makutsi mazliet jāmānās, lai nepieļautu, ka ļauna meitene sagrābj titulu un dara kaunu savai valstij, tad tā ir atbilstoša cena. Kloviss Andersons ar viņu neapšaubāmi būtu vienisprātis, pat ja "Noziegumu teoriju" autoram, kurš, šķiet, visos jautājumos ievēroja augsti tikumisku nostāju, varētu rasties iebildumi nevietā.

Mma Makutsi apsēdās rakstīt aptaujas lapu. Jautājumi bija vienkārši, taču āķīgi.

2. Kādas ir galvenās vērtības, kuras Āfrika var parādīt pasaulei?

Šis jautājums tiks uzdots, lai pārliecinātos, vai meitenes vispār zina, kas ir tikums. Tikumiska meitene atbildētu apmēram tā: "Āfrika pasaulei var parādīt, ko nozīmē būt cilvēcīgam. Āfrika atzīst, ka ikviens ir cilvēks."

Kad viņas būs pārrunājušas šo jautājumu vai drīzāk ja viņas būs tikušas tam pāri, nākamais varētu būt personiskāks.

2. Ko jūs gribētu sasniegt savā dzīvē?

Ar šo jautājumu mma Makutsi noķertu ikvienu negodīgu meiteni. Parastā atbilde, kuru sniegtu visas skaistuma konkursa dalībnieces, būtu: "Es gribētu nodarboties ar labdarību, ja iespējams palīdzēt bērniem. Es gribētu atstāt šo pasauli labāku, nekā to atradu."

Tas skanēja ļoti jauki, taču visas meitenes šo atbildi bija izlasījušas kādā grāmatā, kuru sarakstījis Klovisam Andersonam līdzīgs autors. Iespējams, to sauktu "Rokasgrāmata skaistuma karalienēm" vai arī "Kā uzvarēt skaistuma konkursā "Mis Pasaule"".

Pēc mma Makutsi domām, godīga meitene turpretim atbildētu apmēram šādā vīzē: "Es gribu nodarboties ar labdarību, ja iespējams palīdzēt bērniem. Ja nesastaptu bērnus, es priecātos palīdzēt veciem cilvēkiem man vienalga. Taču es esmu arīdzan pietiekami šerpa, lai dabūtu labu darbu un lielu algu."

3. Vai būt skaistai ir labāk nekā būt godīgai?

Arī šajā gadījumā nav šaubu konkursantes atbildēs, ka godīgums ir nozīmīgāks. Visas meitenes droši vien jūt, ka viņām jārunā šādi, taču pastāv niecīga iespēja godīgums mudinās kādu no viņām pateikt, ka ari skaistumam ir savas priekšrocības. To mma Makutsi bija pamanījusi sekretāru darbā: skaistajām meitenēm tika visi labie darbi, un maz kas palika pārējām, pat ja kāda beigu eksāmenā bija saņēmusi deviņdesmit septiņus punktus. Šī netaisnība allaž kremta, kaut gan viņas pašas gadījumā smagais darbs visbeidzot atmaksājās. Cik mma Makutsi skolasbiedreņu ar gaišāku ādas krāsu tagad bija direktora pienākumu izpildītājas? Atbilde neapšaubāmi bija neviena. Šīs skaistās meitenes apprecēja bagātus vīriešus un tāpēc dzīvoja lepni, taču diez vai varētu teikt, ka viņas bija izveidojušas karjeru ja vien par karjeru nesauc dārgu drēbju valkāšanu un staigāšanu pa ballītēm.

Mma Makutsi drukāja aptaujas lapu. Aģentūrā nebija kopējamās mašīnas, tāpēc viņa izmantoja kopējamo papīru, un nupat bija gatavas četras jautājumu lapas, kuru augšpusē katram gadījumam bija rakstīts ""Botsvānas Ziņu" Aprakstu nodaļa". Viņa ieskatījās pulkstenī: ir jau pusdienlaiks, un diena patīkami iesilusi. Dažas iepriekšējās dienas bija lijis, taču zeme valgmi ātri iesūca un pieprasīja vēl. Ja sāks līt atkal, un izskatījās, ka tā notiks, pazemināsies temperatūra, un cilvēki no jauna kļūs omulīgi. Karstajā sezonā uzkarst arīdzan temperamenti un par sīkumiem sākas strīdi. Lietus cilvēkiem nes mieru.

Mma Makutsi izgāja no biroja un aizvēra aiz sevis durvis. Mācekļi laboja vecu mikroautobusu, kas piederēja sievietei, kura no Lobatses veda dārzeņus un pārdeva tos lielveikaliem. Par darbnīcu viņa bija uzzinājusi no drauga, kas teica, ka tā ir laba vieta, kur sievietei saremontēt savu transportlīdzekli.

Domāju, ka tā ir dāmu darbnīca, draugs tika teicis. Tur labi saprot dāmas un laipni viņas apkalpo. Dāmai tā ir vislabākā vieta, uz kurieni vest labot savu automobili.

H kā darbnīca bija ieguvusi slavu, ka tur prot parūpēties par dāmu braucamajiem, mācekļi nepārtraukti bija nodarbināti. Mma Makutsi vadībā viņi atbildēja uz šo izaicinājumu, strādādami garas stundas un veltīdami darbam daudz vairāk uzmanības. Laiku pa laikam priekšniece puišu darbu pārbaudīja un neatlaidīgi uzstāja, lai tie viņai precīzi izskaidro, ar ko nodarbojas.

Jaunekļiem tas patika un arī palīdzēja sakopot domas sarežģītākajiem uzdevumiem. Viņu diagnostikas spējas svarīgais ierocis ikviena laba mehāniķa apbruņojumā bija manāmi uzlabojušās, turklāt abi mazāk laika izniekoja, dīkdienīgi tērgādami par meitenēm.

Mums patīk strādāt sievietes vadībā, kādu rītu mma Makutsi teica vecākais māceklis. Jauki, ka tevi nepārtraukti novēro sieviete.

Ļoti priecājos par to, sacīja mma Makutsi. Jūsu darbs ik bridi kļūst labāks. Ar laiku jūs varbūt kļūsiet tikpat slaveni mehāniķi kā misters Dž. L. B. Matekoni. Viss ir iespējams.

Viņa devās pie mācekļiem un redzēja, cik prasmīgi tie darbojas ar eļļas filtru.

Kad būsiet beiguši, viņa teica, es gribētu, lai viens no jums mani aizved uz universitāti.

Mēs esam ļoti aizņemti, žēlojās jaunākais. Šodien mums vēl jātiek galā ar divām automašīnām. Mēs nevaram visu laiku skraidīt šurpu turpu. Neesam jau taksometra šoferīši.

Mma Makutsi nopūtās.

Tādā gadījumā būs vien jābrauc ar taksometru. Man ir svarīgs uzdevums sakarā ar skaistuma konkursu. Jāaprunājas ar dažām meitenēm.

Es varu jūs aizvest, steigšus ierunājās vecākais māceklis. Esmu gandrīz gatavs. Mans brālis šeit visu pabeigs.

Labi, sacīja mma Makutsi. Es zināju, ka varēšu paļauties uz tavu izpalīdzīgo dabu.

Universitātes pilsētiņā viņi apstājās zem koka netālu no liela, balti krāsota dzīvojamā masīva, uz kuru mma Makutsi sūtīja vīrs pie vārtiem, kad viņa tam parādīja adresi. Zem nojumes, kas apēnoja trīsstāvu nama ieejas durvis, stāvēja un pļāpāja vairākas studentes. Atstājusi mācekli busiņā, mma Makutsi piegāja klāt šim bariņam un stādījās priekšā.

Es meklēju Motlamedi Matluli, viņa teica. Man stāstīja, ka viņa šeit dzīvojot.

Viena no studentēm iespurdzās.

Jā, viņa šeit dzīvo. Taču es domāju, ka viņa grib dzīvot drusku lepnāk.

Tā kā "Saules" viesnīcā, piezīmēja cita, izraisīdama klātesošajās smieklu šalti.

Mma Makutsi pasmaidīja.

Tad jau viņa ir ļoti ievērojama meitene?

Tas izraisīja vēl lielākus smieklus.

Viņa tā domā, teica viena no studentēm. Tāpēc, ka viņai skraida pakaļ puiši, Motlamedi domā, ka viņai pieder visa Gaborouna. Jums vajadzētu šo meiteni redzēt!

Es gribu viņu redzēt, nepiespiesti sacīja mma Makutsi. Tāpēc jau esmu atbraukusi.

Jūs atradīsiet viņu spoguļa priekšā, teica kāda cita studente. Viņa dzīvo pirmajā stāvā, simt četrpadsmitajā istabiņā.

Mma Makutsi pateicās ziņu sniedzējām un pa betona kāpnēm devās uz pirmo stāvu. Viņa pamanīja, ka uz kāpņu telpas sienas uzkricelēta ne visai glaimojoša piezīme par kādu meiteni. Students droši vien ticis atraidīts un ļāvis izpausties jūtām grafiti veidā. Mma Makutsi kļuva pikta: šie cilvēki ir tautas zieds parastiem Botsvānas jauniešiem nekad nebūs iespējams saņemt šādu izglītību, kuru līdz pēdējai pulai, līdz pēdējai thēbei apmaksāja valsts, un labākais, ko viņi spēj izdomāt, ir aprakstīt sienas. Un kā rīkojas Motlamedi, posdamās uz skaistuma konkursu laikā, kad viņai vajadzētu sēdēt pie grāmatām? Ja mma Makutsi būtu universitātes rektore, viņa šādiem cilvēkiem ieteiktu izlemt jūs varat būt vai nu viens, vai otrs. Vai nu jūs pilnveidojat prātu vai matu sakārtojumu. Taču jūs nevarat darīt vienlaikus abus.

Viņa atrada simt četrpadsmito istabiņu un skaļi pieklauvēja. Iekšā skanēja radio, un tāpēc mma Makutsi pieklauvēja vēlreiz šoreiz vēl skaļāk.

Jā, jā! iekšpusē atskanēja skaņa balss. Jau nāku!

Durvis atvērās, un mma Makutsi priekšā stāvēja Motlamedi Motluli. Vispirms mma Makutsi satrieca viņas acis, kuras bija neiedomājami lielas. Tās dominēja viņas sejā, piešķirdamas tai maigu, nevainīgu izteiksmi gluži kā tiem mazajiem nakts dzīvnieciņiem, kurus mēdz saukt par bušbēbijiem.

Motlamedi noskatīja viešņu no galvas līdz kājām.

Jā, kundze? viņa pavirši apvaicājās. Kā varu pakalpot?

Tas bija ļoti rupji, un mma Makutsi no aizvainojuma iesmeldzās sirds. "Ja meitene kaut drusku prastu uzvesties, tā aicinātu mani iekšā," sieviete nodomāja. "Viņa ir pārāk aizņemta ar spoguli, kas, kā jau studentes bija pareģojušas, krēmu un losjonu ielenkumā nostiprināts uz viņas rakstāmgalda."

Esmu žurnāliste, mma Makutsi stādījās priekšā. Es rakstu par konkursu "Mis skaistums un godprātība" finālistēm. Vai jūs atbildētu uz dažiem jautājumiem?

Tūlīt pat kļuva redzams, kā izmainās Motlamedi attieksme. Steidzīgi un neatlaidīgi uzaicinājusi mma Makutsi ienākt, viņa novāca no krēsla dažus apģērba gabalus un aicināja viešņu apsēsties.

Mana istaba reti ir tik nekārtīga, viņa smējās, norādīdama uz drēbju kaudzēm, kas bija nomestas šur un tur. Es tieši patlaban kārtoju drānas. Jūs jau zināt, kā tas ir.

