Koževņikovs Vadims

Vairogs un zobens

VADIMS KOŽEVŅIKOVS

VAIROGS UN ZOBENS

Kriminālizmeklēšanas orgāni izsauca Johanu Veisu, kas strādāja par atslēdznieku-mehāniķi Fridriha Kunca autoremonta darbnīcā.

Bija zināms, ka Johans Veiss slepkavības dienā ilgāku laiku uzturējies Švarckopfa dzīvoklī, kur montējis kaut kādus inženiera pasūtītus aparātus. Turklāt Veiss draudzējās ar Švarckopfa dēlu, kas ar aizrautību piedalījās motociklistu sacīkstēs. Veiss, būdams labs mehāniķis, uzlaboja Heinriham Svarckopfam piederošo firmas tZundap» motociklu, nodrošinādams viņam uzvaru nesenajā kausa izcīņā. Bija zināms, ka Johans Veiss agrāk regulāri apmeklējis «Baltvācu tautu apvienības» sapulces un bez atlīdzības izremontējis šīs apvienības kreisleitera[1] advokāta Sebastjana Funka automašīnu, pie kura viņš brīvajā laikā strādāja par šoferi.

Nopratināšanā Johans Veiss uzvedās ļoti atturīgi, izvairīgi atbildēja uz jautājumiem. Gados jaunais Latvijas kriminālizmeklēšanas darbinieks, zaudējis pacietību, pārmeta Veisam, ka tas nemaz nevēlas palīdzēt izmeklēšanas orgāniem, kaut gan noslepkavots viņa tautietis, bet Johans Veiss atbildēja, ka viņu nemaz nepārsteidz tas, ka nogalināts tieši viņa tautietis. Latvieši taču tagad pret vāciešiem izturas ļoti naidīgi.

To izdzirdis, izmeklētājs noskaitās. Viņš pārmeta Veisam. vai viņam, jaunam strādniekam, nemaz nav kauna teikt šādus vārdus. Vai gan Veiss nesaprot, ka tieši tagad proletāriskai solidaritātei jāapvieno visi strādnieki neatkarīgi no viņu tautības?

Veiss klausījās nopietni, uzmanīgi, bet pēc viņa vēsās, mierīgās sejas nevarēja spriest, kā viņš uztver to, ko viņam saka izmeklētājs, kas arī bija jauns strādnieku puisis un tikai nesen kļuvis par kriminālizmeklēšanas darbinieku. Jaunajā darbā viņu bija izvirzījusi stikla fabrikas partijas organizācija, kaut gan viņam šī profesija ne visai patika un viņš domāja, ka viņam nav arī dotību. To viņš, dusmās iekaisis, ari pateica Veisam, bet ar to nekādu līdzjūtību nerada.

No kriminālizmeklētāja Veiss devās uz ēdienveikalu, kur pasūtīja alu, cīsiņus un bez steigas pabrokastoja. Bez steigas viņš devās arī uz piestātni, palaida garām vienu tramvaju, iekāpa nākamajā un visu ceļu grūtsirdīgi vērās logā. Toties Veiss neaizbrauca līdz namam, kur dzīvoja «Baltvācu tautu apvienības» fīrers — kreis- leiters advokāts Sebastjans Funks, bet izkāpa vienu piestātni agrāk un steidzīgi, gandrīz vai skriešus devās uz priekšu.

Sebastjans Funks, drukns, plecīgs, gandrīz tikpat garš cik plats, ar brangu vēderu un tukliem, noļukušiem vaigiem, nepacietīgi mī- pajās pie sava nama parādes durvīm. Kad Veiss piebrauca ar vecmodīgo adleru pie parādes durvīm, Funks ar pūlēm iekāpa tajā un, apsēdies uz priekšējā sēdekļa, dusmīgi jautāja:

—    Kādēļ man jāgaida mašīna, kādēļ mašīna negaida mani?

Veiss vainīgi atbildēja:

—    Piedodiet, Funka kungs, bet man lielas nepatikšanas.

—           Kādas gan tev var būt nepatikšanas? — Funks nicīgi norūca 1111 piedraudēja: — Es tev šodien sagādāšu nepatikšanas. — Bet, kļuvis laipnāks, painteresējās: — Nu, kas tev lēcies?

Kamēr Veiss sīki stāstīja par nopratināšanu kriminālizmeklēšanā, Funks kļuva arvien omulīgāks. Viņš uzsita šoferim uz pleca.

—           Nekas briesmīgs nenotiks, ja tevi apcietinās. Viņi meklē vācieti, kuru varētu apvainot slepkavībā. Tu esi vācietis.

—           Bet, Funka kungs, jūs taču mani pazīstat. Ja nu ievajadzētos, es jūs ļoti lūdzu uzņemties manu aizstāvību.

—            Nevajadzēs, — Funks nevērīgi atbildēja. — Tu esi strādnieks, bet strādnieku viņi aizdomās neturēs.

—            Kas nu es par strādnieku? — Veiss dedzīgi iebilda. — Jūs taču zināt, ka es cerēju kļūt par lauku māju īpašnieku. Man ne prātā nenāca, ka krustmāmiņai saimniecība vairs nepieder.

—            Un tikai tādēļ, ka to nezināji, tu vairākus mēnešus tik aizkustinoši kopi savu slimo krustmāti, ka visā draudzē tevi sāka cildināt kā ļoti kārtīgu jaunieti. Nemaz nebrīnies. Mans kreisleitera pienākums ir zināt par tevi pat to, par ko tev pašam nav ne jausmas.

—           Bet es savu krustmāmiņu patiesi mīlēju, kaut gan mani, protams, apbēdināja tas, ka nesaņēmu mantojumu.

Funks līdzjūtīgi nošūpoja galvu.

—           Domāju, ka tu kapos vienlīdz rūgti apraudāji kā krustmāmiņu, tā mantojumu… — Tad vēsi jautāja: — Vai vēl joprojām šaubies — braukt uz dzimteni vai palikt pie boļševikiem?

—           Funka kungs, — Veiss sacīja, — tagad esmu nolēmis braukt un iespējami ātrāk.

—    Kādēļ tieši tagad, bet ne agrāk?

—            Šodien kriminālizmeklēšanā es sapratu, cik slikti šeit izturas pret vāciešiem. Kunca kungs bija solījies atstāt mani par fiktīvu īpašnieku savā darbnīcā. Cerēju, ka ar to šeit sev nodrošināšu labāku nākotni nekā dzimtenē. Taču tagad es vairs nešaubos, ka darbnīcu konfiscēs. Tad būšu spiests iet uz rūpnīcu strādāt par vienkāršu strādnieku. Tāpēc es labāk vēlos būt karavīrs dzimtenē nekā strādnieks šeit.

—           Lūk, tagad es dzirdu, ka tevi runā vācu asinis! — Funks atzinīgi pamāja ar galvu.

Vakarā, kad Veiss, nomazgājis mašīnu, spodrināja loga rūtis ar ziemišķādas gabaliņu, garāžā negaidot ieradās Funks (agrāk viņš to nebija darījis) un jautāja:

—    Vai tu šodien iesi izteikt līdzjūtību Švarckopfa dēlam?

—    Viņa tēvs vienmēr bija sirsnīgs pret mani.

—           To es zinu, — Funks dusmīgi atcirta, — tikai nesaprotu, kādēļ.

—    Es vienmēr, kā nākas, paveicu viņg pasūtījumus.

—    Un vēl?

—    Es palīdzēju viņam vaļas brīžos, jo viņš taču bija izgudrotājs.

—    Kas tie bija par izgudrojumiem?

—    Diemžēl neesmu tik skolots, lai to saprastu.

—           Jā, apķērības gan tev trūkst, — Funks noteica. Klusinājis balsi, viņš stingri un ar uzsvaru turpināja: — Klausies uzmanīgi. Tu esi nodomājis braukt uz dzimteni, bet tas vēl nenozīmē, ka tu brauksi, — mēs to vēl neesam izlēmuši. Mēs atļausim tev braukt tikai tad, ja brauks Heinrihs Švarckopfs. Bet viņš brauks, ja zinās, ka viņa tēvs bija nodomājis to darīt.

—    Vai tad Heinriham tas nav zināms?

—           Nē, viņam tas nebija zināms. Heinriham ne prātā nenāca, • ka Rūdolfs īsi pirms savas nāves man atsūtījis vēstuli… Tu pateiksi Heinriham, ka man šāda vēstule ir.

—           Tad jau labāk parādīt vēstuli Heiinriham, jo viņš aizvien rīkojās tā, kā to gribēja viņa tēvs.

Funks saviebās, bet tūdaļ atkal laipni turpināja:

—           Es tev, Johan, uzticos, uzticos kā savam dēlam. Man šī vēstule pazudusi. Domāju, ka to man nozaguši NKVD aģenti. Viņi paši noslepkavoja Rūdolfu Svarckopfu. Viņš, ievērojams inženieris, tiem bija vajadzīgs, jo labi pārzināja kara sakaru tehniku. Uzzinājuši, ka Švarckopfs gatavojas aizbraukt, viņi nogalināja Rūdolfu. — Tad Funks retoriski turpināja: — Mūsu pienākums — atdot dzimtenei Švarckopfa dēlu, kura tēvocis pašreiz ir ievērojams vīrs Vācijā. Tas sapņoja spiest pie krūts brāli un brāļadēlu, un es Rūdolfam apsolīju, ka pēc atgriešanās Vācijā Svarckopfi būs īpaši privileģētā stāvoklī salīdzinājumā ar mums visiem. — Pēc tam jautāja: — Vai tu visu saprati ?

—           Jā, es teikšu Heinriham, ka visu mūžu būšu viņam uzticīgs, ja viņš neatteiksies tuvākajās dienās braukt uz Vāciju.

—           Tā gan, bet arī man tu paliec pateicību parādā, — Funks atgādināja. — Bez manas piekrišanas tu aizbraukt nevarēsi.

Pat labākais speciālists nespēja piešķirt miera izteiksmi Rūdolfa Švarckopfa šausmās pārvērstajai sejai — zārkā to pārtklāja ar krēpu.

Rīgā dzīvojošie vācieši lāgā neieredzēja Svarckopfu par viņa augstprātīgo izturēšanos pret saviem iespaidīgajiem tautiešiem un par cienību, ko viņš demonstratīvi parādīja profesoram Goldbla- tam.

Draudzēties ar ebreju, kaut arī ģēniju, — tas taču izaicinājums sabiedrībai!

Klīda baumas, it kā Švarckopfs licis dēlam lūgt profesora Gold- blata meitas roku. Bet runāja arī par to, ja zinātnieka-teorētiķa Goldblata darbu apvienotu ar Švarckopfa enerģisko darbību tehnikā, rastos tādi patenti, kurus censtos iegūt pat spēcīgākās lielvalstis.

Rūdolfs Švarckopfs, slaids, izskatīgs, ar noteiktiem vaibstiem un augstprātīgām manierēm, izskatījās pēc stingras gribas un apņēmīga rakstura cilvēka, bet patiesībā bija ļoti nenosvērts, aizdomīgs un slimīgi patmīlīgs.

Švarckopfs nevēlējās repatriēties uz Vāciju galvenokārt tādēļ, ka tur dzīvoja viņa jaunākais brālis, kuru viņš pamatoti uzskatīja par neapdāvinātu, aprobežotu prūsi. Jaunāko brāli tēvs bija sadzīvojis ar istabeni, vēl pirms mātes nāves, vēlāk tēvs viņu adoptēja. Pašreiz brālis bija ievērojams vīrs hitleriskajā reihā. Nebija šaubu, ka viņš izmantos savu stāvokli, lai īpašā veidā atriebtos vecākajam brālim par tā nicīgi augstprātīgo izturēšanos pret viņu: parādīs žēlīgu aizbildniecību un savukārt prasīs godbijības izteikšanu savai mātei — bijušajai istabenei Annai, tagadējai fon Švarckopfa kunga atraitnei.

Rūdolfs Švarckopfs zināja gandrīz visu, kas attiecās uz radiotehniku, un gandrīz nekā no tā, ko cilvēce sasniegusi citās prāta jomās,

Pret fašismu viņš izturējās iecietīgi, jo domāja, ka fašisms ir militāri sakautas un pazemotas nācijas akla izmisuma izpausme. Uzvaras, kuras Vācija pašreiz guva Eiropā, viņš izskaidroja ar to, ka sakauto valstu tautas nespēj saprast ideju, kuras dēļ cilvēki ar normālu domāšanu varētu tik ļoti uzupurēties pasaules kundzības vai tēvijas mīlestības vārdā.

Rūdolfa brālis, šturmbanfīrers Villijs Švarckopfs, vairākkārt rakstīja kreisleiteram Funkam, ka tagad, kad Latvija kļuvusi sociālistiska, turpmākā Rūdolfa uzturēšanās Latvijā var kaitēt viņa — Villija partijas karjerai un prasīja kreisleiteru spert izšķirošus soļus.

Neilgi pirms Rūdolfa Švarckopfa noslepkavošanas Latvijas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs apmeklēja inženieri un jautāja, vai viņš nebūtu ar mieru ieņemt zinātniski pētnieciskā institūta direktora amatu.

Švarckopfs solījās padomāt.

Tai pašā dienā, iepriekš nebrīdinājis, pie viņa ieradās kreislei- ters Funks un sašutis pavēstīja, ka vācu aprindas Rīgā Švarckopfa izturēšanos novērtē par reiha nacionālo interešu nodevību.

Tēvs pēc šīs vizītes likās ārkārtīgi satraukts, bet Heinrihs tam sevišķu nozīmi nepiešķīra. Inženiera slimīgā patmīlība it īpaši cieta, kad viņam atgādināja par brāli šturmbanfīreru, kurš pārāk labi bija informēts par visām viņa gaitām un uzvedību.

Švarckopfs nomierinājās tikai tad, kad Johans Veiss atnesa pasūtītos aparātus, kurus viņš bija ne tikai rūpīgi izgatavojis, bet arī papildinājis ar tehniskiem uzlabojumiem, kas nemaz nebija paredzēti rasējumos.

Johans Veiss Švarckopfa klātbūtnē izturējās brīvi un ar taktu; tas inženierim it īpaši patika, jo viņš ciest nevarēja familiāru izturēšanos.

Veiss bija atturīgs, labprāt pakalpoja, bet īpaša iztapība nebija manāma. Varēja just, ka viņš apbrīno sava patrona zināšanas. Taču Veiss par tehniku interesējās tikai tik daudz, cik bija nepieciešams sakarā ar pasūtījumiem, kurus viņš veica. Ja švarckopfs aizrāvies sāka stāstīt par iecerētiem darbiem, Veiss laipni viņam atgādināja, ka viņam diemžēl trūkst izglītības, lai izprastu tās tehniskās idejas, kuras Rūdcilfs Švarckopfs viņam izklāstīja.

Ar Heinrihu Švarckopfu Veisam bija ļoti draudzīgas attiecības, taču pret tēvu un dēlu viņš izturējās ar kautrīgu cieņu — kā cilvēks, kas ļoti labi apzinās, kas viņus šķir.

Un tomēr Heinrihs bija vairākkārt apgalvojis, ka Johans ir īsts draugs, un pat ieveda viņu profesora Goldblata mājā, kura meita Berta svētdienās pulcināja pie sevis jauniešus, galvenokārt mūziķus. Berta mācījās konservatorijā, bet jau uzstājās koncertos un ne tikai Latvijā vien: pirms gadiem diviem viņa koncertēja Stokholmā un Kopenhāgenā. Mūzikas vakaros Johans Veiss kautri sēdēja kaktā. īsi pirms vakariņām viņš devās uz virtuvi palīdzēt ķēkšai sagriezt plānās šķēlītēs šķiņķi sviestmaizēm, atkorķēja pudeles, sasmalcināja ledu kokteiļiem.

Heinrihs jautāja Johanam, ko viņš domā par Bertu, un Veiss atbildēja:

—     Skaista!

—    Vai tas viss?

—    Apdāvināta …

—     Nu, nu, tālāk, — Heinrihs nepacietīgi mudināja.

—    Viņa dienās kļūs slavena.

Heinrihs sadrūma un, nervozi raustīdams plecus, teica:

—           Gluži pareizi. Viņai nepieciešams vīrs, kas stieps viņas čemodānu, aplipinātu ar visas pasaules viesnīcu etiķetēm. Tēvs grib, lai es precos ar šo augstprāti viņa interešu labā; viņš vēlas, lai profesors kļūtu viņa firmas «Rūdolfs Švarckopfs» līdzdalībnieks.

—     Bet kādēļ tu viņu uzskati par augstprāti?

—           Tādēļ, ka viņa sapņo ar savu klavierspēli valdīt pār pūli, gluži tāpat kā mēs, vācieši, sapņojam par pasaules kundzību!

—     Bet tas taču nav viens un tas pats …

Heinrihs sapīcis teica:

—           Tēvs, šķiet, ne visai simpatizē fašismam. Viņš grib izmantot Goldblatu, pārvēršot viņa ieceres patentos, un kļūt par vienīgo noteicēju firmā, kas tirgotos ar tehniskām idejām. Tad viņš varētu diktēt savu gribu vislielākiem pasaules koncerniem.

—    Tēvs ir tehnikas fanātiķis.

—    Toties viņš ir ļoti talantīgs cilvēks. Bet es?

Veiss brīdi vilcinājās.

—           Tu savus spēkus šķied dažādos virzienos. Manuprāt, par daudz aizraujies ar sportu.

—    Tas palīdz ne par ko nedomāt.

—     Man šķiet, ka nedomāt nav iespējams.

—            Bet es tieši cenšos pēc neiespējamā, — Heinrihs asi pārtrauca sarunu.

Pēdējo mēnešu laikā Johans Veiss vienmēr brauca līdzi Heinriham uz motodromu vai uz jūrmalu, kur Heinrihs trenējās braukšanā ar motorlaivu.

Pirms mēnešiem trijiem viņi izbrauca jūrā — laiks bija slikts, un negaidot sacēlās vētra. Spēcīgs vilnis apgāza motorlaivu. Veiss izglāba Heinrihu. Kad Heinrihs svinīgi paziņoja, ka visa Rīga uzzinās par Johana varoņdarbu, Veiss lūdza šo lietu labāk noklusēt; izlasījis rakstiņu avīzē, autoremonta darbnīcas īpašnieks Fridrihs Kuncs atlaidīs viņu no darba, jo citu darbnīcu īpašnieki, kas apkalpo molorkuģus, pārmetīs Kuncam, ka tas pārkāpis komercnotei- kumus, sūtīdams savu strādnieku apkalpot sporta kuterus.

Heinrihs ievēroja Johana lūgumu. Šādu Veisa atturību viņš novērtēja kā rakstura aprobežotību, domādams, ka Johans nav spējīgs kaisli aizrauties ar kaut ko cildenu, bet viņa apsvērumi nav nekas cits kā tīri nacionāls prakticisms, kas balstās uz senvācu goda principiem.

Par savu bērnību Veiss nelabprāt stāstīja, aizbildinādamies, ka agri kļuvis bārenis. Johans strādājis iauku saimniecībā, kas piederējusi kādam krievu emigrantam. Mātes glāstus iepazinis tikai pie krustmātes, kas viņu paņēmusi savā mājā, baidīdamās no vientulības un nāves. Krustmātes mājā viņš atkal juties kā vācietis. Viņai piederējusi plaša bibliotēka. No grāmatām viņš šo to uzzinājis par dzimteni, kuru viņš, protams, mīl, bet diemžēl pārāk maz pazīst. Apvienības klubā noklausītās lekcijas papildinājušas un padziļinājušas viņa zināšanas.

Motoklubu Veiss apmeklēja tikai kā Heinriha personīgais mehāniķis un nekad nepārkāpa robežu, kas šķīra tehnisku strādnieku no īsta sportista. Viņš neatteicās sagatavot mašīnu sacīkstēm, turpat uz vietas veikt sīku remontu, bet, beidzis darbu, uzrakstīja rēķinu uz bloknota lapiņas, pēc tam pasniedza mašīnas īpašniekam un neapmierināts viebās, ja kāds no tiem vilcinājās samaksāt par pakalpojumu.

Saņēmis dzeramnaudu, viņš atturīgi pateicās, bet nekad neuzsmaidīja devējam.

Pret sportistiem viņš vienmēr bija klīrīgi laipns. Vienai otrai meičai, kas bija tērpusies izaicinoši pieguļošā ādas kostīmā, Johans patika, taču nevienu no viņām Veiss nebija ar mieru pavadīt tālajos ārpilsētas izbraucienos. Reiz Heinrihs smiedamies Veisam jautāja, vai viņš tikai nebaidās pazaudēt nevainību, un Johans nopietni atbildēja, ka par visu vairāk baidās zaudēt klientus: viņš tikai ievēro noteikumus, kādus viņam uzstādījis Fridrihs Kunca kungs.

Heinrihs to nosauca par vergu psiholoģijas izpausmi, bet Johans atbildēja, ka savu darbu viņš vērtē tik augstu, ka tā labā gatavs atteikties no daudziem priekiem.

Heinrihs smaidīdams sacīja:

—    Tavā vietā es aiz šķiras protesta jūtām vien atriebtos buržuāzijai. Jo vairāk tādēļ, ka ārējais izskats tev to atļauj.

Johans paraustīja plecus un teica, ka viņa strādnieka izcelšanās vēl nemaz neliecina, ka viņam par strādnieku jāpaliek visu mūžu.

—    Protams, — Heinrihs pasmīnēja, — tu ceri, ka reihā tev uzreiz pavērsies spīdoša nākotne!

—    Nē, — Johans atbildēja, — uz tik spīdošu nākotni es nemaz neceru. Zinu, ka Vācijā mani tūdaļ iesauks karadienestā.

—     Un tomēr gribi braukt.

—    Es joprojām vēl nevaru izšķirties, — Johans skumji atzinās, — bet es esmu vācietis, un savu pienākumu es stādu augstāk par visu, kaut gan apzinos, cik karavīra liktenis ir neapskaužams.

—            Nebēdājies, vecais! — Heinrihs augstsirdīgi uzsita viņam uz pleca. — Tēvocis Villijs apgalvo, ka mīl savu brāļadēlu. Viņš ir ievērojams cilvēks, un pat tad, ja mēs ar tēvu nebrauksim uz Vāciju, iedosim tev, pareizāk sakot, es tev iedošu vēstuli tēvocim, un gan viņš tev atradīs kādu spraugu, kur tev būs siltāk. Par to vari nešaubīties.

—            Es tev būšu ļoti pateicīgs, — Veiss pieklājīgi atbildēja, — tev, tavam tēvam un Villijam Švarckopfa kungam.

—           Jāsaka, ka tēvs viņu ne visai ieredz, uzskata Villiju par plebeju, kam nenākas nest mūsu dzimtas vārdu. Taču tēvocis ļoti vēlas, lai es braucu, rakstīja, ka Prāgā esot pasūtījis man sacīkšu mašīnu, — viņam draudzīgas attiecības ar turienes gauleiteru. Pašreiz viņš uzturas Berlīnē, bet gatavojas sagaidīt mūs ar tēvu uz Vācijas jaunās robežas, raksta, ka mums pat jausmas neesot, cik šī robeža tuvu.

—    Saki — kādas klases mašīna tā būs? — Johans painteresējās.

—           Tēvocis savā vēstulē sīki aprakstījis visas tehniskās priekšrocības.

—    Man tas ļoti interesē.

—     Lūdzu, — Heinrihs teica un pasniedza Johanam vēstuli.

Veiss vilcinādamies to paņēma.

—    Vai tu neiebilsti, ka izlasu?

—    Kas tev nāk prātā!

Veiss pārskrēja acīm vēstuli un sajūsmināts iesaucās:

—           Apsveicu! Tā būs lieliska mašīna. — Un pēkšņi kļuva nevaļīgs, aizbildinādamies, ka apsolījis savam saimniekam paveikt kādu steidzīgu darbu.

2

Johans Veiss devās pie Svarckopfiem, uzsējis melnu kaklasaiti. Saimniecības vadītāja pieņēma līdzjūtības apliecinātājus viesistabā. Griestu lustra bija apvilkta ar melnu krēpu.

Heinrihs Svarckopfs neatstāja tēva kabinetu. Bet Veisam saimniecības vadītāja teica, ka jaunais saimnieks viņu gaidot. Veiss domāja, ka atradīs Heinrihu izmisumā, un jutās mazliet pārsteigts, ieraudzījis, ka tas lietišķi pārskata tēva rokrakstus un krauj tos divos lielos ādas čemodānos. Nesniedzis Johanam roku, viņš sacīja;

—           Es braucu prom. Tēvocis atsūtījis telegrammu, ka brauks mani sagaidīt. — Seja Heinriham bija bāla, bet ne tik daudz sagrauzta kā nocietinājusies. Garām ejot viņš jautāja: — Vai vēlies mani pavadīt?

Veiss pamāja ar galvu. Pēc tam piebilda:

—     Ja vien kreisleiters Funka kungs noformēs manu izbraukšanu.

—     Funks darīs visu, ko es tam likšu, — Heinrihs valdonīgi teica un nikni piebilda: — Tēvocis raksta, ka ar šo tipu tiks galā gestapo. Fumks droši vien zināja, ka NKVD aģenti gatavojas nogalināt tēvu, lai viņš nevarētu atstāt Latviju. Bet nekā nedarīja, lai viņu glābtu. Esmu pārliecināts, ka Funks ir padomju aģents. Viņš pats man teica, ka netieši jūtas vainīgs tēva nāvē. Sarkanie gribēja iebiedēt vāciešus, kuri nodomājuši atstāt Padomju zemi. Funks apgalvo, ka viņš neesot zinājis, kuru sarkanie izvēlējušies par upuri.

—    Vai Fuņkam sen bijušas šādas aizdomas?

—     Kāda man daļa, sen vai nesen! Svarīgi tas, ka viņš pats man atzinās. Par to viņam nāksies samaksāt.

Istabā ienāca Berta Goldblate. Heinrihs, uzmetis viņai vērīgu skatienu, iesaucās:

—    O! Tev piestāv melna krāsa!

Meitene, izlikdamās, ka nepievērš uzmanību šiem vārdiem, vai arī tiešām nedzirdēdama tos, saudzīgi un maigi pieskardamās ar saviem slaidajiem, smalkajiem pirkstiem Heinriha plecam, teica:

—     Tētim sirdslēkme. Viņš lūdz atvainot, ka nav spējīgs apciemot tevi. — Un, novilkusi melnos cimdus, turpināja: — Mani aicina uz Maskavu uzstāties koncertā, bet es atteicos. — Viņa nodūra acis, it kā ar to paskaidrodama, kāpēc atteikusies: — Tevi, Heinrih, piemeklējušas tik lielas bēdas!

Heinrihs paraustīja plecus.

—     Ebreji uz Maskavu! Vācieši uz Berlīni! — Atskatījās uz Veisu un, norādīdams ar acīm uz Bertu, jautāja: — Kā redzu, nevari beigt apbrīnot? Viņai tiešām piestāv melna krāsa! Bet Berlīnē tu tādu ebrejieti neredzēsi, kas sērotu par vācieti.

Berta lepni saslēja galvu.

—     Berlīnē jūs neredzēsiet arī vācieti, kura sērotu par ebrejiem, kurus tur slepkavo …

—     Fašisti, — Veiss piepilda.

—     Labāk iedzersim, — Heinrihs samierinoši teica un, piepildīdams glāzes ar vīnu, norūpējies sacīja: — Berta, mani ļoti sarūgtina tava tēva slimība. Bet man kaut kas viņam jālūdz, un, ja viņš ir godīgs cilvēks, tad neatteiks.. Tādēļ es ar šo lūgumu griežos pie tevis. Pie tava tēva atrodas daži dokumenti, kas attiecas uz mana tēva darbu.

Es lūdzu šos dokumentus man atdot, būtu vēlams saņemt tos šodien.

—            Bet tavs tēvs taču strādāja kopā ar manu tēvu. Kā lai es bez tēta palīdzības uzzinu, tieši kuri dokumenti pieder tavam tēvam?

—           Vai šādu padomu tev deva… Funks? — Veiss jautāja Heinriham.

Heinrihs samulsa. Viņš nemēdza melot. Tādēļ izvairīgi atbildēja:

—           Vai tad es, būdams sava tēva mantinieks, nevaru prasīt, lai viss, kas piederēja viņam, tiktu atdots man?

—     Bet man liekas, ka to prasa Funks, — Veiss sacīja.

Heinrihs uzmeta niknu skatienu Johanam, kas nesamulsis turpināja:

—            Pilnīgi dabiski, ka kreisleitera kungs rūpējas par šejienes vāciešiem. — Un ieteica: — Ja vēlies, es palīdzēšu Bertas jaunkundzei izskatīt papīrus. Es labi pazīstu tava tēva rokrakstu, turklāt viņš man bija uzticējis dažus nenozīmīgus rasēšanas darbus.

—    Jā, esi tik laipns, — Heinrihs teica.

Berta atviegloti nopūtās:

—    Tas tiešām būs labi, ja Johans man palīdzēs.

Zvanīja telefons. Veiss noņēma klausuli un, pasniegdams to Heinriham, sacīja:

—     Profesors Goldblats.

—           Jā, — Heinrihs teica, — klausos … Jā, es atļāvu kreisleite- ram nodarboties ar manām mantošanas tiesībām. Bet paklausieties . .. Uzklausiet taču mani! … — viņš samulsis pagriezās pret viesiem …

Berta nobālusi piecēlās no krēsla. Veiss, vērīgi pētīdams savas jaunās kurpes, nomurmināja:

—            Man gan šķiet, ka nelaiķis Švarckopfa kungs nekad nav izjutis nedz draudzību, nedz uzticību pret Funku un justos ļoti pārsteigts, uzzinādams, ka Funks tik norūpējies par viņa izgudrojumiem.

Berta aizlauztā un trīsošā balsī teica:

—            Man ļoti žēl, Heinrih. Ļoti. Man jāiet. — Vēsi pamāja ar galvu un atstāja istabu.

—     Pavadi, — Heinrihs lūdza.

Veiss sekoja Bertai. Viņa gāja ātriem soļiem klusēdama.

—     Kas viņam noticis? — viņa jautāja neatskatīdamās.

Johans paraustīja plecus.

—           Viņam tinas apkārt ļaudis, kurus Rūdolfs Švarckopfs ne visai cienīja.

—     Bet neiespējami uzreiz tik ļoti pārvērsties.

—    Vai jūs viņu mīlat?

—    Ja, man patīk Heinrihs. Bet es viņu nekad neesmu mīlējusi.

—     Bet viņš?

—            Jūs viņu pazīstat labāk par mani. Piedodiet, bet es gribu braukt ar taksometru. Esmu pārliecināta, ka mājās kratīšana. Ieradušies kādi cilvēki no vācu apvienības. Viņš var to neizturēt.

—           Vai nebūtu labāk, ja jūs nekavējoties grieztos pie varas orgāniem? Kaut vai tādēļ, lai būtu liecinieki?

—    Jūs pats būsiet liecinieks.

—            Es nevaru, — Veiss pasteidzās paskaidrot, — kreisleitera kungs var iebilst pret manu aizbraukšanu un …

—            Arī jūs, Veds, kļūstat brūns. Jūs man derdzaties. Lūdzu, ejiet prom. — Un Berta pārgāja uz otru ielas pusi.

Veiss atgriezās pie Švarckopfa.

Heinrihs jautāja:

—     Nu?

—    Viņa no tevis to nebija gaidījusi.

—            Es nejautāju par to, ko viņa domā, bet gribu zināt, ko tu par mani domā!

Veiss ērti atlaidās atzveltnes krēslā, aizsmēķēja.

—            Tu rīkojies nepraktiski. Ja tava tēva dokumentiem ir kāda vērtība, tev pašam vajadzēja tos paņemt no profesora. Aizved tos uz Vāciju un piedāvā kādai firmai.

—            Oho! Tu, kā redzu, esi sācis racionāli domāt. Tu nevēlies redzēt, ka es izturējos kā nelietis.

—            Es jau tev teicu, ka tu pildi Funka norādījumus, bet tavs tēvs Funku necienīja. Tas arī ir viss. Turklāt es vēl pilnībā neapzinos savas āriskās izcelšanās priekšrocības, lai runātu tā, kā tu runāji ar Bertu.

—    Vai tu mīli ebrejus?

—     Iemīlējies Bertā esi tu, bet ne es.

—            Man apnicis klausīties, cik viņa talantīga, kāda slavenība! Toties es …

—     Kas tu?

—     Ikdienišķa viduvējība.

—            Nerunā muļķības! Ja tu iesi tēva pēdās, tu ieņemsi savu vietu dzīvē! Un šeit tev būtu varējis palīdzēt profesors Goldblats.

—     Kādā veidā?

—           Vai tev šajā sakarībā tēvocis Villijs nav devis nekādus padomus?

—           Jā, viņš tiešām rakstīja … ja Goldblats būtu ar mieru braukt uz Vāciju, viņam tur piešķirtu vērtīga ebreja nosaukumu, kas dotu

\

viņam iespēju pilnīgā drošībā turpināt savu darbu. Protams, tēva vadībā.

—            Tātad tavs tēvocis būs sarūgtināts, uzzinādams, ka tu esi saķildojies ar profesora meitu.

—     Bet kāda viņam daļa?

—            Kā nu ne! Tu būtu veicinājis vērtīga ebreja pārcelšanos uz Vāciju, pavedinādams viņa meitu. Tēvocis Villijs priecātos par savu brāļadēlu.

—    Vai tu tiešām uzskati mani par nelieti?

—            Nē, kādēļ? Ja reiham vajadzīgs vērtīgs ebrejs, tad jādara tas, kas vajadzīgs reiham.

—    Johan, tu esi visai dīvaini pārvērties. Ar ko tas izskaidrojams?

—            Arī tu esi pārvērties. Iespējams, ka tas noticis tādēļ, ka mēs abi esam sākuši domāt tā, kā pienākas domāt nacistiem.

—    Tas, ko tu nupat man tejci, ir pārāk riebīgi.

Veiss paraustīja plecus.

Heinrihs kļuva domīgs. Pēc tam jautāja:

—           Tu tātad man iesaki nebraukt un kļūt ja ne par znotu, tad vismaz par Goldblata skolnieku?

—     Bet ko saka Funks?

—    Viņš prasa, lai es nekavējoties braucu prom.

—           Tādā gadījumā man tikai viens lūgums: saki Funkam, ka tu ņemsi mani līdzi.

—    Citādi nemaz arī nedomāju. Kādi tam varētu būt šķēršļi?

—    Tātad tu viņam pateiksi, ka ņemsi mani līdzi?

—            Bez tevis es nebraukšu, — Heinrihs apņēmīgi sacīja, — tu man tagad esi vienīgais tuvais cilvēks. — Pasmaidījis viņš turpināja: — Grūti pat iedomāties, kaut gan mēs esam pazīstami tikai dažus mēnešus, man tāda sajūta, it kā tu būtu mans labākais draugs.

—    Pateicos, Ileinrih, — Johans sacīja.

Heinrihs paspieda Johana roku un, brīdi vilcinājies, apkampa Veisu …

Agri no rīta, kā aizvien, noteiktā laikā Johans Veiss piebrauca ar mašīnu pie parādes durvīm.

Funks pavēlēja braukt uz ostu.

Pēdējiem pārceļotajiem vajadzēja braukt ar vilcienu. Tomēr Funks, izmantodams agrāk izdoto caurlaidi, katru dienu ieradās Rīgas ostā, apstaigāja kuģu piestātnes un lūdza Veisu fotografēt viņu uz ostas ierīču fona.

Atgāzies sēdeklī, Funks uzslavēja Johanu:

—            Akurātība un noteiktība — vācieša raksturīgākā īpašība. Vai tu vakar vakarā apmeklēji Ileinrihu Svarckopfu?

—    Jā, kreisleitera kungs.

—    Vai vēl kāds tur bija?

—     Profesora meita.

—     Kā pavadījāt laiku?

—     Heinrihs saķildojās ar Bertu.

—     Iemesls?

—     Heinrihs lika viņai izjust savu ārisko pārākumu.

—            Zēns kļūst par vīru. Vai tu vēl nebiji aizgājis, kad zvanīja profesors?

—     Nē, kreisleitera kungs.

—    Vai saruna ar profesoru sabojāja Heinriham garastāvokli?

—            Nē, kreisleitera kungs, to es netiku manījis. Satraukts gan viņš bija.

—     Kāda iemesla dēļ?

—    Vai atļaujat izteikt man savas domas?

Funks pamāja ar galvu.