Mma Makutsi pamāja ar galvu. Izņēmusi no portfeļa aptaujas lapu, viņa to pasniedza jaunajai sievietei, kura tajā ielūkojās un pasmaidīja.

Šie ir ļoti viegli jautājumi, viņa teica. Līdzīgus jautājumus es esmu jau redzējusi.

Lūdzu, atbildiet uz tiem, aicināja mma Makutsi. Pēc tam es gribētu loti īsu brīdi aprunāties un tad atstāšu jūs mācāmies.

Pēdējo piezīmi mma Makutsi pateica, kad bija pārlaidusi skatienu istabai, kurā, cik varēja saprast, nebija nevienas grāmatas.

Jā, sacīja Motlamedi, ķerdamās pie aptaujas jautājumiem, mēs, studenti, esam ļoti aizņemti ar mācībām.

Kamēr Motlamedi rakstīja atbildes, mma Makutsi slepšus uzmeta acis viņas galvai. Par nelaimi, fināliste savus matus bija sakārtojusi tādā veidā, ka nevarēja redzēt galvas formu. Pat pašam Lombrozo laikam būtu grūti spriest par šo sievieti, domāja mma Makutsi. Taču tas vairs neko nenozīmēja: viss, ko viņa šajā meitenē saskatīja, sākot no rupjās izturēšanās pie durvīm līdz nicinošajam skatienam (kas tika paslēpts mirklī, kad mma Makutsi stādījās priekšā kā žurnāliste) liecināja, ka šī persona "Mis skaistums un godprātība" titulam būtu slikta izvēle. Protams, viņu diez vai varētu vainot zagšanā, taču bija citi veidi, kā šī meitene spētu apkaunot konkursu un misteru Pulani. Visticamāk, viņa varētu būt iesaistīta kādā skandālā ar precētu vīrieti: šādas meitenes nerespektē ģimeni un meklē vīriešus, kas atbalstītu viņu karjeru, neņemdamas vērā, ka tiem jau ir sievas. "Kāds gan paraugs tas būtu Botsvānas jaunatnei?" sev jautāja mma Makutsi. Jau šī doma vien lika viņai sadusmoties, un nevilšus viņa sevi pieķēra nosodoši pakratām galvu.

Motlamedi paskatījās uz žurnālisti.

Kāpēc jūs kratāt galvu, mma? viņa jautāja. Vai es kaut ko rakstu nepareizi?

Nē, viss ir labi, steigšus atbildēja mma Makutsi. Jums tikai jāraksta taisnība. Mani interesē vienīgi tas.

Motlamedi pasmaidīja.

Es vienmēr saku taisnību. Jau kopš bērnības. Un neciešu cilvēkus, kuri melo.

Protams.

Viņa pabeidza rakstīt un pasniedza lapu mma Makutsi.

Ceru, ka neesmu uzrakstījusi par daudz, teica Motlamedi. Es zinu, ka jūs, žurnālisti, esat ļoti aizņemti.

Mma Makutsi paņēma aptaujas lapu un pārlaida acis atbildēm.

Pirmais jautājums: "Āfrikai ir ļoti dižena vēsture, taču daudzi cilvēki tam nepievērš uzmanību. Āfrika var iemācīt pasaulei, kā rūpēties par citiem. Ir arī daudz kā cita, ko Āfrika varētu iemācīt pasaulei."

Otrais jautājums: "Mana kvēlākā vēlēšanās ir strādāt citu cilvēku labā. Ar nepacietību es gaidu dienu, kad varēšu palīdzēt pēc iespējas vairākiem cilvēkiem. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc esmu pelnījusi uzvarēt šajās sacensībās: es esmu meitene, kurai patīk palīdzēt cilvēkiem. Es neesmu viena no šīm savtīgajām skuķēm."

Trešais jautājums: "Vislabāk būt godīgai. Godīga meitene ir bagāta dvēselē. Tāda ir patiesība. Meitenes, kas uztraucas par savu izskatu, nav tik laimīgas kā tās, kuras vispirms padomā par citiem. Es esmu viena no šīm pēdējām, un es to saprotu tā."

Motlamedi skatījās, kā mma Makutsi lasa.

Nu, kundze? viņa jautāja. Vai vēlaties par uzrakstīto man kaut ko pajautāt?

Mma Makutsi salocīja papīra loksni un ieslidinaja to portfelī.

Nē, paldies. Jūs esat uzrakstījusi visu, ko gribēju zināt. Vairāk jautājumu man nav.

Motlamedi izskatījās norūpējusies.

Kā ar fotogrāfiju? viņa jautāja. Ja avīze gribētu atsūtīt fotogrāfu, es domāju, ka ļautu sevi nofotografēt. Būšu šeit visu pēcpusdienu.

Mma Makutsi sāka virzīties uz durvju pusi.

Varbūt, viņa teica. Taču es nezinu. Jūs man šeit sniedzāt ļoti noderīgas atbildes, un es tās varēšu publicēt laikrakstā. Jūtu, ka tagad esmu jūs iepazinusi gluži labi.

Motlamedi saprata, ka pienācis īstais bridis būt pieklājīgai-

Priecājos, ka mes satikāmies, viņa sacīja. Ar nepacietību gaidīšu mūsu nākamo tikšanos. Varbūt jūs būsiet konkursā… jūs varētu atsūtīt fotogrāfu.

Varbūt, mma Makutsi atteica, iedama projām.

Kad parādījās mma Makutsi, māceklis tērzēja ar pāris jaunām sievietēm. Viņš skaidroja kaut ko par automobili, un jaunietes alkatīgi klausījās. Pašu sarunu mma Makutsi noklausīties neizdevās, taču viņa dzirdēja tās beigas.

…vismaz astoņdesmit jūdžu stundā. Un motors strādā ļoti klusi. Ja puisis sēž ar meiteni aizmugurējā sēdeklī un vēlas viņu noskūpstīt, tas jādara bez trokšņa, jo priekšā sēdošie var izdzirdēt.

Studentes ķiķināja.

Neklausieties viņā, dāmas, teica mma Makutsi. Šim jauneklim nav brīv satikties ar meitenēm. Viņam jau ir sieva un trīs bērni, un šī sieva kļūst ļoti nikna, ja padzird, ka meitenes pļāpā ar viņas viru. Ļoti nikna.

Studentes pakāpās atpakaļ. Viena no viņām tagad jau pārmetoši skatījās māceklī.

Bet tā nav taisnība, iebilda jaunais cilvēks. Es neesmu precējies.

Tā jau jūs visi sakāt, dusmojās viena no meitenēm. -Jūs staigājat apkārt un tērzējat ar tādām meitenēm kā mēs, bet pa to laiku domājat par sievām. Kas tā par uzvedību?

Ļoti slikta, atvērdama pasažieru durvis un gatavodamās iekāpt automobilī, iestarpināja mma Makutsi. Lai kā arī būtu, mums laiks braukt. Šim jauneklim mani vēl šur tur jāaizved.

Esiet uzmanīga, brīdināja studente. Mēs šādus zeļļus pazīstam.

Māceklis, lūpas sakniebis, iedarbināja automašīnu un sāka braukt.

Jums nevajadzēja tā teikt, kundze. Jūs padarījāt mani par muļķi.

Mma Makutsi nosprauslājās.

Tu pats sevi pataisīji par muļķi. Kāpēc tu vienmēr skrien pakaļ meitenēm? Kāpēc tu centies viņas ietekmēt?

Tāpēc, ka man tas patīk, aizsargādamies sacīja jaunais cilvēks. Man patīk ar viņām runāt. Šajā valstī ir tik daudz skaistu meiteņu, bet nav neviena, kas ar tām parunā. Es kalpoju savai valstij.

Mma Makutsi uz viņu nicīgi paskatījās. Kaut gan puiši čakli strādāja un cītīgi izpildīja viņas norādījumus, izskatījās, ka viņu raksturiem piemīt hronisks vājums neremdināma tieksme pēc sievietēm. Vai kaut kas tur bija līdzams? Viņa par to šaubījās, taču cerēja, ka ar laiku jaunekļi kļūs nopietnāki. Bet varbūt ari ne. Cilvēki reti kad mainās. Reiz tā teica mma Ramotsve, un asistentei tas bija iespiedies prātā. Cilvēki nemainās, taču tas nenozīmē, ka tie vienmēr paliek tādi paši kā bijuši. Vienīgais, ko var darīt, ir atrast viņu raksturā kaut ko labu un to izgaismot. Tad izskatīsies, ka ļaudis ir mainījušies, kaut gan viss būs palicis pa vecam; taču viņi būs citādi un visbeidzot šķitīs labāki. To sacīja mma Ramotsve vai kaut ko tamlīdzīgu. Un, ja Botsvānā ir kāds cilvēks kaut viens cilvēks, kurā vērts ieklausīties, tad tā ir mma Ramotsve.

Sešpadsmitā nodaļa Pavāra stāsts

Mma Ramotsve gulēja gultā un skatījās baltajos griestu dēļos. Vēders tik ļoti vairs neniķojās, un ari nelabais reibonis bija pārgājis. Taču, kad viņa aizvēra acis un pēc īsa brīža tās atkal atvēra, apkārt esošos priekšmetus apņēma balta apmale ņirbošs gaismas halo, kas pēc kāda laika kļuva nespodrs. Citos apstākļos tas būtu interesanti, taču šeit, nokļūstot atkarībā no indētājas žēlastības, tas bija satraucoši. Kāda viela varētu izraisīt šādus simptomus? Indes spēj nogalināt acumirklī, to mma Ramotsve zināja gluži labi. Bērnībā viņai bija mācīts par zālēm, kuras var atrast krūmājā par augiem, kas spēj izraisīt dziļu miegu, par koku mizām, kas pārtrauc nevēlamu grūtniecību, un saknēm, kuras novērš niezi. Taču bija atrodami ari cita veida augi, kas izstrādāja muti, ko lietoja burvji, nevainīga izskata augi, kuri spēj nogalināt tikai ar pieskārienu, vismaz tā cilvēki runāja. Nav šaubu, ka viņas porcijai vai ticamāk kādam ēdienam, kuram pati pēc tam nepieskārās, saimnieka sieva pievienoja kādu no šiem augiem. Ja sieviete ir pietiekami ļauna, lai noindētu savu vīru, tā nežēlos arī pārējos.

Mma Ramotsve paskatījās pulkstenī. Septiņi pēc pusdienas, un logi jau tumši. Viņa bija nogulējusi saulrietu, un klāt jau vakariņu laiks, taču ēst negribējās. Mājinieki droši vien domā, kur viņa palikusi, un nāksies vien pastāstīt par slikto dūšu un atteikties no vakariņām.

Mma Ramotsve apsēdās gultā un pamirkšķināja plakstiņus. Acu priekšā joprojām vīdēja baltās gaismas loki, taču pamazām tie sāka izbālēt. Viņa pārkāra kājas gultas malai un iebāza pirkstgalus kurpēs, cerēdama, ka viņas nomiedža laikā tajās nav salīduši skorpioni. Kopš bērnībā mma Ramotsve kādu rītu iebāza kāju skolas kurpē, kurā pa nakti patvērumu bija atradis liels, brūns skorpions, kas viņu nejauki sadzēla, detektīve vienmēr pārbaudīja apavus. Toreiz kāja tik ļoti uztūka, ka nācās braukt uz Holandiešu slimnīcu kalna pakājē. Māsiņa viņai tur uzlika kompresi un iedeva kaut ko pret sāpēm. Pēc tam viņa pamācīja vienmēr pārbaudīt apavus, un šo mācību mma Ramotsve atcerējās uz mūžu.