—            Rūdolfs Švarckopfs strādāja profesora vadībā. Iespējams, ka Švarckopfa dēlam gribējās, lai dažus viņa tēva sevišķi nozīmīgus izgudrojumus, kas bija veikti kopā ar profesoru, reihs nezaudētu.

—            Heinrihs, redzams, kļūst saprātīgs, — Funks atzinīgi iesaucās. — Ne tikai viņš, bet arī mēs par to esam norūpējušies. Bet Goldblala meita atveda sev līdzi latviešus, padomju varas pārstāvjus, un tie neatļāva mums pievākt dokumentus — visu aprakstīja un apzīmogoja. Mēs iesniedzām protestu mūsu konsulam.

—            Konsuls droši vien panāks, ka visi Švarckopfa dokumenti tiks atdoti viņa mantiniekam.

—            Jā, to viņš panāks. Bet mēs bijām cerējuši, ka Heinrihs dabūs arī to, uz ko viņa tēvam nebija pilnu tiesību.

—    Vai tagad vairs nevarēs to izdarīt?

—            Domāju, — Funks nopūtās, — ka šo iespēju mēs esam zaudējuši. — Funks cieši uzlūkoja savu šoferi. — Vai tu arī turpmāk man stāstīsi par Heinrihu visu, ko zināsi?

—    Es to labprāt daru, kreisleitera kungs.

—            Darīsi to arī turpmāk, pat tad, ja tev nebūs vēlēšanās to darīt. — Viņš brīdi klusēja. — Tu brauksi uz Vāciju kopā ar Heinrihu. Tā mēs esam nolēmuši. Vai esi apmierināts?

—            Jā, kreisleitera kungs. Es visas cerības lieku uz Heinrihu, viņa tēvocis var mani iekārtot kādā aizmugures vienībā. Taisnā ceļā uz fronti ne visai gribētos.

Funks pasmīnēja:

—    Tu esi pret mani vaļsirdīgs. Tas ir labi! Es lāgā nevarēju saprast, kas spiež tev izrādīt tik pašaizliedzīgu draudzību Heinriham. Tā man likās aizdomīga.

Ostā Funks sveicināja ostas kalpotājus, paceldams dūri un iesaukdamies:

—    Rot Front!

Bet neviens viņam neatbildēja. Rīgas ostas darbinieki labi zināja, kas Funks par putnu.

Vairākiem desmitiem tūkstošu vāciešu, kas dzīvoja Latvijā, bija sava pašvaldība: <Dcutschbultische Volksgemeinschaftt — «Baltvācu tautu apvienība», kas sastāvēja no atsevišķām nodaļām: statistikas, skolas, sporta, lauksaimniecības un citām.

Statistikas nodaļa pārzināja visu vāciešu reģistrāciju pēc dzīves vietas. Šim nolūkam valsts bija sadalīta rajonos — tDeutschbal- tische Nachbarschaften».

Provincē, kur dzīvoja samērā maz vāciešu, galvenokārt lauku māju īpašnieki, Nachbdrschaft atbilda apriņķiem, bet pilsētās — Rīgā, Liepājā un citās — rajonam. Rajona priekšnieks saucās nah- barnfīrers. Pieci seši rajoni veidoja zonu — kreisu, kuras priekšgalā stāvēja kreisleiters. Katrs organizācijas loceklis maksāja biedru naudu. Kad 1939. gada septembrī sākās vāciešu pārceļošana uz dzimteni, «Baltvācu tautu apvienība» vadīja repatriāciju. Bija sastādīts plāns. Katrai zonai tika noteikta izbraukšanas diena un stunda.

Dažas dienas pirms izbraukšanas pie pārceļotājiem ieradās galdnieki, atveda iesaiņošanas materiālus. Visu mantību, tai skaitā arī mēbeles, iepakoja kastēs un ar mašīnām aizveda uz ostu.

Repatriantus veda vācu tvaikoņi. Šie pasažieru tvaikoņi piederēja vācu turisma biedrības kompānijai *Kraft durch Freude» — «Prieks rada spēku».

Paredzētā stundā pārceļotāji ar autobusiem ieradās ostā un sēdās kuģos, kas devās uz Dancigu, Štetinu, Hamburgu.

Līdz 1940. gada vasarai repatriācija tika visumā veikta — Latvijā bija palikusi neliela grupa vāciešu. Tie bija cilvēki, kas nevē- lejās braukt galvenokārt jaukto laulību dēļ, un arī lādi, kas negribēja dzīvot Vācijā politisku motīvu dēļ. Toties dažs labs latvietis politisku iemeslu dēļ centās pārcelties uz Vāciju, un tie par visai krietnu atlīdzību .naudā ieguva tiesības kļūt par «Baltvācu tautu apvienības» biedriem.

Pētījot bijušās apvienības darbību, padomju izmeklēšanas orgānu darbinieki noskaidroja: vairāki aktīvisti — nacionālsociālistiskās partijas slepeni biedri —- nez kādēļ nebija repatriējušies pirmajās

grupās. Lai viņu uzturēšanās Latvijā tik ļoti nedurtos acis, viņi tīšu prātu kavēja daudzu lojāli domājošu vāciešu pārceļošanu.

Kad vairākus aktīvistus pieķēra spiegošanā, no Berlīnes pienāca rīkojums biedrības kreisleiteriem nekavējoties repatriēt Latvijā palikušos vāciešus. Acīm redzot, Berlīne uzskatīja par lietderīgāku repatriēt savu atklāto aģentūru nekā vēl vairāk pastiprināt jau tā pamatoto Latvijas sociālistiskās valdības neuzticību.

Pa šo laiku, tiesa gan, neliela lojāli noskaņota grupa vāciešu — to skaitā arī inženieris Rūdolfs Svarckopfs — bija pārdomājusi un nolēmusi palikt Latvijā. Jādomā, ka biedrības vadītāji pēc savu aģentu iekrišanas saprata, ka reihā viņus par to neviens neslavēs, bet te vēl vairāki vācieši atsakās atgriezties dzimtenē!

Ar terora aktu viņi atriebās nepaklausīgajam un brīdināja tos, kas svārstījās.

Izmeklēšanas orgānu darbiniekiem tas bija skaidrs. Taču tagad apcietināt aizdomās turētos noziedzniekus nebija iespējams. Pēc valstu savstarpējās vienošanās, vācu iedzīvotājiem bija atļauts brīvi atstāt Latviju. Līguma pārkāpšana draudēja ar diplomātiskiem sarežģījumiem. Tiešu pierādījumu pret Funku un viņa tuvākajiem palīgiem pagaidām vēl nebija.

3

Johans Veiss atgriezās autodarbnīcā, kur viņš dzīvoja ar finieri nodalītā kambarītī, un atrada tur nahbarnfīreru Papki, kurš kopā ar strādnieku-iepakotāju bija atbraucis pēc Johana mantām. Veiss pasmaidīja, sasveicinājās, pieklājīgi pateicās Papkem par laipnību.

Uz grīdas stāvēja grēdā sakrautas grāmatas, starp kurām redzēja Hitlera sacerējumu iMein Kampi» ar daudzām iespraustām papīra strēmelītēm.

Papke, paņēmis šo grāmatu tuklajos, strupajos pirkstos, teica:

—    Ar prieku konstatēju, ka tev uz pleciem saprātīga galva. Bet ir vēl viena grāmata, no kuras vācietis nešķiras savā dzīves ceļā. To es neredzu.

Veiss no matrača apakšas izvilka bībeli un klusēdams pasniedza to Papkem.

Papke, palapojis bībeli, sacīja:

—    Bet es neredzu, ka tu šo svēto grāmatu būtu tikpat uzcītīgi lasījis.

Veiss paraustīja plecus:

—     Piedodiet, nahbarnfīrera kungs, mums, jaunajiem vāciešiem,

fīrera mācība tikpat svēta kā svētie raksti. Šķiet, ka jūs tam nepiekrītat?

Papke sarauca uzacis.

—           Vai tu tikai negatavojies to pavēstīt pirmajam gestapovietim, pārbraucot robežu?

Visi vācieši Rīgā — un tātad arī Veiss — zināja, ka nahbarn- fīrers Papke ir vecs gestapo darbinieks, to viņš īstenībā arī nemaz neslēpa, tomēr Johans izlikās apvainojies:

—           Jūs, Papkes kungs, velti mēģināt man iedvest nepareizu priekšstatu par gestapo darbību. Ja vien man būs gods pakalpot reiham, es šo augsto uzticību attaisnošu ar visiem man pieejamiem līdzekļiem.

Papke klausījās izklaidīgi. Pēc tam vienaldzīgā balsī, it kā tas viņu maz interesētu, jautāja:

—            Saki — kā veicas Heinriham Švarckopfam? Vai viņam izdevās dabūt visus tēva dokumentus?

—           Vai jūs interesē Švarckopfam piederošie dokumenti vai vispār visi? Visi, — Johans atkārtoja ar uzsvaru, — kādus varēja paņemt profesora Goldblata mājās?

—     Pieņemsim, ka tā, — Papke sacīja.

Veiss nopūtās un tikai noplātīja rokas.

—           Par nelaimi, radušās tīri juridiskas grūtības, — tā man vismaz stāstīja Heinrihs.

—     Kādus soļus viņš domā spert?

—            Man šķiet, ka Heinrihs pašreiz interesējas vienīgi par satikšanos ar savu tēvoci Villiju Švarckopfu. Visam pārējam viņš nepievērš nekādu uzmanību.

—            Ļoti žēl, — Papke neapmierināts šūpoja galvu. — Ļoti! — Bet tūdaļ piebilda: — Diemžēl mēs nevaram aktīvi ietekmēt Heinrihu. Mums jārēķinās ar viņa tēvoci.

Veiss nedroši ieminējās:

—           Man likās, ka agrāk šturmbanfīrers gribēja, lai Heinrihs paliktu šeit.

—     Kādēļ?

Veiss pasmaidīja:

—     Domāju, ka viņš šeit reiha labā varētu daudz darīt.

—            Nē, šādam uzdevumam Heinrihs neder, — Papke dusmīgi norūca. — Man zināms, ka šim nolūkam izvēlētas daudz atbilstošākas kandidatūras. — Aizvainots turpināja: — Vai šturmbanfīrers nav apmierināts ar mūsu kandidatūrām?

—           Tas man nav zināms, — Veiss atbildēja un viltīgi jautāja: — Varbūt palūgt Heinrihu, lai pajautā Villijam Švarckopfam, kādas ir tā domas par tiem cilvēkiem, kurus jūs esat sagatavojuši? — Johans pasteidzās paskaidrot: — Es to iesaku tādēļ, ka zinu, kāds iespaids Funka kungam uz Heinrihu. Bet Funks, kā jums tas pašam zināms, ne visai jūs ieredz un, ja jums radīsies nepatikšanas, nez vai viņš par to būs sevišķi sarūgtināts.

—     Es to zinu, — Papke saīdzis piekrita un, pēkšņi pasmaidījis, ar aizkustinošu vaļsirdību sacīja: — Vai redzi, puisēn, mēs vēl neesam aizbraukuši uz reihu, neesam vēl izpildījuši savu pienākumu pret reihu un jau traucējam cits citam pildīt savus pienākumus. Kādēļ tā notiek? Ikvienam gribas nokost iespējami lielāku kumosu, ir zobi vai nav. — Papkes smaids iedvesa vēl lielāku uzticību. — Atzīstos, ka sākumā es par tevi nebiju tik labās domās. Tam bija savi iemesli. Tagad esmu pārliecinājies, manas aizdomas bijušas nepamatotas.

—     Man ļoti žēl, nahbarnfīrera kungs.

—     Kā tev žēl?

—    Tā, ka jūs tikai tagad pārliecinājāties, ka jūsu neuzticība pret mani ir bijusi nepamatota.

—    Tur tu esi vainīgs.

—     Papkes kungs, bet kādā ziņā!

—    Tu ilgi šaubījies — atgriezties vai neatgriezties Vācijā.

—    Papkes kungs, man bija žēl zaudēt peļņu pie Rūdolfa Švarckopfa. Viņš labi maksāja par darbu.

—    Tiesa gan, mēs pārbaudījām tavus rēķinus Švarckopfam. Tu labi pelnīji pie viņa. Tagad mums skaidrs, kādēļ tu svārstījies braukt vai nebraukt — atkarībā no tā, ko darīs Švarckopfs.

—    Tiesa, man gribējās iekrāt vairāk naudas. Kādēļ lai es atgriežos dzimtenē kā ubags?

Papke piemiedza acis:

—    Mēs pārbaudījām arī tavu krājkases grāmatiņu. Tu visu naudu izņēmi no kases tās dienas priekšvakarā, kad iesniedzi lūgumu repatriēties. Un pareizi realizēji savu noguldījumu. Arī tas man zināms. Tu esi praktisks cilvēks. Tas nav slikti. Priecājos, ka mēs tik lietišķi izrunājāmies. Nav izslēgts, ka aizbraukšanas dienā man radīsies vēlēšanās ar tevi vēlreiz aprunāties.

—    Esmu jūsu rīcībā, nahbarnfīrera kungs, — Veiss sasita papēžus.

Papke aizbrauca motocikla blakusvāģi, pie kura stūres sēdēja iepakotājs, cilvēks ar noslēgtu seju un skaidri redzamu militāru stāju.

Veiss piekusis atlaidās gultā un ar plaukstu noslaucīja seju. it kā vēlēdamies nodzēst iztapības izteiksmi, ar kādu viņš pavadīja nah- barnflreru līdz darbnīcas vārtiem. Kad viņš atņēma plaukstu, viņa seja likās ārkārtīgi nogurusi, skumja un smagu rūpju pilna.

Nevērīgi paspēris ar kāju prom grāmatas, arī tMein Kampf» un bībeli, viņš apsēdās pie dēļu galdiņa. Ieslēdza elektrisko plītiņu, kaut gan kambarītī bija silti. Darbnīcā atskanēja soļi. Veiss strauji piecēlās un devās turp. Tur viņu gaidīja kāds pusmūža cilvēks melnā lietusmētelī — nesen remontā nodotā velosipēda īpašnieks.

Veiss teica, ka velosipēdu viņš varēšot saņemt rīt.

Bet cilvēks negāja prom. Vērīgi nopētīdams Jolianu, viņš sacīja:

—    Es pazinu jūsu tēvu, viņš ir mediķis?

—     Jā, feldšeris.

—     Kur viņš tagad?

—     Miris.

—    Vai sen?

—     Tūkstoš deviņi simti divdesmitajā gadā.

—     Kur viņš apbedīts?

—           Viņš miris ar tīfu. Hospitāļa administrācija, lai apkarotu epidēmiju, līķus sadedzināja.

—     Ceru, ka jūs tomēr mazliet atceraties savu tēvu?

—     Protams.

—            Es viņu atceros diezgan labi, — cilvēks domīgi turpināja. — Viņš bija kaislīgs smēķētājs. Tikai esmu piemirsis, vai viņš smēķēja pīpi vai cigārus. Lūdzu, pasakiet, ko smēķēja jūsu tēvs!

Johans brīdi vilcinājās, pārcilādams atmiņā visas redzētās feldšera Maksa Veisa fotogrāfijas, — ne uz vienas viņš nebija attēlots ar pīpi vai cigāru mutē.

Cilvēks stingri teica:

—            Es ļoti labi atceros, ka viņš smēķēja lielu pīpi. Jūsu mājās pie sienas bija ģimenes fotogrāfija, kur viņš uzņemts ar šo pīpi.

—            Jūs maldāties, mans tēvs bija mediķis, un viņš man vienmēr centās iedvest, ka tabaka kaitīga veselībai, — Johans asi atcirta.

—     Acīm redzot, jums taisnība, — cilvēks piekrita. — Piedodiet.

Veiss pavadīja viņu līdz durvīm, noslēdza darbnīcu un izgāja uz

ielas. Metās jau krēsla, smidzināja sīks, tumsā nesaskatāms lietutiņš. Viņš devās uz ostas pusi, bet, nesasniedzis to, iegriezās kādā šķērsielā un nokāpa pa netīrām kāpnēm alus zāles «Marina» pagrabā.

Apsēdies pie galdiņa, viņš pasūtīja kausu tumšā alus, kartupeļu salātus, cūkas kāju a,r kāpostiem.

Trīs latvieši — ostas strādnieki, ieraudzījuši pie Veisa galdiņa brīvas vietas, apsēdās. Puiši bija manāmi iereibuši, taču pasūtīja

vēl pa glāzītei degvīna un pa kausam alus. Nepiegriezdami vērību Veisam, viņi turpināja strīdu, kas, acīm redzot, viņus ļoti satrauca.

Puiši runāja par Padomju Savienības un Vācijas savstarpējo neuzbrukšanas paktu. Puiši izteica domu, ka vajadzētu organizēt latviešu strādnieku brīvprātīgās vienības, kas varētu sniegt palīdzību Sarkanajai Armijai, ja Hitlers gribēs piemānīt Staļinu. Neraugoties uz to, ka padomju karaspēks tagad stāv uz jaunām robežām, viņi nešaubījās, ka Hitlers spējīgs uzbrukt Latvijai. Kaut arī ne visi latvieši atzīst padomju varu, taču vairums cīnīsies pret vāciešiem, kuri buržuāzisko Latviju uzskatīja par tādu kā Vācijas koloniju. Tikai tādēļ vien jau vajadzētu dot tautai ieročus, jo tauta vāciešus uzskata par mūžseniem ienaidniekiem — iebrucējiem. Kalsnais maza auguma puisis bobrika kamzolī nepiekrita biedriem, teikdams, ka vispirms esot jāpārbauda, kam dot ieročus, jāatmasko tie, kuri svārstījušies Ulmaņa fašisma laikā. Jāpārbauda visi, arī strādnieki, un tikai tad jāizlemj, kas pelna uzticību.

Meklēdams sabiedroto Veisā, latvietis bobrika kamzolī jautāja:

—     Kā tu, puisi, domā?

Veiss, brīdi vilcinādamies un skaidri izrunādams katru vārdu, nekaunīgi un izaicinoši uzlūkoja strādniekus, kuri saspringti gaidīja viņa atbildi.

—     Gudra valoda, — viņš pamāja ar galvu uz latvieti bobrika kamzolī. — Vai tad var tik vieglprātīgi uzticēties strādnieku šķirai? Tā vispirms jāpārbauda. Bet, kamēr jūs, latvieši, cits citu pārbaudīsiet, mēs, vācieši, atgriezīsimies un nodibināsim šeit savu jauno kārtību.

Johans nolika naudu uz galda, piecēlās un devās uz izeju.

Cilvēks bobrika kamzolī gribēja mesties ar dūrēm virsū Veisam, bet biedri viņu savaldīja. Viens no tiem teica:

—     Viņš tevi pareizi saprata. Iznāk, ka tas, par ko tu runā, pašreiz nāk par labu vāciešiem, bet ne mums, latviešiem. Redzi nu: vācietis, droši vien hitlerietis, nostādamies tavā pusē, atbalstīja nevis tevi, bet mūs.

Iznācis no krodziņa, Veiss devās uz ostu. Lietus pieņēmās. Likās, kāds šļūc pa asfaltu basām kājām. Melnais ūdens, smagi veldamies, atsitās pret kuģu piestātņu betona pāļiem. Zvejnieki, uzlikuši jūrnieku cepures no eļļota auduma, lukturu gaismā izkrāva lomu no laivām lielos, seklos grozos.

Piestātnē drūzmējās tirgotāji, kas bija ieradušies šeit ar divjūgu ratiem. Veiss paslēpās no lietus zem nojumes, kur bija sakrautas visdažādākās mantas.

Viņam pienāca klāt neliela auguma cilvēks vecā tiroliešu platmalē, sveicinādams pacēla to, atsegdams noskūto galvu, un jautāja, cik pulkstenis. Veiss, nepaskatījies pulkstenī, atbildēja:

—     Bez septiņām minūtēm.

Cilvēks, tāpat nepaskatījies savā pulkstenī, nezin kādēļ brīnījās:

—     Iedomājieties, mans pulkstenis rāda tikpat. Cik precīzi! — Paņēmis Veisu zem rokas un soļodams prom no kuģu piestātnes, sāka žēloties: — Tipisks gripas laiks. Profilakses nolūkos šādās dienās dzeru kalceku. Varat mani saukt vienkārši par Bruno. — Iesānis paskatījās uz Veisu. — Esmu jūsu rīcībā. — Tad stingri noprasīja: — Domāju, ka man nav vajadzības atgādināt, ka jūs bijāt pazīstami ar manu nelaiķa meitu, parādījāt viņai simpātijas, un es jau cerēju jūs saukt par savu znotu, bet tad mani atlaida no pilsētas pārvaldes par nepiedienīgu …

—     Vai atkal eksāmens? — Veiss neiecietīgi jautāja. — Vienu es, šķiet, jau izturēju.

—    Nebūt ne! — Bruno iesaucās. Bet tūdaļ mainīja savas domas:

—     Kādēļ gan ne? Vai tas jūs apvaino? Mani nemaz. — Jautāja:

—    Vai vēlaties konfekti? Saldumi lieliski nomierina nervus.

Veiss drūmi pavaicāja:

—    Kas noticis ar Rūdolfa Švarckopfa arhīvu?

Bruno nodūra acis un, neatbildējis uz jautājumu, turpināja:

—     Vai jums neliekas, ka jūs pārkāpjat direktīvu, izrādīdams pārāk lielu aktivitāti? — Bruno pacēla acis, ar nepaliku uzlūkoja zemos mākoņus un vienaldzīgā balsī turpināja: — Es jūsu vietā nebūtu izrādījis tik dedzīgu vēlēšanos iepazīties ar Švarckopfa dokumentiem. Funka kungam tas varēja nepatikt. Jūs esat pārkāpuši noteikumus. Man tas oficiāli jākonstatē.

—    Es tikai gribēju … — Veiss mēģināja attaisnoties.

—     Viss, viss ir skaidrs, ko jūs, balodīt, gribējāt, — Bruno labsirdīgi pārtrauca viņu, — jūs bijāt gandrīz uz pareiza ceļa, kad ieteicāt Papkem ar Heinriha starpniecību uzzināt no Villija Švarckopfa rezidentu sarakstu. Jums taisnība arī tur, ka Papke ir aprobežots, rupjš zaldāts. Bet viņa intelekta trūkumus pilnīgi izpērk ārkārtīgi attīstītā neuzticība. Tā ir viņa stiprā puse, ko jūs nebijāt ņēmuši vērā, kā arī nebijāt ņēmuši vērā to, ka Papke ir pavisam neievērojams gestapovietis. Tikai vienam no visatbildīgākajiem gestapo darbiniekiem var būt zināms tik slepens saraksts. Ne Papkem un ne Funkam šādus nopietnus jautājumus neviens neuzticēja. Ir arī citas personas, pavisam citi vīri … — Bruno mīlīgi uzsmaidīja Veisam. — Uz mani jūs neapvainojieties. Es taču esmu vecāks par jums ne tikai pēc dienesta pakāpes un pieredzes, bet arī gados daudz vecāks. — Brīdi klusējis, piebilda: — Ticiet, visgrūtākais mūsu darbības sfērā — disciplinēta mērķtiecība. Nepiemirstiet arī to, ka cilvēki, kas jūs sūtīja, ir pietiekami labi informēti par daudziem jums nezināmiem apstākļiem. Jāsaka, ka vienmēr labāk jāatturas no lieka darba, kaut arī tas liktos pavisam viegli padarāms. Tā jārīkojas, lai sasniegtu galveno mērķi. Vai jūs mani saprotat?

—    Jā, — Veiss piekrita. — Jums taisnība, es pārāk aizrāvos un pārkāpu instrukciju, tādēļ pieņemu jūsu rājienu.

—     Kas nu par rājienu, — Bruno pasmaidīja. — Ja cilvēks pelnījis rājienu, viņam jāaiziet, un tā vietā nāk cits. Es to teicu tāpat vien, apmainoties pieredzē, gribēju jums dot dažus draudzīgus padomus. — Nožāvājās un atkal sāka zūdīties: — Man jāievēro diēta, bet šeit iznāk ēst treknus ēdienus. Slikti jūtos. Cūkas gaļu es nemaz nevaru ēst.

—    Varbūt vēlaties atpūsties pie manis un paārstēties?

—     Kas jums nāk prātā, Johan! — Bruno pārmetoši iesaucās. — Mums taču tikai stacijā jāsatiekas un jātēlo atkalredzēšanās prieks pēc vairāku mēnešu šķiršanās. Pie reizes, — Bruno apmierināts piebilda, — man, acīm redzot, nedraud ierindas dienests Vācijā — vismaz mūsu poliklīnikas ārsti vienbalsīgi apgalvoja, ka veselības stāvokļa dēļ es karadienestam neesmu derīgs. Par šo laimīgo apstākli es ļoti priecājos. Sliktākajā gadījumā — dienests kādā armijas aizmugures kancelejā, pret ko man nav nekādu iebildumu. Ja jūs savam draugam Iīeinriham izdevīgā brīdī ieminēsieties par vecīti Bruno, tas būs ļoti laipni. — Pasmaidīja. — Es taču jums neliedzu draudzēties ar manu nelaiķa meitu … — Un daudznozīmīgi uzsvēra: — Ar Elzu.

—    Jā, Elza, — Veiss grūtsirdīgi apstiprināja. — Viņai bija gaiši mati, zilas acis, kliboja ar kreiso kāju, ko bija salauzusi bērnībā, lēkdama no koka.

—    Standartizēts portrets. Bet ko lai dara, ja tas atbilst oriģinālam? — Bruno paraustīja plecus. Pēc tam lietišķi piebilda: — Jūs, protams, uzminējāt, ka nepazīstamā vizītei un dialogam par jūsu tēvu bija treniņa raksturs tāpat kā, starp citu, arī mūsu šīsdienas sarunai. — Tad viņš sniedza roku, pacēla tiroliešu platmali ar no- ļukušo spalviņu un ceremoniāli atvadījās: — Vēlreiz apliecinu jums savu cieņu, — un pazuda tumsā, smagi soļodams pa peļķēm.

Nakts otrajā stundā, kad Veiss gāja garām profesora Goldblata namam, pilsēta jau bija iegrimusi tumsā un gaisma dega tikai vienā logā: istabā kāds spēlēja klavieres. Veiss apstājās pie spraišļu žoga un aizsmēķēja.

Ielas mitro miglu piepildīja dīvaini sēras un naida pilnas skaņas, kas nakts klusumā likās īpaši skaļas.

Veisam ienāca prātā vārdi, ko Berta reiz teica Heinriham:

—           Mūzika ir cilvēku jūtu valoda. Tā nav saprotama vienīgi dzīvniekiem.

Heinrihs pasmīnēja:

—           Vāgners ir ģeniāls mūziķis. Taču, spēlējot viņa maršu, štur- moviku kolonas devās graut ebreju kvartālus.

Berta nobālusi izgrūda caur zobiem:

—    Zvēri cirkā arī uzstājas mūzikas pavadībā.

—           Tu nacistus uzskati par nicināmiem cilvēkiem, bet brīnies, kādēļ viņi…

Berta pārtrauca Heinrihu:

—    Es domāju, ka nacisti iegrūduši negodā vācu tautu.

—           Un tomēr, — Heinrihs stūrgalvīgi iebilda, — Hitlers ir tas, kas tagad diktē savu gribu Eiropai.

—    Vai Padomju Savienība arī ir Eiropa?

—     Bet Staļins taču noslēdza paktu ar Hitleru.

—           Un, apliecinot savu miermīlību, Sarkanā Armija ieņēma jaunās robežas?

—    Tas tikai veikls triks.

—    Padomju tauta ienīst fašistus!

Heinrihs nicinoši paraustīja plecus.

Berta lepni izsaucās:

—    Es esmu padomju pilsone!

—    Apsveicu! — Heinrihs smīnēdams paklanījās.

—           Jā, — Berta atbildēja. — Es pieņemu tavu apsveikumu. Godīgi cilvēki ar šausmām un riebumu tagad skatās uz Vāciju. Toties man tagad ir tēvzeme, kas ir visas pasaules godīgo ļaužu lepnums un cerība. Man tevis, Heinrih, vienkārši žēl. Man vēl jāaug, lai kļūtu par īstu padomju cilvēku. Tev zemu jāgrimst, lai kļūtu par īstu nacistu, un to tu, jāsaka, ne bez sekmēm arī dari.

Veiss toreiz bija spiests aiziet kopā ar Heinrihu. Viņš taču nevarēja palikt, kad viņa draugs demonstratīvi piecēlās un devās uz durvīm, izteicis nožēlu, ka Berta šodien pārāk uzbudināta.

Iznākot uz ielas, Heinrihs izmisis iesaucās:

—    Kādēļ gan es uzvedos kā pēdējais nelietis?

—    Tu savu izturēšanos pareizi novērtēji.

—    Viņa taču man patīk!

—    Bet kādēļ tad tu tik dīvaini izsaki savas simpātijas?

Heinrihs nervozi paraustīja plecus.

—     Domāju, ka nav godīgi slēpt no viņas savu pārliecību.

—    Vai tas, ko tu teici, tiešām ir tava pārliecība?

—            Nē, nebūt ne, — Ileinrihs nopūtās. — Mani moka šaubas. Pieņemsim, ka es esmu tāds, kāds biju šodien, vai tad Berta samierināsies ar maniem uzskatiem un mīlēs mani?

—     Nē, nesamierināsies, — Veiss, sevī priecādamies, atbildēja.

—     Uz to tu cerēt nevari. Tu šodien sadedzināji to, kas tev bija jāsadedzina tikai pirms aizbraukšanas. Tādas ir manas domas.

—     Iespējams, ka tev taisnība, — Iieinrihs padevīgi piekrita.

—    Es kaut ko sevī sadedzinu un zaudēju uz visiem laikiem.

Visu ceļu viņi klusēja. Nonācis pie savām mājām, Ileinrihs jautāja:

—     Bet kā ir ar tevi, Johan, vai tev nekas nav sadedzināms?

Veiss brīdi vilcinājās, pēc tam izvairīgi atbildēja:

—            Šķiet, ka man vajadzētu kļūt tādam, kāds tu tagad esi, nevis atdarināt Ileinrihu, kādu pazinu agrāk. Tomēr es to nedarīšu.

—     Kādēļ?

—     Baidos, ka kļūšu tev pretīgs un — tikai zaudēšu draugu.

—            Tu esi labs cilvēks, Johan, — Heinrihs sacīja. — Ļoti priecājos, ka esmu tevī atradis tik patiesu biedru! — Viņš ilgi turēja Veisa roku savējā.

Lietus beidza līt, debesis, atdevušas visu savu mitrumu, kļuva gaišākas, bet mūzikas skaņas plūda satrauktāk un kaislīgāk. Johans agrāk nebija dzirdējis Bertu spēlējam šo savādi satraucošo melodiju. Viņš centās atcerēties, ko viņa spēlēja, bet nevarēja. Viņš nometa papirosa galu un devās uz autoremonta darbnīcu.

4

Rīts bija sauss, dzidrs.

Koku svaigais zaļums Rīgas parkos, skvēros, bulvāros, ielās bija pielijis ar saules gaismu. Zilajās, augstajās debesīs, pa kurām pūkaini mākoņi peldēja uz jūras līča pusi, skaidri iezīmējās namu silueti.

Uz stacijas perona stāvēja pēdējā vāciešu pārceļotāju grupa ar savām mantām. Repatriantu sejas izskatījās norūpējušās, viņi, šķiet, bija ar mieru paklausīgi pildīt katru pavēli, vienalga, kas to dotu. Lūpās pavīdēja laipni smaidi, nezin kam veltīti. Bērni stāvēja, saķērušies rokās, un gaidīja, ko teiks vecāki. Bet vecāki jau kuro reizi bažīgi ar acīm pārskaitīja čemodānus, paunas, somas.

Paklusām vērās apkārt, gaidīdami priekšniecību, rīkojumus, pārbaudi. Sievietes neizlaida no rokām ceļasomas, kurās, acīm redzot, glabājās dokumenti un vērtslietas.

Kreisleiteri un nahbarnfīreri, kurus pārceļotāji jautājoši un bailīgi uzlūkoja un pie kuru pavēlošās visvarenības viņi jau sen bija pieraduši, uzvedās tikpat kautri kā vienkāršie repatrianti un ne ar ko no tiem neatšķīrās. Ja kāds no aizbraucējiem, kļuvis drošāks, piegāja pie kāda no bijušās «Baltvācu tautu apvienības» vadītājiem, tas laipni viņu uzklausīja, noņēmis platmali, paraustīja plecus un, acīm redzot, izvairījās izrādīt šeit, ka viņš ir priekšnieks un kaut ko zina.

Gluži tāpat kā visi pārējie pārceļotāji, kreisleiteri un nahbarnfīreri atplauka pieglaimīgā smaidā, tiklīdz parādījās kāds no latviešiem dienesta formā.

Uz perona bija divi trīs dzelzceļa kalpotāji un neviena, kurš būtu pelnījis, lai viņam demonstrētu tik padevīgu pakļaušanos un laipnību.

Piebrauca vilciens. Durvīs parādījās vagona pavadoņi un atvēra savus vaska drānas portfelīšus ar daudzajām biļešu iedaļām.

Taču neviens no repatriantiem neuzdrošinājās tūlīt kāpt kādā no šiem trijiem viņiem ierādītajiem vagoniem. Visi gaidīja rīkojumu, bet, kam jādod šis rīkojums, neviens nezināja. Stāvēja vilciens, stāvēja pavadoņi pie vagonu durvīm, stāvēja pasažieri. Tikai garais šķēpveida sekundu rādītājs šajā dīvainā vispārējā sastingumā, krampjaini raustīdamies, virzījās uz priekšu pa apaļā stacijas pulksteņa ciparnīcu.

Bet, tiklīdz dzelzceļa strādnieks, garām ejot, izbrīnījies noprasīja: «Ko jūs, pilsoņi, stāvat? Vilciens atiet pēc piecpadsmit minūtēm,» — pasažieri, it kā kāds tiem būtu bargi uzkliedzis, grūstīdamies metās vagonos.

Atskanēja nepacietīgi izsaucieni, durvīs iesprūdušo čemodānu brikšķi.

Apvienības priekšniecība un vienkāršie ierindas biedri vienlīdz nikni cīnījās par tiesībām iekļūt vagonā pirmajiem. Seit uzvarēja tas, kas bija stiprāks, izmanīgāks un neatlaidīgāks.

Ja cilvēkiem nav ierādītas vietas vagonā, tad saprotams, ka tie cenšas pirmie iespraukties un ieņemt vietu, bet pirmās klases pasažieru niknā neatlaidība bija pavisam nesaprotama … Viņu vietas taču neviens cits nevarēja aizņemt. Taču pirmās klases pasažieru grūstīšanās bija vēl lielāka.

Tiklīdz repatrianti ar spēku un troksni sagāzās vagonos un ieņēma viņiem piederošo, tā sakot, dzīves telpu, tūdaļ vilcienā iestājās pieklājīgs klusums. Vispārējais satraukums norima, sejās atkal parādījās padevīgā izteiksme, kas pauda gatavību pakļauties jebkuram rīkojumam. Tagad, ieguvuši vagonu pavadoņu personā priekšniecību, pasažieri laipni tiem uzsmaidīja un bikli, saspringti gaidīja turpmākos rīkojumus.

Repatrianti vēl joprojām — tikai tagad caur vagonu logiem — meta slepus satrauktus skatienus uz peronu, vai neieradīsies kāds no tiem galvenajiem, kas varētu pēc savas visvarenās gribas visu grozīt.

Kad uz perona parādījās latvietis militārā formā, simtiem acu satraukti un izbiedēti pievērsās viņam. Kad viņš gāja gar vilciena sastāvu, vācu pārceļotāji pat piecēlās no sēdekļiem, pavadīdami latvieti vērīgiem skatieniem.

Karavīrs piegāja pie avīžu kioska, kurā sēdēja glīta pārdevēja, un, atspiedies ar elkoņiem uz letes, ieņēma tik stingru un stabilu pozu, ka nebija vairs nekādu šaubu: šis cilvēks šo pozīciju ir ieņēmis uz ilgu laiku.

Pie čuguna kronšteina piekārtā pulksteņa rakstainie, meistariski izkaltie dzelzs rādītāji sasniedza atiešanas laiku, un vilciens sāka braukt. Repatriantu dzīve vagonā ne ar ko neatšķīrās no pārējo pasažieru parastās dzīves šai tālsatiksmes vilcienā.