Mēs dzīvojam šeit, teica žēlsirdīgā māsa, turēdama roku krūšu augstumā. Viņi dzīvo tur lejā. Atceries to.

Gāja laiks, un mma Ramotsvei sāka likties, ka šis brīdinājums varētu būt noderīgs ari citādā ziņā. Šī pamācība, kas bija neapšaubāmi patiesa attiecībā uz skorpioniem un čūskām, vienādā mērā varēja tikt izmantota attiecībā uz cilvēkiem. Zem pasaules, kuru apdzīvo parastie, likumpaklausīgie pilsoņi, atrodas savtības un neuzticības pasaule, kurā mīt kūdītāji un blēži. Kurpes jāpārbauda rūpīgi.

Viņa izvilka pirkstgalus no kurpēm, pirms tie bija nonākuši līdz purngaliem. Noliekusies mma Ramotsve pacēla labo kurpi un apgrieza to otrādi. Iekšā nekā nebija. Viņa paņēma kreiso kurpi un izkratīja. No tās izkrita mazs, zvīļojošs radījums, kas mirkli virpuļoja pa grīdu, it kā izaicinādams uz cīņu, bet tad pazuda istabas tumšajā kaktā.

Viņa izgāja gaitenī. No dzīvojamās istabas gaiteņa galā iznāca kalpone un sveicināja mma Ramotsvi.

Es gāju jūs meklēt, sacīja istabene. Vakariņas ir jau gandrīz gatavas.

Pateicos, mma. Es gulēju. Jutos slikti, taču tagad ir jau labāk. Nedomāju gan, ka šovakar kaut ko ēdīšu, bet es vēlētos iedzert tēju. Esmu ļoti izslāpusi.

Istabene ar plaukstām aizklāja muti.

AI-ī! Tas ir ļoti slikti, kundze! Šeit visi ir slimi. Vecajai kundzei visu laiku ir nelabi. Saimnieks un viņa sieva sten, satvēruši vēderus. Pat zēns bija apslimis, kaut gan viņam nebija tik slikti. Gaļa būs bijusi slikta.

Mma Ramotsve vēroja istabeni.

Visi slimi?

-Jā, visi. Saimnieks kliedza, ka ies piekaut miesnieku, kurš pārdevis šo gaļu. Viņš bija ļoti nikns.

Un viņa sieva? Ko darīja viņa?

Istabene skatījās grīdā. Saimnieku vēderi ir intīma lieta, un viņai negribējās par tiem pārāk atklāti runāt.

Viņa neko nevar dabūt lejā. Viņa mēģināja dzert ūdeni es viņai to aiznesu -, taču tas uzreiz iznāca laukā. Tagad viņas kuņģis ir tukšs, un es domāju, ka saimnieka sieva jūtas labāk. Visu pēcpusdienu es strādāju par aukli. Šurpu turpu. Es pat paskatījos pa durvju spraugu, vai ar jums viss kārtībā, bet redzēju, ka mierīgi guļat. Nezināju, ka ari jūs esat slima.

Mma Ramotsve bridi klusēja. No kalpones saņemtās ziņas pilnīgi mainīja stāvokli. Galvenā aizdomās turamā vedekla bija saindējusies tāpat kā vecā kundze, kuru mma Ramotsve arī turēja aizdomās. Tas nozīmēja vai nu to, ka notikusi pārskatīšanās, saindējot ēdienu, vai arī to, ka neviena no viņām nav vainīga. Mma Ramotsvei šķita, ka no šīm iespējām otrā ir ticamāka. Juzdamās slikti, viņa domāja, ka ir tīši saindēta, bet vai tā bija? Starp mokošajiem nelabuma viļņiem, domājot ar skaidru prātu, likās smieklīgi, ka indētāja nekavējoties un atklāti uzbruktu viešņai. Tas būtu aizdomīgi un prasti, taču mma Ramotsve bija lasījusi, ka indētāji parasti mēdz būt ārkārtīgi viltīgi.

Kalpone nogaidoši skatījās mma Ramotsvē, it kā cerētu, ka tā tūlīt pārņems mājas vadību.

Vai nevienam nav vajadzīgs ārsts? jautāja detektīve.

Nē. Es domāju, viņiem visiem kļūst labāk. Taču es nezinu, ko iesākt. Visi uz mani kliedz, un, kad viņi kliedz, es neko nevaru padarīt.

Jā, sacīja mma Ramotsve. Tad gan jums laikam nav viegli.

Viņa palūkojās istabenē. "Visi uz mani kliedz." Varbūt vēl kādam ir nozieguma motīvs? Taču šī doma šķita muļķīga. Sieviete bija godīga. Viņas seja bija atklāta, un runādama viņa smaidīja. Noslēpumi uz sejas atstāj ēnas, taču šeit nekas tamlīdzīgs nebija manāms.

Lūdzu, teica mma Ramotsve, vai jūs man pagatavotu tasi tējas? Pēc tam, es domāju, jūs varētu iet savā istabā un ļaut mājiniekiem atveseļoties. Varbūt no rīta viņi klaigās mazāk.

Kalpone atzinīgi pasmaidīja.

Tā ari darīšu, kundze. Atnesīšu tēju uz jūsu istabu. Pēc tam jūs varēsiet atkal likties gulēt.

Viņa gulēja saraustītā miegā. Laiku pa laikam mma Ramotsve pamodās un dzirdēja mājā balsis, soļu klaudzēšanu, skaņas, kas rodas, aizcērtoties durvīm vai atveroties logam, čīkstēšanu, kāda raksturīga vecai mājai naktī. īsi pirms rītausmas, sapratusi, ka vairs neaizmigs, viņa piecēlās, uzmeta plecos ritasvārkus un izgāja ārā. Pie kalpotāju durvīm pusaizmidzis un grīļīgs kājās piecēlās suns un aizdomīgi apostīja mma Ramotsves ceļus; ar grūtībām pacēlās spārnos un aizlidoja liels putns, kas bija apmeties uz jumta kores.

Detektīve paskatījās apkārt. Saule lēks ne ātrāk kā pēc pusstundas, taču gaismas bija pietiekami, lai atšķirtu priekšmetus, un ar katru mirkli apkārtne kļuva skaidrāka un pārskatāmāka. Koki joprojām slējās kā izplūduši, tumši silueti, taču drīz vien zari un lapas parādīsies skaidri lcā gleznā. Šo diennakts laiku viņa mīlēja, un šeit šajā vientulīgajā vietā tālu prom no ceļiem un trokšņainās ļaužu drūzmas atklājās viss viņas zemes jaukums. Drīz lēks saule, un pasaule kļūs raupja, taču šimbrīžam krūmi, debesis un pati zeme šķita bikla un nenovērtēta.

Mma Ramotsve dziļi ievilka elpu. Viņa izbaudīja krūmāja, putekļu un zāles smaržu, kurai pievienojās malkas dūmu aromāts brīnišķīgā, kodīgā smarža, kas rāmajā rīta gaisā liecina par to, ka cilvēki gatavo brokastis un virs liesmām sasilda plaukstas. Sieviete pagriezās. Tuvumā bija uguns agrīns ugunskurs, uz kura uzsildīt ūdens katlu. Varbūt to bija sakūris sargs, kas nakti pavadījis pie gailošām oglēm.

Viņa devās uz mājas iekšpagalmu pa celiņu, kas bija izlikts no balsinātiem akmeņiem, šo paradumu vietējie bija aizguvuši no koloniālajiem priekšniekiem, kas balsināja akmeņus savu nometņu un kazarmu apkārtnē. Viņi bija nobalsinājuši vai pusi Āfrikas pat stumbrus kokiem, kurus bija sastādījuši garās alejās. Kādēļ? Āfrikas dēļ.

Mma Ramotsve pagriezās ap mājas stūri un ieraudzīja vīrieti, kas bija notupies pie veca, ķieģeļos iemūrēta ūdens katla. Vecākās mājās, kur nav elektrības, tamlīdzīgas sildierīces ir parasta lieta, un šeit, kur elektrību ražoja ģenerators, šāds katls, protams, bija nepieciešams. Daudz lētāk saimniecībai ūdeni uzkarsēt katlā, nevis izmantot dīzeļģeneratora ražoto elektrisko strāvu, tāpēc saimes rīta tualetei ūdens tika sildīts ar malku.

Ieraudzījis tuvojamies mma Ramotsvi, vīrs pieceldamies noslaucīja rokas haki krāsas biksēs. Detektīve sveicināja, un viņš pieklājīgi atbildēja. Tas bija gara auguma cilvēks nedaudz pāri trīsdesmit, labi veidots, ar stingru un izskatīgu seju.

Jums sanācis labs ugunskurs, novērtēja mma Ramotsve, norādīdama uz atblāzmu, kas šaudījās katla priekšā.

Šejienes koki labi deg, vīrietis vienkārši atbildēja. Malkas šeit daudz. Tās mums nekad nepietrūks.

Mma Ramotsve pamāja ar galvu.

Vai šis ir jūsu darbs?

Vīrs sarauca uzacis.

Šis un vēl cits.

Ak tā? mma Ramotsvi ieinteresēja nepatika, ar kādu jaunais paziņa pateica "vēl cits". Ko vēl jūs darāt, rra?

Es esmu pavārs, viņš teica. Manā pārziņā ir virtuve, un es gatavoju ēdienu.

Vīrietis skatījās mma Ramotsvē, it kā gaidītu no viņas atbildi.

Tas ir labi, viņa sacīja. Prast gatavot ēdienu ir lieliski. Gaborounā daži vīrieši ir brīnišķīgi pavāri. Tos sauc par virspavāriem, un viņi nēsā dīvainas baltas cepures.

Vīrs pamāja ar galvu.

Es strādāju Gaborounā viesnīcā. Biju tur pavārs. Nevis virspavārs, bet viens no padotajiem. Tas bija pirms dažiem gadiem.

Kāpēc tad jūs atbraucāt šurpu? jautāja mma Ramotsve. Tas šķita ārkārtējs gadījums. Skaidrs, ka Gaborounā pavāri nopelnīja nesalīdzināmi vairāk nekā fermā.

Vīrietis pastiepa kāju un ar pēdu iebīdīja uguni pagali.

Man tas nekad nav paticis, viņš teica. Man nepatika strādāt par pavāru toreiz un nepatīk arī tagad.

Tad kāpēc jūs to darāt, rra?

Viņš nopūtās.

Man grūti par to runāt, kundze. Lai izstāstītu, būtu vajadzīgs ilgs laiks, bet ap saules lēktu man jāķeras pie darba. Taču, ja jums tīk, kaut ko es tagad varu pastāstīt. Apsēdieties uz tā bluķa, kundze. Jā. Tā būs labi. Ja reiz jautājat, es pastāstīšu.

Mana dzimtene ir tur aiz tā kalna vēl kādas desmit jūdzes tālāk. Tur atrodas ciemats, par kuru neviens neko nezina, jo tas ir necils, un tur nekad nekas nenotiek. Neviens tam nepievērš uzmanību, jo ļaudis tur dzīvo klusi. Viņi nekad nebļaustās un nerīko tračus. Tātad nekas tur nenotiek.

Ciematā bija skola, kurā strādāja ļoti gudrs skolotājs. Tur bija vēl divi skolotāji, kas viņam palīdzēja, taču viņš bija galvenais, un visi klausīja viņam, nevis abiem pārējiem. Kādu dienu skolotājs man sacīja: "Semjuel, tu esi ļoti apķērīgs zēns. Tu atceries vārdus un radurakstus visiem lopiem. Šajā ziņā neviens tev nestāv blakus. Tik gudram puisim jābrauc uz Gaborounu un jādabū tur darbs."