Tikai savādi likās tas, ka viņus neviens ceļā neizvadīja. So trīs vagonu priekšā nedrūzmējās pavadītāji, neviens šķiroties neapkam- pās un nevienam nevēlēja laimīgu ceļu. Vilcienam sakustoties, neviens no pasažieriem neliecās laukā pa logu, nemāja ar lakatiņiem un nesūtīja gaisa skūpstus, šos aizbraucējus neviens neizvadīja. Viņi uz visiem laikiem pameta Latviju. Daudziem tā bija bijusi dzimtene, un ne viena vien paaudze šeit, šai zemē, bija nodzīvojusi savu mūžu, turklāt ikviens no viņiem bija šeit ieņēmis savu vietu, stāvokli un domāja, ka viņa nākotne ir nesatricināma. Latvijā viņi nebija cietuši trūkumu, kādu cieta vācu tauta pēc pirmā pasaules kara. Viņi pret tēvzemi izjuta vienīgi sentimentālu, romantisku mīlestību un dievināja senvācu tradīcijas, kuras viņi svēti ievēroja. Daudzu gadu gaitā viņi bija pieraduši pie patīkamas apziņas, ka šeit, latviešu zemē, viņi dzīvo pārpilnībā, dzīvo daudz labāk nekā viņu tautieši savā tēvzemē. Priecājās, ka viņu likteni neiespaido politiskās vētras, kas brāza pāri Vācijai.

Ilgu laiku vienkāršie vācu darbaļaudis skatījās uz «Baltvācu tautu apvienību» kā kultūras organizāciju, kurā tie apmierināja savas garīgās tieksmes pēc visa, kas tiem likās patiesi vācisks. Taču pēdējos gados hitleriskās Vācijas gars sāka valdīt arī apvienībā. Tās vadītāji uzdevās par fīreriem, un tie Latvijā savu diktatorisko

varu pielietoja ar tādu pašu cietsirdību un viltību kā viņu tautieši Vācijā.

Tikai nedaudzi atklāti un vīrišķīgi cīnījās pret fašismu Ulmaņa terora laikā un atradās vai nu cietumā, vai darbojās pagrīdē, — vairums Latvijā dzīvojošo vāciešu pakļāvās savu fīreru politiskai un garīgai ietekmei. Savu uzticību Trešajam reiham viņi steidzās apliecināt, gan atklāti, gan slepeni darīdami visu, ko tiem fīreri lika.

Vācijā valdošais liekulības, baiļu, verdzisikas padevības gars, traka kāre uzkundzēties citiem cilvēkiem ne tikai pašā Vācijā, bet arī tur, kur fašistiskā Vācija pakļāva savai kundzībai okupēto Eiropas valstu paverdzinātās tautas, bija iezīdies apvienības biedru miesā un asinīs, un uz āru parādījās viss zemiskais, slēptais, kas, pavirši skatoties, šķita savu laiku pārdzīvojis, vismaz to cilvēku vidū, kuri, dižodamies ar savu godīgumu, nepārkāpa šeit, Latvijā, sīkpilsoniski birģeriskās morāles stingrās robežas.

Kaut gan šo trīs vagonu pasažieri atkal likās ārēji mierīgi, viņu labsirdīgi smaidošās sejas joprojām izskatījās saspringti satrauktas.

Vienus mocīja un krimta nemiers par to, ko tiem dos tēvzeme, vai tiem klāsies tik labi kā Latvijā, vai tikai tiem nav kādi «traipi», kuru dēļ tie varētu zaudēt iespēju kļūt par lojāliem reiha pilsoņiem. Turpretī citiem, kuriem nebija nekādu šaubu, ka viņu īpašie nopelni reiha labā tiks augstu novērtēti, bažījās, vai tos neaizturēs uz robežas. Bija ari tādi, bet to nebija daudz, kuri sirdī izjuta patiesas sēras par šķiršanos no Latvijas, kur viņi bija dzimuši, auguši un mīlējuši; šo zemi bez sirdssāpēm viņi pamest nevarēja.

Taču bailes citam no cita, bailes atklāt savas patiesās jūtas un ar to kaitēt sev tagad un arī nākotnē viņi slēpa zem liekulības maskas, pie kuras jau sen pieraduši. Jo sevišķi tādēļ pārceļotāji centās izturēties tik bezrūpīgi un neatkarīgi, kā to mēdz darīt ikviens vilciena pasažieris.

. . . Johans Veiss nesteidzās ieņemt vietu kopējā vagonā, viņš vēl arvien stāvēja uz perona, nolicis sev blakus uz asfalta brezenta ceļasomu, un pacietīgi nogaidīja brīdi, kad varēs iekāpt vagonā, neapgrūtinādams savus ceļabiedrus.

Pilnīgi negaidot pienāca Papke un nolika blakus Veisa brezenta ceļasomai savu fibras čemodānu; otru, ādas čemodānu viņš paturēja rokās.

Nesasveicinājies ar Veisu un izlikdamies, ka nepazīst viņu, Papke saspringti vēroja pārceļotāju iekāpšanu vagonā. Un pēkšņi, izmantojis izdevīgu brīdi, paķēra Veisa ceļasomu un aizsteidzās uz mīksto vagonu.

Veiss, nodomājis, ka Papke aiz pārskatīšanās paķēris viņa ceļasomu, metās Papkem pakaļ ar čemodānu. Bet Papke nikni uzbļāva viņam:

—     Neuzbāzieties man ar savu čemodānu! Paņemiet nesēju.

Veisam atlika tikai kāpt savā vagonā, kur viņš novietojās uz

augšējā plaukta, palicis sev zem galvas Papkes fibras čemodānu.

Šis atgadījums radīja Veisam diezgan nepatīkamu stāvokli. Sākumā viņš domāja, ka Papke nospēlējis šo komēdiju tādēļ, lai iepazītos ar viņa ceļasomas saturu, un drīz to atdos, varbūt pat atvainodamies par «kļūdīšanos». Tad uzmācās daudz smagākas aizdomas. Uz robežas muitas darbinieki, atverot fibras čemodānu, var atrast tajā kaut ko tādu, kura dēļ čemodāna nesēju, par kā īpašnieku tagad Veiss bija kļuvis, aizturēs un neļaus pārbraukt robežu.

Ja viņš čemodānu izmetīs no vilciena vai, izmantodams izdevīgu brīdi, pabāzīs to zem kāda cita pasažiera sola — Papke zaudēs savu mantību. Bet Veisam tagad, kad Funks jau atrodas reihā un sakari ar viņu zaudēti, ļoti svarīgi saglabāt Papkes simpātijas, viņam nav tiesību tās zaudēt.

Saspringti meklēdams iespēju izlīst no cilpas, ko viņam bija uzmetis kaklā Papke, Veiss apsēdās uz plaukta un, šūpodams galvu, sāka spēlēt uz mutes harmonikām kādu tiroliešu dziesmiņu, kuras vārdus zināja katrs vīrietis, taču dziedāt to dāmu klātbūtnē bija nepieklājīgi. Bet sievietes, klausoties dziesmiņas melodijā, daudzsološi uzsmaidīja jaunajam palaidnim, kas tik klaji izrādīja savu prieku par atgriešanos dzimtenē.

Izkāmējis jauns vācietis ielēja plastmasas glāzītē degvīnu un sniedza Veisam.

—    Uz mūsu fīrera veselību! — viņš iesaucās kā lūgšanā pārgrieztām acīm. — Fīreram vajadzīgi tik braši zēni, kādi esam mēs.

—    Heil! — Johans izstiepa roku uz priekšu.

Vācietis stingri brīdināja:

—    Mēs vēl neesam mājās. — Pasmīnējis piebilda: — Bet mēs neesam nekādi radinieki. Ja tu aizmirsīsi vēlāk man ieliet tikpat daudz no sava krājuma, tas būs no tavas puses nepieklājīgi.

Padzīvojis pasažieris ar tikko noskūtu aptaukojušos pakausi nomurmināja:

—    Tev taisnība, Latvijā mēs varējām dzīvot izšķērdīgi, bet savās mājās jāievēro taupība.

Izkāmējies izaicinoši jautāja:

—    Vai tu gribi teikt, ka Latvijā mums bija ko rīt, bet reihā nebūs? Vai to tu gribēji teikt?

Padzīvojušais pasažieris, cienīga izskata un gausām kustībām, pēkšņi sāka nožēlojami mirkšķināt acis, viņa seja pārklājās svied

riem, un viņš pasteidzās pārliecināt jauno zeņķi, ka tas neesot viņn pareizi sapratis. Viņš tikai bija gribējis teikt, ka vajadzējis vairāk ēst, lai latviešiem paliktu mazāk produktu, bet Vācijā viņš ēdīšot mazāk, lai vairāk produktu paliktu vērmahta varonīgajiem bruņiniekiem.

— Būs jau labi, — puisis teica. — Priecājies, ka esi veikli izgrozījies, tikai ņem vērā — tev šis puisis un es, —• viņš norādīja uz Veisu, — jāuzcienā. Mums abiem nepieciešama spēcīga barība. Jums, lielvēderiem, jājūtas pagodinātiem, ka varat pacienāt nākamos vērmahta karavīrus.

Kad Bruno ieskatījās vagona nodalījumā, kur sēdēja Veiss, viņš tur ieraudzīja īstas dzīres. Vienīgi pārtikas groza īpašnieks noskumis sēdēja paša sola galā, atdevis savu vietu pie galdiņa jaunajiem puišiem.

Bruno pacēla savu tiroliešu platmali un novēlēja visiem labu apetīti. Ieraudzījis pasažieru vidū Veisu, viņš to ieslēdza savos apkampienos, skaļi priecādamies par tik negaidītu un laimīgu sastapšanos. Viņš tik dedzīgi un nepacietīgi sāka izprašņāt Veisu par kopējām paziņām un tai pašā laika centās izklāstīt visu, kas viņam bija zināms, ka Veiss, būdams labi audzināts jauneklis un saprazdams, ka ne visiem pasažieriem patīkami klausīties Bruno skaļajā un spiedzīgajā balsī, lūdza Bruno iznākt vagona priekštelpā.

Bruno atvainodamies pacēla platmali ar koķeti iesprausto gaiļa spalviņu, atsegdams noskūto galvu, un, pielicis abas plaukstas pie ausīm, skaidroja pasažieriem, ka viņš runājot tik skaļi tādēļ, ka nesen esot slimojis ar vidusauss iekaisumu un tikpat kā nemaz neesot varējis saeļzirdēt savu balsi, bet tagad, kad viņš jau esot pilnīgi vesels, nekādi nevarot pierast runāt normāli, te aurojot, kā feldfēbelis uz laukuma, te atkal čukstot tik klusi, ka uz viņu apvainojoties pat vistuvākie cilvēki. Klanīdamies un atsveicinādamies Bruno vēl ilgi atvainojās par savu nelūgto ierašanos un beidzot aizgāja, paņēmis draudzīgi Veisu zem rokas.

Izgājuši cauri priekštelpai, viņi nonāca vagonu sakabes laukumiņa, kur virs buferiem grabēja dzelzs plāksnes un caur krokota- jām brezenta sienām kaukdams pūta vējš.

Veiss, pieliecies Bruno pie pašas auss, pastāstīja par Papkes čemodānu. Bruno tikai pamāja ar galvu un tūdaļ pazuda blakus vagonā, it kā pēc visa dzirdētā viņš vairs negribētu nekā zināt par Johanu, kas bija iekļuvis šajā ķezā.

Bet pēc brīža Bruno atkal parādījās vagonā, kurā brauca Veiss. . Novietojis uz Veisa plaukta blakus Papkes fibras čemodānam nelielu pītu grozu, viņš pavēstīja, ka savu vietu viņš esot atstājis, bet lai neviens neuztraucoties, viņam ne prātā nenākot radīt kādam neērtības, viņš tikai esot jautras dabas cilvēks un vēloties izklaidēt godājamos tautiešus ar dažiem jocīgiem trikiem.

Izvilcis no kabatas kārtis, viņš sāka rādīt visādus trikus, un, kaut arī šie triki nebija diez cik sarežģīti un nemaz tik spīdoši viņam ar tiem neveicās, viņš tomēr uzstāja, lai klātesošie, iedomādamies kārti, aizvērtu acis, turklāt tik dabiski mulsa, kad viņam neizdevās atminēt iedomāto kārti, ka visi pasažieri sāka izjust pret viņu patiesas simpātijas. Pēc tam viņš, nevērīgi paķēris fibras čemodānu un piebildis, ka ies pameklēt sev omulīgāku vietiņu, devās prom.

Pēc Bruno aiziešanas Veiss uzkāpa^z sava plaukta, nogūlās, palicis rokas zem galvas, un aizvēra acis, izlikdamies aizmidzis.

īsi pirms pusdienām Bruno atgriezās ar čemodānu. Atkal, gari un plaši atvainodamies, viņš uzsvieda čemodānu uz Veisa sola, izņēma no kabatas rūpīgi papīrā ietītas sviestmaizes un pavēstīja, ka viņš nodomājis ieturēt pusdienas.

Padzīvojušais vācietis piedāvāja Bruno vistas stilbu, bet Bruno pieklājīgi atteicās, aizbildinādamies, ka baidās uzbaroties, jo cer, ka dzimtene neatteiksies viņu ieskaitīt karavīros. Ar to Bruno kupejā iemantoja vēl lielākas simpātijas. Lai netraucētu pārējiem pasažieriem pusdienot, viņš uzlīda uz augšējā plaukta, apsēdās blakus savam grozam un apkampa lo rokām. Bet tūdaļ ar viņam piemītošo dabisko kustīgumu Bruno nokāpa lejā un, atvadoties pajokojis, ka mēģinās atrast vietu blakus kādai dāmai, kura nedrīkst būt vecāka par simt un jaunāka par trīspadsmit gadiem, devās prom ar grozu rokās. Izejot no kupejas, viņš vēl apstājās, noglaudīja savu nosikūto galvu un lielīgi piebilda:

— Ja es, vīrietis, esmu zaudējis savus skaistos matus, tad tas ir noticis tikai tādēļ, ka visu mūžu esmu dievinājis sievietes daiļumu.

Vagona pasažieri pavadīja jokdari vēlīgiem skatieniem. Arī Veiss smaidīja, bet, uzlīdis uz plaukta, sāpīgi sasita celi pret Papkes čemodānu, kas atkal stāvēja galvgalī. Veiss uz tā cietajiem sāniem noguldīja galvu ar tādu baudu, it kā tas nebūtu čemodāns, bet dūnu spilvens.

Satraukumu nomainīja miers, — acīm redzot, Papkes čemodānā nekā tāda, par ko Veisam būtu jābaidās, nebija. Tikai tagad Johans saprata, cik neiedomājami grūti nēsāt masku, zem kuras viņš slēpās. Sīs dažas minūtes, kad viņš to noņēma, viņš jutās kā cilvēks, kurš taustīdamies tumsā līdis pa neiestaigātu kalnu taku pāri bezdibenim. Pēkšņi taka izbeigusies — šķiet, priekšā neatvairāma nāve, bet te pavisam nejauši viņš satausta zem kājām atbalstu, viņš pārkāpj pāri aizai un atkal atrodas uz taciņas.

Pēdējo mēnešu laikā Johans bija iemācījies gandrīz automātiski vēsi un noteikti sevi novērot. Viņš bija apguvis paradumu, sīki analizējot katru savu soli un izturēšanos, uzslavēt vai nosodīt sevi, patikt vai nepatikt sev, nicināt vai arī apjūsmot sevi. Savu masku viņš vēroja it kā no malas un ar vērīgu interesi pētīja tās dzīvotspēju. Viņš jutās apmierināts, ja viņam izdevās šo masku pilnīgi pakļaut savai gribai.

Un, ja kādā bīstamā brīdī viņam noraus šo masku, viņš pats būs vainīgs. Viņš bija pilnīgi atkarīgs no tā, cik šī maska ir ticama, jo tikai ar tās palīdzību viņš spēj sevi saglabāt tādu, kāds viņš ir.

Sī atkarība no sava dubultnieka, pret kuru viņš nevarēja neizjust naidu un nicinājumu, reizēm tik ļoti nogurdināja viņa garīgos spēkus, ka to atjaunošanai bija nepieciešama, kaut vai uz brīdi, dziedinošā vientulība.

Kad viņš beidzot palika viens ar savām domām, viņam uzmācās nepārvaramas skumjas par to, ka zaudējis pasauli, kas bija viņa «es» īstā būtība. Sī pasaule bija dzīva, skaista, īsta, bet tā, kurā viņš spiests dzīvot pašreiz, likās izdomāta, neskaidra, smaga, kā murgu pilns miegs.

Viņš nekad agrāk nebija varējis iedomāties, ka visgrūtākais, vismokošākais viņa izvēlētajā misijā būs šī bīstamā apziņas dalīšana.

Spēle sākumā viņu pat aizrāva: ielīst otra cilvēka ādā, sacerēt tā domas un priecāties, ja tās precīzi atbilda priekšstatam, kāds par viņu rodas citiem.

Tikai tagad viņš saprata, ka, jo pilnīgāk viņš saplūda ar savu masku, jo mokošāk īsajos vientulības mirkļos viņu dedzināja ilgas pēc zaudētās pasaules, no kuras viņš attālinājās arvien tālāk un tālāk, uzmācās ilgas redzēt sevi tādu, kāds viņš bija un vairs nevarēja būt, nedrīkstēja but.

Paguruma brīžos viņam likās, ka viņš sastāv no protēzēm, kuras noņemt nekad nedrīkst, un nekad vairs nejutīsies īsts, dzīvs cilvēks, nekad vairs nespēs izjust dzīvi un redzēt cilvēkus tādus, kādi tie ir, un sevi tādu, kāds viņš kādreiz bija.

Kāds no viņa audzinātājiem jau bija viņu brīdinājis, ka 110 šī smagā krīzes mirkļa viņš neizbēgs, to pārvarēt būs mokoši un ne lik vienkārši. Jā, tagad viņš saprata, cik tas ir grūti. Saprata, ka padomju robežas pārbraukšanu viņš izjutīs ne tikai kā daļēju sava uzdevuma izpildi. Pārbraucot robežu, viņš sevi pilnīgi nošķirs no sava īstā «es», nokļūs tur, kur viņa maska iegūs vēl lielāku varu pār viņu, pār viņa īsto butību, un. jo padevīgāk viņš kalpos šai savai maskai, jo labāk un sekmīgāk viņš veiks savu pienākumu.

Viņš nelabprāt šķirās no īsā atelpas brītiņa, ko viņam bija sagādājis Bruno, atbrīvodams no raižu pilnā nemiera.

Belostokā Veiss neizkāpa stacijā, uz kurieni aizsteidzās visi pasažieri iepirkt vistas, olas, smalkmaizes, desas.

Palicis tukšajā vagonā, viņš turpināja spēlēt šahu ar Bruno. Domīgi glaudīdams savu pakausi, Bruno murmināja:

—    Ir gan veikls blēdis šis tavs Papke: piekrāvis pusi čemodāna ar melno kaviāru, zvērādām un citām kontrabandas precēm. Saimniecisks vīrelis! Čemodānu atdosi viņam pēc robežas pārbraukšanas, tevi nepārbaudīs. Man vajadzēs kādu laiciņu pakavēties uz robežas. Viss pārējais paliek tā, kā norunājām. Galvenais — neesi pārāk rosīgs. Mums vajadzīgs Johans Veiss. Nav vajadzīgs un vēl ilgi nebūs vajadzīgs Aleksandrs Belovs. Vai skaidrs?

Vagonā atgriezās viens no pasažieriem, balstīdams ar zodu sainīšu kaudzi. Bruno, pārstatīdams figūru uz šaha dēļa, uzvarētāja priekā pavēstīja:

—    Te jums būs mūžīgais šahs. — Un, berzēdams rokas, dzēlīgi piebilda: — Tikai laipnības un takta dēļ es nepieteicu jūsu karalim matu. — Augstsirdīgi uzlūkodams Johanu, deva padomu: — Mācieties, jaunais cilvēk, uzvarēt, neaizskarot pretinieka patmīlību, tad jūs nezaudēsiet partnera simpātijas. — Pašķielēja uz pasažieri ar iepirkumiem: — Jūs, kungs, par savu vēderu rūpējaties tik dedzīgi, ka aizmirstat reiha prestižu. Vai tiešām jūs nesaprotat, ka ar savu negausību liekat sarkanajiem domāt, it kā Vācijā tauta ciestu trūkumu? Tas gan nav glīti! — Bruno piecēlās un, nicīgi paraustījis plecus, aizgāja uz savu vagonu.

Pasažieris apjucis centās pārliecināt Veisu, ka viņš esot krietns vācietis, īsts vācietis un nacionālsociālistiskās partijas biedrs, ka viņš neatsakās uzklausīt aizrādījumu un gatavs izpirkt savu vainu, viņš varot pat izmest pa logu savus pirkumus, tā esot tikai kļūda un vairāk nekas … Pasažieris tik ļoti uztraucās, tik dziļi pārdzīvoja Bruno izteiktos pārmetumus, ka Johans, kuram kļuva viņa žēl, ieteica resnajam vīram nepievērst tik lielu uzmanību izteiktajam: viņš taču neesot izņēmums, visi citi pasažieri rīkojušies gluži tāpat, un, ja viņš vēlāk vācu varasvīriem pačukstēs, cik repatrianti ir nepiedienīgi uzvedušies, tad ar to viņš novērsīs aizdomas no sevis.

Resnais dedzīgi pateicās Veisam par vērtīgo padomu. Visu lur- pmāko ceļu viņš padevīgi un pateicīgi skatījās uz Johanu.

Robežstacijā pasažieriem lika iet uz muitas zāli nokārtot nepieciešamās formalitātes. Muitas darbinieki pārbaudīja mantas pavirši, reizēm tikai apvaicājās, kas atrodas čemodānos. Tomēr pasažieri nervozēja, par to liecināja viņu pārliecīgā laipnība un gatavība rādīt visu, ko tie paņēmuši līdzi, turklāt vēl cenšoties gari un plaši skaidrot, ka viņi brauc uz Vāciju nevis aiz politiskiem motīviem, bet gan apciemot radiniekus, kurus tie sen neesot redzējuši.

Papke, neraugoties uz muitnieka iebildumu, izgāza uz letes, kas bija apsista ar linoleju, visu Veisa ceļasomas saturu un pavēstīja, ka esot paņēmis sev līdzi tikai visnepieciešamāko, jo neesot pārliecināts, vai Vācija kļūs viņa dzimtene: viņa īstā dzimtene esot Latvija, kur viņam daudz draugu latviešu un ebreju vidū un kurus viņš ļoti mīlot…

Muitnieks, nepieskaries mantām un skatīdamies Papkem pāri pār galvu, lūdza salikt mantas atpakaļ ceļasomā. Papke saknieba lūpas, il kā viņu kāds būtu apvainojis, bet tūdaļ viņa seja izstiepās, kad muitnieks palūdza atvērt ādas čemodānu.

Papkem blakus bija nostājies Bruno. Viņa groza saturu izgāza uz letes, un muitnieks rūpīgi apskatīja katru mantu, atlikdams sāņus papīrus un fotolentu, kas bija ielikta porcelāna zāļu burciņā.

Bruno, ieraudzījis muitnieka rokās grāmatu, kas bija iesieta vākos ar virsrakstu «Vēstures mācību grāmata», kaut gan zem vāka atradās pavisam kas cits, skaļi un izaicinoši iesaucās:

—   Ja es būtu mēģinājis ievest fīrera grāmatu, bet es to taču izvedu. vedu uz turieni, kur fīrera vārdi dzīvo katra sirdī! — Bruno pagriezās pret Papki un cerībā uz tā atbalstu jautāja: — Vai nu tas nav aplam — šādu literatūru uzskatīt par aizliegtu!

Papke atvirzījās 110 Bruno un ar nepatiku izsaucās:

—    Lieciet mani mierā ar savu fīreru! — Pievērsies muitniekam, viņš teica: — Paskatieties, kas tam vīram kabatās. Šādi zeļļi ciena ieročus. Es nemaz nebrīnītos, ja viņam aiz jostas aizbāzts kinžals ar devīzi uz asmens: «Asinis un gods.» Tamlīdzīgus zeļļus nevajag laist uz Vāciju.

—   Ak tā gan! — Bruno nikni atcirta. — Jūs pašu nevajag laist uz Vāciju! Vai ari to darīt tikai tādēļ, lai tur ietupinātu aiz restēm.

—   Pilsoņi! — muitnieks bargi viņus apsauca. — Lūdzu, ievērojiet klusumu un netraucējiet darbu.

Johans uzlika čemodānu uz letes, izņēma cigareti un, piegājis pie Papkes, laipni jautāja:

—    Atļaujiet…

Papke, dodams piesmēķēt, sniedza savu papirosu. Veiss noliecies čukstus jautāja:

—    Kur ir jūsu čemodāna atslēga?

Papke atkāpās, viņa seja satumsa. Bet tūdaļ kļuva atkal laipna. Tad viņš skaļi teica:

—    Jaunais cilvēk, pieņemiet no manis mazu dāvanu, smēķētājam neklājas ceļot bez sērkociņiem. — Viņš izņēma no kabatas un iespieda Veisam rokā atslēgu saišķi ziemišķādas maisiņā.

—     Pateicos, — Johans teica. — Jūs esat ļoti laipni.

Atslēdzis čemodānu, Johans, nodūris acis, skatījās, kā muitnieka rokas nevērīgi taustīja mantas.

Muitnieks jautāja, vai viņam nav nekas no aizliegtām mantām.

Veiss noraidoši papurināja galvu. Muitas darbinieks, pievērsies nākamajam pasažierim, teica Veisam:

—    Varat ņemt savu čemodānu!

Pēc mantu pārbaudes repatrianti pārgāja uz citu peronu, kur tos gaidīja vilciens ar vācu vagoniem. Robežsargi izdalīja pasažieriem viņu dokumentus, kas jau agrāk bija paņemti izskatīšanai. Pasniegdams dokumentus, robežsargu virsnieks laipni vācu valodā visiem teica vienu un to pašu:

—     Laimīgu ceļojumu! — un atdeva godu.

Robežsargu virsnieks bija vienos gados ar Johanu un arī pēc izskata gandrīz vai līdzīgs — pelēkas acis, taisns deguns, skaidra, augsta piere un asi iezīmēta mutes līnija, stalts, ar labu stāju, nelielām rokām. Uzmetis Johanam vienaldzīgu skatienu un pārliecinājies, ka Johans līdzīgs fotogrāfijai uz reiha dokumenta, robežsargs kārtīgi salocīja papīru un pasniedza to Veisam, pielika roku pie cepures, novēlēja viņain, tāpat ka visiem pārējiem, laimīgu ceļojumu un tad pievērsās nākamajam pasažierim. No viņa sejas nenozuda atturīga laipnības izteiksme, zem kuras varēja nojaust, ka viņam, jaunam padomju puisim militārā formā, šie ļaudis tik sveši un tomēr viņš par tiem zina kaut ko tādu, ko viņam vienīgam pienākas zināt.

Sis pats robežsargu virsnieks iegāja mīkstajā vagonā pie Papkes un, rūpīgi un skaidri izrunādams vācu vārdus, lūdza piedot par traucējumu, jo esot spiests lūgt, lai Papke seko viņam, jānoskaidro- jot dažas formalitātes, kas, acīm redzot, rakstveža kļūdas dēļ nav precīzi ievērotas Papkes dokumentos.

Papke piecēlās un paklausīgi devās uz stacijas ēku, robežsargs viņam sekoja.

No otra vagona izkāpa Bruno, tāpat kā Papke, karavīru pavadībā. Bruno uzbudināts strīdējās un centās izņemt no robežsarga rokām savu grozu.

Nonācis līdzās Papkem, Bruno godbijīgi viņu sveicināja, paceldams savu tiroliešu platmali ar koķeto spalviņu, un patētiski iesaucās:

—    Tā taču ir personības apspiešana! Es protestēšu! — Pievērsies robežsargu virsniekam, viņš pamāja ar galvu uz Papki: — Godājams sabiedrisks darbinieks, ievērojama persona! Un pēkšņi … — Bruno izmisis noplātīja rokas.

—    Netrokšņojiet, — robežsargs nopietni brīdināja.

—     Bet es trokšņošu, trokšņošu! — Bruno nerimās. Uzsmaidīdams Papkem, viņš jautāja: — Ceru, ka jūs neatteiksities apliecināt šejienes varas iestādēm, ka es esmu lojāls pilsonis un ka priekšmeti, kurus nerekomendē izvest uz ārzemēm, atradās manas mantās tikai tādēļ, ka man par šo aizliegumu nekas nebija zināms. Es nezināju, ko drīkst izvest un ko nedrīkst.

Pēc kāda brīža Papke samulsis atgriezās vagonā ar ādas čemodānu rokā.

Ešelons ar repatriantiem iebrauca robežzonā un atkal apstājās. Dzelzceļa sliežu abās pusēs līdz pašam apvārsnim stiepās melna uzartas zemes josla. Sī tumšā, bezgalīgā josla it kā nodalīja vienu pasauli no otras.

Robežsargi, piepogājuši elektriskās laterniņas ar ādas cilpiņām pie šineļiem, rūpīgi pārbaudīja vilcienu no ārpuses, nokāpdami pat no uzbēruma, lai no turienes apskatītu vagonu apakšu.

Nemaz nebūtu jābrīnās, ja pasažieri šais pēdējās minūtēs pirms robežas pārbraukšanas justos satraukti. Taču neko tamlīdzīgu nemanīja, neviens no pasažieriem savas īstās jūtas neizrādīja. No tā Johans secināja, ka vairākums pārceļo uz Vāciju, nevis apstākļu spiesti un pakļaujoties pavēlei, bet gan vadoties 110 saviem īpašiem, tālredzīgiem mērķiem. Nebija šaubu, ka daudziem bija nopietns pamats slēpt līdz zināmam laikam savus patiesos mērķus un cerības.

Jo lielāku vienaldzību parādīja viens vai otrs pasažieris, jo vairāk Johanam uzmācās satrauktas bailes no briesmām, kas viņam draudēja no šiem cilvēkiem, kuri tik labi prata valdīt pār savām jūtām un maskēties.

Sajā pēdējā repatriantu grupā bija tikai nedaudzas ģimenes, kas ar nožēlu atstāja Latviju, padodamās «Baltvācu tautu apvienības» pavēlei. Tādu, kas būtu skumuši par savu pamesto ligzdu, par cilvēkiem, ar kuriem viņus saistīja ilgi darba un dzīves gadi, nebija daudz.

Gandrīz visi pārceļotāji līdz pēdējai dienai Latvijā veda divkosīgu dzīvi, uzkrādami to, ko viņiem varēja ieskaitīt Vācijā sevišķos nopelnos reiha labā. Tikai liekulīgā ārējā vienaldzība un mākslotā garlaicības izteiksme sejā nodeva tos, kuri nevēlējās atklāt sevi šais izšķirošajās minūtēs pirms robežas pārbraukšanas.

Veiss klusībā novēroja šo šablonisko maskēšanās veidu, kas radās vienā mirklī, it kā pēc pavēles, kaut gan tas, kas šeit komandēja, nebija ne redzams, ne dzirdams. Arī viņš pakļāvās šai vārdos neizteiktai pavēlei. Viņš ar tādu pašu drūmu garlaicību laiku pa laikam pavirši pavērās logā un tikpat vienaldzīgi un bez intereses gaidīja, tāpat kā citi pasažieri.

Vilciens sāka lēnām kustēties. Riteņi ritmiski kā pulksteņa mehānisms mēroja sliežu salaidumus.

Lai arī kā Johans centās savaldīties, šie bargā, nepielūdzama un neatgriežamā laika ritmiskie tērauda klaudzieni izraisīja viņā tādu sajūtu, it kā viņš kaut kur dziļi dziļi kristu. Lai atbrīvotos no mokoši sāpīgās izjūtas, ka viņš zaudējis visu, kas viņam bijis dārgs, un mestos pretī nezināmajam, kas neizturami sāpīgi plosīja visu viņa būtni, Johans atmeta galvu, piemiedza acis un braši griezās pie pasažieriem:

—    Kungi, uzdrošinos jūs apsveikt reihā! — Viņš piecēlās, izstiepās. Viņa sejā parādījās svētlaimīgi svinīga izteiksme.

Visiem bijīgi klusējot, Veiss izņēma no kabatas papīrā ietītu kāškrusta nozīmi un iesprauda to svārku atlokā. Tas bija kā signāls: pasažieri atvēra čemodānus, pārģērbās, uzposās.

Pēc pussilundas pasažieri izskatījās tā, it ka viņi gatavotos iet viesos vai gaidītu viesus. Katrs jau iepriekš bija rūpīgi apdomājis, ko vilks mugurā, lai viņu ārējais izskats atstātu solīdu un cienījamu iespaidu. Acis krītošajam tērpu vecmodīgumam vajadzēja liecināt par to, ka valkātāji ir saglabājuši simpātijas pret senvācu konservatīvismu, un par viņu gaumes un pārliecības patstāvību. No čemodāniem izņēma un uzlika uz galdiņa bībeles, melnus jau panēsātus katliņus, c imdus. Uzdvesmoja smaržas.

Pēkšņi vilciens krampjaini nožvadzināja bremzes un it kā paklupis apstājās. "Ejā iesoļoja vācu kareivji kaskas, pāri krūtīm katram karājāis melns automāts. Kareivju sejas izskatījās rupjas, nedzīvas, viņi kustējās kā uzvilkti automāti. Ienāca virsnieks — pelēks, kalsns, klīrigs, ar nicīgi piemiegtām acīm.

Pasažieri ka pēc komandas pielēca kājās.

Virsnieks pacēla pirkstu un klusi, tikko pavērdams plānās lupas, teica:

—     Klusums, kārtība, dokumenti.

Ar tādu kā riebuma sajūtu paņēma dokumentus cimdotā rokā un, nepagriezies atpakaļ, pasniedza pār plecu tos jefreitoram. Tas savukārt nodeva dokumentus civilās drēbēs tērptam cilvēkam, kas ar vērīgu un caururbjošu skatienu salīdzināja fotogrāfiju uz dokumenta ar 1ās īpašnieku. Ne vienam vien pasažierim likās, ka šis skatiens izlien viņam cauri un uz vagona sienas kā uz ekrāna mirkli parādās ja ne tieši siluets, tad vismaz drebošas viņa domu kontūras.

Paņēmis dokumentus no pēdēja pasažiera, virsnieks ar tādiem pašiem svina smagiem vārdiem pavēstīja:

—    Kārtība, iniers, nekustīgums.

Un aizgāja.

Kareivji palika pie durvīm. Viņi skatījās uz pasažieriem, it kā neredzētu tos. Stāvēja ar dziļi uz pieres uzmauktām tērauda kas- kam, plati iepletuši kājas, cieši sakostiem žokļiem.

Veisu pārņēma dīvaina sajūta. Johanam likās, ka viņš jau kaut kur agrāk redzējis šo virsnieku un šos kareivjus, redzējis tādus, kādi tie ir, un tādus, kādi tie gribēja izskatīties. Tā kā iedomātais priekšstats atbilda tam, ko viņš tagad redzēja savām acīm, viņam kļuva vieglāk. Draudzīgi un reizē godbijīgi, pat mazliet ar skaudību viņš uzlūkoja kareivjus — Johanam likās, ka viņam, civilam vācu jaunietim, tieši tā jāskatās uz viņiem.

Kad virsnieks seržanta un civilā tērptā cilvēka pavadībā atgriezās vagonā un sāka izdalīt pasažieriem viņu dokumentus, Veiss piecēlās. pieņēma pamatstāju, rokas piespieda pie sāniem, jūsmīgi un līksmi ieskatīdamies virsniekam acīs.

Tas vēlīgi smaidīja.

—    Sēdieties.

Bet Veiss, it kā nebūtu dzirdējis, turpināja stāvēt tai pašā pozā.

—    Jūs vēl neesat kareivis. Sēdieties, — virsnieks atkartoja.

Veiss izslēja zodu un stingri teica:

—           Dzimtene neatteiksies parādīt man godu un uzņemt mani varonīgā vērmahta rindās.

Virsnieks labsirdīgi uzsita ar cimdu Johanam pa plecu. Cilvēks civilā kaut ko atzīmēja savā piezīmju grāmatiņā. Kad virsnieks iegāja nākamā vagonā, Johana ceļabiedri trokšņaini apsveica viņu: nebija šaubu, ka viņš, tikko nonācis uz reiha zemes, atstājis vislabāko iespaidu uz vācu okupācijas varas pārstāvi.

Vilciens devās cauri Polijai, kura tagad bija kļuvusi par Trešās impērijas teritoriju, tās kara laupījumu.

Pasažieri nenovērsa acis no vagonu logiem, bez kautrēšanās, kā īsti saimnieki sprieda par jaunajām Vācijas zemēm, dižodamies cits cita priekšā ar savām zināšanām un nicinājumu pret visu slāvisko. Gar logiem pazibēja bumbu sagrautie ciemati.

Vācu kareivju uzraudzībā poļu gūstekņi remontēja izpostītos tiltus. Visās stacijās redzēja jaunas, glītas izkārtnes ar vācu nosaukumiem vai uzrakstiem vācu valodā.

Jo biežāk ceļā parādījās neseno kauju pēdas, jo brīvāk un lepnāk izturējās pasažieri. Veiss, tāpat kā pārējie, visu laiku lūkojās caur logu un, tapat ka visi, skaļi jūsmoja par vācu zibenstrieciena spēku: viņa acis satraukti mirdzēja. Viņu pārņēma arvien lielāks satraukums, taču šī satraukuma iemesli bija pavisam citi. Johans jau labu bridi precīzi un noteikti iegaumēja garām zibošās vietas, kur būvēja lielus degvielu rezervuārus, noliktavas, kur paplašināja ceļus, nostiprināja tiltus, skatīja mežmalās rāpojošos smagos veltņus, kas nolīdzināja zemi nākamajiem aerodromiem.

Šos savus novērojumus viņš gandrīz vai automātiski izvietoja uz acīm neredzamās, bet domās labi saskatāmās kartes. Izcili šahisti šādā veidā galvā risina sarežģītas partijas.

Šis saspringtais atmiņas darbs liecināja, ka atmiņa jau ieguvusi spēju uz visu reaģēt, bet diemžēl praktiskas nepieciešamības pašreiz nebija … Veiss labi zināja, ka paies ilgs laiks, kamēr viņam radīsies izdevība to visu paziņot savējiem, bet tad šis ziņas jau būs novecojušās.

Trokšņaini jūsmodami par kāda koka piekājē guļošo metāla kaudzi, — vairāk nekas nebija palicis pāri 110 poļu lidmašīnas, kas krītot bija norāvusi kokam galotni, — pasažieri jokodamies kūdīja Veisu iestāties reiha aviācijā, lai kļūtu par slavenu lidotāju. Veiss, mulsi smaidīdams, atbildēja, ka viņš justos laimīgs, ja viņam dotu iespēju nostiprināt uz zemes tās uzvaras, kuras slavenie lidotāji izcīnījuši gaisā, jo par spārniem, kuru cienīgi ir tikai reiha labākie dēli, viņš pat neuzdrošinās domāt. Šādi tērzēdams ar pasažieriem, viņš tai pašā laikā drudžaini domāja, ko darīt. Viss, ko viņš redzējis un paturējis prātā, neietilpst viņa uzdevumā, bet viņš nejauši ir izdarījis atklājumu, kas viņu pilnīgi satriecis, — šai brīdī nav nekā svarīgāka par šo atklājumu. Atzīmēdams savā neredzamajā prāta kartē objektus, kurus vācieši būvēja Polijā un kuriem viņi pašreiz brauca garām, Johans pēkšņi pilnīgi skaidri saprata, ka tie vērsti pret valsti, no kuras viņš arvien vairāk attālinājās. Johana apziņa kliedza par lielajām briesmām, kas draudēja viņa dzimtenei. Viņu pārņēma satraukums.

Visus iespējamos apstākļus, kādos cilvēks var zaudēt varu pār sevi, tai skaitā spīdzināšanu un nāves draudus, viņš bija ar saviem audzinātājiem apsvēris, un rūpīgā pašnovērošana bija iedvesusi viņam stingru pārliecību, ka jebkuras briesmas viņš spēs pārciest, nezaudēdams pašcieņu, gribasspēku, paškontroli un drosmi, bet šis pārbaudījums, viņš juta, ir pāri viņa spēkiem.

Vilciens tik traucās uz priekšu, riteņiem ritmiski klaudzot pa gulšņiem. Te tas palēnināja gaitu, apstājās. Neliela stacija. Pie perona piebrauca smagā mašīna ar kareivjiem. No mašīnas izgāza divus smagus, Slapjus maisus, bet tūdaļ Johans ar šausmām ieraudzīja, ka tie nav maisi, bet divi asinīm noplūduši cilvēki, kam rokas bija sasietas uz muguras; viņi lēnām piecēlās un tagad stāvēja, balstīdami viens otru, lai nepakristu, un aizpampušām acīm vērās pasažieros, kas savukārt blenza uz viņiem. Viņiem kaklā karājās baltā, tīrā auklā piestiprināti vienādi uzraksti: «Poļu spiegs». Uzraksti bija meistariski: vācu valodā kaligrāfiskiem sengotu burtiem un skaidriem, labi salasāmiem burtiem poliski.

—     Nu! Nu! — oberleitnants uzbļāva. — Uz priekšu! — Konvojs pagrūda vienu no arestētajiem ar šautenes laidi.

Tas grīļodamies, atstādams uz asfalta asiņojošo pēdu nospiedumus, lēnām vilkās pa platformu, viņa biedrs tam sekoja.

—     Ātrāk! — oberleitnants nerimās. — Ātrāk! — un, pagriezies pret pasažieriem, kas izbiedētām sejām vēroja notiekošo, saniknots uzkliedza:

—    Kāpiet vagonos, ieņemiet vietas, žiglāk!

Pasažieri metās vagonos, grūstīdamies ejās tā, it kā vilcināšanās tiem draudētu ar nāvi.

Pūlis aizrāva sev līdzi Veisu, iegrūda vagonā, un viņš redzēja, ka ceļabiedri uz viņu dusmojas par gausumu, ar kādu viņš izpildīja virsnieka pavēli.

Arestantu vagona durvis aizcirtās. Vilciens nesignalizējis sāka braukt un devās tālāk uz rietumiem. Un atkal, riteņi klaudzināja savu . ..

Johanam pēkšņi ienāca prātā, ka reiz, lasot par kādu romāna varoni, kas kaut ko īpašu, noslēpumainu saklausīja riteņu klabēšanā, viņš to uzskatīja par smieklīgu izdomu. Bet tagad viņš neviļus sevi notvēra pie domām, ka šie vienmērīgie, ritmiskie riteņu klaudzieni nevis nomierina, bet satrauc vēl vairāk.

Ielūkojoties pasažieru sejās, kuri velti centās saglabāt agrāko mierīgumu un drošības izteiksmi, Johans pamanīja bažas un satraukumu. Nebija šaubu, ka repatrianti, dzīvodami mierpilnajā tālumā, pavisam citādu bija iedomājušies «jauno kārtību», ko dibināja viņu tautieši, un cerēja, ka viņus, atgriežoties dzimtenē, sagaidīs svinīgi. Redzētais dziļi satrieca Johanu, un viņš juta līdzi poļu varoņiem, taču ar prieku un apmierinājumu nodomāja, ka Vācijas gatavošanos uzbrukumam viņa tēvzemei nevarēs noslēpt, jo poļu patrioti, lai tas maksātu ko maksādams, kaut vai dzīvību, paziņos par to padomju karaspēka vadībai. Johans atguva aukstasinību.

Nomierinājies Johans nolēma apciemot Heinrihu, kas brauca mīkstajā vagonā, un atgādināt viņam savu lūgumu, jo īsi pirms došanās ceļā viņi taču bija sastrīdējušies.

Daži apstākļi Veisam nebija zināmi.

Kad Heinrihs Švarckopfs kopā ar Papki ieradās Rīgas stacijā, viņus tur jau gaidīja Goldblats.

Profesors izskatījās stipri savārdzis. Seja uzpampusi, zem acīm uztūkumi, viņš smagi balstījās uz nūjas, kurai bija melns gumijas uzgalis.

Heinrihs, ieraudzījis Goldblalu, apjuka. Taču profesors viņa samulsumu novērtēja citādi, Heinriham par labu. Viņš sacīja:

—     Es tevi, Heinrih, saprotu. Bertai ātra daba. Esmu pārliecināts, ka viņa šobrīd jūtas ļoti apbēdināta, ka jums jāšķiras. — Profesors nebija maldījies: Berta tiešām jutās ļoti apbēdināta, bet ne Hein- riha dēļ. — ar Heinrihu, viņa domāja, viņi šķīrušies uz visiem laikiem; Bertai sāpēja sirds tēva dēļ, kurš, par spīti visiem pēdējo dienu notikumiem, bija nolēmis, saglabājot draudzīgu piemiņu par veco Švarckopfu, spert ne ar ko neattaisnojamu soli.

Profesors ieradās stacijā ar biezu mapi rokā. Šajā mapē atrādās Goldblata darbi, kurus Funks vēl nesen centās paņemt profesora dzīvoklī. (Funkam netīrais nodoms neizdevās, jo tai brīdī ieradās kriminālizmeklēšanas darbinieki.) Profesors bija nolēmis dažus no saviem sevišķi vērtīgiem izgudrojumiem uzdāvināt nelaiķa drauga dēlam.

Pasniegdams Heinriham rasējumu mapi, kas bija pārsieta ar vidusjostu, profesors teica:

—    Ņem. Heinrih. Tu vari pārdot šos manus rasējumus kādai firmai. Ja tev klāsies grūti un tu vēlēsies atgriezties mājās . . .

Heinrihs nobāla un pateica:

—     Es no jums nekā neņemšu.

—     Velti atsakies, — profesors sacīja un, vērīgi ielūkojies Heinriham acis, piebilda: — Tu taču vēlējies tos iegūt. Tikai citāda ceļa. bez manas atļaujas.

Papke piegāja pie Goldblata.

—     Atļaujiet, profesor. — Un, pamājis ar galvu uz Ileinriha pusi, sacīja it kā atvainodamies: — Viņš vienkārši neapjēdz, kāda vērtība šai jūsu dāvanai.

—    Nē, — profesors atbildēja, piespiedis mapi pie krūtīm. — Jums es to nedošu.

—    Ejam, — Heinrihs pavēlēja un tik strauji pagrūda Papki, ka tas tikko noturējās kājās.

—            Nabaga Heinrihs, — profesors noteica. Un atkārtoja: — Nabaga zēns.

Berta nebija varējusi nociesties un devās pakaļ tēvam uz staciju, bet viņa paguva ierasties sarunas beigās.

Nepaskatījusies uz Heinrihu, Berta izņēma tēvam no rokam mapi un. balstīdama viņu zem rokas, veda laukā no stacijas.

Taksometrā profesoram kļuva pavisam slikti. Viņš pēc sirdslēkmes nebija drīkstējis atstāt māju. Taču viņš centās pārvarēt sāpes un vēl mierināja meitu:

—            Berta, tici man. Ja Heinrihs būtu paņēmis manu mapi, es pavisam viegli būtu izsvītrojis šo cilvēku no savas sirds un darītu visu, lai arī tu viņu aizmirstu. Bet viņš atteicās. Tas liecina, ka viņš visas goda jūtas vēl nav zaudējis. Tādēļ man šī zēna ir žēl.

—           Tēt, — Berta rūgti teica, — nokļuvis Berlīnē, viņš apsies rokai lentu ar kāškrustu un ar tēvoci šturmbanfīreru Villiju Švarckopfu leposies vairāk nekā ar savu tēvu — inženieri Rūdolfu Švarckopfu, kas tevi sauca par savu draugu.

Profesors ietiepīgi atbildēja:

—     Nē, Berta, nē. Viņam tomēr sirds neatļāva ņemt manu mapi.

To visu Johans Veiss nezināja.

Izgājis cauri visiem vagoniem, Veiss piesardzīgi pieklauvēja pie kādas kupejas durvīm mīkstajā vagonā.

Heinrihs uzsmaidīja Veisam, nevērīgi stādīja priekšā kādai padzīvojušai sievietei ar dzeltenīgu, izplūdušu seju, piedāvāja tasi kafijas 110 termosa un jautāja:

—            Nu, kā klājas? — Nenogaidījis atbildi, godbijīgi teica savai ceļabiedrenei: — Ja jums, baronese, radīsies vajadzība pēc kārtīga šofera … — viņš ar acīm norādīja uz Veisu, — mans tēvs bija ar viņu apmierināts.

Kaut gan švarckopfiem nebija savas mašīnas un, dabiski, Veiss nevarēja būt viņu šoferis, Johans piecēlās un, noliecis galvu sievietes priekšā, izteica ar to savu gatavību pakalpot. Baronese nopūzdamās atbildēja Heinriham:

—            Diemžēl viņš ir jauns un viņu paņems armijā. Man nav tādu sakaru ar nacistiem, lai atbrīvotu no dienesta armijai derīgu cilvēku.

—     Bet feldmaršals? — Heinrihs atgādināja.

Baronese ar cieņu atbildēja:

—           Man ir radinieki Vācijas dižciltīgās ģimenēs, bet man nav zināms, kādas viņiem attiecības ar šo mūsu fīreru. — Pasmīnēja:

—   Ķeizars ar izcilu prātu lepoties nevarēja, taču viņš prata pienācīgi novērtēt aristokrātiju.

—           Ticiet man, — Heinrihs dzīvi atsaucās, — fīreru bālsta Vācijas dižciltīgo ģimenes.

—           Par to es esmu lasījusi, — baronese piekrita. — īpaši labvēlīgs viņš ir fabrikantiem.

—    Gluži tikpat lielā mērā kā tie viņam, — Heinrihs piebilda.

—            Bet kādēļ tad viņš savu partiju nosaucis par nacionālsociālistisku? Vai nebulu bijis prātīgāk aprobežoties ar nacionālās vienības formulējumu? «Sociālistiskā» — tas skan pārāk satraucoši.

Veiss atļāvās delikāti iebilst:

—           Varu jums apliecināt, baronese, ka mūsu fīrers ar komunistiem izrēķinājās veiklāk, nekā to spēja izdarīt ķeizars.

Baronese neuzticīgi uzlūkoja Johanu un bargi sacīja:

—           Ja es jūs ņemtu par šoferi, tad tikai ar vienu noteikumu — jūs nedrīkstat spriedelēt par politiku. Pat ar istabenēm, — viņa piebilda, saraukusi savas tumšās, biezās uzacis.

—           Neņemiet viņam ļaunā, baronese, — Heinrihs centās aizstāvēt Johanu. — Viņš tikai gribēja jums pateikt kaut ko patīkamu. — Un, likdams saprast, ka Veisa klātbūtne nav nepieciešama, sacīja viņam:

—    Mēs vēl redzēsimies.

Atvadījies no baroneses, Johans izgāja, uzmeklēja Papkes kupeju un bez pieklauvēšanas atvēra durvis. Papke gulēja uz dīvāna pilnīgā vientulībā.

Veiss jautāja:

—    Vai atnest jūsu čemodānu?

—            Protams. — Atbalstījies uz elkoņa, Patpke jautāja: — Vai neko neaizturēja?

—     Itin nekas nav aiztikts.

—     Bet mani gan krietni aptīrīja, — Papke žēlojās.

—    Vai paņēma kaut ko vērtīgu?

—           Kā tad citādi? — Pēkšņi iesvilis dusmās, ievaidēdamies noteica: — Man liekas, ka viņi sevišķi labi prot uzost slēptuves. — Tad triumfējoši piebilda: — Un tomēr es viņus apvedu ap stūri. Vīrelis, nu tas — tiroliešu platmalē, izrādījās īsts draugs. Pirms robežsargi sāka mani pamatīgi izkratīt, es paguvu iedot viņam savu kabatas lūgšanas grāmatiņu, teikdams, ka nevēlos, lai šai svētajai grāmatai pieskartos ateistu rokas.

—    Tas nu gai\.ir pārliecīgs jūtīgums!

Papke viltīgi piemiedza acis un teica:

—     Šī grāmatele man dārgāka par visiem svētajiem rakstiem. —

Un, izņēmis mazu grāmatiņu melna ādas iesējuma, maigi to noglāstīja.

—    Tādā gadījumā, —- Veiss nosodoši teica, — jus esat rīkojies nepiesardzīgi, nododams to nepazīstamas personas rokās.

—     Taisnība, — Papke piekrita. — Ko lai dara, kad nebija citas izejas … Tacu mans aprēķins bija ļoti smalks, un šis, tiroliešu cepurē, uzreiz saprata manas jūtas.

«Kā gan citādi!» Veiss sevī nodomāja. «Bruno tevi tiešām smalki pazīst. Vari būt drošs, ka tavu lūgšanas grāmatu viņš bez ievērības neatstāja.»

—    Es tev esmu pateicīgs par pakalpojumu, — Papke sacīja.

—    Es tūlīt atnesīšu jūsu čemodānu.

—    Paņem savu ceļasomu.

—    Ceru, ka viss kārtībā? — Veiss jautāja.

—     Bet vai tev tur kaut kas tāds bija?

—     Iespējams, — Veiss atbildēja un pasmaidījis paskaidroja: — Viens otrs suvenīrs nākamajiem draugiem.

Papke kļuva nemierīgs, tādēļ Veiss nosprieda, ka viņam nebija ienācis prātā pārbaudīt ceļasomas saturu, tātad viņam pret Veisu nekādu aizdomu nebija. Pār to Johans ļoti priecājās.

Atgriezies savā vagonā, Veiss uzkāpa augšējā plauktā, nogūlās ērtāk, aizvēra acis un izlikās aizmidzis. Viņš domāja par Bruno. Bruno veikls puisis! Zēl, ka viņš pavadīja Johanu tikai līdz robežai. Tāda cilvēka sabiedrībā var justies drošs un mierīgs pat šeit, fašistiskajā Vācijā. Veisam nebija zināms, ka Bruno savā laika uzturējies daudzus gadus Vācijā. Vairāki Trešās impērijas redzami darbinieki labi pazina slaveno treneri Bruno Motci, kas daudzas iespaidīgas personas bija apmācījis jāšanas mākslā. Tie tikai nezināja, ka viņu treneris šo mākslu bija pilnībā apguvis jau pilsoņu kara laikā pirmā jātnieku armijā. Motce tai pašā laikā bija arī sacīkšu zirgu mākleris, un, pateicoties tam, viņam bija iespēja satikties ar vācu ģenerālštāba virsniekiem, noklausīties viņu sarunas. Bruno atstāja Vāciju trīsdesmit piektā gada sākumā un ne tādēļ, ka viņam būtu draudējusi iekrišana. Viņa ziņojumi par vācu bruņoto spēku stāvokli nesaskanēja ar viņa tiešo priekšnieku priekšstatiem. Būdams liels zirgu cienītājs, Bruno Motce — kā to viņam paskaidroja viņa priekšnieki — pārāk lielu nozīmi piešķīris tankiem nākamajā karā. Ar dienesta disciplīnas līdzekļiem viņu pārliecināt neizdevās, tādēļ paaugstinājumu viņš nesaņēma, palikdams tajā dienesta pakāpē, kādā viņš bija uzdienējis pilsoņu karā, komandēdams eskad- ronu. To visu, protams, Johans Veiss nezināja. Tagad Bruno darīja to, ko prata un ko varēja izdarīt: nodrošināja savam jaunajam ciņu biedram tā saucamo «stingro pamatu» ceļā uz nezināmo.

Veiss atkal juta, ka viņš šeit nav viens. ŠI apziņa, kft esi daļiņa no vesela — kaut kā spēcīga, gudra un modra, nomierināja, atbrīvoja no nervu šūniņu neiedomājamās saspringtības, kuras signalizēja par briesmām. Vajadzēja ārkārtīgi stipru gribuļ lai reakciju uz šiem signāliem neviens no apkārtējiem nemanītu.

Šajos garīgās atpūtas brīžos bija patīkami sev pašam atzīties, ka esi jau pieradis redzēt sevi par Johanu Veisu un ka pamazām zūd vajadzība izlikties un domāt par to, kā dotajā gadījumā jāizturas Johanam Veisam. Tagad viņš, šis Veiss, ko pats esi radījis, — nosaka katru tavu kustību, rīcību un tu viņam uzticies kā pārbaudītam garīgam audzinātājam.

Tūdaļ Johans atcerējās savu īsto audzinātāju-instruktoru, tā iemīļoto izteicienu, kas agrāk viņam bija licies garlaicīgs un dogmatisks: «Nekas nav bīstamāk kā pierast pie briesmām.»

Instruklors-audzinātājs ar zilu zīmuli atzīmēja informācijas biļe- lēnos tos gadījumus, kur pieredzes bagāti izlūki iekrituši tikai tādēļ, ka uz īsu brīdi, noguruši no pastāvīga nervu saspīlējuma, atļāvušies sev īsu atelpu apstākļos, kas tiem likušies pilnīgi droši. Instruktors pacietīgi un sīki iztirzāja katru kļūdu, toties veiksmīgas, talantīgas, pat izcilas operācijas komentēja visai dīvaini.

— Tas jau reiz izmantots paņēmiens, — audzinātājs ar nožēlu sacīja. — Uzņemts anālēs … Iedarbīgs ir tikai tas, kas vēl nav bijis. Mūsu darbā izgudrošanas spējas tikpat obligātas, cik nepieciešamas. Dvīņi — dabas kļūda. Atkārtot jau veikto — nozīmē izdarīt kļūdu. Mācieties fantazēt, bet neaizraujieties par daudz. Tikai īstenība ir patiesa, pārbaudiet pie tās katru savu nodomu, rīcību. Jūsu visuzticamākais sabiedrotais — neviltots dabiskums. Tā ir augstākā māksla. Labākais audzinātājs. Tas dod galvenos vadošos norādījumus. Novirzīties no tiem nozīmē noklīst no pareizā ceļa, tuvoties iekrišanai.

Atcerēdamies instruktora pamācības, Veiss sirdī izjuta pateicību pret šo jau paveco cilvēku, kas savu dzīvi bija veltījis profesijai, kuru anketās neuzrāda. Šīs nozares darbiniekiem nepiešķir profesora nosaukumu. Viņu sacerējumus pavairo tikai dažos desmitos eksemplāru, un tos glabā nevis bibliotēku plauktos, bet aiz seifa tērauda durvīm.

Instruktors saglabāja atmiņā visus savus skolniekus. Nenosaucot viņus vārdā, instruktors jaunajiem skolniekiem stāstīja viņu veiklos varoņdarbus, stādīja par paraugu tos, kuri, necerēdami ne uz pieminekļiem, ne uz lauriem, spēja sasniegt cilvēces gara augstumus tēvzemes labā.

Pacietība, izturība, organizētība, disciplīna, konsekvence, nelokāmība mērķa sasniegšanā — šis bieži jo bieži atkārtotās devīzes Johanam toreiz likās kā pedagoģiskas dogmas. Reizēm ļoti grūti vadīties no tām, kad pēkšņi jāatrisina dilemma un jāizlemj, vai tas, kas stāv ceļā, patiesi ir pats galvenais vai tikai blakus jautājums, mazsvarīgs apstāklis, kam jāpaiet garām.

Kas ir Papke viņa ceļā — galvenais vai blakus apstāklis?

Varbūt pacensties būt noderīgam Papkem, iemantot vēl lielāku viņa uzticību un ar to rast iespēju iekļūt gestapo? Kļūt par gestapo darbinieku — vai tas ir maz?

Varbūt parādīt iniciatīvu, riskēt. Ar ko? Ar sevi? Ret vai ar to viņš1 nepakļaus riskam uzdevumu, kura galamērķi viņš pats nemaz nezina? Varbūt pajautāt Centram? Nē, viņam nav atļauts un vēl ilgi nebūs atļauts nevienam neko jautāt. Tātad jāgaida, jācenšas iejusties šinī dzīvē, kas kļuvusi viņa dzīve, viņam jābūt Johanam Veisam, visās lielās praktiskam tin piesardzīgam, tādam, kas nevēlas neko vairāk kā vienīgi pieticīgu, labi apmaksātu darbu savā specialitātē, tādam, kāds bija viņa bijušais saimnieks Rīgā Fridrihs Kunca kungs, un jākļūst par autoremonta darbnīcas īpašnieku.

Debesis bija nomākušās, aukstas, blāvas. Lija pelēcīgs lietus, brīžiem kopā ar sniegu. Neuzartie lauki atgādināja bezgalīgus purvus. Tā vien likās, ka vilciens brauc pa tuksnesi . . . Vēlāk Johans uzzināja, ka iedzīvotājiem aizliegts tuvoties dzelzceļa zonai. Okupācijas noteikumu pārkāpējus apšaudīja patruļas, kas braukāja pa līniju drezīnās.

Varšavā viņi iebrauca naktī, kad pilsēta jau bija iegrimusi tumsā, tādēļ tā likās pilnīgi neapdzīvota. Pasažieriem aizliedza izkāpt no vagoniem. Uz perona un sliežu ceļa zibēja kabatas laternu ugunis. Varēja sakļausit aprautas komandas, kaut kur skrēja kareivji, un tad pēkšņi atskanēja granātas sprādziens un automātu šāviņu zalves. Pēc tam viss atkal apklusa.

Pēc kāda laika pa peronu, klaudzinot apkaltos zābakus, aizso- ļoja konvojs. Sargu vidū salīcis tenterēja kareivis, vilkdams aiz kājām kādu cilvēku pa asfaltu. Sis cilvēks vairs nebija dzīvs, jo viņa plaši izplestās rokas ļengani svaidījās. Tad parādījās policisti, kas nesa uz nestuvēm ar maisiem pārklātus kareivju līķus.

Pasažieri paklausīgi sēdēja vagonos, saglabādami sejās pacietības un miera izteiksmi. Likās, ka viss redzētais viņus nav iespaidojis.

Taču aiz šīs bezrūpīgās vienaldzības, ar kādu viņi tērzēja par dažādiem sīkumiem, slēpās drudžainas bailes nejauši pateikt kādu vārdu, kas tiem vēlāk varētu kaitēt. Bija skaidrs: šie ļaudis tagad baidījās cits no cita vairāk nekā 110 iespējama poļu partizāņu uzbrukuma vilcienam.

Johans, uzmanīgi novērodams savus ceļabiedrus, nonāca pie svarīga secinājuma: noslēgtība, piesardzība, iepriekš iestudēta liekulība, pielāgošanās spējas un pastāvīga nezināmu briesmu izjuta - - 1ūk, kāds gars valda reihā. Johana ceļabiedri, kas bija jau agrāk izpratuši šo garu, likās, rādīja Veisam uzskatāmu paraugu, ka modrība un liekulība ir Trešās impērijas pilsoņu tipiskās pamatiezīmes.

Johans izdarīja vēl citu vērtīgu psiholoģisku atklājumu.

Kad policisti nesa vācu kareivju līķus, kurus bija nogalinājis uz savu roku darbojošais poļu diversants, kalsnais puišelis — Johana kaimiņš — pielēca kājās, izstiepa roku uz priekšu un negantā balsī iebļāvās:

— Slava mūsu dižajiem varoņiem, kas atdevuši savu dzīvību par fīreru I

Kaut gan šis patētiskais izsauciens šoreiz bija pilnīgi nevietā, jo viens poļu partizānis pret trīs vācu kareivjiem, kas krita no parti zāņa granātas, nedeva nekādu pamatu līksmot, — pasažieri tomēr sāka skaļi un uzbudināti slavināt vērmahtu.

Šķiet, repatriantu sirdīs bija uzliesmojusi fanātiska patriotisma dzirksts, un vēl ilgi neviens pirmais neuzdrošinājās nodzēst sevī jūsmīgā pārdzīvojuma vētru, kaut gan emocijas jau bija zudušas, visi šadam gadījumam atbilstoši vārdi jau izteikti, sejas muskuļi noguruši no drudžainās sajūsmas un godbijības izrādīšanas.

Cēlā pārdzīvojuma ierosinātājs pats jau bija paguvis aizmirst savu patriotisko dedzību. Viņš gulēja uz lāvas un, pielicis pie lūpām harmoniku, spēlēja kādu draisku dziesmiņu.

Pēkšņi kāda barga roka strauji izrāva viņam no mutes harmoniku un padzīvojis pasažieris nikni uzbļāva: «Celies, nelieti! Kā tu uzdrošinies čīgāt tik cēlā brīdī!» Puišelis nobālis pielēca kājās un trīsošām lūpām vainīgs un izbijies lūdza piedošanu un zvērēja, ka viņš to nav darījis ar nodomu.

Pasažieri, aizmirsuši, ka tieši šis kalsnais puisis bija izraisījis viņos patriotisko jūtu uzliesmojumu, tagad meta uz viņu aizdomīgus un sašutuma pilnus skatienus. Kad padzīvojušais vīrs pa teica, ka par šādu patriotisko jūtu apvainošanu jāsauc jaunais puisis pie atbildības un ka viņš par šo gadījumu ziņos nahbarnfīreram, pasažieri viņu atbalstīja.

Veiss, klusi novērodams savus ceļabiedrus, atklāja, ka ir sava veida psihi apdullinošs ierocis, kuru savlaicīgi iedarbinot var atrast

izeju pat ļoti sarežģītā situācijā, kad ar prātu vairs nav iespējams neko glābt. Mūsdienu prūšu mietpilsoni raksturo disciplinēta pieklājība un tai pašā laikā nesavaldīga, vājprātīga emociju izpausme, ko var izmantot par ieroci. Morāles modei jāseko tikpat vērīgi kā tērpa piegriezumam, kas pauž nevis valkātāja gaumi, bet viņa stāvokli sabiedrībā.

Johana vērīgā acs pamanīja arī to, ka viņa ceļabiedriem zem baiļu, nospiestības un aizdomu maskas aizvien skaidrāk iezīmējas iīrerisma tieksmes, neganta kāre uzkundzēties, izmantot sava tuvākā apjukumu, lai paceltos tam pāri, un, ja tas mēģinātu sacelties pret šo uzkundzēšanos, tad cietsirdīgi un viltīgi apvainot to politiskā neuzticībā. Turpretī, ja pakļautais padevīgi un bez ierunām padodas, var apsolīt viņam aizbildniecību un pat zināmā mērā izcelt pār citiem.

Tā tas notika ar kalsno puisi. Padzīvojušais pasažieris, negaidot kļuvis par ievērojamāko personu vagonā, žēlīgi uzklausīja neveiksmīgā muzikanta padevīgo pieglaimošanos un augstsirdīgi piedeva viņam. Vēl ilgi pēc tam pašapzinīgi centās iedvest puisim, ka tagad ikvienam īstam vācietim jāizkopj sevī īpašība, kuru veido paklausība un prasme pavēlēt. Šodien katram vācietim jauniekarotajās zemēs jājūtas kā visuvarenās Vācijas pārstāvim, un tajā pašā laikā viņš salīdzinājumā ar fīreru ir tikai smilšu graudiņš. Viens no graudiņiem, no kuriem sastāv nācijas granīts.

Klausoties šajos spriedelējumos, Veisam radās nevaldāmi kaisla tieksme pārbaudīt praksē savu atklājumu. Nenocieties viņš pārliecās pār lāvas malu un diezgan nevērīgi izmeta:

—    Jūs, kā es redzu, esat īsts sociālists!

Padzīvojušais pasažieris tumši piesarka un sāka smagi elpot.

Veiss stūrgalvīgi atkārtoja:

—     Nevis nacionālsociālists, bet sociālists!

Padzīvojušais vīrs satraukts piecēlās un, bikli pieskardamies Veisa plecam, klusi teica:

—    Jūs maldāties …

Veiss dzedri atcirta:

—     Man jūs žēl, — un pagriezās pret sienu.

Vagonā iestājās klusums, padzīvojušais pasažieris, nervozi klepodams, ar acīm meklēja atbalstu, viņš vēlējās jo ātrāk citiem izskaidrot, ka šādam apvainojumam nav nekāda pamata, bet pasažieri jau bija no viņa novērsušies. Kalsnais jauneklis, šūpodams galvu, atkal izvilināja no mutes harmonikām brašu, draisku melodiju.

Ausma viņi iebrauca Lodzā.

Sensenās poļu zemes, poļu valsts šūpuli — Poznaņas vojevodisti, Silēziju, Kučviju un daļu no Mazovijas — hitlerieši bija pievienojuši Trešajai impērijai. Lodzu fašisti uzskatīja par Vācijas pilsētu.

Citus Polijas valsts rajonus, ko uzskatīja par pagaidu rezervaciju poļiem, pārvaldīja ģenerālgubernators, un šiem rajoniem vajadzēja piegādāt Vācijai lauksaimniecības produktus un darbaspēku.

Lodza — Licmanštate — Fāterlande.

-Tas bija jāsaprot katram vācu repatriantam.

Tas bija reihs.

No šejienes bija jāpadzen, jāiznīcina un jāsoda ar nāvi viss slā- viskais.

Mitrajā, zilpelēkajā miglā kā ēnas kustējās cilvēku silueti. Uz perona, rindā nostājušies, gaidīja nesēji. Katra nesēja aizmugurē stāvēja cilvēks civilās drēbēs. Repatriantus aizveda uz kopmītni netālu no stacijas laukuma un piekodināja, ka atstāt telpas aizliegts. Nākamajā dienā viņus pēc kārtas izsauca uz vāciešu pārceļošanas centrālo punktu — Einivanderzentralstelle. Si organizācija, kas veica repatriantu politiskās uzticamības pārbaudi un noformēja jaunus dokumentus, iekārtoja pārceļotājus ari darbā saskaņā ar dažādu resoru pieprasījumiem. Lai nokārtotu dažādās uzskaites un panbau des, visiem iebraucējiem bija jāuzturas speciāli šim nolūkam ieradītās telpās — tādā kā karantīnā. Daudziem vāciešiem tā bija arī darba birža.

No pārceļotaju centrālā punkta ierēdņiem bija atkarīgs repatriantu liktenis: vienus nosūtīja uz fermām, citus uz Vācijas rūpniecības uzņēmumiem. Seit fašistisko slepeno dienestu pārstāvji sagaidīja arī savus vecos aģentus, tādus kā Papki, un vervēja jaunus — tādus, kuri bija derīgi šāda veida dienestam.

Rūpīgi ģērbdamies pirms vizītes uz centrālo punktu, Veiss gandrīz vai mehāniski atkārtoja atmiņā:

«Kārlis Ciršskijs, SS oberšturmbanfīrers, bijušais Drēzdenes SI) darbinieks, impērijas drošības galvenās pārvaldes pārceļotāju daļas priekšnieka vietnieks (RSIIA), Lodzā pārzina vācu pārceļošanu no Baltijas un citām valstīm. Pazīmes: trīsdesmit seši gadi, gara auguma, pakalsns.

Zandbergers, trīsdesmit astoņi gadi, SS standartenfīrers, impēri jas drošības galvenās pārvaldes pārceļošanas daļas priekšnieks, pastāvīgā dzīves vieta Berlīnē, Lodzā ierodas tikai uz laiku.

Rēders Rolfs, trīsdesmit pieci gadi, SS oberšturmbanfīrers, vidēja auguma, gaišiem matiem, apaļu seju, SI) darbinieks, pārbauda vāciešus, kas repatriējas uz Vāciju no citām valstīm …»

Nez vai pašreiz bija praktiska nepieciešamība pārcilāt atmiņā šo cilvēku personīgās lietas, taču šāda atmiņas vingrināšana aizstāja gara rosmi pēc pamošanās un atbrīvoja galvu no visām citām blakus domām, kas ne tikai nogurdināja, bet šobrīd bija pilnīgi veltas.

Paturēdams prātā, ka nopratināšana var izvērsties bīstamā divkaujā, Johans piespieda sevi, kamēr to atļāva laiks, nodoties pilnīgai garīgai atpūtai.

Viņš pasmaidīja, atcerēdamies savu audzinātāju, kas ieteica izmantot auglīgām pārdomām pat tās minūtes, kad lira zobus. Audzinātājs izvairījās runāt dienesta leksikā. Viņš nekad nelietoja tādus vārdus kā «varoņdarbs», «varonība», viņš tos aizstāja ar vārdiem «darbs», «atjautība». Augstāko uzslavu viņš izteica ar vārdu «sapratīgi».

Doktors Rēders Rolfs  sēdēja, atgāzies atzveltnes krēslā. Melnie esesieša formas svārki neaizpogāti. Baltais, iestīvinātais krekls cieši apspīlējis apaļo vēderiņu. Aplūkodams savus nagus, ko nupat mani- kirē bija nopulējusi, un nepaceldams acis uz Veisu, viņš laiski pa- māja ar roku.

Johans apsēdās.

—    Nu, ko jūs teiksiet?

—     Esmu ieradies atdot savu dzīvību par savu fīreru. Rēders vilcinādamies pacēla roku sveicienam:

— Heil! — un, piegrūdis tuvāk Veisam anketu kaudzi, pavēlēja: — Ejiet otrā istabā un aizpildiet.