Man šķita, ka atcerēties govju un buļļu vārdus nav nekas īpašs, jo lopus es mīlu vairāk par visu. Cerēju, ka pienāks diena, kad varēšu strādāt pie lopiem, taču tur, kur mēs dzīvojām, šāda darba nebija, un tāpēc man bija jāizdomā kaut kas cits. Tolaik biju pārliecināts, ka darbam Gaborounā neesmu diez cik piemērots, taču, kad man palika sešpadsmit, es dabūju no skolotāja valdības naudu, par kuru nopirku autobusa biļeti uz Gaborounu. Manam tēvam naudas nebija, taču viņš man iedeva pulksteni, kuru savulaik bija atradis lielceļa malā. Pulkstenis tēvam bija ļoti dārgs, taču viņš to atdeva, lai es, nokļuvis Gaborounā, varētu to pārdot un nopirkt pārtiku.

Es negribēju pulksteni pārdot, bet galu galā, kad no bada sāka sāpēt vēders, man nācās to darīt. Pulkstenis bija labs, un es par to dabūju simt pūlas, kuras iztērēju par ēdienu, lai atgūtu spēkus.

Darbu es meklēju ilgi, bet pārtikas nauda gāja uz beigām. Visbeidzot es dabūju darbu viesnīcā, kur man lika nest somas un atvērt viesiem durvis. Dažreiz tie ieradās no tālienes un bija ļoti bagāti. Viņu kabatas vai plīsa no naudas. Šad tad es dabūju dzeramnaudu, kuru glabāju pastā. Kaut tagad man būtu tā nauda!

Pēc kāda laika mani norīkoja darbā virtuvē, kur vajadzēja palīdzēt virspavāriem. Viņi redzēja, ka no manis var iznākt labs pavārs, un iedeva man formas tērpu. Es cepu un vārīju desmit gadus, kaut gan šo darbu neieredzēju. Man nepatīk karstums virtuvē un visas šīs ēdiena smakas, taču tas bija mans darbs, un man tas bija jādara. Un, strādādams viesnīcā par pavāru, es satiku šīs fermas saimnieka brāli. Droši vien jūs šo cilvēku pazīstat tas ir ļoti ievērojams virs Gaborounā. Viņš man apsolīja vadītāja vietnieka darbu šajā fermā, un es biju ļoti laimīgs. Teicu, ka zinu visu par lopiem un turēšu fermu vislabākajā kārtībā.

Es ierados šeit kopā ar sievu. Viņa nāk no šīs puses un tāpēc ļoti priecājās atgriezties dzimtajās vietās. Mums iedeva jauku mitekli, un sieva tagad ir ļoti apmierināta. Droši vien jūs varat iedomāties, kundze, cik tas svarīgi, lai sieva būtu apmierināta. Ja viņa ir nemierā, cilvēks vienmēr būs nomocījies. Visu mūžu. Arī mana sievasmāte ir apmierināta. Viņa pārcēlās uz šejieni un dzīvo mājas pagalma pusē. No laimes, ka var būt kopā ar meitu un mazbērniem, viņa pastāvīgi dzied.

Es ar nepacietību gaidīju, kad varēšu sākt strādāt pie lopiem, bet, tiklīdz es satikos ar saimnieku, viņš man jautāja, par ko iepriekš esmu strādājis, un man nācās atzīties, ka esmu pavārs. To izdzirdējis, viņš bija ļoti iepriecināts un teica, ka arī šeit man jāstrādā par pavāru. Šeit bieži ierodas svarīgi un ievērojami cilvēki no Gaborounas, un būtu iespaidīgi, ja tos apkalpotu īsts pavārs. Es teicu, ka negribu būt pavārs, taču viņš mani piespieda. Saimnieks runāja ar manu sievu, un tā nostājās viņa pusē. Sieva teica, ka šī ir brīnum jauka vieta un tāpēc tikai muļķis nedarītu to, ko no viņa prasa. Sievasmāte sāka vaimanāt. Viņa sacīja, ka ir veca un, ja jābrauc prom, viņa nomirs. Sieva prasīja: "Vai tu gribi nogalināt manu māti? Vai to tu gribi?"

Tā nu man arī šeit nācās strādāt par pavāru un elpot virtuves smakas, kaut gan patiesībā es gribēju būt ārā pie lopiem. Tāpēc, kundze, kaut gan visa mana ģimene ir apmierināta, es pats nebūt neesmu apmierināts. Šis ir jocīgs stāsts, vai jums tā nešķiet?

Viņš apklusa un sērīgi skatījās mma Ramotsvē. Viņa uztvēra vīrieša skatienu un novērsās. Mma Ramotsve saspringti prātoja: domas auļoja prātam pa priekšu, varbūtības nomainīja cita citu, kamēr radās hipotēze, kuru pārbaudot izkristalizējās slēdziens.

Viņa no jauna pavērās sarunu biedrā. Vīrietis bija piecēlies kājās un taisīja ciet sildierīces durtiņas. Tvertnē, par kuru kalpoja veca degvielas muca, bija dzirdama uzkarsušā ūdens burbuļošana. Runāt vai ciest klusu? Ja viņa runās un izrādīsies, ka tā nav taisnība, pavāram var rasties splvi iebildumi. Taču, ja viņa klusēs, tiks palaista garām izdevība. Mma Ramotsve nolēma runāt.

Es kaut ko gribu jums pajautāt, rra, viņa teica.

Jā? vīrietis uz mirkli pacēla skatienu un tad atkal ķērās pie malkas grēdas kārtošanas.

Vakar es redzēju, ka jūs kaut ko pieliekat ēdienam. Jūs mani neredzējāt, bet es jūs gan. Kāpēc jūs tā darāt?

Pavārs sastinga. Viņš bija sasprindzinājis saliekto muguru un ar rokām aptvēris lielu koka bluķi, kuru gatavojās pacelt. Nu viņš ļoti lēnām atlaida vaļā rokas un iztaisnojās.

Jūs mani redzējāt? viņš jautāja saspringtā, gandrīz nedzirdamā balsī.

Mma Ramotsve norija siekalas.

Jā, redzēju. Jūs kaut ko pielikāt ēdienam. Kaut ko sliktu.

Pavārs skatījās mma Ramotsvē ar trulām acīm. Viņa dzīvīgā seja bija kļuvusi neizteiksmīga.

Jūs taču negribat viņus nogalināt?

Virs pavēra muti, lai atbildētu, taču nespēja izdvest ne skaņas.

Mma Ramotsve sāka justies drošāk. Viņa bija rīkojusies pareizi, un tagad vajadzēja pabeigt iesākto.

Jūs tikai gribējāt tikt vaļā no pavāra pienākumiem, vai ne? Saimnieks jūs no tiem atbrīvotu, ja nevienam negaršotu jūsu gatavotie ēdieni, un jūs varētu ķerties pie darba, kuru patiešām gribat darīt. Vai tiesa?

Vīrietis pamāja ar galvu.

Jūs rīkojāties ļoti muļķīgi, rra, sacīja mma Ramotsve. Jūs varējāt kādam nodarīt pāri.

Ar manis izmantotajiem līdzekļiem tas nevarēja notikt, pavārs iebilda. Tie ir pilnīgi droši.

Mma Ramotsve papurināja galvu.

Nekas nevar būt pilnīgi drošs.

Pavārs skatījās uz savām rokām.

Es neesmu slepkava, viņš teica. Es neesmu tāds.

Detektīve nosprauslājās.

Jums palaimējies, ka es atklāju, ko jūs darāt. Es to, protams, neredzēju, taču jūs izpļāpājāties.

Un tagad? jautāja pavārs. Jūs to izstāstīsiet saimniekam, un viņš izsauks policiju? Kundze, lūdzu, atcerieties, ka man ir ģimene. Ja es nevarēšu strādāt šeit, citu darbu man būs grūti atrast. Es kļūstu vecāks. Es nevaru…

Pacēlusi roku, mma Ramotsve viņu apklusināja.

Es neesmu tāda, viņa sacīja. Es teikšu, ka jūs izmantojāt sliktus produktus, pats to nezinādams. Es pateikšu saimniekam, lai dod jums citu darbu.

Viņš nedos, teica pavārs. Esmu jau prasījis.

Bet es esmu sieviete, sacīja mma Ramotsve. Un zinu, kā jāapietas ar vīriešiem.

Pavārs pasmaidīja.

Jūs esat ļoti laipna, kundze.

Pārāk laipna, teica mma Ramotsve, pagriezdamās uz māju pusi. Patlaban lēca saule, un koki un kalni, un visa zeme bija kā no zelta. Brīnišķīga vieta, kur viņai gribētos palikt. Taču šeit nekas vairs nebija darāms. Mma Ramotsve tagad zināja, ko teikt valstsvīram, un viņa ar mierīgu sirdi varēja atgriezties Gaborounā.

Septiņpadsmitā nodaļa Nevainojamas meitenes paraugs

© Noteikt, ka Motlamedi nav piemērota nozīmīgajam "Mis skaistums un godprātība" titulam, nebija grūti. Taču sarakstā bija vēl trīs vārdi, un, lai spriestu par šīm meitenēm, ar katru vajadzēja aprunāties. Varbūt pārējās nebūs tik caurskatāmas; mma Makutsi reti gadījās par cilvēku būt tik pārliecinātai jau pēc vienas tikšanās reizes, taču nebija šaubu, ka Motlamedi ir gluži vienkārši slikta meitene. Šis apzīmējums bija īpašs; tam nebija nekā kopīga ar tādām pilnīgi atšķirīgām ļaužu grupām kā sliktas sievietes vai sliktas dāmas. Sliktās sievietes bija palaistuves; sliktās dāmas bija padzīvojušas, ietekmīgas sievietes, parasti precējušās ar vecākiem kungiem, kuras, savtīgu mērķu vadītas, bāza degunu citu cilvēku darīšanās. Turpretim apzīmējums sliktas meitenes attiecās uz jaunākām personām (vismaz zem trīsdesmit), kuras bija ieinteresētas labi pavadīt laiku. Visa pamatā neapšaubāmi bija labi pavadīt laiku. No sliktajām meitenēm varēja izdalīt apakšgrupu jautrībnieces. Šīs meičas galvenokārt varēja sastapt bāros kopā ar gadījuma paziņām "jautri pavadām laiku". Protams, vairākums no šiem nejauši iepazītajiem vīriešiem sevi uzskatīja par kādu no čaļiem un domāja, ka tas viņiem dod tiesības uzvesties visnotaļ savtīgi.

Spektra otrā galā atradās labās meitenes. Šīs meitenes smagi strādāja un tika augstu vērtētas ģimenēs. Viņas apciemoja sirmgalvjus, pieskatīja mazuļus un stundām sēdēja zem koka, vērodamas, kā bērni rotaļājas; turklāt viņas mācījās par auklēm vai, kā mma Makutsi gadījumā, uzņēmās slogu apgūt sekretāra amatu Botsvānas Sekretāru koledžā. Par nelaimi, šīm labajām meitenēm, kuras uz pleciem turēja vai pusi pasaules, dzīvē nebija daudz prieka.

Bez šaubām, Motlamedi nebija labā meitene, bet vai pastāv kaut mazākā iespēja, ka pārējās izrādīsies daudz labākas, drūmi domāja mma Makutsi. Pirmām kārtām labās meitenes skaistuma konkursos nepiedalās. Viņas par tiem vispār nedomā. Un ko gan mma Makutsi teiks misteram Pulani, kad tas atnāks pēc ziņojuma, ja viņas pesimisms apstiprināsies? Vai viņa drīkst sacīt, ka meitenes ir cita par citu sliktākas un neviena nav pelnījusi titulu? Šādas ziņas būtu īpaši nederīgas, un mma Makutsi lēsa, ka, piegādājusi šādu informāciju, nebūs pelnījusi saņemt atlīdzību.