Veiss paņēma anketas, piecēlās un pagriezies pēkšņi sajuta mugurā, pakausī mērķētu aso Rēdera skatienu. Neizturami gribējās pagriezties atpakaļ, lai uztvertu šo caururbjošo skatienu. Johanam bija zināms, ka Hitlers ticēja sava skatiena hipnotiskajam spēkam. Arī Hitlera līdzgaitnieki, pārņemdami fīrera manieri, iedvesa sev. ka arī viņu skatienam piemīt hipnotizējošs spēks. Johanam radās vēlēšanās pārbaudīt, vai viņš spēj ar sava skatiena dziļo mieru piespiest Rēderu atteikties no mēģinājuma lasīt cita domas. Viņš gan tūlīt atteicās no šis savas pilnīgi nevajadzīgās vēlēšanās un izgāja, lēni un klusi aizvērdams durvis.

Anketās bija jautājumi, uz kuriem viņš jau daudzkārt bija atbildējis nodarbībās: kas apliecina vācisko izcelšanos, motīvi, kas pamudinājuši braukt uz Vāciju, — visas atbildes jau bija sen pa malīgi apdomātas.

Tagad viņš tikai centās aizpildīt anketas ne ātrāk par cilvēku kas nav iepriekš sagatavojies un tādēļ sīki apdomā atbildes. Node vis anketas ierēdnim, Veiss palika gaidot pieņemamā istabā, domā dams, ka tagad Rēders pratinās viņu daudz pamatīgāk. Jāgaida bija ilgi. Beidzot viņu izsauca, un Rēdera jautājums viņu pārsteidza:

—    Vai tad jūs vēl esat šeit?

—           Šturmbanfīrera kungs, — Veiss stingrā balsī sacīja, — es jus tos laimīgs, ja jūs man veltītu dažas minūtes.

Rēders sarauca uzacis, viņa sejā parādījās neuzticība.

—            Es gribēju lūgt jums padomu, — Veiss īsi paskaidroja. — Par jūsu augsto stāvokli reihā man stāstīja kreisleiters Funka kungs, pie kura es strādāju par šoferi.

Rēdera platā seja izplūda pašapmierinātā smaidā.

Johans turpināja, kautri nodūris acis:

—    Kā jums jau zināms no manas anketas . . .

—    Jā, tur viss kārtībā … — Rēders nevērīgi izmeta.

—            Funka kungs bija apmierināts ar mani. Bet es esmu nepre cējies. Funka kungs teica, ka manos gados palikt neprecētam nav solīdi. Sakiet — vai tas man netraucēs atrast labu darbu?

Rēders, atgāzies krēslā, skaļi smējās. Viņa brangais vēders drebinājās.

—            Kāds gan tu esi vientiesis! — Rēders, smieklos smakdams, iesaucās. Tātad tu gribi saņemt šturmbanfīrera svētību!

Ienāca ierēdnis. Rēders pamāja ar galvu uz Veisa pusi.

—           Viņš man lūdz atrast viņam meiču, lai tā sāktu nekavējoties dzemdēt kareivjus fīreram un pats ar to tiktu vaļā no karadienesta. Tu nu gan esi palaidnis! — Un parādīja ar roku uz durvīm.

Veiss samulsis atsveicinājās un izgāja.

Pēc dažām minūtēm ierēdnis smīnēdams izsniedza Johanam dokumentus un nozīmīgi piebilda:

—           Visai gudrs tu neesi, bet tā vēl nav liela bēda, ja proti vadīt mašīnu. Ja būs laba rekomendācija, iespējams, ka tev atradīsies vieta mūsu garāžā. Mans uzvārds ir Sulcs.

—     Klausos, Suka kungs! Esmu jums ļoti pateicīgs.

Atgriezies kopmītnē, Veiss jutās priecīgi pārsteigts, uzzinādams,

ka ziņnesis atnesis viņam vēstulīti no Ileinriha. Tiem repatriantiem, kas bija jau pārbaudīti, atļāva staigāt pa pilsētu. Veiss devās uz vēsluhtē norādīto adresi.

Heinrihs bija apmeties vienā no labākajām viesnīcām. Viņš nebija viens: oberšturmbanfīrers Villijs Švarckopfs, kā bija solījies,

sagaidīja brāļadēlu un tai pašā dienā gatavojās braukt kopa ar viņu mašīnā uz Berlīni.

Heinrihs stādīja priekšā Veisu savam tēvocim. Tas, nesniedzis Johanam roku, nevērīgi pamāja ar galvu. Viņam, tāpat kā Hitleram, pār vienu uzaci krita melna matu šķipsna un virs biezajām lūpām auga tādas pašas sarainas usiņas. Švarckopfs bija korpulents, izskatījās nodzīvojies, zem acīm maisiņi, viens vaigs nervozi raustījās.

Uz apaļa galdiņa bez parastā viesnīcas telefona staveja vel divi i iii — armijas telefona aparāti ādas kastītēs, to resnie vadi kā čūskas bija izlocīti pa grīdu.

Heinrihs pastāstīja Veisam, ka viņš brauc uz Berlīni un, iespējams, viņi vairs neredzēsies. Pēc tam aizbildnieciski piebilda:

—    Atceroties tavus pakalpojumus manam tēvam . . . varbūt tev kāda vajadzība … — uri jautājoši uzlūkoja tēvoci.

—    Jā, — oberšturmbanfīrers teica, ņemdams laukā kaut kādus dokumentus no portfeļa, kura atslēgai bija piestiprināta ķēdīte ar tērauda aproci, — mēs varam iedot viņam naudu.

Johanu sāpīgi aizskāra Heinriha nevērīgi augstprātīgais tonis un tas, cik viegli no viņa šķiras cilvēks, kas vel nesen skaitījās draugs. Johans saprata, ka visas cerības, kuras viņš bija dibinājis uz Heinriha draudzību, grūst, zūd iespēja izmantot Villiju Švarckopfu, bet viņš — un ne tikai viņš vien — bija uz to licis lielas cerības.

Veiss atplauka un sirsnīgi pateicās:

—     Esmu jums, Švarckopfa kungs, ļoti pateicīgs un arī jums. oberšturmbanfīrera kungs. Tā kā jūs esat tik laipni, man ir mazs lūgums, — sasita papēžus un nolieca galvu Villija Švarckopfa priekšā. Turpinādams smaidīt, viņš teica: — Man ir iespēja dabūt darbu EinWanderzentralstelle garāžā. Ja jūs aizrunātu par mani labu vārdu, tas nodrošinātu manu karjeru.

Villijs Švarckopfs uzrāva uzacis un stulbi jautāja:

—    Vai tu gribi tur dienēt par šoferi?

Veiss vēlreiz godbijīgi nolieca galvu.

Villijs Švarckopfs paņēma telefona klausuli, nosauca numuru un pateica:

—    Runā oberšturmbanfīrers Švarckopfs. — Jautājoši uzlūkoja brāļadēlu: — Kā viņu sauc? — Tad atkārtoja klausulē: — Johans Veiss. Viņš strādās pie jums par šoferi. Jā. Nē. Tikai par šoferi. — Nomela klausuli, paskatījās pulkstenī.

Veiss saprata, ka viņam jāiet, viņš pateicās ir tēvocim, ir brāļadēlam. Pie durvīm Heinrihs iebāza viņam kabatā aploksni ar naudu, gļēvi paspieda roku, novēlēja sekmes. Durvis aizcirtās.

Tā cerības uz Heinrihu ir vējā, visas pūles bijušas neauglīgas — viss, kam bija ziedots tik daudz garīgā speķa, viss, ar ko saistījās talu ejošie plāni. Vai Veiss bija vainīgs? Un kur slēpās viņa kļūda? Varbūt tur, ka viņš nebija iepazinis Heinriha sirds seklumu? Varbūt nebija pietiekami uzstājīgs, neatlaidīgs, lai kļutu par viņa uzticamu sirdsdraugu? Varbūt nebija novērtējis sākumā Funka ietekmi un vēlāk Villija Švarckopfa ietekmi? Paļāvās uz to, ka pamodušās simpātijas pret fašismu tik strauji vis nenodzēsīs Heinriha jaunības dedzību un viņa, šķiet, diezgan patieso draudzību pret Johanu?

Veiss saprata, ka ir izdarījis kļūdu ne tikai darbā, — un tā droši vien atsauksies uz visu operāciju, — bet ir kļūdījies kā cilvēks, un ši maldīšanās atstās savas pēdas dvēselē. Lai kā būtu, bet Heinrihs viņam patika ar savu sirsnību, uzticību cilvēkiem, kaut gan šo uzticību viegli varēja ietekmēt ārēja rupja vara. Jūtu cildenums ātri mijās ar nospiestību, lēnprātība ar nekaunību, viņš nožēloja, moci-, jās, patiesi nicināja sevi, ja bija izdarījis ko sliktu, satraukti meklēja mērķi savai dzīvei. Tieši šī trauksme, brāzmainība, neapmierinātība ar sevi Johanam likās visvērtīgākais Heinriha, un viņš priecājās, ja redzēja, ka viņa diezgan piesardzīgā ietekme dažkārt iespaido Heinriha rīcību un domas. Tieši tādēļ Johans pieķērās jaunajam Švarckopfam, un no objekta, kuru Veiss bija nodomājis izmantot, Heinrihs pamazām kļuva par Johana ceļabiedru. Johans nevarēja uzticēt Heinriham savas slēptās domas, taču viņš vairs nejutās tik vientuļš.

Tā nu viss, ko Johans bija tik pakāpeniski, pacietīgi sagatavojis, kas bija pats galvenais viņa iecerē, tagad sabruka.

Nākamajā rītā Johans atkal devās uz centrālo pārceļotāju punktu.

Šulc.s viņu sagaidīja, atzinīgi smaidīdams.

—     Tu nemaz neesi tāds vientiesis, par kādu tevi noturēja ober- šturmbanfīrera kungs, — viņš sacīja, uzsizdams Johanam uz pleca. — Izrādās, tu esi pazīstams ar oberšturmbanfīreru Švarckopfu?

—     Kas jums nāk prātā! — Veiss brīnījās. — Kāda man var būt pazīšanās ar tādu personu! Es strādāju pie viņa brāļa Rūdolfa Švarckopfa, un Švarckopfa kunga dēls rekomendēja mani ober- št urmbanfuera kungam.

—     Labi, — Šulcs labvēlīgi sacīja. — Es pavēlēšu tevi iekārtot darbā mūsu garāžā, liet kam tev par to jābūt pateicīgam? Ceru, ka tu to nekad neaizmirsīsi?

—     Esmu pilnīgi jūsu rīcībā. — Veiss pielēca kājās, sasita papēžus, izstiepa rokas gar sāniem.

Tai pašā dienā Veiss tika ieskaitīts Einvvanclerzentralstelle dienestā.

Istabu Johans noīrēja frau Dītmaras dzīvokli, turklāt visai lēli. Iespējams, ka saimniecei iepatikās biklums, ar kādu viņš uzņēma viņas kategorisko prasību:

—    Nekādas sievietes!

Johans nodūra acis un tik nevainīgi samulsa, ka frau Dītmarai kļuva viņa žēl un viņa žēlīgi paskaidroja:

—    Vismaz ne manās mājās.

Johans apjucis nomurmināja:

—    Es, kundze, vēl esmu jauns un nedomāju precēties.

—    Sava istaba jums jāuzkopj pašam!

—    Dītmara kundze, mana nelaiķa krustmāte uzticēja man mājas darbus un tiešām … Jūs varēsiet pārliecināties …

—    Kādēļ krustmāte?

—    Es esmu bārenis, kundze.

—    Ak vai! — Dītmara kundze līdzcietīgi iesaucās. — Nabaga zēns! — Iežēlojusies uzcienāja Johanu ar kafiju mazajā virluvītē, kas bija tik spodra un tīra kā operāciju zāle.

Neliela auguma, pilnīga, apaļu seju, novītušām zilām, izspiestām acīm un skumjām grumbām mutes kaktiņos — frau Ditmara, sieviete jau gados, bija saglabājusi kādreizējā skaistuma iezīmes. Toties viņas tērps, manieres, sejas izteiksme liecināja, ka viņa jau sen samierinājusies ar to, ka viņas sievietes mūžs beidzies.

Dzerot kafiju, pēkšņas simpātijas uzliesmojumā, kas raksturīga vientuļiem cilvēkiem, kuri jau noguruši no savas vientulības, viņa kļuva atklāta un sāka stāstīt par sevi.

Frau Annele Dītmara piederēja pie senas vācu dzimtas, kuras pēcnācēji ar laiku bija izputējuši un spiesti meklēt laimi svešumā. Viņas nelaiķa vecāki jau savu mūžu bija pavadījuši Polijā. Sešpadsmit gadu vecumā Annele apprecējās ar inženieri Joahimu Dit- maru, kas bija piecpadsmit gadus vecāks par viņu. Inženieris nebija no veiksmīgajiem un izmanīgajiem. Sos trūkumus vēl padziļināja pedantiskais godīgums, kura dēļ firmas īpašnieki ne vienreiz vien viņu apvainoja negodīgumā. Pēc kārtējā apvainojuma, ko izdarīja firmas inspektors, nosaucot viņu par aprobežotu muļķi, viņam uznāca sirdslēkme un viņš nomira.

Inženieris Dītmars saskaņā ar tehnoloģijas prasībām bija licis uz ārzemēm esksportējamām darba mašīnām detaļas izgatavot no» augsti leģēta tērauda. Bet tas neatbilda Vācijas politiskiem mērķiem un firmas ekonomiskām interesēm.

Dītmara kungs taču nevarēja zināt, ka, piemēram, abvēra priekšnieks Kanariss ar Gēringa svētību un citu valstu starpniecību bija noorganizējis slepenu ieroču pārdošanu spāņu republikāņiem

nolūkā vājināt viņu kaujas spējas. čehoslovakijā, Balkānu un citā valstis tika iepirktas vecas šautenes, karablnes, munīcija, granātas To visu atveda uz N āciju. Esesiešu ieroču meistari novīlēja belze ņus, bojāja patronas, samazināja pulvera lādiņus granātās vai ari iemontēja tajās momentāni iedarbīgus detonatorus. Pēc tam šo nederīgos ieročus nosūtīja uz Poliju, Somiju, čehoslovākiju, Holandi un tur tos pārdeva par tīru zeltu spāņu republikāņu valdībai.

Kaut ko tamlīdzīgu uz savu roku bija nodomājuši uzsākt tā firmas īpašnieki, kur kalpoja Dītmars. Firma sāka ražot atscviš ķas eksportam domātu darba mašīnu detaļas nevis no augsti leģēt tērauda, kā to prasīja tehnoloģija, bet no zemas kvalitātes tērauda, īsi sakot, frau Dītmara kļuva atraitne. Tās dēls Fridrihs iestājās Berlīnes universitātē, un tur atklājās viņa spīdošās dotības matē mātikā.

Tēvs vairījās no politikas, toties dēls aizrāvās ar to. Viņš dieviJ nāja Hitleru, iestājās hitlerjugendā, kļuva par organizācijas funkcionāru.

Frau Ditmara, kura vienmēr bija nosodījusi sava dzīvesbiedra mazvērtību, sapņoja, ka viņas Fridrihs atjaunos dzimtas godu, ieņems cienījamu vietu sabiedrībā un nodrošinās mātei mierīgas vecumdienas. Viņa atteicās no visa, lai tikai Fridrihs iegūtu augstāko izglītību. Un redziet… Gada laikā Fridrihs bija atsūtījis mātei tikai divas apsveikuma atklātnes: vienu uz lieldienām, otru uz ziemassvētkiem.

Gandrīz visu to frau Ditmara pastāstīja Johanam jau pirmajā vakarā, izjutusi simpātijas pret vientuļo un kautro jaunekli, kas viņai atgādināja dēlu, kad tas vēl bija zēns un apmeklēja skolu, maigi mīlēdams savu māti un labprātāk uzturēdamies viņas sabiedrībā nekā savu biedru kompānijā.

Johans saprata: frau Dītmara klusībā alkst aizstāt viņam māti un ar to remdināt savas ilgas pēc dēla. Viņa teica, ka justos laimīga, ja Johans svētdienās pavadītu viņu uz baznīcu un piedalītos rīta dievkalpojumā, ka to agrak bija darījis viņas Fridrihs. Pēc dabas viņa bija labsirdīga, maiga un atsaucīga sieviete.

Ja tik izcils un pieredzējis speciālists kā Bruno būtu iepriekš meklējis Veisam ērtu mītni, nez vai viņš būtu atradis kaut ko labāku par frau Dītmaras dzīvokli.

Tātad Johanam laimējās frau Dītmaras personā atrast tādu dzīvokļa saimnieci, kādu grūti paredzēt pat vistālredzīgākajos plānos. Viņas sirsnīgās simpātijas mazinās viņa vientulību, viņas dzīves pieredze un pilsētas sabiedrības pazīšana palīdzēs viņam izvairīties no paviršiem spriedumiem par šejienes iedzīvotājiem.

Garāžā, kur nākamajā dienā Johans ieradās pusstundu pirms darba sākuma, viņu sagaidīja ar skaidri jaušamu nepatiku. Drīz vien viņš uzzināja tās iemeslus.

Nahbarnfīrers Papke bija turējis savu solījumu. Viņš ieradās pie garāžas priekšnieka jefreitora Kellera esesiešu mundierī, un, kaut gan Kellers jau bija saņēmis rīkojumu no Šulca ieskaitīt Veisu štatā, arī Papke savukārt prasīja to pašu.

Šoferi, mehāniķi, atslēdznieki, mašīnu mazgātāji centās izvairīties no Johana, kaut to darīja ar godbijīgu piesardzību — viņiem likās, ka tieši tā jāizturas pret cilvēku, kuru rekomendējis gestapo darbinieks un kurš šeit, garāžā, neapšaubāmi veiks slepena informētāja funkcijas.

Veiss savā prātā nosprieda, ka šī darba biedru maldīšanās nāks viņam tikai par labu: viņu neapgrūtinās ar liekiem jautājumiem un «r uzbāzīgu draudzību — nez vai kādam būs vēlēšanās tikties ar tik šaubīgu tipu, kāds viņiem likās Veiss.

Viņa neatkarībai bija arī savas priekšrocības. Ja viņš sākumā pateiks kaut ko tādu, ko neklājas runāt, vai parādīs nezināšanu, pret viņu, kā gestapo aģentu, aizdomas neradīsies, un viņš varēs droši interesēties par to, ko profesionālam vācu šoferim jautāt aizliegts.

Turklāt, ja būs vajadzība, viņš varēs cerēt, ka uz daudz ko skatīsies caur pirkstiem. Kellers, šis padzīvojušais un iespītīgais cilvēks, izturējās augstākā mērā pašapzinīgi un, neraugoties uz šoferu ironiskajiem smīniem, pirmais sniedza roku Johanam un tik sirsnīgi to spieda, it kā būtu sastapis ilgi gaidītu draugu.

Veiss saņēma pavisam jaunu augstasu čehu tatru, kam dzinēju dzesēja gaiss — mašīnu, kas bija pielāgota armijas vajadzībām ar .speciālu balstu ložmetēja uzstādīšanai korpusa priekšpusē un aizmugurē.

Kaut gan mašīna jau bija attīrīta no rūpnīcas eļļas, Veiss vēlreiz noslaucīja detaļas. Savā laikā viņš bija izstudējis visas mašīnu markas, kādas ražoja Vācijā, bet neviens toreiz nevarēja iedomāties, ka Vācija okupēs čehoslovakiju un viņam iznāks braukt ar čehu mašīnu, tādēļ Johanam vajadzēja izmantot visu savu tehnisko atjautību, lai pēc izmēģinājuma brauciena godam vadītu tatru. Protams, sākumā viņš reizēm arī kļūdījās.

Garāžā valdīja savi nerakstīti likumi.

Neviens vācu šoferis nesēdās pie stūres darba virssvārkos, kuros gatavoja mašīnu braucienam.

Neviens, strādādams garāžā, nelietoja savu instrumentu komplektu — strādāja tikai ar garāžas instrumentiem, kaut gan tie bija ievērojami sliktāki. Tualetes istabā uz koka veltnīša karājās dvielis.

Tajā slaucīja rokas darba laikā, bet, pošoties mājup, katrs izņēma no skapīša savu dvieli.

Ja ludz no kāda palīdzību vai padomu, jāuzcienā ar cigareti, j esi aizkavējis ilgāku laiku — atdod visu paciņu.

Dažs labs šoferis nemaz nekautrējās zagt benzīnu, kas maksāji pasakainu naudu, un pārdot to «melnajā» tirgū, bet, ja gadās aiz mirst garāžā šķiltavas vai kādu citu mantu, vari būt drošs, ka nākamajā dienā pazaudētais priekšmets atradīsies caurlaižu telpā uz palodzes. ļ*

Pirmajam jāsveicina vienīgi jefreitors Kellers un garāžas mehāniķis, bet šoferi pēc izvēles, toties atslēdzniekiem un mašīnu mazgātājiem jāsveicina šoferi, it īpaši tie, kas vadā priekšniekus.

Vilhelms Brūders — šturmbanfīrera Rēdera šoferis — bija daudz ievērojamāka persona par Kelleru. Viņu godbijīgi sveicināja vis bez izņēmuma, kaut gan Brūders ne vienmēr atbildēja uz sveicienu.

Johans aizvien paguva ātrāk par citiem iešķilt savas šķiltavas, kad Brūders vēl tikai ņēma ārā no kabatas cigaretes, un ar to vi l palielināja darba biedru nepatiku pret sevi.

Johans neskaitījās priekšniecības šoferis, un tātad viņam nebija sava aizstāvja, taču Papkes ēna viņu nosargāja no iespējamām sadursmēm ar darba biedriem.

Veiss pagaidām brauca tikai pa pilsētu un vadāja galvenokārt vācu pārceļotāju centrālā punkta sīkos ierēdnīšus, kurus, acīm redzot, Kellers bija brīdinājis, ka šī šofera klātbūtnē lieki pļāpāt nav ieteicams. Bet Johans pat šo cilvēku priekšā centās parādīt sevi no labās puses: vienmēr godbijīgi atvēra tiem mašīnas durtiņas, palīdzēja nest čemodānus, apjautājās pasažierim, cik ātri tas vēlas braukt. Ja gadījās runīgāks pasažieris un tas centās uzsākt ar viņu sarunu, kaut vai par patriotisku tēmu. Johans tomēr no sarunām izvairījās, pieklājīgi atsaukdamies uz braukšanas noteikumiem. Saņēmis pirmo algu, viņš uzaicināja uz restorānu Brūderu, Kelleru un pussmagās bruņu mašīnas šoferi Kārli Cimmermani, kas ieņēma garāžā īpašu stāvokli, jo nevienam nebija zināms, kādā resorā viņš kalpo.

Johans bija ievērojis, ka Cimmermaņa formas svārku abas krūšu puses izspiestas uz āru, jo azotē bija iebāzti divi revolveri, mašīnas kabīnē speciālā turētājā karājās granāta, bet pie griestiem ādas cilpā — automāts. Nevienam no garāžas darbiniekiem nebija tiesības pieskarties Cimmermaņa mašīnai, — viņš to izbraucieniem gatavoja pats, un izsaukumu viņam parasti atveda motociklists. Saņēmis izsaukumu, Cimmermanis to parakstīja un atdeva atpakaļ motociklistam.

Johans nolēma, ka pareizāk būs, ja viņš restorānā neko nepasūtīs, bet atļaus saviem viesiem izvēlēties pašiem katram pēc savas gaumes.

Cimmermanis, vēlēdamies parādīt, ka viņš šeit ir iespaidīgākā persona, — lai to neviens neaizmirstu, — skaļi pavēstīja, pašapzinīgi uzlūkodams Kelleru:

— Nebaidies, ja patruļnieki gribēs tevi piesūkušos aizturēt, es tiem pateikšu kaut ko tadu, ka tie atdos tev godu kā ģenerālim. — To teikdams, viņš pamirkšķināja ar aci Johanam.

Cimmermanis, Kellers un Brūders izrādījās pamatīgi žūpas. Alus ar degvīnu — tas bija tikai pirmais gājiens. Johans saprata, ka trīs tik dažādi cilvēki, pirmo reizi sēdēdami kopā, lai arī kā būtu piedzēruši, nesāks vaļsirdīgi runāt cits ar citu. Tikipat naivi bija cerēt, ka degvīns tiem atraisīs mēles. Johans to ari nemaz necerēja. Viņš zināja, ka jaunajam pienākas uzcienāt savus darba biedrus, un viņš tikai ievēroja šo tradīciju.

Johans savā mūžā vēl nekad nebija piedzēries, bet tajās reizēs, kad nevarēja atteikties, prata sevi kontrolēt. Tā viņš arī šoreiz, il ka no malas, ar interesi izsekoja visas sava noreibuma stadijas. Reizē ar reibumu viņu pārņēma tāds kā apbrīnojams vieglums. Viņš pateica saviem pudeles brāļiem fik daudz patīkamu komplimentu, ka dzīru beigās tie jau izjuta pret viņu īstu draudzību.

Frau Dītmara jutās ļoti sarūgtināta, kad, atvērusi-durvis Johanam, saoda, ka viņš dzēris. Sacīja, ka viņa. vēlēdamās būt Johanam mātes vietā, nevarot sev piedot, ka neesot viņam devusi padomu aicināt viesus mājās: nebulu ļāvusi viņam dzert degvīnu. Dītmara kundze jutās tik satraukta, lik sarūgtināta, ka visu nakti turēja uz galvas aukstu kompresi 1111 dzēra sirds drapes. Nākamajā rīta Johans lūdza viņai piedošanu ar tādu sirsnību un vaļsirdību, ar kādu viņš jau daudzus mēnešus nebija ne ar vienu runājis.

Kādā drūmā, lietainā dienā, iedams garām birojam, kur līga mājkalpotājus, Veiss nejauši satika baronesi, Heinriha kupejas biedreni. Viņa bija atbraukusi divjūgu karietē no savas pils, kura agrāk bija piederējusi kādai ievērojamai poļu dzimtai un kuru tagad ģenerālgubernators bija nodevis baroneses īpašumā Latvijā atstātās nelielās muižiņas vietā.

Baronese izskatījās satraukta, stipri novājējusi, seja novītusi, grumbaina. Tērpusies kažokādās, viņa nevērīgi brida pa peļķēm savās ziemišķādas kurpēs ar perlamutra sprādzēm.

Baronese šoreiz bija daudz runīgākā. Jādomā, ka viņa šeit jutās vientuļa un nopriecājās, ieraudzījusi pazīstamu cilvēku.

Uzzinājusi, ka Veiss tagad ir nevis vienkāršs Svarckopfa šoferis, bet gandrīz vai militārs cilvēks, kura priekšnieks ir ievērojama persona, viņa pret Veisu izturējās ar daudz lielāku uzticību. Pļāpājot par šo un to, viņa uzticēja Veisam savas rūpes. Baronesei bija aizdomas, ka bijušiem pils īpašniekiem esot radi Anglijā un tas viņai pēc kara varot sagādāt nepatikšanas. Viņa īstenībā nepiekrītot poļu aristokrātijas īpašumu konfiskācijai, un, kaut gan slāvi ir zemākas rases cilvēki, dižciltīgajām dzimtām rasu princips neesot piemērojams. Ja viens otrs poļu aristokrāts šodien frondē ar savu patriotismu, tas vēl nekādu ļaunumu reiham nenodara. Šādu patriotismu var saprast. Toties daudz bīstamākas ir poļu zemnieku cenbas uz Krieviju …

Atvadoties baronese laipni aicināja Veisu apciemot viņu pilī un apsolīja, ka pārvaldnieks Johanu uzcienāšot ar sātīgām pusdienām.

Pēc dzīrēm restorānā Veiss nojauta, ka draudzēšanās ar Kellerii. Brūderu un Cimmermani pasliktinājušas viņa attiecības ar garāžas vienkāršajiem strādniekiem. Tas viņu ļoti sāpināja.

Sākumā strādnieki vairījās no Veisa un runāja ar viņu tikai par darba jautājumiem.

Vēlāk, kā tas mēdz būt, darbs viņus tuvināja. Darba cilvēkam rodas uzticība, ja viņi sava darba biedra iemaņās redz īstu meistarību.

Veiss prata termīta un gāzes metināšanu, prata noteikt tērauda šķirni pēc lūzuma, ar lekālu izgatavotāja precizitāti noslīpēt detaļu, un šīs universālās zināšanas pārsteidza vācu strādniekus, sajūsmi- nāja, kaut gan sākuma viņi to neizrādīja.

Belovs bija daudz ko iemācījies rūpnīcā, kur strādāja viņa tēvs, bet vēl vairāk ieguva institūta laboratorijā, kur viņš darbojās studentu zinātniskajā pulciņā akadēmiķa Liņeva vadībā.

Sākumā no aprautām frāzēm Veiss uzzināja, ka Veners — pirmā pasaules kara dalībnieks Austrumu frontē bija smagi ievainots un krievu kareivis, mazliet vieglāk ievainots, saņēmis viņu gūstā, bet, pēc tam kad viņi kopā sasmēķējuši, sēdēdami pussagrautā ierakumā, kareivis atmetis ar roku un aizgājis, paņemdams līdzi tikai Venera šauteni.

Veiss sacīja:

—           Tātad starp krieviem pagadās ari labi cilvēki. Tas droši vien nebija boļševiks.

Veners ilgi neatbildēja, izlikdamies, ka iegrimis darbā, un pēc brīža jautāja:

—    Tu, šķiet, nezini, kāda valdība toreiz mums piedāvāja mieru?

—    Šķiet, tie bija boļševiki.

—            Bet kas tad, pēc tavām domām, bija kareivis, kas mani toreiz atlaida?

Volfs Vincs, zema auguma, platiem pleciem, salīcis, ar ielauztu degunu, ilgi izvairījās no atklātas sarunas.

Taču kādā vakarā, kad viņi divi vien bija palikuši garāžā, Vincs jautāja Veisam:

—            Saki — kādēļ tu, tik jauns un izveicīgs puisis, strādā šeit pie mums, bet nevis SS dienestā vai gestapo? Tur tādi ātri tiek uz augšu.

—     Bet kādēļ tu pats negribi tikt uz augšu?

—    Es esmu strādnieks.

—     Vai tev patīk būt strādniekam?

—    Jā, — Vincs atbildēja. — Patīk.

—     Bet kur tev degunu ielauza, vai darbā?

—           Jā, — Vincs atbildēja, — darbā. Centas padarīt prātīgāku un tā ari sabojāja degunu.

—    Kas?

—    Tas, kam pienākas to darīt.

—    Skaidrs, — Veiss noteica.

—     Kas tev skaidrs?

—     Ka tu esi brašs zēns.

—           Vai tādēļ, ka uzdrošinos par to runāt? — Vincs pasmīnēja. — Tev, šķiet, nav nācies redzēt paliesi brašus zēnus.

—    Taisnība gan, es frontē neesmu bijis, — Johans tīšām izlikās

naivs.

—    Tos tu frontē neatradīsi.

—     Bet kur tad?

—     Drīzāk jau gestapo!

—           Tiesa gan, tur ir stipri zēni, — Johans atbildēja, vērīgi uzlūkodams Vincu, un smaidot piebilda: — Tā tu gribēji teikt, vai ne?

Arī Vincs pasmaidīja un atzinīgi noteica:

—           Tu patiesi esi veikls puisis, tu neesi no tiem, kas nodod biedru.

—     Arī tu neesi no tiem.

— Pareizi, — Vincs piekrita. — Atminēji.

Reizēm Veiss pēc darba kopā ar saviem biedriem iegriezās alus bodē, kur tie cienīgi un bez steigas iedzēra pa malkam alus no lielam krūzēm un stastīja par savām ģimenēm, atcerējās mājas, lasīja saņemtās vēstules.

Kādā dienā Johans jautāja, vai gaidāms karš ar Krieviju.

Veners mīklaini atbildēja:

—    Vismaz Bismarks to neieteica.

Bet Vincs sacīja:

—           Viņam nospļauties uz tavu Bismarku. Sadomās un pavēlēs — šodien vai rīt, bet pavēlēs.

—    Parīt arī vēl ir diena, — Veners izvairīgi atteica.

—    Un tad? — Vincs nerimās. — Kas būs parit?

—           Vai tu vēlies, lai es pieceļos un skaļā balsi paziņoju, kas būs parīt? — Veners sadusmojās.

Vincs, vērīgi skatīdamies uz Johanu, pacēla krūzi:

—    Dzīvo vesels! — un izdzēra kausu līdz dibenam.

Arī Johans izdzēra savu kausu, bet drošības dēļ piebilda:

—    Uz tavu un mūsu fīrera veselību!

—           Tu nu gan esi veikls zellis! — Vincs sacīja. — Tev īstā vieta cirkū.

Garāžas strādnieku cieņu Veiss ieguva tādēļ, ka viņš mierīgi, bez garas runāšanas veica sarežģītus tehniskus darbus mašīnu remontā. Ar Vinca un Venera palīdzību viņš saveda kārtībā sadragāto pārvadājamo elektrostaciju, kas bija iemontēta kravas mašīnā, kam bija spēcīgs dīzeļmotors.

Nododams izremontēto elektrostaciju kara inženierim, Veiss izpelnījās ne tikai uzslavu, bet arī naudas balvu.

Vakarā alus bodē viņš sadalīja prēmiju saviem darba biedriem.

Veners un Vincs pasūtīja savas parastas lielās alus krūzes un, kā aizvien, cienīgi dzēra maziem malciņiem, norldami dzērienu kopā ar cigarešu rūgtajiem dūmiem. Bet, iznākuši uz ielas, viņi abi nenorunājuši uzstāja, lai Johans patur sev lielāko daļu.

—    Kādēļ tad tā? — Veiss jautāja.

—           Zini ko, puisi, — Veners stingri teica, — tu tur Baltijā esi saodies sociālismu. Bet pie mums šeit pavisam cita smaka.

—           Ož pēc mēsliem, — Vincs paskaidroja. — Tu vēl pie tās neesi pieradis.

—           Nu, vai ziniet, — Johans sadusmojās. — Mans deguns pats rādīs, kur pēc kā ož, bet tagad ejiet.

—    Tu tātad savu daļu neņemsi?

—           Klausieties, — Johans atbildēja, — es jums nekā neesmu devis. Vienīgi samaksāju. Samaksāju, vai skaidrs?

—    Tik daudz?

—    Tā nu ir mana darīšana. Es esmu saimnieks, es maksāju.

—    Ak tu no saimnieku šlakas?

—    Jā, — Johans atbildēja, — tieši no tās.

—    Tātad neņemsi?

—    Nē.

Viņi ilgi gāja klusēdami pa tumšo ielu, kurā jau bija nodzēstas laternas. Negaidot Vincs spēcīgi uzsita Veisam pa muguru un sacīja:

—           Tu, Johan, esi īsts vācu strādnieku puisis, pie mums Rūrā kādreiz tādu bija daudz.

—    Hamburgā arī tādu netrūka, — Veners piebilda.

Šī bija pirmā reize, kad Johans sirdī izjuta patiesu prieku, ka viņu uzskatīja par vācieti…

Pamazām Johans pārliecinājās, ka, jo augstāku amatu ieņem kāda persona, jo tā mazāk vaļsirdīga. Slepenā kontrole pastiprinās proporcionāli ieņemamam amatam. Jo ievērojamāka persona, jo garāka aģentūras aste. šī aste var apvīties Johanam kā cilpa ap kaklu, ja viņš, pietiekami nenodrošinājies, bāzīs tajā galvu.

Vērojot un pārdomājot Veisam radās ļoti interesanti un derīgi secinājumi: jo augstāku amatu ieņem persona, jo augstprātīgāk tā izturas pret padotajiem un jo stingrāk prasa ievērot dažāda veida informācijas noslēpumus. Augstprātība, ko šī persona jūt pret tuvākajiem padotajiem, bieži vien pārvēršas nicināšanā pret zemākajiem kalpotājiem. Vācu ģenerālis nekad neatļausies, neuzvilcis formas svārkus, pieņemt virsnieku, bet, kareivjiem redzot, nekautrējas staigāt apakšveļā. Arī augstie ierēdņi ne visai stingri ievēro dienesta noslēpumu saglabāšanas noteikumus sīko ierēdnīšu klātbūtnē.

Dienesta sistēmā, kur vecākie bieži vien uztic jaunākajiem savu darbu, rūpīgi pārdomātajā un nevainojamā shēmā bija pavisam sīki organismi, kuri, būdami zemas dienesta pakāpes ierēdņi, tomēr veica atbildīgu darbu.

Šie «organismi» gatavoja pārskatus, ziņojumus, kopsavilkumus, referātus. Lielākā daļa no viņiem bija izglītoti cilvēki un ar prieku strādāja aizmugurē, juzdamies laimīgi jau tādēļ vien, ka tos nesūtīja uz fronti.

Tieši ar šādiem ierēdņiem — kareivjiem Veiss vēlējās sadraudzēties. Tikai pagaidām nezināja, kā to izdarīt.

Bija vēl viens apstāklis. Okupētajā Polijā vācu virsnieki baudīja ne tikai neierobežotu varu, bet centās savu dzīvi iekārtot cik iespējams ērti. Pat nesenie kadeti, kas nāca no birģeru ģimenēm un kopš bērnības bija auguši trūcīgos mājas apstākļos, šeit neiztika bez mājkalpotājiem un savus raitniekus pārvērta sulaiņos. Jo augstāku amatu ieņēma virsnieks, jo kalpotāju štats bija lielāks.

Pret pavāriem, sulaiņiem, raitniekiem, istabenēm vecākie virsnieki izturējās ar lielāku uzticību nekā pret saviem zemākas pakāpes dienesta biedriem. Tieši šie ļaudis par saviem saimniekiem zināja daudz vairāk nekā vistuvākie darba biedri.

Tā bija īsta kasta. Ierindnieki izturējās pret šiem kalpotājiem nicinoši, un tikai štāba ierēdņi saprata šīs kastas īpašo ietekmi. To nenovērtēt bija bīstami.

Veiss vēlējās iekļūt šai specifiskajā vidē, bet šo aprindu ļaudis, saprazdami savu īpašo stāvokli, izturējās ar kastas noslēgtību. Veiss smīnēdams nodomāja, ka, ja baronesei pēkšņi ienāktu prātā viņu pieņemt sava mājā un stādīt priekšā saviem paziņām, viņš zinātu, kā izturēties vācu aristokrātu aprindās, — viņš bija daudz ko iemācījies no grāmatām, filmām, treniņos. Bet vācu mājkalpotāju dzīvi viņš pazina daudz mazāk. Tagad praksē bija jāiepazīst šis viņam svešais sociālais slānis. Mēģinājumi atrast pieeju šīs vides noslēpumiem ar frau Dītmaras palīdzību beidzās nesekmīgi. Frau Dītmara sašutusi izsaucās:

— Kalpotāji — tie ir ienaidnieki mājā! Es iztieku bez mājkalpotājiem kopš tā laika, kad mana ķēkša uzdrošinājās man izteikt piezīmes. Viņai netrūka nekaunības pateikt man, ka vīrs mani pame- tīšot, ja es, viņam atgriežoties no darba, nebūšot uztaisījusi skaistu frizuru. Tie ģimenē izturas kā nelieši, okšķeri!

Veisam pašam nekādas pieredzes par šo ļaužu slāni nebija. Daži no viņa paziņām turēja mājkalpotājus, bet tie drīzāk bija ģimenes locekļi, no kuriem atkarīgi visi pārējie, jo bija pastāvīgi jābaidās, ka mājkalpotāja pēkšņi pateiks: esmu nodomājusi kļūt par studenti vai par pārdevēju vai arī braukt uz jaunceltnēm.

Katru sestdienas vakaru pie pārtikas produktu noliktavas sabrauca simtiem mašīnu, lai saņemtu uztura devu, kuras lielums un asortiments bija atkarīgs no attiecīgās personas dienesta pakāpes un ieņemamā amata. Šīs devas saņemt ieradās ķēkšas, raitnieki, pavāri. Transportu izmantot tiem nebija atļauts, tādēļ piedāvāt kādam no tiem savu mašīnu bija nepiesardzīgi.

Reiz Johanam laimējās piedāvāt savus pakalpojumus jefreitoram, kas noliktavā izsniedza pusdienu servīzes no trofeju fonda. Taču nodibināt ciešāku pazīšanos neizdevās. Mājkalpotāji tik neganti plēsās un strīdējās par to, kas pienākas viņu saimniekiem pēc ieņemamā stāvokļa, ka, izņemot apvainojumus, šī saskare Veisam neko citu nedeva. Tiesa, viņš šo to interesantu uzzināja. Polijas gauleitera adjutants gribēja paņemt senlaiku franču servīzi simt personām, bet

jefreitors to nedeva, rupji uzbļaudams adjutantam, ka tam rokas esot par īsām.

—     So servīzi paredzēts … — un daudznozīmīgi pacēla acis pret debesim.

Adjutants, saprotoši pamājis ar galvu, vairs neiebilda un paņēma vienkāršāku servīzi.

Tātad Polijā gaida ierodamies ja ne tieši pašu Hitleru, tad vismaz kādu viņam tuvu personu. Bet kuru? Kad? Kur?

Vakarus Johans pavadīja mājās frau Dītmaras sabiedrībā. Pārrunās viņš daudz ko uzzināja par vāciešiem, kas šeit Polijā dzīvoja tikpat noslēgtā kolonijā kā Latvijā, saglabādami senvācu dzīves parašas un tradīcijas.

Frau Dītmara pastāstīja, ka, fašistiem nākot pie varas, daudzi Polijā dzīvojošie vācieši sākumā izbijušies. Asā izrēķināšanās ar komunistiem, ar strādnieku kustību Vācijā drīz vien nomierināja pat tos, kas Hitleru uzskatīja par avantūristu. Pēc tam atkal tie kādu laiku dzīvoja satraukti, baidīdamies, ka Hitlera agresīvā Čehoslovakijas un Polijas okupēšana var izsaukt Anglijas, Francijas un Krievijas uzbrukumu Vācijai. Vācijas sakāve tad neizbēgama. Toties tagad, kad Anglija un Francija nepretojoties bija atdevusi Poliju, pat senās prūšu militāro dzimtu ģimenes ne tikai atbalsta Hitleru, bet pasludinājušas, ka Fridriha Lielā ģēnijs iemiesojies fīrerā. Iespējams, frau Dītmara beigās secināja, ka zināma ietekme bijusi arī no Berlīnes atbraukušajiem astrologiem, kuri apgalvoja, ka Hitlera nākšana pie varas notikusi ar dieva ziņu.

—    Vai jūs ticat astroloģijai? — Veiss jautāja.

Frau Ditmara ar pašcieņu atbildēja:

—     Es esmu kristiete. Ticu dievam. Bet kādēļ gan Hitlers nevarētu būt dieva sūtnis? Kaut kas līdzīgs mūsdienu Jēzum? Mācītājs tieši tā nosauca mūsu fīreru.

—    Vai arī jūs viņu uzsikatāt par dieva dēlu?

—     Žēlīgais dievs! — frau Dītmara dusmīgi iesaucās. — Kas gan cits viņš varētu būt? Mēs taču visi esam Jēzus bērni!

No tā Johans secināja,.ka pat piemīlīgā un labsirdīgā frau Dītmara, kas solījās būt viņam mātes vietā, kas ar īstu mātes mīlestību izturas pret viņu, neuzdrošinās būt atklāta, runājot par politiku. Viņa, uzskatīdama sevi par Johana māti, baidās, ka jaunietis, ko viņa nosaukusi par savu dēlu, varētu viņu nodot.

Jā, nemaz nav viegli izšaut cauri šīm neuzticības bruņām, ar kurām cilvēki cits no cita norobežojas. Visi kā bruņurupuči, nesdami uz muguras kaulainu, stipru čaulu, slēpjas zem tās kā rāpuļi, lai tikai paliktu dzīvi, dzīvi, dzīvi…

Tomēr neviens cits, bet tieši frau Dītmara palīdzēja Johanam iekļūt vidē, kurai viņš līdz šim bija velti mēģinājis tuvoties.

Kad viņš pēc dievkalpojuma beigām piebrauca ar mašīnu pie baznīcas, kuras smailes atgādināja milzīgu ledus lāsteku vai stalag- mītu, pa tās augstajām arkveida durvīm iznāca Dītmara kundze, turēdama zem rokas dāmu vāverādas apmetnī. Frau Dītmara iepazīstināja Johanu ar šo dāmu. Pulkveža fon Zalca saimniecības vadītāju frau Mariju Biheri viņa pazina sen, kopš bērnības.

Vispirms Johans aizveda uz mājām Dītmara kundzi, pēc tam Mariju Biheri uz pilsētas centru, uz pulkveža fon Zalca savrupmāju.

Atbildot uz laipno, vienaldzīgā tonī izteikto jautājumu «Kā jums šeit klājas?», Veiss ļoti vaļsirdīgi izklāstīja savu dzīves credo. Paziņu neesot nekādu, darba biedri — slikti audzināti cilvēki. Visus vakarus viņš pavadot frau Dītmaras sabiedrībā. Izmantojot viņas dēla grāmatas, viņš mazliet arī mācoties. Pēc karadienesta domājot dibināt savu uzņēmumu; viņam esot mehāniķa pieredze, un viņš varētu diezgan labi nopelnīt, ja izdotos atrast nelielu garāžu, kur varētu iekārtot autoremonta darbnīcu.

Marija Bihere klausījās visai izklaidīgi, un palika iespaids, ka viņu nemaz neinteresē jaunā cilvēka dzīves plāni. Bet, kad viņi bija sasnieguši ceļa mērķi, frau Bihere negaidot visai ieinteresēta jautāja:

—    Vai jums ir līdzekļi šādai darbnīcai?

—     Man ir galva uz pleciem, — Veiss dižodamies atteica.

—    Ak, ar to diemžēl vēl nepietiek, — frau Bihere augstprātīgi atbildēja, bet tūdaļ piebilda: — Galva jums tiešām ir un, šķiet, pat ļoti laba, ja to nodarbina tik solīdas ieceres. — Brīdi vilcinājusies, apņēmīgi teica: — Jūs izdzersiet ar mani kopā tasīti kafijas. — Izkāpusi no mašīnas, viņa atslēdza dārza dzelzs vārtiņus, uzveda Johanu pa sētas kāpnēm savā istabā, kurā bija labas mēbeles. Istabas kopskatu tomēr bojāja čemodāni un ar dzelzs stīpām apsistas kastes.

Kad frau Bihere noņēma vāverādas apmetni, Veiss viņu ieraudzīja gaišzilā smalkvilnas kleitā, kura uzskatāmi izcēla visas viņas spēcīgā auguma apaļīgās formas.

Cienādama Veisu ar kafiju, saimniecības vadītāja tik nepārprotami koķetēja ar viņu, tērzēja par tik divdomīgiem jautājumiem, ka Veisam pavisam saplaka dūša, jo uzņemties tik pašaizliedzīgu varoņdarbu ceļā uz šo nepieejamo vidi viņš nebija spējīgs.

Par laimi, Bihera kundze drīz vien mainīja savu vaļīgo toni un sāka runāt nopietni. Viņa pastāstīja, ka viņai esot ļoti jauka meita, kura pēc ģimnāzijas beigšanas strādājot par tulku pie pulkveža un, tāpat kā Veiss, skaitoties karadienestā. Pulkvedis ieņemot augstu amatu abvērā, dienesta pienākumos izbraucot uz ilgu laiku, tādēļ viņas meitai esot daudz brīva laika, ko viņa varētu pavadīt kopā ar tik pieklājīgu jaunekli kā Johans, protams, mātes sabiedrībā. Atvadoties Bihera kundze sacīja, ka l'rau Dītmara paziņos Johanam, kad viņš varēs atkal viņu apciemot.

7

Profesionālu šoferu garāžā nebija daudz — tikai divi trīs cilvēki. Pārējie bija iekārtojušies šajā aizmugures vienībā ar dažādu mahināciju palīdzību, savu pieredzes trūkumu aizstāja ar pazemojošu iztapšanu priekšniecībai un dižodamies centās cils citam parādīt, ka ir uzticami fīrera kalpi.

Viņi bija vai nu bijušie bodnieki, fermeru dēliņi, mājamatniecības darbnīcu īpašnieki, krogu un lētu viesnīcu saimnieki, sulaiņi un oficianti, nepopulāru firmu komisionāri un mākleri — visai aizdomīgu profesiju cilvēki, — taču viņiem visiem bija lielākas priekšrocības sociālā, politiskā un sadzīves ziņā nekā strādniekiem — atslēdzniekiem un mehāniķiem, kas garāžā bija pakļauti kazarmu režīmam.

Kādā dienā štāba transportdaļas vecākais rakstvedis Fogts pavēlēja Johanam sameklēt speciālistu rakstāmmašīnas salabošanai, un Johans piedāvājās saremontēt mašīnu pats. Viņš ne tikai salaboja un iztīrīja Fogta rakstāmmašīnu, bet arī pārbaudīja, kā tā strādā. Rakstvedis jutās patīkami pārsteigts, redzot, ka Johans raksta ātri un bez kļūdām. Fogts tūdaļ nolēma uzvelt ierindas kareivim daļu no sava darba, kas bija jāveic šais dienās. Ka vecākie ekspluatē jaunākos — to šeit uzskatīja par normālu parādību. Fogts pavēlēja Veisam vakarā ierasties kancelejā, tikai nobrīdināja par to nevienam nestāstīt.

Fogts ērti atlaidās uz dīvāna, palika sev zem galvas salocītu šineli un sāka diktēt Veisam sarakstu par kareivjiem, kurus bija paredzēts pārcelt no dažādām transporta apakšvienībām uz triecien- vienībām, kuras pašlaik komplektēja. Turklāt jo stingri brīdināja, ka šie saraksti ir pilnīgi slepeni.

Rakstīdams Johans iegaumēja un paturēja atmiņā svarīgāko: ilgā un pastāvīgā atmiņas trenēšana viņam palīdzēja gandrīz automātiski, tikai vienreiz izlasot, paturēt atmiņā desmit lappušu garu tekstu. Viņš tagad bija bezgala pateicīgs savam audzinātājam, kurš apgalvoja, ka izlūkam nepieciešamas visdažādākās profesionālās zināsanas, jo tās dod iespēju manevrēt un padara neatkarīgu no starpniekiem. Kad Johans bija iemācījies veikli rakstīt ar mašīnu, audzinātājs šo viņa prasmi novērtēja augstāk par iemaņu rīkoties ar ārzemju marku ieročiem.

Naktī Johans pēc atmiņas pierakstīja visu, nošifrēja un šifrēto tekstu ierakstīja kādā frau Dītmaras dēlam piederošā grāmatā, ielika šo grāmatu skapja augšējā plauktā un apmierināts devās gulēt: darbs bija sākts veiksmīgi.

Diemžēl garāžā Johanam neveicās tik labi. Kellers, nopratis, ka viņa šoferim nemaz nav tik cieši sakari ar gestapovieti Papki, kļuva vēss pret Veisu un norīkoja viņu uz kravas mašīnas.

Veiss tagad veda uz staciju kastes un saiņus ar dažādām mantām, ko virsnieki bija piesavinājušies pilsētā, kuras izlaupīšana tika veikta pēc rūpīgi un akurāti izstrādāta plāna. Speciāli darbinieki uzskaitīja visu, kam bija kaut kāda vērtība.

Šo vērtību sadale notika, stingri ievērojot to personu stāvokli, dienesta pakāpi un ieņemamo amatu, kuri bija cienīgi ievākt vērmahta uzvaras augļus.

Vecākie armijas virsnieki, uzzinājuši no pazīstamiem gestapovie- šiein vai abvēra pretizlūkošanas dienesta aģentiem, kurš no poļiem tiks tuvākajā laikā represēts, steidzās pie tā ar ieganstu nometināt viņa dzīvoklī kādu no saviem padotiem. Vērīgi izpētījuši, kādas gleznas, porcelāns, senlaiku mēbeles, bronzas izstrādājumi atrodas dzīvoklī, viņi to sīki pierakstīja savās piezīmju grāmatiņās. Viņi nekautrējās pat atvērt drēbju skapjus, apskatīt, cik vērtīgi ir sieviešu kažoki, apmetņi. Pēc īpašnieka aresta šie virsnieki ieradās atkal un nekaunīgi izrīkoja represētā saimnieka tuviniekus, pavēlēja, kā jāiesaiņo izvēlētās mantas, lai tās nesabojātas nosūtītu uz Vāciju.

Šie vērmahta bruņinieki — vīzdegunīgo prūšu junkuru pēcnācēji, kuri dižojās ar divkauju rētām sejā un duelējās visniecīgākā iemesla dēļ, — tagad, sēdēdami uz krēsla svešu ļaužu viesistabas vidū un turēdami starp galifē biksēs iespīlētām kājām tēvutēvu zobenu, uzmanīgi vēroja, kā trīsošām rokām iesaiņoja salmos, papīrā, vatē dažādas ģimenes vērtslietas tie cilvēki, kuru tuvinieks sodīts ar nāvi.

Netrūka pat tādu pedantu, kuri lika šiem nelaimīgajiem cilvēkiem sastādīt ne tikai konfiscēto priekšmetu sarakstu, bet vēl sīki aprakstīt šo priekšmetu senlaicīgo izcelšanos un apstiprināt šīs ziņas ar saviem parakstiem.

Johanam nebija atļauts ceļā uz staciju kaut kur apstāties. Pēc mantu izkraušanas mašīnu rūpīgi pārbaudīja, paceļot sēdekli šofera kabīnē, atverot instrumentu kasti: vai tikai kareivis nav kaut ko nozadzis. Virsnieks — tas gan nekad neko nezog.

Kad Johans stāvēja ar savu smago mašīnu pie mājas, no kuras tika nestas laukā mantas, viņš nevarēja neredzēt vientuļo garāmgājēju skatienus, kas iecirtās sejā kā spļāviens. Tādos brīžos Johans centās aizmirst, kas viņš ir, un domāja par to, ka viņam tikai viens uzdevums: iejusties. Viņam neatlaidīgi un paklausīgi jāiejūtas savā apkārtnē, lai kļūtu par Johanu Veisu, viņam jāizturas pasīvi un jācenšas iekarot šo svešo ļaužu simpātijas, jāiemācās būt draudzīgi pieļāvīgam pret tiem, jāprot atrast pat nacistos cilvēciska stīga, lai uz tās spēlētu_Veiss sen nebija redzējis Papki. Pilnīgi negaidot tas ieradās garāžā un, mulsi smaidīdams, pastāstīja, ka Lodzā gandrīz vairs neviens no rīdziniekiem neesot palicis, tādēļ noilgojies patērzēt ar tautieti. Varbūt Johans ir ar mieru pavadīt kopā vakaru?

Veiss vakara cēlienu bija nodarbināts štāba kancelejā. Fogts viņu ekspluatēja, kā vien varēja. Bet vai vecākā rakstveža uzticība pret viņu vēl vairāk nepieaugs, ja gestapo unteršturmbanfīrers pavēlēs uz kādu laiciņu atbrīvot ierindas kareivi Veisu no viņam uzkrautā darba?

Ziema iestājās ar agru krēslu, slapju, nejauku sniegu, kas noklāja ietves ar tādām kā glumām gļotām. Nesen elektrostacijā bija atklāta Pretošanās organizācija. Tās dalībniekus nošāva. Jaunā, gestapo pārbaudītā elektrostacijas apkalpe, kā redzams, izcēlās ar savu lojalitāti, bet nevis ar zināšanām tehnikā. Gaisma ielu laternās brīžiem dega tik žilbinoši gaiši, ka likās, lampas, neizturējušas spriegumu, jebkuru brīdi var sākt sprāgt kā rokas granātas, te atkal tā dziestoši blāvoja vai šķelmīgi mirkšķināja, līdz beidzot kā izbijusies sāka trīsēdama raustīties. Tādēļ gājēju ēnas pa ielām šaudījās kā rēgi.

Ritmiski, baigi klaudzēja patruļu soļi. Apkalto papēžu piesitieni skanēja tik dobji, kā aiznaglojot zārka vāku. Rupjš, stulbs un varmācīgs uzvaras maršs.

Pēkšņi no patruļnieka rokas laternas kā izšauts izlidoja balts gaismas disks un uzkrita gājēja sejai. No tumsas iznirusi seja centās smaidīt, bet šis piespiestais smaids to izķēmoja vairāk nekā bailes. Acis, ko apžilbināja spilgtā gaisma, mirkšķināja kā uz nāvi notiesātam. Šīs sejas bez trokšņa, uz mirkli parādīdamās, tāpat bez trokšņa spēji pazuda, lai atkal no jauna iznirtu un pazustu, un viņu parādīšanās gandrīz vai pilnīgi sakrita ar patruļas klaudzošajiem sojiem.

Šķiet, šīs sejas pazuda, nevis nodziestot patruļnieka laternai, bet tās it kā iemina zemē truli skanīgais papēdis, tāpat kā tas bija samīdījis saplosītās, krustā sistās poļu tautas dvēseli. Nacisti triumfēdami soļoja pa tautas dzīvo miesu.

Iegrimis sāpju pilnās domās par paverdzināto pilsētu, Johans izklaidīgi klausījās Papkes neapmierinātā rūkšana un vairākas reizes atbildēja pavisam nevietā. Pamanījis to, viņš piespieda sevi atbrīvoties no uzmācīgām domām un, atkal iejuties Veisa ādā, žirgti jautāja:

—    Kādi ir jūsu panākumi, unteršturmbanfīrera kungs? Ceru, ka viss labākajā kārtībā.

Papke mīklaini pasmaidīja un pavisam negaidot labsirdīgi teica:

—    Divatā tu vari mani saukt par Oskaru. Tikai trīs draugi ir drīkstējuši mani tā saukt.

—    Ak, esmu ļoti pateicīgs, unteršturmbanfīrera kungs!

—    Saki — Oskar! — Papke atgādināja un skumji piebilda: — Viens no viņiem tagad ir šturmšarfīrers un vairs nevar atļauties mani saukt vārdā, tāpat kā es savukārt neuzdrošinos viņu saukt par Paulu. Otru nosūtīja uz soda bataljonu, un, ja mums gadītos sastapties, es tam vairs neatļautu mani saukt vārdā.

—     Bet trešais?

Papke sadrūmis atbildēja:

—    Trešo es brīdināju — nestāsti man to, ko nedrīkst stāstīt, bet viņš tomēr stāstīja. Tad es izpildīju savu pienākumu.

—    Skaidrs. Bet ja es sarunā ar jums atļaušos pateikt to, ko nedrīkst?

Papke brīdi domāja, tad nopūzdamies sacīja:

—    Galu galā es varu iztikt arī bez tā, ka mani kāds uzrunā vārdā. Kaut gan man ļoti gribētos atrast tādu draugu, kas mani sauktu vārdā.

Ielūkojies Papkes sejā, Veiss tur saskatīja skumju un vilšanās izteiksmi, kuras agrāk nebija. Mazo, grumbaino zodu gandrīz pilnīgi nosedza ļenganā, biezā apakšlūpa; zemajā pierē iegriezušās asākas rievas, plakstiņi uztūkuši, acu baltumi pārklāti sarkanām, ie"kaisušām dzīsliņām. Papke gāja, vilkdams kājas, nesveicināja pretimnācējus, pat tos, kas bija augstākā dienesta pakāpē par viņu, — Papke labi zināja, ka nevienam nav vēlēšanās ielaisties ar gestapovieti. Nosalušās rokas'viņš bija iebāzis šineļa kabatās, dziļi uz acīm uzmauktā formas cepure ar augsto virsu atspiedās uz lielajām, spalvainajām ausīm.

Papke teica, ka viņam negribas sēdēt kareivju alus bodē, bet, tā kā Veisu virsnieku kazino iekšā nelaidīs, tad labāk būtu, ja viņi varētu pasēdēt kādā klusā vietiņā, kur brīvi papļāpātu par pa- gatni, — taisnību sakot, viņiem Rīga taču nemaz tik slikti nebija klājies.

Ilgi nedomādams, Veiss uzaicināja Papki pie sevis.

Papkem iepatikās frau Ditmara, un viņas atklāto nesimpātiju pret sevi viņš uzskatīja par viņas aristokrātisma pazīmi. Johana istabā viņš uzlika uz galda pudeli degvīna, ko izvilka no bridža bikšu kabatas, un, sildīdams nosalušās rokas pie podiņu krāsns, gaidīja, kamēr Johans sagatavo uzkodu. Papke zūdījās, ka šeit viņu neesot pienācīgi novērtējuši. Viņš bija cerējis ieņemt augstāku posteni, kas tam pienācās gan pēc dienesta pakāpes, gan pēc amata. Teica, ka Funks esot krāpnieks.

Papkem bija aizdomas, ka Funks kalpo abiem slepenajiem dienestiem: gestapo un abvēram. Tomēr visas savas cerības viņš balstot uz abvēru. Tādēļ vērtīgākās ziņas Funks pa nezināmiem sakaru kanāliem piegādājot abvēram, kur Kanariss savācis visus vecos reihsvēra aģentūras kadrus — tehniķus un speciālistus, kas pieredzi ieguvuši pirmajā pasaules karā. Kanariss sapņojot kļūt par fīrera galveno uzticības personu un alkstot pakļaut sev visus izlūkošanas orgānus: partijas, gestapo un ārlietu ministrijas. Bet fīrers nekad neatļaušot koncentrēt šādu spēku viena cilvēka rokās. Gestapo — tā ir partija, un ierobežot gestapo būtu tas pats, kas apdraudēt pašas nacionālsociālistiskās partijas visvarenību. Papke it kā garām ejot atgādināja, ka viņš ir nacists kopš 1934. gada, bet visādi iznireļi ieņēmuši visus augstos posteņus, kamēr viņš godīgi kalpojis reiham Latvijā. Tā runājot, viņa zods atkal savilkās maziņš, bet apakšējā valganā lūpa aizvainoti atkārās.

Kāri iemetis pēc kārtas vairākas glāzītes, Papke uzreiz sagura, kļuva raudulīgs un, noraudzidamies raibām, asarainām acīm Veisā, pastāstīja, kā viņu, vecu nacistu, rūpīgu un uzcītīgu darbinieku, nesen bija pazemojuši.

Viņa bijušais draugs, tagadējais šturmšarfīrers, licis Papkem aizturēt uz ielas kādu cilvēku un aizvest uz turieni, uz kurieni norādīs divi civilā ģērbti vīri, kurus Papke bija noturējis par gestapo aģentiem. Izbraukuši ārpus pilsētas, šie civilisti sākuši sist cilvēku ar gumijas šļūtenēm, kurās bijušas sabērtas smiltis, lai tās būtu smagākas. Civilie uzstāja, lai piekautais paraksta kaut kādu papīru, ko tas atteicās darīt.

Papke pats vēl nekad nebija nevienu spīdzinājis. Bet viņš bija redzējis, kā spīdzināja komunistus Ulmaņa politiskajā pārvaldē. Viņš zināja kvalificētas spīdzināšanas metodes un ieteica tās izmēģināt.

Tās tiešām palīdzēja, un cilvēks parakstīja papīru. Pēc tam civilie lika Papkem aizvest cilvēku uz turieni, kur tas teiks, bet paši aizgāja kājām.

Atguvies no sitieniem un spīdzināšanas, tas sāka nikni lamāties. Papkem tagad bija skaidrs, ka aizturētais nav nekāds politisks noziedznieks, bet komersants — civilo vīru kompanjons. Papīrs, ko tie prasīja parakstīt, bija kāds vienkāršs tirdzniecības dokuments, pēc kura parakstīšanas tagad šis cilvēks, kaut gan viņš bija ieguldījis lielāku kapitālu poļiem atņemtajā ādas fabrikā, saņems peļņas mazāko daļu. Cilvēks draudēja ziņot gestapo par Papkes līdzdalību šantāžā.

Kad Papke pateica šturmšarfīreram, ka civilie ir vienkārši avantūristi, kas viņu piemānījuši, šturmšarfīrers izlikās, ka nesaprot, par ko ir runa. Pēc tam it kā sapratis sāka pārmest Papkem, ka tas, kārodams saņemt kukuli, ļaunprātīgi izmantojis savu dienesta stāvokli gestapo un par to viņam draudot nošaušana. Bet, ņemot vērā viņu kādreizējo draudzību, viņš, šturmšarfīrers, pats viņu nenodo- šot, bet, ja komersantam izdosies pažēloties kādai augstākai personai, lai tad Papke vainojot sevi.

Papke stāstīdams nekautrējās raudāt smagām, pelēkām asarām, viņa lūpas trīsēja. Viņš izmisis atkārtoja:

—     Man, vecam nacistam, iespļāva sejā. Un tas man klusuciešot jāpanes!

—    Ziņojiet partijai par šturmšarfīrera rīcību!

Papkem asaras uzreiz nožuva.

—    Es taču tev teicu: gestapo — tā ir partija. Partija ir gestapo. Nacista gods man to neatļauj darīt.

—    Bet šturmšarfīrers ir slikts partijas biedrs, ja viņš ņem kukuļus.

—    Nē, Vcis, tev nav taisnība, — Papke noraidoši šūpoja galvu. — Viņš vienkārši ir gudrāks, nekā es domāju. Galu galā tas liecina tikai par to, ka mēs esam spējīgi pacelties augstāk par vientiesīgu muļķu morāli un nodibināt spēcīga indivīda kundzību. Teikšu atklāti — esmu gatavs krist ceļos šturmšarfīrera priekšā un lepojos, ka viņš kādreiz ir bijis mans draugs.

Johans uzmanīgi vēroja Papkes sejas izteiksmi, gribēdams pārliecināties, vai tajā neparādīsies kaut vai izlikšanās ēna. Nē, unter- šturmbanfīrers no sirds apskauda sava bijušā drauga veiksmi.

«Tu nu gan esi vergs un nelietis!» Johans klusībā nodomāja, bet Papkem teica:

—    Jūs, unteršturmbanfīrera kungs, es uzskatu par paraugu — tādam jābūt nacistam un tā jākalpo idejai.

—     Oskars! Sauc mani, lūdzu, par Oskaru. Man ļoti patīk, ja mani uzrunā vārdā, — Papke žēlabaini lūdzās. Tad pilnīgi vaļsirdīgi atzinās: — Latvijā es daudz drošāk staigāju pa zemi. Bet šeit katrs solis prasa piepūli, it kā es staigātu pa ledu. — Nopūtās: — Rīgā es zināju ne tikai to, kas katram vācietim prātā, bet arī to, kas tam šķīvī. Bet šeit … — Viņš tikai izmisīgi noplātīja rokas. — Poļi ir viltīga tauta: pienesa man ziņas, bet vēlāk izrādījās, ka viņi denuncējuši mūsu pašu aģentu. Redzi, kādi nelieši! — Saspurojies atkal izslējās, brūnās ačteles iekvēlojās. — Tikai nedomā, ka vecais Oskars ir paguris. Viņš vēl sevi parādīs. Man ir cerības tikt uz augšu, likvidējot ebrejus. Ar tiem vienkāršāk. Tiek gatavota liela operācija. Ņemot vērā manu ilggadīgo partijas stāžu, solīja mani ieskaitīt kādā grupā… Tikai, lūdzu! — Papke brīdinoši pacēla pirkstu pie lūpām.

—    Varat būt mierīgs, — Veiss atbildēja un izdarīja tādu kustību, kas rādīja, ka drīzāk nokodis sev mēli nekā pļāpās.

—    Nu, bet kā tu esi iekārtojies?

Veiss neapmierināti paraustīja plecus.

—    Strādāju uz kravas mašīnas, un tas ir viss.

—    Vai pārvadā trofejas?

—    Jā.

—    Vai tev no tā nekas neatkrīt?

—    Unteršturmbanfīrera kungs, es esmu godīgs cilvēks.

—    Oskars, Oskars, — Papke dusmīgi atgādināja.

—     Mīļais Oskar, — Johans, ne visai droši uzrunādams Papki vārdā, kautri sacīja: — ja jūsu grupai vajadzētu labu šoferi — es ar prieku pakalpotu.

—    Tu ceri, ka varēsi nopelnīt? — Papke saprotoši pamirkšķināja ar aci. — Viņiem pavēlēs ierasties sapulcēšanās punktā tikai ar rokas bagāžu — un skaidrs, ka tie lupatas līdzi neņems!

—     Dabiski, — Veiss piekrita. — Es to lūdzu pavisam cita iemesla dēļ. Ja es piedalīšos speciālā operācijā, mans stāvoklis garāžā uzlabosies. Ziniet, uz vieglās mašīnas vieglāk strādāt: katram savs šefs. Ja es pastrādāšu jūsu grupā, Kellers par to mani tikai uzslavēs un droši vien izvirzīs. Viņš taču arī ir nacists.

—     Labi, — Papke apsolīja un sniedza roku. Veiss pateicīgi to paspieda. Pēc tam Papke izņēma no kabatas portfeļa sievas un bērnu fotogrāfiju, atbalstīja to pret pudeli un lūdza Veisu pienākt tuvāk. Norādīdams uz fotogrāfiju, viņš teica:

—     Redzi, tas ir mans reihs. Viņu labā vecais Oskars gatavs darīt visu, ko pavēlēs fīrers. Uzdzersim uz to vāciešu veselību, kuriem drīz visa pasaule būs Vācija.

Viņš lai vakarā bija krietni iemetis, tādēļ Johans pierunāja viņu pārnakšņot. Palīdzēdams Papkem izģērbties, Johans klausījās Oskara nesakarīgajā šļupstēšanā — jaunība pagājusi, un tā vairs neatgriezīsies, piecdesmit gadu vecumā viņam tāda dienesta pakāpe, kāda tagad ir katram puišelim, agri vai vēlu viņš dienestā izdarīs kādu kļūdu, un tad — fronte, nāve. Papke atkal apraudājās. Jau izģērbies viņš nokrita ceļos un griezās ar lūgšanu pie visu augstā dieva, lai tas viņu nepamet, bet stiprina šaubu un bēdu brīžos.

Nākamajā rītā Papkes formas tērps bija rūpīgi izgludināts, iztīrīts, formas svārki pakārti uz krēsla atzveltnes.

Johans sacīja, ka par šīm rūpēm jāpateicas viņa saimniecei. Bet, kā viņš to jau bija paredzējis, Papke jutās neērti un neiegāja pie frau Dītmaras atvadīties un pateikties par laipnību. Johans smaidīdams pastāstīja Papkem, ka tas vēl ilgi neesot aizmidzis: mēģinājis dziedāt kādu ne visai pieklājīgu kareivju dziesmiņu.

Papke atstāja māju uz pirkstgaliem. Kad viņš jau stāvēja durvīs, Johans atgādināja vakardienas solījumu.

Naktī Johanam vajadzēja krietni noņemties ar gludekli un birsti, lai ar sievietes rūpību savestu kārtībā sava viesa uzvalku. Taču pūliņi nebija veltīgi: Johans maizes mīkstumā nospieda gestapo- vieša žetona atveidu ar šifru un Papkes personīgo numuru. Piezīmju grāmatiņas un citu dokumentu pārbaude aizņēma laiku gandrīz līdz ausmai. Šis tas noderēs, un Johans no visas sirds bija pateicīgs Papkem par to, ka taš viņu atcerējies un apciemojis. Oskars ir krietns puisis, kaut tādu būtu vairāk! Toties frau Dītmara bija citādās domās un stingri brīdināja Veisu, lai viņš vairs neuzdrošinās vest viņas mājās tik slikti audzinātus kungus, kas aizejot pat neuzskata par vajadzīgu atvadīties no namamātes.

8

Ziemai tuvojoties, Lodzā pastiprināja kara policijas patruļas. Kontroles punkti tagad atradās gandrīz vai uz katra stūra. Ceļus bieži slēdza uz vairākām diennaktīm, un braukšana pa tiem bez speciālām atļaujām tika aizliegta.

Ja vēl pirms dažiem mēnešiem dažādas karaspēka vienības sastāvēja no gados vecākiem, nesen mobilizētiem cilvēkiem, tad tagad karaspēka sastāvs Polijā bija pilnīgi mainījies. Iesaukti bija gados jauni kareivji un uz šejieni pārcelti vecie frontinieki, kas jau ar uzvaru bija izsoļojuši cauri Dānijai, Norvēģijai, Francijai, piedalījušies angļu ekspedīcijas korpusa sakaušanā — par to liecināja viņu krūšu nozīmes, medaļas, ordeņi. Nebija grūti noteikt arī to, ka pārsvarā šeit atradās karavīri no motorizētām tanku un aviācijas vienībām, — tiem bija citi uzpleči, iekantējumi, citas nozīmes pie krūtīm. Johans ik dienas devās pastaigāties pa vienu no centrālajām ielām un, saskaitījis pretimnākošos karavīrus, nonāca pie nemaldīga secinājuma: vācieši koncentrē spēcīgu trieciengrupu Polijas teritorijā.

Vācu iedzīvotāju repatriācijas Centrālā punkta izformēšana radīja satraukumu un bažas autobāzes darbiniekos. Daudzus nosūtīja uz ierindas vienībām, tas pats draudēja arī Veisam.

Karaspēka sevišķi slepenā pārdislocēšanās sistēma darbojās bez traucējumiem un visaptveroši.