Viņa iesēdās automašīnā pie mācekļa un izmisusi skatījās uz vārdiem sarakstā.

Kur nu? jautāja māceklis. Viņa balss bija saīgusi, taču tikai skata pēc: jauneklis paturēja prātā, ka mma Makutsi tomēr ir direktora pienākumu izpildītāja, tāpēc abi ar darbabiedru pret šo ievērojamo sievieti, kura bija ieradusies darbnīcā un viņu darba paņēmienus pilnībā pārmainījusi, izturējās ar veselīgu godbijību.

Mma Makutsi nopūtās.

Man vēl jāsastop trīs meitenes, viņa teica. Un es nevaru izlemt, pie kuras tagad braukt.

Māceklis iesmējās.

Par meitenēm es zinu daudz. Es varu jums šo to pastāstīt.

Sieviete nievājoši paskatījās uz viņa pusi.

Tu un tavas meitenes! Tu taču ne par ko citu nedomā, vai ne? Tu un tavs slinkais draugs. Meitenes, meitenes, meitenes…

Viņa piespieda sevi apklust. Patiešām, meiteņu jautājumos šis jaunais cilvēks ir lietpratējs tas labi zināms -, un Gaborouna nav nemaz tik liela. Šeit paveras iespēja, turklāt gluži cerīga iespēja, ka viņš tiešām kaut ko zina par sarakstā minētajām jaunietēm. Ja tās būtu sliktās meitenes, par ko nebija gandrīz nekādu šaubu, vai pat "jautrībnieces", viņš noteikti būs tās ievērojis, klejodams pa bāriem. Mma Makutsi norādīja, lai māceklis nobrauc ceļa malā.

Apstājies! Apstājies šeit. Es gribu tev parādīt sarakstu. Viņš nobremzēja un paņēma lapu ar vārdiem. To lasot, uz

viņa lūpām parādījās smaids.

Šis ir labs meiteņu saraksts, aizrautīgi sacīja māceklis.

Šeit ir dažas no vislabākajām meičām pilsētā. Vismaz trīs ir labākās meitenes Gaborounā. Varenas meitenes, ja saprotat, ko es domāju, satriecošas, lieliskas meitenes. Mēs, puiši, viņas ļoti augstu vērtējam un atzīstam par labām. Ak jā! Vareni!

Mma Makutsi sirds no uztraukuma nevienmērīgi pukstēja. Viņas nojauta izrādījās pareiza: māceklis bija sniedzis vērtīgas ziņas, un tagad no viņa vajadzēja izvilināt kaut ko vairāk.

Un kuras meitenes tu pazīsti? Kuras ir tās trīs labās? Jauneklis smējās.

Piemēram, šī. Vārdā Makita. Tā ir varen jautra un nepārtraukti smejas, sevišķi, ja viņu kutina. Tad vēl šī Gledisa ai, ai! Ak! Viens, divi, trīs! Un vēl es pazīstu šo, kuru sauc par Motlamedi, vai, pareizāk sakot, mans brālis viņu pazīst. Viņš teic, ka tā ir ļoti gudra meitene, kas studē universitātē, taču pie grāmatām pārāk daudz laika neiznieko. Lērums smadzeņu, taču arī loti liels dibens. Visvairāk viņa grib būt pievilcīga.

Mma Makutsi pamāja ar galvu.

Es nupat ar šo meiteni runāju. Tavam brālim taisnība. Bet kā ar Patrīciju, kura dzīvo Tolokvengā? Vai viņu tu pazīsti?

Māceklis papurināja galvu.

Šī meitene ir mīkla, viņš teica un steigšus piebilda:

Taču domāju, ka arī viņa ir ļoti apburoša. Nekad nevar zināt.

Mma Makutsi atņēma puisim lapu un iegumzīja to kleitas kabatā.

Mēs braucam uz Tolokvengu, viņa teica. Man jāsatiek šī Patrīcija.

Uz Tolokvengu viņi brauca klusēdami. Šķita, ka māceklis ir aizdomājies par sarakstā minētajām meitenēm; tajā pašā laikā mma Makutsi domāja par mācekli. Tas ir nepareizi, taču visnotaļ raksturīgi netaisnīgajām attiecībām starp dzimumiem, ka tādiem puišiem kā šis smieklīgais māceklis nav izdomāti līdzīgi apzīmējumi, piemēram, "jautrībnieks". Viņi ir tikpat slikti, ja ne sliktāki par pašām "jautrībniecēm", taču izskatās, ka neviens šos jaunekļus nevaino. Neviens viņus nesauc, piemēram, par bārzēniem, un neviens par vīriešu dzimuma cilvēku, kas vecāks par divpadsmit gadiem, neteic, ka tas ir slikts puisis. No sievietēm kā parasti tiek prasīts, lai tās uzvestos labāk nekā vīrieši, un viņas allaž izpelnās nopēlumu, ja dara to, par ko vīrieši paliek nesodīti. Tas ir netaisnīgi; tas nekad nav bijis pareizi, taču droši vien tā paliks mūžīgi mūžos. Vīrieši vienmēr kaut kā izlokās, pat ja viņu vieta ir skaidri un gaiši norādīta valsts satversmē. Vīriešu dzimuma tiesneši uzskata, ka pamatlikumā pateikts pavisam kas cits, nekā rakstīts tā lappusēs, un iztulko to par labu vīriešiem. "Visiem cilvēkiem, gan vīriešiem, gan sievietēm, ir vienādas tiesības uz darbavietām" kļūst par "sievietes šādu tādu darbu var strādāt, taču ir nodarbošanās, kuras tām (viņu pašu labā) liegtas, jo vīrieši šo darbu vienalga izdarīs labāk".

Kāpēc gan vīrieši tā uzvedas? Tas mma Makutsi vienmēr bijis noslēpums, kaut gan beidzamajā laikā viņa sāka manīt apskaidrības uzplaiksnījumus. Mma Makutsi lēsa, ka tas varētu būt saistīts ar veidu, kā mātes izturas pret dēliem. Ja mātes ļauj zēniem domāt, ka tie ir īpaši, un, cik vien mma Makutsi spēja atcerēties, tās vienmēr šādi rīkojās viņos ieperinās pārliecība, kas tos nekad nepamet. Ja maziem puikām ļauj domāt, ka sievietes šeit ir tikai tāpēc, lai tos aprūpētu, viņi tā uzskatīs ari, kad izaugs par vīriem. Mma Makutsi tam bija redzējusi tik daudz piemēru, ka nevarēja iedomāties, kurš šo teoriju daudzmaz nopietni varētu apšaubīt. Šis pats māceklis bija labs uzskates līdzeklis. Reiz mma Makutsi bija redzējusi, ka puiša māte atnes viņam uz darbnīcu veselu arbūzu, sagriež to šķēlēs un baro dēlu kā zīdaini. Mātei neklājās tā darīt. Viņai vajadzēja dēlu skubināt pašam nopirkt arbūzu un pašam to sagriezt. Tieši šāda mātes izturēšanās padarīja viņu tik nenobriedušu attiecībās ar sievietēm. Tās viņam bija spēļmantiņas, arbūza griezējas, mūžīgās surogātmātes.

Viņi ieradās pie zemesgabala Nr. 2456 un, piebraukuši pie vārtiem, ieraudzīja gaumīgu dubļu brūnu mājiņu ar nojumi vistām un diviem tradicionālajiem apcirkņiem, kas pretēji ierastajai kārtībai atradās mājas aizmugurē. Tur droši vien glabājas barība vistām, domāja mma Makutsi sorgo graudi, kurus saimniece ik ritu tīri izslaucītajā pagalmā pakaisa knābāšanai no sprosta izlaistajiem izsalkušajiem putniem. Skaidrs, ka šeit dzīvo sieviete gados, jo tikai vecāka gadagājuma sieviete spēj uzņemties saistības turēt pagalmu tik priekšzīmīgā kārtībā. Droši vien tā ir Patrīcijas vecāmāte viena no izcilajām afrikāņu sievietēm, kas, būdama ģimenes sirds, turpina strādāt ari astoņdesmit un vairāk gadu vecumā.

Kamēr mma Makutsi devās pa celiņu uz māju, māceklis novietoja automobili. Viņa pieklājīgi uzsauca, un izskatījās, ka neviens nav dzirdējis, taču tad, slaucīdama rokas auduma gabalā un laipni sveicinādama, durvīs parādījās sieviete.

Mma Makutsi izskaidroja savas ierašanās mērķi. Viņa nestāstīja, ka ir žurnāliste kā gadījumā ar Motlamedi; šajā tradicionālajā mājā kaut ko tamlīdzīgu stāstīt sievietei, kas izrādījās Patrīcijas māte, būtu nepareizi.

Es gribu šo to uzzināt par konkursantēm, viņa teica. Mani lūdza ar viņām aprunāties.

Sieviete pamāja ar galvu.

Pasēdēsim pie durvīm, viņa sacīja. Tur ir ēna. Es pasaukšu meitu. Viņas istaba ir tur.

Viņa norādīja uz durvīm ēkas sānos. Zaļā krāsa, kas tās kādreiz bija vienmērīgi klājusi, lobījās nost, un eņģes izskatījās sarūsējušas. Kaut gan pagalmā valdīja vislabākā kārtība, nebija šaubu, ka mājai nepieciešams remonts. Daudz naudas viņām nav, rēķināja mma Makutsi un uz mirkli iedomājās, ko ievēlētajai "Mis skaistums un godaprāts" šādos apstākļos varētu nozīmēt naudas balva. Balva bija četrtūkstoš pūlas un apģērbu veikala dāvanu karte. Šeit daudz naudas pa vējam aizlaists netiktu, sprieda mma Makutsi, ievērojusi sievietes svārku apdilušās vīles.

Viņa apsēdās un paņēma saimnieces piedāvāto ūdens krūzi.

Šodien karsts laiks, sacīja Patrīcijas māte. Taču drīz līs. Esmu par to pārliecināta.

Noteikti līs, piekrita mma Makutsi. Lietus mums ir vajadzīgs.

Ļoti vajadzīgs, kundze, teica saimniece. Šai valstij vienmēr ir vajadzīgs lietus.

Jums taisnība, mma. Lietus.

Bridi viņas sēdēja klusēdamas un domāja par lietu. Kad lietus aizkavējas, tu par to domā, neiedrošinoties cerēt, ka šis brīnums reiz pienāks. Un, kad sāk līt, tu spēj domāt vienīgi par to, cik ilgi lietus līs. Dieviņš raud. Dieviņš raud par šo valsti. Skatieties, bērni, šīs ir Viņa asaras. Lietus ir Dieva asaras. Tā kādreiz teica skolotāja Bobonongā, un mma Makutsi šos vārdus atcerējās.

Šī ir mana meita.

Mma Makutsi pacēla skatienu. Patrīcija bija klusi pienākusi un tagad stāvēja viņas priekšā. Mma Makutsi uzsmaidīja jaunajai sievietei, kura viegli pakniksēja. "Es neesmu tik veca!" nodomāja mma Makutsi, taču šis žests viņu ietekmēja.

Vari apsēsties, sacīja māte. Šī dāma grib aprunāties par skaistuma konkursu.

Patrīcija pamāja ar galvu.

Es par to ļoti uztraucos, kundze. Zinu, ka neuzvarēšu, taču vienalga uztraucos.

"Neesi par to tik pārliecināta," nodomāja mma Makutsi, taču neko neteica.

Tantes viņai konkursam uzšuvušas ļoti skaistu kleitu, stāstīja meitenes māte. Viņas ir iztērējušas milzums naudas, un tas ir ļoti labs audums. Sanāca brīnišķīga kleita.

Bet pārējās meitenes būs skaistākas, iebilda Patricija. Tās ir ļoti gudras meitenes. Viņas dzīvo Gaborounā. Viena pat studē universitātē. Viņa ir īpaši gudra.

"Un slikta," nodomāja mma Makutsi.

Tu nedrīksti domāt, ka zaudēsi! iesaucās Patrīcijas māte. Tādā noskaņojumā nevar iet uz sacensībām. Ja domā, ka zaudēsi, tu nekad neuzvarēsi. Ko tad, ja Seretse Hama būtu teicis: "Mēs nekur netiksim." Kas tad ar Botsvānu notiktu šodien? Kur tā būtu?

Mma Makutsi piekrītoši māja ar galvu.

Tā domāt nedrīkst nekādā ziņā. Tev sevi jāpārliecina: "Es varu uzvarēt." Un tad tu varbūt arī uzvarēsi. Kas zina?

Patrīcija smaidīja.

Jums taisnība. Es centīšos būt noteiktāka. Darīšu, ko varēšu.

Labi, sacīja mma Makutsi. Tagad pastāsti man, ko tu dzīvē gribētu darīt.

Iestājās klusums. Gan mma Makutsi, gan meitenes māte nogaidoši skatījās Patrīcijā.

Es gribētu mācīties Botsvānas Sekretāru koledžā, skanēja atbilde.

Mma Makutsi paskatījās viņai acīs. Patrīcija nemeloja. Tā, bez šaubām, bija brīnišķīga meitene, patiesa meitene, viena no labākajām Botsvānā.

Tā ir ļoti laba koledža, viņa teica. Es pati to esmu pabeigusi.

Mma Makutsi ievilka elpu un tad turpināja: Patiesībā es tur dabūju deviņdesmit septiņus punktus.

Patrīcija bija pārsteigta:

Ai! Tas ir ļoti augsts novērtējums, kundze. Jūs droši vien esat ļoti gudra.

Mma Makutsi līksmi iesmējās.

Ak nē. Es daudz mācījos. Tas arī viss.

Bet tas taču ir ļoti labi, sacīja Patrīcija. Jums palaimējies, mma, ka esat skaista un gudra arī.

Mma Makutsi trūka vārdu. Līdz šim neviens viņu nebija saucis par skaistu vismaz svešinieks ne. Bērnībā tantes melsa, ka viņas āriene ir daudzsološa, un kaut ko tamlīdzīgu bilda arī māte, taču neviens, izņemot šo jauno sievieti, kurai bija nepilni divdesmit gadi un kura pati bija acīmredzami pievilcīga, nebija nosaucis viņu par skaistu.

Jūs esat ļoti laipna, sacīja mma Makutsi.

Viņa tiešām ir laipna, piezīmēja meitenes māte. Viņa vienmēr tāda ir bijusi.

Mma Makutsi smaidīja.

Labi, viņa teica. Vai zināt ko? Man šķiet, ka viņai ir ļoti labas izredzes uzvarēt konkursā. Patiesību sakot, esmu pārliecināta, ka viņa uzvarēs. Ļoti pārliecināta.

Astoņpadsmitā nodaļa Pirmais solis

Mma Ramotsve atgriezās Gaborounā tajā pašā rītā, kad runāja ar pavāru. Sarunas ieilga ar pārējiem ģimenes locekļiem. Viņa aprunājās ar valdības vīra brāļasievu, kura, galvu nokārusi, klausījās. Viņa runāja ar veco kundzi, kas sākumā gribēja izlikties lepna un nelokāma, bet galu galā piekrita patiesībām, kuras mma Ramotsve viņai klāstīja. Un visbeidzot detektīve nonāca aci pret aci ar pašu fermas saimnieku, kas, muti atplētis, viņā skatījās, taču saņēma norādījumus no mātes, kura iejaucās sarunā un pateica, kas viņam darāms. Galu galā mma Ramotsve jutās kā no jauna piedzimusi; viņa bija riskējusi, taču nojauta attaisnojās, un stratēģija izrādījās veiksmīga. Vajadzēja runāt vairs tikai ar vienu cilvēku Gaborounā, taču viņa baidījās, ka tas nebūs viegli.

Atpakaļceļš izvērtās jauks. Nesenais lietus zemi bija vērtis zaļu. Šur tur varēja manīt peļķes, kurās atspoguļojās sudrabzilās debesis. Putekļi aizskaloti, un gaiss tāpēc bija svaigs; šie putekļi sausā gadalaika beigās iekļuva visur un padarīja drēbes smagas un netīkamas.

Mma Ramotsve brauca uz Zebru ielu, kur viņu priecīgi sagaidīja bērni; zēns, no sajūsmas spiegdams, lēkāja ap mazo, balto autobusiņu, un meitene izbrauca savus ratiņus ceļā, lai satiktu mma Ramotsvi. Logā pavīdēja istabenes Rouzas seja viņa bija pieskatījusi bērnus mma Ramotsves neilgās prombūtnes laikā.

Kamēr Rouza pagatavoja tēju, bērni stāstīja, kā veicies skolā. Klasesbiedrs konkursā saņēmis dāvanu karti par piecdesmit pūlām. Kāds skolotājs lauzis roku, un nu tā ir ģipsī. Meitene no jaunākās klases bija apēdusi veselu tūbiņu zobu pastas un, kā jau gaidāms, saslimusi.

Taču bija arī citas ziņas. No aģentūras bija zvanījusi mma Makutsi un lūgusi, lai mma Ramotsve ar viņu sazinās, tiklīdz būs atgriezusies.

Izklausījās, ka viņa ir ļoti satraukta, stāstīja Rouza. Teica, ka esot ļoti svarīgas ziņas, ko jums pavēstīt.

Ar kūpošu sarkankrūmu tējas tasi rokā mma Ramotsve uzgrieza Tolokvengas "Ātrā auto" numuru, kas tagad attiecās uz diviem birojiem. īsu brīdi skanēja zvans, un tad viņa izdzirda mma Makutsi pazīstamo balsi.

Tolokvengas ceļa Pirmā… viņa iesāka. Nē, Pirmā ātro dāmu…

Tā esmu es, teica mma Ramotsve, un zinu, ko jūs ar to domājat.

Es vienmēr jaucu šīs divas firmas, smiedamās sacīja mma Makutsi. Tā iznāk, ja grib vienlaikus vadīt divus uzņēmumus.

Esmu pārliecināta, ka jūs lieliski tikāt galā ar abiem, bilda mma Ramotsve.

Nūja, atbildēja mma Makutsi. Patiesībā es jums zvanīju, lai pateiktu, ka esmu nopelnījusi loti lielu honorāru. Divtūkstoš pūlas par vienu vienīgu lietu. Klients bija ļoti apmierināts.

-Jūs esat lieliski strādājusi, sacīja mma Ramotsve. Es vēlāk piebraukšu, un mēs to pārrunāsim. Taču vispirms gribu lūgt, lai jūs man sarunājat tikšanos. Piezvaniet valstsvīram un sakiet, ka pulksten četros viņam jābūt klāt.

Bet ja viņš ir aizņemts?

Sakiet, ka viņš nedrīkst būt aizņemts. Pastāstiet, ka lieta ir steidzama.

Viņa beidza dzert tēju un apēda lielo Rouzas pagatavoto gaļas sviestmaizi. Mma Ramotsve bija atradinājusies no ieraduma ēst sātīgu launagu, kuram ķērās klāt vienīgi brīvdienās, un apmierinājās tikai ar kādu našķi vai glāzi piena. Taču viņai garšoja saldumi, un tas nozīmēja, ka sviestmaizei varētu sekot virtulis vai kāda kūciņa. Galu galā viņa bija tradicionāli veidota dāma, kurai nav jāuztraucas par drēbju izmēriem, nevis kā tiem nabaga nervozajiem cilvēkiem, kas vienmēr skatās spogulī, domādami, ka ir par resnu. Kāpēc par resnu? Kurš citam var norādīt, cik resnam tam jābūt? Tā ir kārno cilvēku diktatūra, ar kuru mma Ramotsve negrib samierināties. Ja šie izkāmējušie ļautiņi būs pārāk neatlaidīgi, cilvēkiem ar pieklājīgu miesas būvi nāksies uz viņiem apsēsties. Tā būtu laba mācība. Ha!

Mma Ramotsve ieradās aģentūrā neilgi pirms pulksten trijiem. Mācekļi darbojās ar kādu automašīnu, taču detektīvi sirsnīgi sveicināja viņu balsīs vairs nebija piktuma, kas mma Ramotsvi agrāk bija tik ļoti kaitinājis.

Redzu, ka esat ļoti aizrāvušies, viņa teica. Jūs labojat tik glītu auto.

Vecākais puisis noslaucīja piedurknē muti.

Tas ir brīnišķīgs automobilis. Tas pieder dāmai. Vai jūs zināt, ka visas dāmas savus spēkratus tagad ved uz šejieni? Mēs esam tik noslogoti, ka pašiem drīz vajadzēs pieņemt mācekļus! Tas nu gan būs jauki! Mums būs rakstāmgaldi un savs kantoris, un mēs izrīkosim mācekļus, kuri skraidīs šurpu turpu.

Tu esi ļoti jokains, jaunais cilvēk, sacīja mma Ramotsve. Tikai neizlec no biksēm. Atceries, ka esi tikai māceklis un šī dāma ar brillēm ir tava priekšniece.

Māceklis smējās.

Viņa ir laba priekšniece. Mums viņa patīk.

Vērīgi skatīdamies mma Ramotsvē, puisis brīdi klusēja.

Bet kā klājas misteram Dž. L. B. Matekoni? Vai viņam kļūst labāk?

Vēl par agru spriest, viņa atbildēja. Doktors Mofats teica, ka tabletes jālieto divas nedēļas. Dažas dienas vēl jāpagaida, un tad jau redzēsim.

Vai šefs tiek labi aprūpēts?

Mma Ramotsve pamāja ar galvu. Šis jautājums no mācekļa puses bija laba zīme. Tas liecināja, ka viņš sāk interesēties par citu cilvēku labklājību. Varbūt izaudzis? Varbūt mma Makutsi viņiem iemācījusi kaut ko par morāli, tāpat kā par smagu darbu?

Viņa iegāja kantorī un atrada mma Makutsi runājam pa tālruni.

Palīdze steigšus pabeidza sarunu un piecēlās, lai sasveicinātos ar darba devēju.

Re nu! viņa teica, pasniegdama mma Ramotsvei dokumentu.

Priekšniece aplūkoja čeku. Divtūkstoš pūlas acīmredzot gaidīja "Dāmu detektīvaģentūru Nr. 1" Standartbankā. Uz čeka pasakņa bija vārds, no kura mma Ramotsvei aizrāvās elpa.

Skaistuma konkursu karalis?

Tas pats, sacīja mma Makutsi. Viņš bija mūsu klients.

Mma Ramotsve čeku rūpīgi noglabāja aiz ņiebura. Mūsdienīgās uzņēmējdarbības metodes ir ļoti labas, taču, ja runa nonāk līdz naudas glabāšanai, nepieciešami nelieli uzlabojumi.

Droši vien jūs strādājāt varen nadzīgi? jautāja mma Ramotsve. Kur tas āķis? Nepatikšanas ar sievu?

Nē, atbildēja mma Makutsi. Tas viss bija saistīts ar skaistām meitenēm, un man vajadzēja atrast kādu, kurai varētu ticēt.