Speciālo dienestu komandējošais sastāvs Polijā ieradās civilās drēbēs.

Tanku vienības pārvietojās tikai naktīs pa ceļiem, kas bija slēgti visa veida transportam. Tankus pavadīja četrmotorīgas veca tipa «Lufthansa» transporta lidmašīnas, lai noslāpētu tanku rūkoņu.

Daudzos rajonos bija izsludināta tāda kā sanitārā karantīna, un tajos esesiešu patruļas neielaida nevienu bez caurlaides, kuras formu mainīja ik pa trim dienām. Kara policija, abvēra pretizlūki, gestapo aģenti pēc komandanta stundas bez ceremonijām pārbaudīja gājējus, pat vecāko virsnieku dokumentus. Visa veida autotransportam izsniedza jaunus mašīnu numurus. Karavīriem bija aizliegts personīgās sarunās skart dienesta jautājumus — par to nesaudzīgi sodīja. Dabiski, ka šādos apstākļos transporta daļas vecākais rakstvedis kategoriski atteicās no Veisa pakalpojumiem.

Turklāt vēl Kellers tik ļoti baidījās no aizsūtīšanas uz fronti, ka ar naidu uzlūkoja katru šoferi, kurš vēl bija palicis garāžā.

Uz Papki paļauties nevarēja. Piekomandēts sevišķai gestapo grupai, kas sagaidīja speciālos ešelonos no okupētajām Eiropas valstīm atvestos ebrejus, Papke jau pirmajā dienā izdarīja kļūdu. Tā kā bija paredzēts šos ebrejus sūtīt uz koncentrācijas nometnēm, viņš savā vientiesībā bija iedomājies, ka tiem skaidri jāliek manīt, kas tie tādi ir un kas tos gaida.

Viņš nebija pievērsis uzmanību tam, ka gestapovieši, sagaidot ešelonu, izturējās ļoti pieklājīgi pret ebrejiem: atbalstīdami zem rokas sirmgalvjus, viņi tiem palīdzēja pa trepītēm iekāpt smagajā mašīnā, laipni plikšķināja bērniņiem vaigus, vēlēja visiem laimīgu ceļu.

Bet Papke pret atbraucējiem izturējās rupji un visādi centās izrādīt savu uzticību nacionālsociālistu ideoloģijai.

Un kā viss beidzās? Kad pēdējā mašīna ar ebrejiem bija aizbraukusi, hauptšturnifirers pasauca Papki un, nicinoši lūkodamies saltām acīm viņa nosvīdušajā sejā, uzkliedza:

—    Ēzelis, aitas galva! — Un pavēlēja: — Atkārto!

Papki nekavējoties atskaitīja no sevišķās grupas. Tagad viņš vairs nenēsāja gestapovieša formu, bija zaudējis unteršturmbanfīrera pakāpi un parastā armijas unteroficiera formā vazājās pa lētām alus bodēm, meklēdams «draudzību» ar kareivjiem. Bet ar kareivju izspiegošanu vien tālu tikt nevar!

Papke jutās tik ļoti sarūgtināts, ka, aizmirsis katru piesardzību, teica Veisam:

—    Nu labi, pieņemsim, ka es esmu rupjš cilvēks. Bet taisnīgs. Ja cilvēkus ved nogalināt, es neprotu rādīt tādu seju, lai tie ticētu, ka tos ved uz kūrortu. — Un dusmīgi piebilda: — Tavs muļķis Cimmermanis ved uz nometnēm bundžas ar jauku prccīti…

—    Ko īsti? — Veiss vienaldzīgi jautāja, it kā tikai nolūkā turpināt sarunu.

—     «Farbenindustrie» ražojumu — «Ciklona B» gāzi, kas ir brīnišķīgs līdzeklis peļu, tarakānu un cilvēku iznīdēšanai, — Papke norūca.

Veiss brīdinoši iesaucās:

—    Jums nevajadzēja man to teikt!

—    Tu taču esi mans draugs.

—    Vienalga, to jūs nedrīkstējāt teikt. — Veiss, uzsvērdams katru vārdu, atkārtoja: — Jūs man teicāt, ka ar «Ciklona B» gāzi mēs noindēsim koncentrācijas nometnēs ieslodzītos. Vai ne?

—    Ko tu runā? — Papke izbijies čukstēja. — Kādēļ tad tā?

—    Nav labi, — Veiss pārmeta. — Nav labi būt tik pļāpīgam. — Johans vēsi atsveicinājās no Papkes, kaut gan tas gribēja vēl taisnoties un lūgt, lai Veiss aizmirstu teikto. Bet Veiss cietsirdīgi pameta Papki, zinādams, ka tagad Papke meklēs iespēju ātrāk satikties. Tiesa gan, Papke vairs nevar viņam palīdzēt izvairīties no ieskaitīšanās frontes vienībā, toties viņš tagad uzķēries uz Veisa makšķeres un tik viegli vaļā netiks. Tomēr jābūt piesardzīgam, un pārliecīgi biedēt Papki arī nedrīkst: tas var izbīties ne pa jokam, var ķerties pie denuncēšanas vai vienkārši Johanu nošaut. Bailes reizēm padara gļēvuļus vīrišķīgus. Turpretim ar ilgstošu, apdomīgu un netiešu vajāšanu Papki varētu pārvērst derīgā ierocī. Bet vai viņam pietiks laika nodarboties ar to?

Tūlīt pēc iekārtošanās garāžā Johans nosūtīja uz Ļvovu armijas veikalā nopirktu atklātni: uz podiņa sēž tukls puišelis, ar resniem pirkstiņiem aizspiedis sev degunu.

«Dārgā Līzhen,» Johans rakstīja naktī uz atklātnes, «sirsnīgi apsveicu Tevi dzimšanas dienā. Lai dievs svētī Jūsu ģimeni. Tavs Mihels.»

Johans ielēja glāzītē tīru ūdeni, kurā mazliet paskaloja kabatas lakatiņa stūrīti, pēc tam viņš šajā ūdenī pamērcēja noasinātu sērkociņu un ar to viegli, lai neieskrambātu papīra virsmu, rakstīja starp rindiņām šifrā ziņas par sevi un par to, ka var pieņemt radioraidījumus.

Frau Dītmaru bieži mocīja migrēna, un šādu lēkmju laikā viņa necieta nekādu troksni. Viņa lūdza Johanu novietot viņa istabā veco divlampu radiouztvērēju un rītos brokastu laikā pastāstīt jaunākos politiskos notikumus.

Nedēļu pēc atklātnes nosūtīšanas Veiss, uztverdams signālus ēterā, izdzirda viņam personīgi adresēto aicinājuma signālu — smalkus, tik tikko sadzirdamus, bet sirdij dārgus pīkstienus. Tagad viņš regulāri saņēma ziņojumus no Centra.

Prasmi sastādīt maksimāli īsu, ļoti precīzu ziņojumu noteic ne tikai sastādītāja literārās dotības, bet, tāpat kā katra māksla, tā atkarīga no iegūto ziņu vērtības. Jo vērtīgāks, nozīmīgāks saturs, jo īsākos vārdos tas pasakāms. Dažus izcilu izlūku lielos atklājumus, kurus tie veikuši, pacietīgi, drosmīgi strādājot, ziedodami daudzus savas dzīves gadus, varēja uzrakstīt nedaudzās rindiņās.

Tāpat kā zinātnisks atklājums, kas reizēm izdara veselu revolūciju zinātnē, kuram veltīts ilgu gadu nenogurstošs, pašaizliedzīgs darbs, formulējams tik īsi, ka to var uzrakstīt uz papirosu kastītes, tā dažkārt izlūka atklājums, viņa ziņojums, kuru var uzrakstīt uz sērkociņu kastītes, spēj ietekmēt valstu un tautu liktēņus.

Tāpat kā katrs zinātniskais darbs prasa bezgala daudz faktu, to pētīšanu, klasificēšanu, tā arī izlūkošanas darbā faktu uzkrāšana un pētīšana dod materiālu, kura sarežģīta analīze noved pie sintēzes — pie vispārinājuma, kas ir tikpat vērts, cik atklājums zinātnē.

Veiss aklimatizācijas periodā jutās kā students praktikants, kas, cieši iekalis formulas, tikai ražošanā ierauga šo formulu iemiesojumu gigantos, spēcīgos mehānismos, kuru sarežģītā darbība nav gluži tāda, kādu viņš iedomājies lasot.

Var ziedot daudzus mēnešus, lai pakāpeniski iepazītu uzņēmumu un noteiktu tā jaudu. Bet var ari pēc rūpnīcas laboratorijā atrastas metāla skaidiņas pateikt, ko ražo šis uzņēmums.

Kādas jaunas degvielas vai mašīneļļas piliena analīze var parādīt, kādā virzienā noris zinātniskie pētījumi valstī.

Taču, lai pareizi novērtētu kādu faktu, noteiktu tā ticamību, atšķirtu gadījuma rakstura parādību no likumsakarīgas, nepieciešams vēss, analītisks prāts, vispusīgas zināšanas, nedrīkst iegrimt patmīlīgā pašpārliecībā, jābūt pietiekamai drosmei sīkumos saskatīt kaut ko lielu, nozīmīgu, kaut arī šāds sīkums sākumā liktos pavisam nenozīmīgs, niecīgs, uzmanības necienīgs.

Kara noslēpumu glabāšanas sistēmu vērmahta štāba daļas bija rūpīgi izstrādājušas, un tā darbojās visaptveroši. Šajā sistēmā bija apkopots viss vērtīgais, ko deva pirmā pasaules kara pieredze. Reihsvērs to noslīpēja līdz pilnībai.

Savā laikā lielvalstis uzvarētājas bija izveidojušas Vācijā augsti kvalificētu spiegu tīklu un spiegošanas darbu, ko vadīja rezidenti ar pasaules slavu. Reihsvēram tomēr izdevās daudz ko noslēpt viņu modrajām acīm. Par to reihsvērs varēja pateikties savai spīdošai kara noslēpumu glabāšanas sistēmai un lieliski izdresētam personālam, kas prata turēt mēli aiz zobiem; ikviens darbinieks bija labi iegaumējis, ka par pavisam sīku kļūdu viņu bez žēlastības nodos kara tiesai, kas spriedumu izpilda uz vietas.

Zibens ātrā Eiropas armiju sakāve un vācu stratēģijas kalngals — negaidītais trieciens visā frontē Polija — Francija bija ne tikai hitleriskās kara mašīnas, tās varenības reibinošā uzvara, bet ari apliecināja vācu armijas, tās militārā sastāva nepārspējamo prasmi saglabāt slepenībā kara pavēles un sagatavošanos šo pavēļu izpildīšanai.

Katra uzvara, ko vācu armija guva, bandītiski uzbrūkot pēc kārtas saviem upuriem, iedvesa hitleriskajam kareivim apziņu, ka vācu nācija ir pārāka par citām Eiropas tautām, iedvesa fanātisku ticību Hitlera pārcilvēciskajām spējām, kuram lemts noteikt pasaules likteni, mainīt pēc savas gribas vēstures gaitu. Pat vecie ģenerālštāba virsnieki, kuri uzskatīja sevi par īpašu kastu, izlasi un kuri dižojās ar savu militāro dzimts aristokrātismu, galu galā nolieca galvas Hitlera «ģēnija» priekšā, kas ne vienreiz vien bija rupji un nicinoši apgāzis to, kas viņiem likās neapgāžams. Hitlers bija uzminējis, ka spēcīgās lielvalstis nepacietīgi alkst izmantot Vāciju par aklu ieroci triecienam pret Padomju Savienību. Viņš veikli izmantoja šo apstākli un šantažēja lielvalstis, šantažēja tās kā uzpirkts slepkava un tirgojās, lai iegūtu lielāku samaksu. Avansā viņš saņēma Eiropas valstis. Pēc tam iegrūda nazi savu saimnieku vēderā: vispirms ievainoja Franciju — gandrīz vai nāvīgi un pēc tam Angliju. Fašistiskās valsts viltīgā politika, iemiesota vācu armijas stratēģijā un taktikā,' prasīja kara noslēpumu stingru glabāšanu, jo tas lielā mērā nodrošināja tās panākumus.

Vērmahtu varēja salīdzināt ar plēsīgu rāpuli, kas ilgi, šķiet, miega stingumā gulējis pēc pirmā pasaules kara palikušajā asiņu duļķī, bet īstenībā bija badīgi rijis gan valsts dzīves resursus, gan cilvēku

dvēseles. Pamazām tas uzaudzēja sev smagas metāla bruņas, pārklājās ar ieroču sariem, bet katru savu militārās organizācijas šūniņu nosedza labi pieguļošām zvīņām, kuras sargāja un slēpa to, ko vajadzēja slēpt.

Šo lielisko aizsardzību nodrošināja ārkārtīgi plašs pretizlūkošanas tīkls un visa komandējošā sastāva stingra disciplīna, kuru neviens neuzdrošinājās pārkāpt. Disciplīna savukārt balstījās uz bailēm no soda, jo par visniecīgāko reglamenta noteikumu pārkāpšanu nežēlīgi sodīja; katra iespēja, katra sprauga, caur kuru varētu izspiesties šīs aiz dzelzs bruņām nosargājamās ziņas, bija pedantiski paredzēta reglamentā.

Visi Veisa mēģinājumi uzsākt sarunas ar kareivjiem, piekļūt karaspēka vienībām beidzās nesekmīgi. Autobāzes šoferiem saskaņā ar Kcllera pavēli nebija tiesības izpaust sava brauciena maršrutu. Turklāt mašīnas, izņemot Cimmermaņa bruņu automobili, kursēja tikai pa pilsētu. Taču Cimmermanis nekad neko nestāstīja par savu darbu, un Johans neko vairāk nezināja kā tikai to, ko varēja pārbaudīt pēc spidometra, — Cimmermaņa mašīna reizēm diennaktī bija nobraukusi vairāk par trīssimt kilometru. Bet, lai cik bieza būtu bruņa, kās slēpa vācu karaspēka pārdislokāciju, Johanam vajadzēja tai izkļūt cauri. Un izkļuva arī. Gluži tāpat, kā tas ir ar visiem lieliem atklājumiem, kas reizēm izrādījušies pavisam vienkārši.

Kellers pēdējā laikā tik nevērīgi izturējās pret Veisu, ka lika viņam vest dažādu iestāžu papīru atkritumus uz speciālu atkritumu dedzinātavu ārpus pilsētas.

Pirmie Veisa braucieni uz atkritumu dedzinātavu deva viņam to, ko viņš tik ilgi un velti bija meklējis. Viņš apskatīja saplēsto ārzemju avīžu, ilustrēto žurnālu lapas, vecas pavadzīmes, uzmanīgi tās pētīja un klasificēja.

Pēc saplēstajām avīzēm un ilustrētiem žurnāliem, kurus izdeva dažādās vācu okupētās zemēs, nebija grūti uzminēt, ka Polijā ieradušās vācu štābu daļas, kas agrāk atradušās šajās zemēs.

Veiss neatstāja bez ievērības arī vācu produkciju. Pēc avīžu lapu strēmelēm varēja noteikt, no kādiem Vācijas rajoniem Lodzā ieradušās vācu karaspēka vienības.

Viņš atkritumus pētīja ar tikpat lielu aizrautību, kā arheologs pēta savus izrakumus.

Šo informācijas avotu viņam ilgi izmantot neizdevās, ko viņš ļoti nožēloja, kaut arī tas bija diezgan nepatīkams darbs. Kellers viņu atbrīvoja no atkritumu pārvešanas. Johans kārtējā šifrētā vēstulē paziņoja savus novērojumus par vācu karaspēka vienību pārdislokāciju, iepriekš ar viņam piemītošo rūpību pārbaudījis atkritumu dedzināmā punktā iegūto ziņu ticamību, salīdzinot tās ar armijas mašīnu jaunajiem numuriem, kuras tagad braukāja pa pilsētu. Vēstules beigās viņš paziņoja, arī to, ka zaudējis minēto informācijas avotu.

Kad Johans brauca mašīnā viens, viņš nekad neatteicās laipni pavest gabaliņu kādu karavīru. Par šo laipnību ar viņu labprāt pļāpāja.

Vai varēja neparunaties ar tik laipnu un pakalpīgu zēnu, kurš pats jebkuru brīdi var doties uz fronti ar marša rotu? Tiesa, šis puisis vēl nezināja, kas ir fronte, bet viņš tik godbijīgi izturas pret frontiniekiem un lūdz padomu, kādā vienībā labāk dienēt.

Tankistiem Johans lielīja aviāciju, lidotājiem — tanku vienības.

īsās, bet visai dedzīgās diskusijas par viena vai otra ieroču veida priekšrocībām Veisam deva ne mazumu derīgu ziņu.

Kādā dienā, kad pilsētā notika kārtējā tvarstīšana, Johans pamanīja kādā pavārtē paslēpušos puisi ar nobālušu seju; šis puisis bailīgi vērās apkārt, turēdams labo roku kabatā.

Veiss apturēja mašīnu, noņēma rezerves riteni, izlaida gaisu, pasauca puisi un, pasniegdams gaisa pumpi, ar žestiem parādīja, ka pavēl tam piepumpēt riepu. Puisis paklausīja.

Pienāca patruļa. Veiss parādīja savus dokumentus.

Patruļnieks, norādīdams uz puisi, jautāja:

—    Vai tas tev līdzi brauc?

Veiss, izvairīdamies no tiešas atbildes, nenoteikti pateica:

—            Pulkvedis izsauca mašīnu, bet mēs, redziet, esam aizkavējušies.

Patruļa aizgāja.

Piepumpējis kameru, puisis uzlūkoja Veisu un vāciski jautāja:

—     Vai es drīkstu iet?

—    Varbūt par izpalīdzēšanu pavest kādu gabaliņu?

Jauneklis brīdi vilcinājās, tad, it kā sperdams izmisīgu soli, apsēdās blakus Veisam.

Viņi ilgi brauca klusēdami.

Beidzot jaunietis neizturējis jautāja:

—     Kādēļ tu manā labā pacenties?

—           Tu jau manā labā centies. — Johans atbildēja, — piepumpēji riteni.

—     Dīvains vācietis.

—     Kādēļ dīvains?

—           Tu mani izglābi. — puisis stūrgalvīgi pastāvēja uz sava, — un vēl ved. Es taču esmu polis.

—     Redzu, ka esi polis.

—    Vai tu esi labs vācietis?

—    Ko nozīmē «labs»?

—    Redzi, no tiem. — Puisis pacēla sažņaugtu dūri.

Veiss nesaprašanā paraustīja plecus.

—    Rot Front! Vai neesi dzirdējis?

—    Nē, — Veiss atbildēja.

—    Kāda velna pēc tad tu mani glābi? — polis sadusmojās.

Veiss, atrāvis roku no stūres rata, savilka dūri un jautāja:

—    Kur tu šādus vāciešus esi redzējis?

Puisis atkal nobāla:

—           Tu tātad esi no gestapo%'iešiem? Tikai izlikies? Domā, ka esi mani notvēris? — Un steidzīgi iebāza roku labajā kabatā.

Veiss, nepagriezies atpakaļ, deva padomu:

—    Neesi tik straujš. Noskaiti līdz desmit un padomā.

Tālāk viņi brauca atkal klusēdami.

—           Atļauj man te izkāpt, — puisis pēkšņi teica. Pats atvēra durtiņas un izkāpa ar muguru pret izeju.

Veiss izliecās.

—    Bet nauda?

—    Kāda nauda? — puisis brīnījās.

—    Par vešanu.

Puisis izņēma saburzītus zlotus un pasniegdams teica:

—    Par tiem tu pat cigarešu paciņu nevarēsi nopirkt.

—            Vienalga, dod tik šurp, — Veiss stingri teica. Iebāzis naudu kabatā, smīnēdams piebilda: — Tu domāji, ka vācietis tevi par velti vedīs?

Johans pagrieza mašīnu atpakaļ. Pavīdēja puiša mulsi pārsteigtā seja. Viņš bikli pamāja ar roku. Veiss neatbildēja.

Kaut gan Johans bija lieliski izdomājis, prasīdams puisim samaksu par braucienu, taču glābt viņu bija patvaļīga rīcība, viņam nebija tiesību to darīt.

«Slikti, biedri Belov,» Johans pats sevi izbāra. Bet tūdaļ atkal nodomāja: «Pavisam ticami iznāca ar kameras piepumpēšanu. Visi vācu šoferi tā dara: garāmejošam polim vienmēr liek pumpēt. Es darīju to pašu …»

Bet, kad pēc dažām dienām kāds piedzēries vācu kareivis pļau- kāja uz ielas nosmiņķējušos sievieti un tā metās Veisam klāt, lūgdama aizstāvību, Johans klusēdams viņu atstūma un pagāja garām. Veiss pagāja garām tik vienaldzīgi, it kā tas viss notiktu viņpasaulē. Pēc puiša izglābšanas viņš ilgi pats sevi kritizēja, strostēja. Johans .saprata, ka padomju cilvēka iezīmes, viņa morālās īpašības šajos apstākļos ir tikpat bīstamas un kaitīgas kā ķirurga līdzjūtība

slimniekam. Viņš vienaldzīgi pagāja garām sievietei, kuru sita, jo saprata, ka viņam uzticētais uzdevums neatļauj padoties nekādām jūtām.

Vairākas dienas Johanam bija jāvadā kāds vietējais vācietis — fermeris Kluge, kurš bija «piektās kolonas» freikora loceklis Polijā; Hitlera iebrukuma priekšvakarā šīs «piektās kolonas» funkcionāri rīkoja diversijas aktus, bet tagad bija īsti gestapoviešu rokaspuiši.

Sis Kluge bija smagnēja auguma, ar īsām kājām un uzblīdušu seju, turklāt vēl slimoja ar aizdusu. Uzzinājis, ka Veiss atbraucis no Baltijas, izteica viņam pārmetumus:

—           Tik brašus puišus kā jūs vajadzēja tur paturēt līdz tam laikam, kad jums tur izdotos sarīkot tikpat lepnas cūku bēres, kādas mēs nosvinējām Polijā.

Veiss jautāja:

—    Vai jūs domājat, ka mums šāda iespēja būtu radusies?

—    Jā.

—    Kādēļ tad mums lika atstāt Latviju?

—           Tieši par to es brīnos, — Kluge drūmi sacīja, bet, pēkšņi pasmaidījis, centās mierināt Johanu: — Nekas, zēn, vēl viss nav zaudēts.

Kluge savā fermā nodarbināja vairākus desmitus poļu un franču kara gūstekņu, bet, tā kā viņš bija noslēdzis līgumu par šķembu piegādi ceļa būvei, viņš šos gūstekņus aizdzina uz akmens lauztuvēm un pielika tiem par sargiem savu dēlu un znotu. Tagad Kluge gribēja dabūt jaunus kara gūstekņus, kas strādātu fermā, apgalvodams, ka agrāk saņemtie esot miruši ar dizentēriju.

Veiss jautāja:

—    Bet kur jūs ziemā liksiet tik daudz kara gūstekņu?

Kluge atbildēja:

—           Cilvēkam vislielākais konkurents pamalbarības izmantošanā ir cūka. Bet manā fermā tikai vaislas cūku vien ir vairāk nekā desmit, četras no tām ar medaļām. Vai tagad tev ir skaidrs?

—    Nē, — atbildēja Johans.

—           Kas tur ko nesaprast, — manā aizbildniecībā nodotie nespēs izturēt šādu konkurenci. Nosprāgs — un viss.

—    Cūkas, vai?

—            Nu, neizliecies tik dumjš, — Kluge pasmīnēja un lietišķi piebilda: — Citi ir vēl labāk iekārtojušies, piemēram, tie, kuru saimniecības atrodas nometņu tuvumā. Gūstekņi strādā saimniecībā, bet uzturu saņem nometnē. Dēliņ, mācies, dienās kļūsi saimnieks. — Brīdi klusējis, piebilda: — Pirmajā pasaules karā mana tēva saimniecībā strādāja krievu gūstekņi. Kalsni, sausi, bet sīksti — ar tiem

8-t nebija nekādi joki, viens no viņiem nocirta ar lāpstu manam tēvam ausi.

—    Tikai vienu ausi? — Veiss jautāja.

—    Vienu.

—    Slikti bija notēmējis, — Veiss sacīja.

—           Taisnība gan, — Kluge teica. — Slikti notēmējis. — Brīdi domājis, noskurinājās un sacīja: — Ja iedos krievus — tiem bez pistoles pat guļošiem tuvoties nedrīkst. Saķers aiz kājas, es tos pazīstu.

—    Vai tad jūs cerat saņemt arī krievu gūstekņus?

—    Ja būs karš, būs arī gūstekņi.

—    Bet vai gaidāms karš?

Kluge paraustīja plecus un savukārt jautāja:

—          Bet kā tu izskaidro to, ka ģenerālgubernatora apgabalā koncentrē tik lielu karaspēku?…

Kellers pateica Veisam, ka nākamajā dienā pulksten divos jāpārtrauc Kluges vadāšana ar mašīnu.

Rīta cēlienā Johans apbraukāja ar Klugi dažādas iestādes. Pēc tam Kluge pavēlēja vest viņu uz savu muižu. Tieši līdz pulksten diviem Johans brauca pa lietus izskaloto lauku ceļu. Divos viņš apturēja mašīnu, atvēra durtiņas un pateica:

—           Kluges kungs, jums paredzētais mašīnas izmantošanas laiks ir beidzies.

Veiss atvēra bagāžas glabātavu, izņēma Kluges čemodānu un nolika to zemē. Viņš izkrāva arī visus saiņus, kas atradās kabīnē.

Kluge sacīja:

—            Līdz mājām vēl piecdesmit divi kilometri, es samaksāšu. Nevar taču pusceļā pamest tik cienījamu vīru kā mani.

Veiss pavēlēja:

—    Kāpiet laukā!

—    Es nekāpšu.

Veiss apgrieza mašīnu un devās atpakaļ.

—    Manas mantas palika uz ceļa!

Veiss klusēja.

—     Pieturi!

Veiss nobremzēja mašīnu.

Kluge, parakājies savā naudas makā, centās iebāzt Johanam rokā naudu.

Johans atgrūda Kluges roku.

—    Labi, — Kluge dusmās vārījās, — labi! Par to tu man vēl samaksāsi!

Viņš izkāpa no mašīnas un aizsoļoja, grimdams dubļos, atpakaļ pie savām mantām.

Atgriezies garāžā, Veiss pateica Kelleram, ka Kluge mēģinājis aizturēt mašīnu.

Kellers sacīja:

—    Pavēle paliek pavēle. Tev vajadzēja viņu izsēdināt tieši pulksten divos un nevienu minūti vēlāk, pat tad, ja jūs tai brīdi atrastos kaut vai peļķes vidū.

—    Tieši tā es arī izdarīju, — Veiss atbildēja.

Johanam bija tāda sajūta, it kā viņš visas šīs dienas savā mašīnā būtu vedis netīru lopu. Viņš izpurināja sēdekļu pārvalkus, jo viņam likās, ka mašīnā smird.

Nepārtrauktais desmit, bet reizēm arī divpadsmit stundu ilgais darbs nomocīja pat visspēcīgākos šoferus. Bet Johanam bija nepieciešama vēl lielāika fizisko un garīgo spēku saspringtība, lai, beidzis darbu garāžā, varētu pildīt savu galveno uzdevumu, kas prasīja vislielāko koncentrētību, atjautību, pašsavaldīšanos.

Cilvēks dažkārt pats nemaz nemana, ka, pārpūles nomākts, sāk zaudēt uztveres asumu, šos īsos mirkļus, kad neparedzētā situācijā zibens ātrumā jāpieņem noteikts lēmums. Ar gribasspēku var pārvarēt nogurumu, bet nav viegli uzreiz pašam nojaust, cik lielā mērā pārpūle paralizējusi apziņu, kurai nepārtraukti jākontrolē īstais «es» un otrais «es», kas iemiesots šoferī Johanā Veisā. Vēl vairāk — apvienojot šo abu «es» domāšanu, bija jāatrod vienīgi pareizais spriedums, kas atbilst mērķim, pienākumam.

Pēdējo dienu nervu, garīgo un fizisko spēku pārpūle reizēm izspieda no viņa apziņas Johanu Veisu, bet tad atkal — un tas deva viņam lielu apmierinājumu — viņš jutās kā īsts Johans Veiss, kam nekas cits nav aiz muguras kā vienīgi atmiņas par citu pasauli, kurā tas kādreiz bija dzīvojis. Toties pārmērīgais noslogojums un nogurums pēc veiktā darba savukārt palīdzēja viņam apspiest ilgas pēc Dzimtenes, labi izgulēties, neļāva nodoties atmiņām, kas reizēm dedzināja dvēseli. Reiz naktī pamodies, viņš ieraudzīja slapju spilvenu, jo bija redzējis sapnī tēva rokas un dzīvi izjutis tajās iesu- kušos dzelzs putekļu smaku.

Pa to laiku Johans bija apguvis, uzsūcis sevī to, ko nespēj dot pat visizsmalcinātākā, visstingrākā apmācība, — gribasspēka, novērošanas spēju, veiklas atdarināšanas prasmes trenēšana: viņam vairs nevajadzēja sevi tik pārmērīgi sasprindzināt, kā tas bija līdz šim, lai neatšķirtos no tiem, ar kuriem viņš tagad kopā dzīvoja un kuru parašas, manieres, uzskatus, iezīmes bija veidojis vesels nācijas vēsturisks laikmets, tās īpašā sadzīve un sociālā iekārta.

Viņa iemiesošanās Johanā Veisā bija notikusi tā, kā to bija pareģojis viņa instruktors, audzinātājs, un viņš izjuta atvieglinājumu Pārvēršanās bija prāta, gribas, atmiņas, gigantiskas piepūles auglīgs rezultāts.

Viņam vairs nevajadzēja izlikties, viņš apzinājās, ka ir tāds, par kādu viņam bija jākļūst. Slīpējot katru iedomātā Johana Veisa rakstura īpašību, kurai bija jākļūst par viņa esības sastāvdaļu, viņš tomēr nedrīkstēja nekā zaudēt no sevis paša. Nekā no tā, kas piederēja Belovam, viņš nedrīkstēja atdot Veisam. Jo Johanam Veisam bija jābūt ne tikai dzīves spējīgai patstāvīgai personai, bet tai pašā laikā pilnīgi jāpakļaujas tai, kas bija uzlikusi sev Veisa masku.

9

Frau Dītmara ļoti svinīgi pavēstīja Johanam, ka Marija Bihere svētdien viņus abus ielūdzot nosvinēt savu dzimšanas dienu.

—    Ļoti priecājos, — Johans teica.

—    Bet karavīra tērpā …

—    Ģērbšu uzvalku.

—     Jūsu uzvalks taču ir gaišs, ar tādu svinībās ierasties nepieklājīgi! — frau Dītmara noraizējusies iesaucās. — Nedrīkst būt tik vieglprātīgs. īpaši tādēļ, ka Marijai ir pieaugusi meita, — ko viņa par jums domās? — Bet tūdaļ ņēmās mierināt Johanu: — Nemaz nebēdājieties. — Viņa atnesa no savas istabas ar palagu nosegtu dēla uzvalku. — Uzlaikojiet, — viņa pavēlēja. — Esmu pārliecinātā, ka jūs tajā izskatīsieties pēc prinča.

Tiešām, Fridriha uzvalks ļoti labi piegūla Johanam. Domīgi uzlūkojusi viņu, frau Dītmara skumji teica:

—     Pēdējo reizi es redzēju Fridrihu šturmovika formā. Riebīga forma… — bet atguvusies tūdaļ centās mīkstināt savus vārdus: — Jaunekļiem tā nepiestāv … sēdieties, — frau Dītmara teica un jau pavisam nopietni turpināja: — Johan, gribu jūs brīdināt. Marija ir gudra sieviete. Mēs visi viņu ļoti cienām, bet ir kaut kas tāds, kas jums tomēr jāzina. Viņas meita Angelika, — jūs pats pārliecināsieties, ka viņa ļoti burvīga meitene, bet savā laikā, kad viņa bija vēl pavisam jauniņa, ģenerālleitnants fon Zalcs, pulkveža Joahima fon Zalca tēvs, jau būdams krietni gados .. . Nu, vārdu sakot, draudēja izcelties liels skandāls, krimināllieta. Meitene gribēja izdarīt pašnāvību. Ja viņas māte būtu bijusi mazāk saprātīga, būtu notikusi nelaime. Fon Zalcu ģimenes padomē, kurā piedalījās arī Marija, tika nolemts, ka viņa, kas toreiz nebija nekas vairāk kā vecākā istabene ģenerāļa muižā, kļūs par saimniecības vadītāju, bet viņas meitai fon Zalci ar dāvināšanas aktu piešķirs sešus hektārus zemes, turklāt līdz Angelikas pilngadībai viņai ik gadus izmaksās zināmu summu naudas. Marija uzstāja, un ģenerālis iedeva viņai dokumentu, kurā atzina, ka Angelika ir ģenerāļa ārlaulības meita. Ar šo dokumentu Marija sevi nodrošināja, lai vēlāk, kad skandāls būs noklusis, fon Zalci nevarētu atteikties no saviem solījumiem. Arī ģenerālim bija izdevīgāk uzskatīt Angeliku par savu ārlaulības meitu nekā atklāti atzīt to, kas bija noticis.

Kad ģenerāļa dēls Joahims fon Zalcs atgriezās no karaskolas, tēvs viņam pateica, ka viņam ir māsa. Protams, Joahimam tas viss bija ārkārtīgi nepatīkami, taču šādas lietas bieži notiek pat vēl dižciltīgākās ģimenēs. Nekas cits neatlika kā samierināties, bet tikties ar «māsu» Joahims atteicās.

Taču Marija parādīja tik lielu sievietes gudrību un taktu, ka Joahims drīz vien pārliecinājās, ka viņa nemaz nevēlas celt neslavu fon Zalcu ģimenei un netīko klaji izrādīt savas radnieciskās attiecības.

Pavisam nesen viņš izteica vēlēšanos iepazīties ar savu «māsu» un pēc tam pieņēma Angeliku sev par tulku. Pulkvedis pret Angeliku izturas stingri oficiāli, bet tas nebūt nenozīmē, ka viņš nejūt pret viņu sava veida simpātijas. Joahims fon Zalcs ieņem ievērojamu amatu abvērā ne tāpēc, ka viņš nāk no dižciltīgas dzimtas, viņš sevi ir parādījis no labās puses diplomātiskajā dienestā Anglijā un Francijā.

Brīdi vilcinādamās, frau Dītmara vaļsirdīgi turpināja:

— Marija Bihere ir mana draudzene, un es varēju jums to visu nestāstīt. Jo sevišķi tādēļ, ka ir vēl kāds cits apstāklis. Savā laikā Fridrihs un Angelika… Man šķiet, ka būs labāk, ja jūs to zināsiet un, protams, aizmirsīsiet, ja … — frau Dītmara pasmaidīja. — Ja jums rastos nopietni nolūki. Jūs pats pārliecināsieties. Es no visas sirds mīlu Angeliku — viņa ir brīnišķīga meitene, kaut gan ar dīvainībām.

Frau Dītmaras atklātais stāsts par šo mazo ģimenes notikumu neraksturoja Mariju Biheri un tās meitu no labās puses, bet vārdi par «nopietniem nolūkiem» diezgan ciniski atklāja iemeslu, kādēļ viņš ielūgts ģimenes svētkos. Ne visai iepriecināja Johanu arī frau Dītmaras neslēptais mātes egoisms (viņas Fridriham šāda sieva nebija vajadzīga), un tomēr Veiss priecājās, ka frau Bihere likusi cerības tieši uz viņu. Tas nozīmē, ka viņš bija atstājis uz viņu tādu iespaidu, kādu vēlējās atstāt, pavadīdams viņu no baznīcas uz mājām. «Labi strādāts,» Johans pats sevi uzlielīja un tūlīt pamanīja, ka viņš šos vārdus domās izteica tādā intonācijā, kādā runāja viņa instruktors audzinātājs. Tā tas bija toreiz, kad Johans, atbildēdams stundā, pierādīja savam audzinātājam, kādēļ tieši vācieši ir augstākā rase, pamatodams savus spriedumus ar citātiem no vācu fašisma teorētiķa Alfrēda Rozenbcrga runas. Atbildi viņš bija sagatavojis divos variantos: kā ierindas kareivis un kā vērmahta virsnieks.

—    Kaut gan tā ir apbrīnojama muļķība, — audzinātājs pasmīnēdams teica, — bet visā visumā… — Un uzslavēdams noteica: — Labi strādāts.