Ļoti interesanti, teica detektīve. Un, kā redzu, vienu jūs esat atradusi.

-Jā, sacīja mma Makutsi. Es atradu meiteni, kura cienīga uzvarēt šajās sacensībās.

Mma Ramotsve bija apjukusi, taču laika pārdomām bija gana, un vajadzēja vēl sagatavoties pulksten četros satikties ar valstsvīru. Turpmākās stundas laikā viņa tika galā ar pastu, palīdzēja asistentei sašķirot darbnīcas dokumentus un ātri izdzēra tasi sarkankrūmu tējas. Pa to laiku pie kantora piebrauca liels, melns limuzīns, no kura iznira valstsvīrs; birojā valdīja tīrība un kartība, un mma Makutsi bija ierīkojusies pie sava rakstāmgalda, lai rakstītu vēstuli.

Nu, tā! atgāzies krēslā un sakrustojis rokas uz vēdera, sacīja valstsvīrs. Pārāk ilgi jūs tur neuzkavējāties. Tad jau jādomā, ka esat to indētāju noķērusi. Es ļoti ceru.

Mma Ramotsve palūkojās uz mma Makutsi. Pie vīriešu uzpūtības abas jau bija pieradušas, taču šis tonis pārsniedza visas robežas.

Es tur pavadīju tieši tik daudz laika, cik vajadzīgs, rra, viņa klusi teica. Un tagad esmu ieradusies, lai ar jums visu šo lietu apspriestu.

Valdības virs šķobīja lūpas.

Es gribu atbildi, kundze. Man nav daudz laika pļāpāt.

Kaut kur biroja dzīlēs asi klikšķēja rakstāmmašīna.

Šādā gadījumā, sacīja mma Ramotsve, jūs varat doties atpakaļ uz savu iestādi. Vai jūs gribat dzirdēt, ko vēlos jums teikt, vai ne?

Valstsvīrs brīdi klusēja. Tad viņš klusā balsī sāka runāt:

jūs esat ļoti bezkaunīga sieviete. Droši vien jums nav vīra, kurš iemācītu pieklājīgi runāt ar vīriešiem.

Rakstāmmašīnas troksnis kļuva vēl skaļāks.

Un droši vien jums nav sievas, kura iemācītu pieklājīgi runāt ar sievietēm, teica mma Ramotsve. Taču neļaujiet man sevi aizkavēt. Durvis ir tur. Tās ir vaļā. Varat iet.

Valstsvīrs nekustējās.

Vai dzirdējāt, ko teicu, rra? Gribu mest jūs ārā. Šeit ir divi jauni cilvēki, kas kļuvuši stipri, strādādami ar mašīnām. Tad vēl šeit ir mma Makutsi, kuru jūs nemaz nepasveicinājāt, un vēl esmu es. Četri cilvēki. Jūsu šoferītis ir vecs vīrs. Jums nav izredžu, kungs.

Valstsvīrs joprojām nekustējās. Viņa acis bija pievērstas grīdai.

Kas būs, rra? mma Ramotsve bungoja ar pirkstiem pa galdu.

Valstsvīrs pacēla skatienu.

Piedodiet, kundze! Es biju nesavaldīgs.

Pateicos, sacīja mma Ramotsve. Tagad, kad būsiet pieklājīgi pasveicinājis mma Makutsi tradicionālajā veidā, lūdzu, mēs varētu sākt.

Gribu jums pastāstīt stāstu, valstsvīram sacīja mma Ramotsve. Šis stāsts sākas ar ģimeni, kurā bija trīs dēli. Tēvs ļoti priecājās, ka pirmdzimtais ir dēls, un izpildīja visas viņa vēlēšanās. Arī māte bija laimīga, ka dāvājusi vīram dēlu, un lutināja to, kā spēdama. Pēc tam piedzima otrs puika, un vecāki bija ļoti noskumuši, kad saprata — viņam kaut kas nav kārtībā ar galvu. Māte dzirdēja, ko ļaudis viņai aiz muguras runā: stāvoklī būdama, tā esot likusies gultā ar citu vīrieti. Protams, tā nebija taisnība, taču ļaunās mēles grauza viņas sirdi tā, ka sieviete baidījās parādīties cilvēkos. Bet zēns bija laimīgs, jo viņam patika būt kopā ar lopiem un tos skaitīt kaut gan skaitīt viņš gluži labi nemaz neprata.

Pirmdzimtais izrādījās gudrs un labi mācījās. Viņš aizbrauca uz Gaborounu un kļuva par pazīstamu politiķi. Taču, kļūdams aizvien varenāks un ievērojamāks, viņš tapa arvien uzpūtīgāks.

Pa to laiku piedzima vēl viens zēns. Pirmdzimtais bija ļoti iepriecināts un brāli mīlēja. Taču aiz šīs mīlestības slēpās bažas, ka visa vecāku uzmanība tiks brālim un viņš pats paliks otrajā vietā. Par to liecināja viss, ko darīja tēvs, kaut gan tā, protams, nebija taisnība, jo savus dēlus viņš mīlēja vienādi.

Kad jaunākais dēls apņēma sievu, pirmdzimtais kļuva loti nikns. To viņš nevienam neizpauda, taču niknums mutuļoja viņa krūtīs. Neviens to nedrīkstēja zināt, jo viņš taču bija tik nozīmīgs un tik varens. Valstsvīrs domāja, ka jaunā sieva atņems viņam brāli un viņš paliks pie sasistas siles. Viņš domāja, ka sieviete tam atņems fermu un visus lopus. Vecākais dēls neapgrūtināja sevi ar jautājumu, vai tas tiesa.

Valstsvīrs sāka ticēt, ka sieva grib nogalināt viņa mīļoto brāli. Par to domādams, viņš nevarēja gulēt, jo krūtis plosīja niknums. Galu galā viņš devās pie kādas dāmas šī dāma esmu es un lūdza, lai tā noskaidro, kas notiek. Savā prātā viņš domāja, ka dāma varēs viņu atbrīvot no brāļasievas.

Dāma vēl nezināja, kas aiz tā visa slēpjas, un devās uz nelaimīgās ģimenes fermu. Viņa aprunājās ar visiem un noskaidroja, ka neviens nevienu negrib nogalēt, un visas šis runas par indēšanu radušās tikai tāpēc, ka fermā dzīvo nabaga pavārs, kurš ēdienam liek klāt savas zālītes. Šo vīru nelaimīgu padarīja jaunākais brālis, jo piespieda to darīt darbu, kas tam nebija pa prātam. Tāpēc dāma no Gaborounas runāja ar visiem ģimenes locekļiem pēc kārtas. Tad viņa atgriezās galvaspilsētā un runāja ar valstsvīru. Viņš bija ļoti rupjš, jo rupjība viņam bija kļuvusi par ieradumu, un viņš vienmēr gāja savu ceļu, neskatīdamies uz citiem. Taču detektīve saprata, ka plātīgā āriene sevī slēpj iebiedētu un nelaimīgu cilvēku.

Viņa, protams, saprata, ka vecākais brālis pats nebūs spējīgs runāt ar savu ģimeni, tāpēc izdarīja to viņa vietā. Dāma izstāstīja ģimenes locekļiem par šim izjūtām ka mīlestība pret brāli ir padarījusi to greizsirdīgu. Brāļasieva saprata un apsolīja darīt visu, kas viņas spēkos, lai valstsvīrs nedomātu, ka viņam tiek atvilts mīļotais cilvēks. Ari māte saprata, ka kopā ar tēvu vecākajam dēlam sagādājusi raizes, jo tas uzskatīja, ka tiek atņemta viņa daļa saimniecībā. Abi solīja viņu pārliecināt, ka viss ir sadalīts līdzīgās daļās un viņam par nākotni nav jābažījas.

Tad šī dāma teica ģimenei, ka runās ar vecāko brāli Gaborounā, un bija pārliecināta, ka viņš sapratīs. Viņa apsolīja pateikt valstsvīram no ģimenes dažus vārdus, ja kāds vēlētos ko sacīt. Viņa arī teica, ka ģimeni parasti saindē nevis tās nāves zāles, kuras pieliek ēdienam, bet gan inde, kas veidojas sirdī, ja cilvēki kļūst nenovīdīgi, nespēj izpaust savas jūtas un tāpēc nevar atrast pretindi.

Tā nu viņa atgriezās Gaborounā ar īsu vēstījumu no ģimenes. Un jaunākā brāļa vārdi skanēja šādi: "Es ļoti mīlu savu brāli. Es nekad viņu neaizmirsīšu. Es nekad viņam neko neatņemšu." Un šā cilvēka sieva teica: "Es apbrīnoju savu vīrabrāli un nekad neatņemšu tam brāļa mīlestību, kuru viņš ir pelnījis." Un māte sacīja: "Es ļoti lepojos ar dēlu. Šeit mums pietiks vietas visiem. Es baidījos, ka mani dēli atsvešināsies, ja starp viņiem nostāsies sievas, un ģimene sašķelsies. Par to es vairs neuztraucos. Lūdzu, pasakiet, lai dēls mani pēc iespējas ātrāk apciemo. Man nav atlicis daudz laika." Un sirmais tēvs pateica vienīgi: "Neviens nevar vēlēties labākus dēlus."

Rakstāmmašīna apklusa. Mma Ramotsve beidza runāt un skatījās valstsvīrā, kurš sēdēja gluži nekustīgs elpas vilcieni tikko manāmi cilāja viņa krūtis. Valstsvīrs lēni pacēla roku un, saliecies uz priekšu, piespieda to pie sejas. Pēc mirkļa viņš pacēla arī otru roku.

Nekautrējieties no asarām, rra, sacīja mma Ramotsve. Raudāšana mēdz uzlabot stāvokli. Tas ir pirmais solis.

Deviņpadsmitā nodaļa Vārdi Āfrikai

Turpmākās četras dienas lija. Katru pēcpusdienu savilkās mākoņi, un starp zibens šautrām un pērkona dārdiem zemi sasniedza lietus lāses. Sausie un putekļainie ceļi applūda, un lauki pārvērtās par vizošiem plašumiem. Taču izslāpusi augsne valgmi drīz vien uzsūca, un atkal kļuva redzama zeme; bet cilvēki zināja, ka dambis droši sargā ūdeni, kas sūcas zemē un piepilda akas. Visi šķita atviegloti: vēl viens sausuma gads likās nepanesams, tomēr ļaudis, kā jau vienmēr, pārdzīvotu arī to. Laiks mainās, viņi runāja, un ikviens tāpēc jutās neaizsargāts. Tik sausā valstī kā Botsvāna, kur gan zeme, gan visas dzīvās radības ir tik ļoti atkarīgas no laika apstākļiem, pat vismazākās meteoroloģiskās izmaiņas būtu postošas. Taču lietus bija klāt, un tas bija nozīmīgs notikums.

Tolokvengas ceļa "Ātrajā auto" darbs tā vien kūsāja, un mma Makutsi nolēma, ka labākais pasākums, kuru viņa var veikt kā direktora pienākumu izpildītāja, ir uz dažiem mēnešiem pieņemt darbā vēl vienu mehāniķi un paskatīties, kas no tā iznāks. Viņa ievietoja avīzē mazu sludinājumu, un drīz vien trīs dienas nedēļā pastrādāt pieteicās kāds pensionārs, kurš agrāk bija labojis dīzeļmotorus dimantu raktuvēs. Vīrs nekavējoties ķērās pie darba un labi sapratās ar mācekļiem.

Kad atgriezīsies misters Dž. L. B. Matekoni, sacīja mma Ramotsve, jaunais strādnieks viņam patiks.

Kad viņš pārradīsies? vēlējās zināt mma Makutsi. Nupat jau pagājis vairāk par divām nedēļām, kopš viņš slimo.

Kādu dienu būs klāt, teica mma Ramotsve. Nesteidzināsim viņu.

Pēcpusdienā viņa devās uz bāreņu patversmi un novietoja mazo, balto autobusiņu tieši pie mma Potokvanes loga. Patversmes pārvaldniece, kura bija viņu redzējusi tuvojamies pa ceļu, mma Ramotsvei klaudzinot pie durvīm, jau lika uz uguns tējkannu.

Nu, mma Ramotsve, viņa teica, labu laiciņu neesam redzējušās.

Biju aizbraukusi, sacīja detektīve. Pēc tam uznāca lietus, un šis ceļš kļuva ļoti dubļains. Negribēju iestigt.

Ļoti prātīgi, piezīmēja mma Potokvane. Mums nācās lielākos bāreņus sūtīt izstumt dažas kravas automašīnas, kas bija iestigušas tepat ceļmalā. Tas bija ļoti grūti. Visi bērni pārklājās ar sarkaniem dubļiem, un mums viņus pagalmā nācās mazgāt ar šļūteni.

Šķiet, ka šogad būs krietni lijis, teica mma Ramotsve. Mūsu valstij tas ļoti nāks par labu.

Tējkanna istabas stūrī sāka šņākt, un mma Potokvane piecēlās, lai pagatavotu tēju.

Nevaru jums piedāvāt kūku, viņa sacīja. Es vakar izcepu, bet ļaudis to apēda līdz pēdējai drupatiņai. Gluži kā siseņu bars būtu gājis pāri.

Ļaudis ir ļoti badīgi, teica mma Ramotsve. No kādas kūciņas es neatteiktos. Taču netaisos par to tagad spriedelēt.

Viņas dzēra tēju patīkamā klusumā. Tad mma Ramotsve ierunājās:

Domāju, ka vajadzētu paņemt misteru Dž. L. B. Matekoni izbraukumā ar busiņu, viņa sacīja. Kā jums šķiet, vai viņam tas patiktu?

Mma Potokvane pasmaidīja.

Viņam tas ļoti patiks. Kopš ierašanās viņš ir ļoti noslēgts, taču es atklāju, ka viņš ar kaut ko nodarbojas. Domāju, ka tā ir laba zīme.

Kas tas būtu?

Viņš palīdz tam mazajam puisītim, teica mma Potokvane. Tam, par kuru es jūs lūdzu kaut ko noskaidrot. Atceraties?

Jā, kā šaubīdamās sacīja mma Ramotsve. Es viņu atceros.

Vai jūs kaut ko uzzinājāt? tincināja pārvaldniece.

Nē, atbildēja viešņa. Nedomāju, ka šajā gadījumā daudz ko varētu uzzināt. Taču man patiešām ir kāda doma. Tā ir tikai doma.

Mma Potokvane piebēra vēl vienu tējkaroti cukura tējai un rūpīgi to izmaisīja.

Vai tiešām? Un kas tā ir par domu?

Mma Ramotsve sarauca uzacis.

Nedomāju, ka tā varētu līdzēt, viņa teica. Patiesību sakot, diez vai tā būs noderīga.

Mma Potokvane pacēla tasi pie lūpām, iedzēra krietnu malku tējas un uzmanīgi nolika tasi uz galda.

Man šķiet, es zinu, kas jums padomā, viņa sacīja. Laikam jau es domāju par to pašu. Taču es nespēju tam noticēt. Tas, protams, nevar būt tiesa.

Mma Ramotsve pakratīja galvu.

Tieši to es sacīju arī sev. Cilvēki melš par šīm lietām, kuras nav pārbaudījuši, vai ne? Tie runā, ka diezgan bieži atrodas mežonīgi bērni. Bet vai kāds ir pārbaudījis, vai viņus tiešām izaudzinājuši zvēri? Vai ir kādi pierādījumi?

Es par tādiem neesmu dzirdējusi, teica mma Potokvane.

Un kas notiks, ja mēs kādam pastāstīsim, ko domājam par šo zēnu? Avīzes par to vien rakstīs. Cilvēki brauks šurp no visas pasaules. Viņi droši vien gribēs puiku aizvest uz kādu vietu, kur tam būtu labāka dzīve. Viņi aizvedīs bērnu no Botsvānas.

Nē, iebilda pārvaldniece. Valdība to nekad nepieļautu.

To es nezinu, sacīja mma Ramotsve. Varbūt ari pieļautu. Mēs nevaram būt tik pārliecinātas.

Abas sēdēja klusēdamas. Tad atkal ierunājās mma Ramotsve.

Man šķiet, ir daži jautājumi, kas jāatstāj neaizskarti. Mēs negribam zināt atbildes uz visu.

Piekritu, teica mma Potokvane. Dažkārt vieglāk būt laimīgam, visu nezinot.

Mma Ramotsve bridi domāja. Šī bija interesanta nostādne, taču viņai nebija ne jausmas, vai tā vienmēr ir patiesa; par to būtu jāpadomā vairāk, bet tikai ne tagad. Patlaban bija steidzamāks uzdevums aizvest misteru Dž. L. B. Matekoni uz Močudi, kur abi varētu uzrāpties kopjē [8] un skatīties uz līdzenumiem. Viņa bija pārliecināta, ka līgavainim patiks viss šis ūdens klaids tas viņu ielīksmos.

Misters Dž. L. B. Matekoni kādu nieku šim zēnam piepalīdzēja, teica mma Potokvane. Kaut kāda nodarbošanās viņam nāca par labu. Es redzēju, kā viņš puikam māca šaut ar kaķeni. Un vēl es dzirdēju, kā misters Dž. L. B. Matekoni māca viņam vārdus māca runāt. Viņš bija ļoti uzmanīgs pret bērnu, un tā, man šķiet, ir laba zīme.

Mma Ramotsve smaidīja. Viņa iedomājās misteru Dž. L. B. Matekoni stāstām mazajam mežonim, kā sauc apkārtējās lietas mācām bērnam vārdus, kas būs noderīgi viņa pasaulei, viņa Āfrikai.

Sēdēdams mazā, baltā autobusiņa pasažieru sēdeklī un skatīdamies pa logu uz līdzenumiem un citiem ceļiniekiem, misters Dž. L. B. Matekoni ceļā uz Močudi bija visai mazrunīgs. Taču dažus vārdus viņš pateica un pat apjautājās, kas notiek darbnīcā: to viņš nebija darījis, kad mma Ramotsve beidzamo reizi apciemoja slimnieku bāreņu patversmes klusajā istabā.

Ceru, ka mma Makutsi uzrauga manus mācekļus, viņš teica. Šie zēni ir tik slinki. Vienīgais, par ko viņi domā, ir sievietes.

Sieviešu jautājums joprojām nav atrisināts, sacīja mma Ramotsve. Taču viņa ir piespiedusi jaunekļus čakli strādāt, un tiem sokas labi.

Abi sasniedza Močudi pagriezienu un jau drīz nonāca uz ceļa, kas veda tieši uz slimnīcu, kgotla vietējo krodziņu un akmeņiem nosēto kopji aiz tā.

Man šķiet, mums vajadzētu uzrāpties augšā, ierosināja mma Ramotsve. No turienes paveras jauks skats. Mēs redzēsim, kādas pārmaiņas izraisījis lietus.

Esmu pārāk noguris, lai rāptos, iebilda Dž. L. B. Matekoni. Kāp vien augšā. Es pagaidīšu šeit.

Nē, stingri noteica mma Ramotsve. Mēs kāpsim abi. Ņem manu roku.

Augšupceļš nebija ilgs, un drīz viņi stāvēja augstas klints malā un skatījās lejup uz Močudi: uz baznīcu ar sarkano skārda jumtu, uz mazo slimnīciņu, kurā ik dienas pret vareniem naidniekiem ar ierobežotiem līdzekļiem tika izcīnītas varonīgas uzvaras, un tālāk pāri līdzenumiem uz dienvidiem. Vīdamās garām koku un krūmu skupsnām un pagalmu puduriem, kuri veidoja plašu ciematu, plata un slinka tagad plūda upe. Pa ceļu, kas gāja gar upi, virzījās mazs ganāmpulks, un lopi no augšas izskatījās tik mazi kā rotaļlietas. No tās puses pūta vējš, un kļuva dzirdamas govju zvaniņu skaņas, tālas, maigas skaņas tik raksturīgas Botsvānas zemei, tik nozīmīgas mājām. Mma Ramotsve stāvēja gluži kā sastingusi: sieviete uz klintsbluķa Āfrikā tur, kur viņa vēlējās būt, un tāda, kāda gribēja būt.

Skaties! iesaucās mma Ramotsve. Paskaties tur lejā! Tā ir māja, kur es dzīvoju kopā ar tēvu. Tā ir mana vieta.

Misters Dž. L. B. Matekoni skatījās lejup un smaidīja. Viņš smaidīja, un viņa to pamanīja.

Man šķiet, ka tagad tu jūties drusku labāk, vai ne? viņa jautāja.

Misters Dž. L. B. Matekoni māja ar galvu. āfrika

āfrika āfrika āfrika āfrika āfrika āfrika āfrika āfrika

[1] Seretse Hama (Seretse Khama, 1921-1980) pirmais Botsvānas prezidents (1966-1980).

' pula naudas vienība botsvānā.

[2] Sarkankrūmu tēja (angļu vai. redbush tea) loti veselīga, garadarblbu stimulējoša tēja, kuru Dienvidāfrikā lieto arī kā ārstniecības līdzekli.

[2] Rra pagodinoša, pieklājīga uzruna vīrietim Āfrikas dienvidos.

[4] īdi amins (īdi amin) ugandas prezidents (1971-1979). Pazīstams ar sava režīma brutalitāti.

[5] hendriks vervēds (hendrik verwoerd) dienvidāfrikas republikas premjerministrs (1958-1966) un apartelda ideologs.

[6] serotonlns hormons, kas regulē vielmaiņu un sašaurina asinsvadus.

[7] gekoni ķirzakveidīgo apakškārtas dzimta.

[7] Sfigmomanometrs aparāts, kas mēra asinsspiedienu.

[7] Veida neapstrādāts līdzenums Āfrikas dienvidos.

[8] kopje zems pakalns dienvidāfrikas veidā.

Content

Smits Aleksandrs Makkols Uzvedības noteikumi skaistām meitenēm

Pirmā nodaļa Pasaule ar cita acīm

Otrā nodaļa Zēns nakti

Treša nodaļa Notikumi darbnīcā

Ceturta nodaļa Vizīte pie doktora Mofata

Piektā nodaļa Valstsvīrs

Sestā nodaļa Jaunā vadība

Septītā nodaļa Meitene ar trim dzīvēm

Astotā nodaļa Zems serotonīna līmenis

Devītā nodaļa Bāreņu patversmē

Desmita nodaļa Ierēdņa stāsts

Vienpadsmitā nodaļa Mma Potokvanes pateicība

Divpadsmitā nodaļa Ģimenes uzņēmums

Trīspadsmitā nodaļa Godprātīgā skaistuma priekšnieks

Četrpadsmita nodaļa Dievs izlēma, ka Botsvānā būs sausa zeme

Piecpadsmita nodaļa Ko jūs dzīvē gribat sasniegt?

Sešpadsmitā nodaļa Pavāra stāsts

Septiņpadsmitā nodaļa Nevainojamas meitenes paraugs

Astoņpadsmitā nodaļa Pirmais solis

Deviņpadsmitā nodaļa Vārdi Āfrikai