Bet, kad Johans sāka zūdīties, ka viņam pēc visa tā ir tāda sajūta, it kā viņš būtu sarijies mēslus, instruktors audzinātājs viņu norāja:

—    Belov. tu nepareizi reaģē. Tā taču ir viņu ideoloģija. Tu vari to nicināt, bet zināt un saprast — tavs pienākums. Ja tu neizpratīsi šos uzskatus, tu viņiem liksies nepilnvērtīgs cilvēks un tev nebūs nekādas cerības izsisties uz augšu. Nepiemirsti: Johans Veiss ir gan vienkāršs puisis, taču zina, ko grib. Lai iegūtu virsnieka uzplečus, spējīgs pat kļūt par nelieti. — Steidzīgi piebilda: — Protams, no mūsu viedokļa, bet tur to uzskata par «izdevīga gadījuma izmantošanu». Cilvēks cilvēkam vilks un tā tālāk.

10

Pie frau Marijas Biheres bija ieradušies, šķiet, viņas vistuvākie draugi. Kaut gan viņi uzrunāja cits citu vārdā, taču izturējās uzsvērti laipni un pieklājīgi. Divi vīrieši un trīs sievietes. Pēc apģērba un manierēm bija grūti pateikt, kas tie par cilvēkiem.

Padzīvojis vīrietis, vārdā Herberts, bija tērpies solīdos divrindu svārkos. Pie adītās vestes — pulksteņa ķēdīte. Viņš izskatījās ļoti pašapzinīgs, un viņa tuklā seja pauda pilnīgu vienaldzību pret visu pasaulē. Herberts kādam vārgulīgam kungam smokingā skaidroja, ka angļi darītu prātīgi, ja pēc sakāves pie Dinkcrkas noslēgtu miera līgumu ar fīreru un kopīgi izlemtu austrumu problēmu. Par to fīrers varētu viņiem atdot kādu daļu no Krievijas ziemeļu teritorijas, kuru angļi savā laikā jau bija okupējuši un vēlāk pazaudējuši. Protams, Anglijai par to pienāktos atdot Vācijai dažas no savām kolonijām.

Vārgulīgais kungs smokingā, kuru sauca par Paulu, diezgan atturīgi piebilda, ka gan jau fīrers panāks to, ko nebija izdevies veikt Bonapartam. Pienāks laiks, kad vācu kareivji tikpat uzvaroši soļos pa Londonas ielām, kā tie pašreiz maršē Parīzē.

Dāma brokāta kleitā ar kailām īsām, resnām rokām pārtrauca runātājus un ļoti iespaidīgā tonī pavēstīja, ka fīrers, kaut arī viņš ienistot angļus, labi zinot, ko domājot Čērčils par Krieviju. Viņš to uzskata par ienaidnieku numurs viens, turklāt Moslija kungs esot solījis fīreram darīt visu iespējamo, lai angļu sabiedriskā doma atzītu fīrera vēsturiskos mērķus.

—           Vilma runā kā Ribentrops, — glīta blondīne gaiši zilā un tik īsā kleitiņā, kas nespēja nosegt ceļgalus, sacīja, norādīdama uz korpulento «lāmu.

Vilma, glaimīgi uzsmaidījusi blondīnei, nepalika uzslavu parādā:

—            Tu, Eva, gluži kā mūsu ciltsmāte, joprojām izskaties kairinoša. Droši vien, kad brigadenfīrera kungs tevi uzlūko, viņam rodas vēlēšanās apēst ābolu.

Eva, juzdamās glaimota, noslēpumaini pasmaidīja.

—    Nemaz nedomāju noliegt.

Kungs smokingā pagriezās atpakaļ un laiski aplaudēja:

—     Bravo, Eva!

Frau Bihere, jūsmīgi uzlūkodama Evu, pavēstīja:

—           Ak, Eva ir viskairinošākā valkīra! Kaut gan es esmu sieviete, es tomēr spēju saprast brigadenfīreru.

Veisam neviens no viesiem sevišķu vērību nepiegrieza, toties frau Dītmaru visi sagaidīja ļoti godbijīgi. Sirsnīgi priecājās par viņas ierašanos. Kad Eva, kurai visi glaimoja, iesaucās: «Pie joda politiku! Mēs taču esam sievietes,» — frau Dītmara stingri viņai aizrādīja:

—            Mīļā, neaizmirsti, — vācu sievietes. — Un, apsedusies blakus vīriešiem, frau Dītmara jautāja: — Nu, Herbert, saki — pret ko mēs tagad karosim?

Pauls aizsteidzās Herbertam priekšā:

—           Jūs, frau Dītmara, gribējāt jautāt, kādas valstis vēl pievienosies Lielvācijai?

—    Rimstieties taču! — frau Ditmara neiecietīgi apsauca Paulu.

—    Pašreiz taču jūsu saimnieks šeit neatrodas un jūs varat runāt pilnīgi brīvi.

—     Cik žēl, ka mūsu vidū nav jūsu Fridriha, — blondīne teica.

—    Viņš, izrādās, pavisam nopietns jauneklis.

—           Tagad mēs redzam, cik Fridrihs nopietns jauneklis, — Vilma piebilda, — bet, ja tu, Eva, uzvilktu svārkus vēl par pieciem centimetriem īsākus… „

— Jaunais šturmoviks šo triecienu neizturētu, — Pauls, skaļi smiedamies, piebilda.

No turpmākām sarunām Veiss noprata, ka Herberta kungs strādā par ekspertu-vērtētāju kantorī tPaket-Akzionkura noliktavās sa plūda no okupētajiem apgabaliem represēto iedzīvotāju īpašumi. Šis pats kantoris izsniedza konfiscētās mantas dažādām ainatper sonām. Labākās tika izsniegtas kā fīrera personīga dāvana par sevišķiem nopelniem vai ari svētku dienās un militāru uzvaru dienās, kuras bija pielīdzinātas lieldienām un ziemassvētkiem. Impērijas kanceleja sastādīja speciālu sarakstu par personām, kuras bija pelnījušas vienu vai otru dāvanu. Herberta kungs noteica šo dāvanām paredzēto priekšmetu vērtību. Priekšmetu, kura cena bija tūkstoš marku, viņš varētu, ja tikai gribētu, uzskatīt par simts marku vērtu.

Tādēļ pat visaugstākās amatpersonas meklēja Herberta draudzību. Ja vien vēlējās vai uzskatīja par izdevīgu, viņš tūkstoš marku vērtīgai dāvanai varēja atrast priekšmetu, kura īstā vērtība bija vesela bagātība.

Herbertam bija jāziņo Ilimlera personīgajam pārstāvim par visiem sevišķi vērtīgiem priekšmetiem, kas nonāca kantora noliktavās, tie bija jāatlasa un jānodod gestapo fondā. Taču neviens no šeit klātesošajiem nezināja, kādēļ viņam tas bija jādara. Pēckara krīzes gados Herberts bija notiesāts uz mūža ieslodzījumu par afēru ar margarīnu. Viņš margarīnu izgatavoja no cilvēka veselībai kaitīgām izejvielām, un daudzi, galvenokārt bērni, no saindēšaijās smagi saslima.

Bijušais prūšu slepenpolicijas priekšnieks, tagadējais drošības dienesta priekšnieks SS gruipenfīrers Reinhards Ileidrihs — slaida auguma virs, kaulains, ar nedzīvām, aukstām acītfi, plānām lūpām un plānu, kumpu degunu — pavēlēja Herbertu atbrīvot no ieslodzījuma un nosūtīt darbā kantorī tPaket-Akzion». Heidrihs nešaubījās, ka tagad cilvēks, kuram jāpateicas viņam par savu izglābšanu, būs bezgalīgi uzticīgs un paklausīgs, labi zinādams, ka par sīku kļūdu viņu var atkal iemest cietumā un notiesāt kā vācu tautas indētāj u.

Lūk, kādēļ Herberts nevainojami godīgi veica savu atbildīgo pienākumu.

Uzmanīgi ieklausoties frau Biheres viesu tērzēšanā, Veiss itin drīz noprata, ka viesi atkārto savu saimnieku spriedumus un cenšas viņus atdarināt gan vārdos, gan manierēs. Šais pretenciozās sarunās viņš klausījās ar interesi, kaut gan nekā jauna neuzzināja: par Hitlera kliķes politiskiem manevriem, par koķetēšanu ar Angliju

Centram jau bija zināms no citiem, daudz drošākiem avotiem. Veisam prieku sagādāja apziņa, ka viņš jūtas nepiespiesti viņam tik neparastā sabiedrībā. Veiss pakalpīgi un īstā brīdī pasniedza Evai pelnu trauku, lai pelni neuzkristu viņai uz kleitas, un par to Eva viņam dedzīgi pateicās.

Herberts, lamādams poļus, kuri bija paguvuši noslēpt ārkārtīgi vērtīgos Vaveļa pils gobelēnus, izteica cerību, ka izdosies atrast tādus līdzekļus, kas piespiedīs poļus parādīt slēptuvi. Tad Johans viņam jautāja, vai Herberta kungs nezinot, kāds liktenis piemeklējis Rafaela gleznu «Madonna ar putniņu». Herberts, ar cieņu uzlūkojis Veisu, ņēmās skaidrot viņam, cik neiedomājama vērtība ir šai gleznai. Pēc tam viņš teica: ja Johans, tik izglītots jauns cilvēks, dienētu izlūkošanas orgānos, tad vācu impērijai nebūtu zuduši daudzi okupētās zemēs uzkrātie mākslas darbi. Protams, speciālām SS vienībām esot uzdots nekavējoties ņemt savā aizsardzībā visus muzejus un privātās kolekcijas, sameklēt šo kolekciju agrākos īpašniekus un, piemērojot attiecīgas nopratināšanas metodes, piespiest atdot noslēptās gleznas, skulptūras un citus priekšmetus ar mākslas vērtību, lai tic neietu zudumā reiham.

Frau Vilmai Johans jautāja, vai, pēc viņas domām, fīrers apbalvos angļu fašistu vadoni Osvaldu Mosliju ar bruņinieka krustu par pūlēm Vācijas labā vai ne. Vilma atbildēja, ka Moslija kungs neapšaubāmi esot pelnījis augstu apbalvojumu, bet šo apbalvojumu viņam vajadzētu pasniegt tikai pēc vērmahta karaspēka izsēšanās Anglijas krastā vai arī tad, kad Moslijs, kā viņš te bija apsolījis Ribentropam, noorganizēs Anglijā fašistisku apvērsumu.

Sarunā iejaucās Pauls, jautādams Johanam, kur viņam vislabāk patiktu karot. Johans jokodamies atbildēja:

—    Tur, kur dzīvo amazones.

Visi sāka smieties.

Pauls teica:

—    Neaizmirstiet paņemt mani līdzi. Es iemācīšu viņām taisīt kokteili.

Herberts jautāja Evai:

—    Nu, pūpēditi, vai tavs ģenerālis vēl joprojām greizsirdīgs uz katru ceļā satiktu kareivi? Droši vien ne bez pamata?

—    Ai Herbert, — Eva nopūtās, — tu gan esi ciniķis! — Bet tik uzvaroši pasmaidīja, raudzīdamās Herberta blāvajās acīs, ka nepalika nekādu šaubu: Herberts bija uzminējis.

Angelikas jaunkundze, meitene ar slimīgi bālu seju, izskatījās tik nesamērīgi izstīdzējusi kā pusaudze. Likās, ka viņu apgrūtina viņas kalsnās, tievās kājas un garās, ļenganās rokas. Sīkā sejiņa ar caurspīdīgo, parafīnam līdzīgo ādu izskatījās sastingusi. Viņas lielās, zilās acis ar zilgani baltiem acu āboliem un aizplīvurotu skatienu piešķīra sejai tādu izteiksmi, it kā viņa runātu vienu, bet domātu citu. Pie galda Johans sēdēja līdzās Angelikai. Meitene vienaldzīgi pasmaidīja un jautāja, gausi stiepdama vārdus:

—    Vai jums ir patīkami sēdēt man blakus?

Johans, rūpīgi atlocījis salveti un uzklājis to uz ceļgaliem,

iesaucās:

—            Ak freilen, esmu sajūsmināts! — Tad viņš jautāja: — Ko es varu jums piedāvāt?

Angelika tikpat gausi atbildēja:

—     Man nekas negaršo.

—    Varbūt atļausiet pāris salātu lapiņu?

—           Vienīgi tādēļ, lai sagādātu jums prieku. Ielejiet, lūdzu, vīnu. — Un pirmo reizi vērīgi paskatījās viņā. Jautāja: — Vai jūs esat fronlinieks?

Johans noraidoši papurināja galvu.

—            Nekas, drīz jūs būsiet, — Angelika apsolīja. Pacēlusi acis, ar uzsvaru piebilda: — Tikai ņemiet vērā, ka bailīgie un neveiklie krīt pirmie.

—          Tik vdrūmas domas neiederas pie dzīru galda, — Johans iebilda.

—            Man tādu nemaz nav žēl un nekad nebūs! Man nav žēluma pret tiem, kas negrib un neprot cīnīties.

Pirmajā mirklī Johanam šāda atklātība likās visai aizdomīga. Tādēļ viņš svētulīgi iesaucās:

—            Jaunkundz, mēs visi esam mirstīgi, vienīgi mūsu dvēseles nemirstīgas. Un tur, debesīs, — viņš pavērsa acis uz augšu, — mūs gaida visuvarenais dievs!…

—            Muļķības! — meitene nicīgi iesaucās. — Mūs neviens nekur negaida.

—            Angelika! — frau Bihere, sēdēdama galda otrajā galā, maigi pasauca meitu. — Uzliec, lūdzu, Veisa kungam šo gabaliņu. — Tad bikli uzlūkoja meitu.

Angelika pat galvu nepagrieza uz mātes pusi. Ar pūlēm pavērdama bālās lūpas, jautāja:

—            Vai nav tiesa, es vēl spēju laipni runāt ar vīrieti? — Brīdi klusējusi, nopietni turpināja: — Mēs abi esam vienas paaudzes cilvēki. Mūsu vecākiem sakāve pagājušajā karā nogalināja dvēseli. Tas ir — vieniem. Citiem — atņēma dzīvību… — Smīnēdama piebilda: — Man vēl laimējies: māmiņa stāsta, ka tajos gados bērni dzimuši bez nagiem un matiem — īsti kropļi. Tādi kā Vāgnera homonkuli. Mātēm trūcis piena, bērni baroti mākslīgi. Tādēļ mums ir tiesības par to atriebties. Jā, atriebties, — viņa cietsirdīgi atkārtoja. — Es gribētu dienēt sieviešu palīdzības vienībā, lai atriebtos par visu.

—     Kam? — Veiss jautāja.

—     Visiem. Visiem.

—    Vai jūs esat Vācu meiteņu savienības biedre?

—           Jā, — Angelika lepni atbildēja un strauji atmeta galvu: kuplie mati rudens zāles krāsā izklīda pa pleciem. Sakārtodama frizūru, viņa sacīja: — Bet man nepatīk klausīties radiopārraides. Ciest nevaru diktoru spalgo klaigāšanu. Mums ir tiesības runāt ar visu pasauli čukstus, lai pasaule godbijīgi klausās mūsu balsīs.

—           Piedodiet, jaunkundz, es kā nākamais kareivis domāju, ka komandai jāskan skaļi.

—    Vai tad arī man būtu jākliedz? — Angelika pasmīnēja.

—    Ja jums labpatiktos mani komandēt…

—     Bet vai jums patīk, ka jums pavēl? — meitene jautāja.

Frau Bihere skaļi painteresējās:

—     Par ko tērzē jaunieši?

Johans pasmaidīja un tikpat skaļi jautāja:

—            Frau Bihere, vai atļaujiet pacelt šo glāzi uz jūsu meitas veselību?

Viesi aplaudēja.

Angelika uzmeta Johanam neapmierinātu skatienu un, nodūrusi acis, pačukstēja:

—    Jūs esat pārlieku laipns.

Meitene demonstratīvi pievērsās savai galda biedrenei un vairs nepļāpāja ar Veisu, nelikās viņu redzam.

Bihera kundze, modri' vērodama viesus, tūdaļ pamanīja, ka starp viņas meitu un Veisu kaut kas noticis: Veisa seja likās samulsusi. Viņa skaļi jautāja:

—            Veisa kungs, jūs, šķiet, gribējāt pirkt garāžu vai autoremonta darbnīcu?

Johans saprata, ka Bihera kundze vēlas saviem viesiem likt manīt, ka viņš ir jauneklis ar solīdu praktisku dzīves mērķi. Lai parādītu sevi šiem ļaudīm no labākās puses un iepriecinātu Bihera kundzi, Johans sāka jūsmīgi izklāstīt savus dzīves plānus.

Taču Johana stāsts atstāja uz viesiem pilnīgi pretēju iespaidu, ne to, ko viņš cerēja.

Vajadzēja atzīt, ka viņš bija nošāvis buku: nepietiekami novērtējis klātesošo bagātīgo liekulības pieredzi. Sie cilvēki ne tikai paši pastāvīgi liekuļoja, bet diendienā vērīgi pētīja mazāko liekulības izpausmi citos. Redzēdami savu darba devēju zemiskumu, viltību, melus, zinādami viņu netīros noslēpumus, sīkumaino godkārību, šie ļaudis, ar kuru cilvēka cieņu viņu kungi nekad nerēķinājās, bija iemācījušies paši veikli izlikties un klusēdami, ar dziļi slēptu nicinājumu to atmaskot citos.

Veiss tūdaļ saprata ironisko klusēšanu, ar kādu viesi klausījās viņa spriedumos. Jā, viņš bija kļūdījies un saprata to jau tad, kad vēl nebija beidzis runāt par savām nākotnes iecerēm.

Vaļsirdību šie ļaudis uzskata par muļķības iezīmi. Ja viņu nenoturēs par muļķi, tad droši vien par liekuli, kas slēpj savus patiesos nolūkus. Mazāks ļaunums būtu tad, ja viņu noturētu par naivu muļķi. Viņš bija vienīgais, kas centās piesaistīt uzmanību sev ar spriedelējumiem par personīgajām lietām. Veiss neapdomīgi pārsteidzās un, jādomā, velti centās izlikties atklāts. Viņš gribēja pārbaudīt, vai viņu uzņems šai vidē kā savējo. Un pārrēķinājās. Pārspīlēja. Tas ir, pielaida kļūdu, no kuras instruktors audzinātājs bija daudzkārt viņu brīdinājis: aizmirsa paškontroli, aizrāvās tēlošanā un ar to pazaudēja nesaudzīgo, bet vienīgi drošo atbalstu — reālo apstākļu izpratni.

Runādams Johans saspringti meklēja izeju no bīstamā stāvokļa, ko pats sev bija radījis. Veiss negaidot mīļi pasmaidīja un jautāja:

—    Kā jums patīk šāda vientieša sapņi? — Ret tūlīt nopietni turpināja: — Kas attiecas uz mani, es būšu tur, kur to prasīs reiha intereses.

—    Rravo, — frau Rihere iesaucās, — jūs, Veisa kungs, veikli mūs izjokojāt!

—    Šis jauneklis zina, aiz kura gala jātur šautene, — Pauls atzinīgi piebilda.

—    Veisa kungs, — freilen Eva iesaucās, — jums ļoti jauki piestāvēs virsnieka forma!

Pauls brīdinoši iesaucās:

—     Piesargieties, viņa gribēs jums to izgludināt no rīta!

—     Paul, jūs esat ciniķis! — Eva sapņaini noteica.

Interese par Veisu bija apmierināta, un viņam vairs nepievērsa uzmanību.

Palicis viens, Johans apsēdās pie galdiņa istabas kaktā un sāka lapot albumu ar krāsainām skatu atklātnēm. Uz vienas no tām viņš ieraudzīja viņam tik labi pazīstamo Rīgas ostu… Viņa domas neviļus aizklīda uz šo pilsētu, kuru viņš tikai nesen bija atstājis. Atmiņā uzausa kuģa mehāniķa meita Lina Jorda, Latvijas Valsts universitātes studente ar gludu, kā ar emalju pārklātu lelles sejiņu, sīka auguma, mazu cepurīti virs gaišajiem matiem un ar domīgām, tumši pelēkām, nopietnām acīm. .3.

Reiz viņa pārmeta Veisam viņa aktīvo līdzdalību visos «Baltvācu tautu apvienības» pasākumos.

—     Man šķiet, — viņa izsmejoši teica, — jūs gribat kļūt par vienu no tiem tipiem, kas visiem spēkiem cenšas atdarināt reiha brūnkrek- lainos puišus.

—     Es jutos patīkami savu tautiešu sabiedrībā.

—     Dīvaini! — viņa neticīgi izsaucās. — Jūs izskatāties nopietns, šķiet, domājošs cilvēks, bet varat ar tik godbijīgu uzmanību klausīties muļķīgos spriedelējumos par vāciešu izcilo raksturu, turklāt vēl šos šausmīgos referātus, kas pilni ar ļaunu vēstošiem mājieniem.

—    Bet vai tad jūs tos neapmeklējat?

—    To es daru tikai tēva dēļ.

—    Tēvs spiež jūs apmeklēt šos referātus?

—     Gluži pretēji. Es to daru tādēļ, lai paglābtu mūsu ģimeni no bīstamām tenkām.

Kādā dienā viņa lūdza Johanu apciemot viņu.

Ilugo Jords, Linas tēvs, tikai nesen bija atgriezies no jūras brauciena. Viņš bija tipisks jūrnieks. Gauss, mierīgs, ar izbalojušām, piemiegtām acīm. Viņš, tāpat kā meita, bija neliela, bet spēcīga auguma, platiem pleciem un smagām rokām. Mazās mutes cieši sakniebtos lūpu kaktiņos ievilkušās divas dziļas, gareniskas grumbas. Kuģis, uz kura viņš brauca, piederēja kādam vācietim, un arī apkalpē bi ja tikai vācieši. Kapteinis brauca uz Murmansku pēc kokiem, bet atceļā kuģi iespieda ledū. No ledus spiediena ieplīsa apšuve un salūza dzenskrūve.

Taču kapteinis neparko negribēja izsaulkt padomju glābšanas kuģi. Viņi diezgan ilgi peldēja, iespiesti ledus laukā, un mēģināja pašu spēkiem salabot kuģi.

Pēkšņi uzbrāza vētra ar sniegputeni, ledus pašķīrās, un viss būtu beidzies slikti, ja nebūtu piesteidzies palīgā padomju medību šoneris.

Hugo Jords drūmi sacīja Veisam:

—     Sie padomju puiši no medību šonera tik pašaizliedzīgi strādāja, remontēdami mūsu kuģi, it kā nevis mums, bet viņiem draudētu nāves briesmas. Vēlāk, kad mēs jau paši varējām turpināt ceļojumu, mūsu kapteinis ielūdza savā kajītē šonera šķiperi un bocmani iedzert. Kapteinis teica:

«Mēs taču esam vācieši_____ »

«Kas par to?» šķiperis atbildēja. Bet vēlāk, ieraudzījis uz kapteiņa galda vimpeli ar kāškrustu, jautāja:

«Jūs esat fašists?»

«Jā,» kapteinis atbildēja, «tieši tā.»

Tad viņi abi — šķiperis un bocmanis — klusēdami uzvilka buš- latus un uzlika cepures.

Kapteinis jautāja:

«Tagad jūs nožēlojat, ka izglābāt mūs? …»

Bet šķiperis atbildēja:

«Jums atceļam nepietiks degvielas, varu jums kā katastrofā cietušajiem iedot pusotras tonnas. Jums matrožu dzīvojamā telpā viss sasalis ledū, komandai pat nav kur sasildīties.»

—           Kad mēs jau bijām uzņēmuši kursu un devāmies prom, šoneris pacēla buras. Krievu jūrnieki bija mums atdevuši visu savu degvielu.

Hugo stāstīja aprautos vārdos, sadrūmis, it kā par kaut ko apvainojies.

Johans, apspiedis satraukumu, jautāja:

—    Uz jūras taču nemaz citādi izturēties nevar?

—     Bet uz zemes? — Ilugo jautāja.

Johanam ļoti patika Hugo, taču 110 satikšanās ar to viņš izvairījās, jo vācieši no «apvienības» uzskatīja Hugo par svešu cilvēku, l'azīšanās ar Hugo varēja Veisam kaitēt.

Tā paša iemesla dēļ viņam bija jābūt atturīgam pret Linu. Sākumā viņa domāja, ka Johans pārāk bikls. Viņa lūdza Johanu pēc sapulces apvienībā pavadīt viņu uz mājām. Ņēma viņu zem rokas, centās ielūkoties viņa rūpju pilnajā sejā, gandrīz vai paceldamās pirkstgalos.

Linai bija možs un brīvi domājošs prāts.

Izjuzdams slēptu maigumu pret šo meiteni, viņš cieta no tā, ka viņam, satiekoties ar Linu, bija jāizliekas, jāvairās brīvi tērzēt, jāslēpj no viņas savi uzskati un domas, pie tam dažkārt viņam radās neatvairāma vēlēšanās paspīdēt ar savām zināšanām, kuras viņam bija jāslēpj no viņas tāpat kā savas jūtas. Visbiežāk viņš drūmi klusēja un steidzās ātrāk viņu pavadīt līdz mājām. Tipinādama savām mazām kājiņām, viņa ar grūtībām tika līdzi. Reizēm mīļi dusmojās, teikdama, ka viņai nemaz nav tik ļoti jāsteidzas uz mājām, ka viņa labprāt tā soļotu blakus Johanam, uz kuru pasaules malu viņš vēlētos. Smējās, atmetusi galvu, un raudzījās viņā ar tumši pelēkajām, nopietnajām un gaidu pilnajām acīm.

Tikai atceļā uz mājām, kad Johans bija palicis viens, viņš atļāvās pasapņot un domās teica meitenei visu, ko -vēlējās. Arī par šiem sapņiem viņš sevi bargi nosodīja, jo pat domās viņam nebija tiesību aizmirst, ka viņš ir Johans Veiss. Nē, viņam nebija tiesību pat uz mirkli izbaudīt dvēseles mieru. Viņš arī nedrīkstēja baudīt dvēseles mieru, jo ar to viņš būtu velti maldinājis meiteni un sagādājis viņai bēdas.

Tādēļ viņš pārtrauca satikšanos ar Linu.

Pēc kāda laika Hugo Jords atrada darbu uz norvēģu tankkuģa un visa ģimene pārcēlās uz Oslo.

Johans ieradās ostā tikai pašā pēdējā brīdī, kad pasažieru tvaikonis, ar kuru brauca Lina, jau atstāja ostu.

Uz lielā, baltā tvaikoņa klāja skanēja mūzika. Bazalta krāsas viļņi smagi sitās pret piestātnes pāļiem.

Stāvēdams aukstā, mitrā vējā, kas pūta viņam sejā sāļus ūdens putekļus, Johans skumji un satraukti domāja par to, ka viņš vairs nekad neredzēs Linu. Kādu Lina saglabās viņu savā atmiņā?

Turpretī šobrīd, sēdēdams šai istabā un skatīdamies uz Angeliku, viņš bez satraukuma mierīgi un sīki apdomāja, kā viņam izturēties pret šo meiteni, lai iemantotu viņas simpātijas un reizē ar to panāktu, lai viņa Johanu vēlētos protežēt. Tas pašreiz būtu ļoti noderīgi! Protams, frau Dītmara jau bija šeit noraksturojusi visas Veisam piemītošās īpašības, viņa visādi cildināja Johanu. jo no sirds ar viņu lepojās. Bet ar ko īsti varētu iemantot Angelikas simpātijas?

Veiss redzēja, ka itin visi viesi uzsvērti godbijīgi izturas pret šo meiteni. Pat viņas māte, šī varas kārā sieviete, centās viņai pieglaimoties. Bet Angelika to visu uzņēma kā pašu par sevi saprotamu.

Pasniedza desertu. Veiss atkal sēdēja blakus Angelikai.

—            Kā jums patīk Licmanštate? — Angelika garām ejot jautāja, it kā tikai tagad būtu pamanījusi savu galda biedru.

—           Ja jums patīk, esmu ar mieru piekrist, ka tā ir brīnišķīga pilsēta.

—     Man tā nemaz nepatīk.

—    Tādā gadījumā ari man tā nepatīk.

Angelika sarauca uzacis.

—     Vai jums pašam sava sprieduma nav?

Johans, drosmīgi raudzīdamies acīs Angelikai, atbildēja:

—           Jaunkundz, man šķiet, ka jūs esat pieradusi pie tā, ka jūsu mājās visi domā tā kā jūs.

—    Jums tāds uzskats par mani?

—     Man tā vismaz likās.

—           Jūs droši vien esat no tiem, kas domā, ka sieviete spējīga vīriešiem tikai piebalsot.

—    Jūs nu gan pie tām nepiederat.

—     Jā, jums taisnība. Es nevēlos atzīt savas kļūdas pat klusībā.

—           Bisniarks apgalvoja: cMuļķi saka, ka viņi mācoties no savas pieredzes, bet es labprātāk mācos no citu pieredzes.»

—    Jūs, izrādās, esat daudz lasījis!

Veiss paraustīja plecus.

—           Grāmatas — labi padomdevēji. Bet tūkstoš padomu neaizstāj tūkstoš feniņus.

—    Saprātīga doma. Vai jums pie mums patīk?

—           Es varētu atbildēt, ka par visu vairak man šeit patikat jūs. Bet es to neteikšu.

—    Kādēļ?

—           Jūs man parādījāt viesmīlību, un man par to jābūt pateicīgam frau Dītmarai. Acīm redzot, viņa jums par mani ir stāstījusi un lūgusi kaut ko manā labā.

—    Iespējams.

—           Tātad, ja es jums teiktu, ka jūs man patīkat vairāk par visiem citiem, kas šeit atrodas, jūs to uzskatītu par liekulību.

—    Jūs, izrādās, esat diezgan atklāts cilvēks.

—    Priecājos, ja jūs to esat sapratusi.

—    Vai jūs domājat, ka esmu spējīga to novērtēt?

—    Tieši uz to es cerēju.

—    Kā jūs varat būt tik pārliecināts, redzot mani pirmo reizi?

—    Intuīcija, — Johans atteica.

—    Bet ja nu jūs maldāties?

Johans noplātīja rokas.

—           Tādā gadījumā, ja man kādreiz būs bērni, viņu tēvs biis šoferis. Tikai šoferis un nekas cits.

—    Bet jums gribētos, lai viņu tēvs būtu ģenerālis?

—    Kā pavēlat, jaunkundz, — Veiss jokodamies teica.

—            Labi, — Angelika sacīja, — mēs to vēl apspriedīsim. — Brīdi vilcinājusies, nopietni turpināja: — Vaļsirdību pret vaļsirdību. Es ļoti cienu frau Dītmaru. Ir apstākļi, kas varētu piespiest mani pildīt viņas lūgumu jūsu labā. Vai jūs šos apstākļus zināt?

Veiss brīdi prātā apsvēra un nolēma būt atklāts, jo frau Dītmara to nevienam neslēpa.

—    Jūs mīl Fridrihs?

—           Vēl tagad? Nedomāju vis. Bet frau Dītmaru es mīlu kā īstu māti.

—    Piedodiet, — Veiss sacīja, — es gan nevēlētos izmantot…

—           Klusējiet! — Angelika pavēlēja. — Vārdu sakot, es izpildīju viņas lūgumu. Redziet, nepazīdama jūs, es atļāvos jūs uzaicināt savā mājā. Es to nenožēloju. Man līdz nāvei apnikuši šie nekaunīgie karjeristi…

—     Ari es vēlos labāk iekārtoties, — Veiss iebilda.

—     Iekārtoties… — Angelika nicinoši atkārtoja. — Tieši tā: iekārtoties. — Pieliekusies Veisam un skatīdamās viņā plati ieplestām acīm, kuru zīlītes bija savilkušās ogļu melnos, dzeļošos punktiņos, viņa dobji jautāja: — Jūs domājat, ka Fridrihs ir cilvēks, kas kāro pēc varas? Muļķības! Es domāju, ka viņš iestājās nacistos tikai tādēļ, lai glābtu savus mācītos sirmgalvjus, kas tika padzīti no universitātes. Pēc mana prāta, Fridrihs ir zinātnes vergs, cilvēks, kas sagandējis savu nākotni.

—     Bet jūs? — Veiss jautāja.

Angelika atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni un stingri teica:

—     Kaut arī es neesmu tik skaista kā Eva Brauna, es iešu pāri līķiem, lai sasniegtu savu mērķi.

—    Jā, fīrers taču teica, ka viņš mūs atbrīvojot no sirdsapziņas himeras, — Johans sacīja.

—     Protams, — Angelika piekrita. Izsmejoši piebilda: — Bet es esmu meitene, un jūs varat iekārdināt mani ar mazāk bīstamu līdzekli, — pasniedziet man ābolu!

—    Vai jūs tiešām esat tik apņēmīga, kā jūs par sevi stāstāt?

Angelika nolaida plakstiņus.

—    Nē, ne vienmēr. Taču cenšos sevi pārliecināt, ka jābūt apņēmīgai.

Kad viesi piecēlās no galda un ar kafijas tasītēm rokās apsēdās atzveltnes krēslos, Angelika aizveda Veisu uz virtuvi un šeit viņu visādi cienāja: uzlika viņam uz šķīvja vairākus pīrāga gabalus un ielēja kafiju liela fajansa krūzē, nevis mazā porcelāna tasītē, kādas pasniedza citiem viesiem.

Veiss pastāstīja par saviem darba biedriem. Par viņu rupjajiem likumiem. Viņš taču neesot vienkāršs šoferis, bet gan šoferis mehāniķis un tikai nenovīdības dēļ pārcelts no vieglas mašīnas uz smago. Labāk doties uz fronti, labāk goda pilnā nāve nekā šāda dzīve skaudīgu un slikti audzinātu ļaužu vidū, kuri gatavi pastrādāt jebkuru nelietibu, lai tikai paglābtos no ieskaitīšanas ierindas vienībā.

Angelika vērīgi klausījās, un pēc jautājumiem, kādus viņa uzstādīja, varēja spriest, ka Johans ir Cēlies Bihera jaunkundzes acīs, kura ar noteiktu nolūku interesējās par viņa biogrāfiju sīki jo sīki. Lieki piebilst, ka Johana atbildes pilnīgi saskanēja ar tām, kuras viņš bija ierakstījis anketās.

Centra uzdevumu — izmantot ikvienu iespēju nodibināt pazīšanos ar abvēra darbiniekiem un nodrošināt sev vietu tā sistēmā Johanam līdz šim nebija izdevies izpildīt. Vēl ļaunāk — viņam drau- rleja ieskaitīšana ierindas vienībā, kas būtībā nozīmēja iegāšanos, la ar laiku viņam arī izdotos aizbēgt no ierindas vienības, viņu vajās kā dezertieri un viņš vairs nederēs uzdevumam, kāds viņam bija paredzēts. Tas nozīmē, ka viņa apmācība — šī sarežģītā, ilgstošā un pacietīgā sagatavošana — būs bijusi veltīga un visas cerības, kādas uz viņu bija liktas, sagrūs. Šobrīd radās diezgan vilinošas izredzes.

Angelika jautāja, vai viņam ir kādi draugi.

Veiss skumji atbildēja:

—     Man bija īsts draugs — Heinrihs Švarckopfs, bet viņš pašreiz dzīvo Berlīnē pie sava tēvoča šturmbanfīrera Villija Švarckopfa. — Un piesardzīgi piebilda: — Ja Heinrihs būtu šeit, man tik grūti neklātos. Jāsaka, ka Villijs Švarckopfs jau vienreiz par mani aizrunāja: viņš mani ieteica garāžā.

—    Varbūt viņš neatteiktos vēlreiz jums dot ieteikumu? — Angelika jautāja.

—     Nezinu … Iespējams, ka neatteiktos, — Johans ne visai pārliecinoši teica. — Es esmu pārāk neievērojams cilvēks. Ja Heinrihs atgādinās viņam par mani, domāju, ka šturmbanfīrers Heinriha līigumu izpildīs.

Viesi jau sāka izklīst, un frau Dītmara ienāca virtuvē aicināt Veisu uz mājām. Atradusi jaunos cilvēkus draudzīgi tērzējam un nopratusi, ka Angelika ir ar mieru palīdzēt Veisam. frau Ditmara, uzlikusi roku viņam uz pleca, ar lepnumu sacīja:

—     Jūs, Johan, šodien atstājāt ļoti labu iespaidu uz visiem. — Pievērsusies Angelikai, viņa teica: — Tu zini, ka es izjūtu mātes maigumu pret šo vientuļo jaunekli. Palīdzi man iekārtot viņu darbā. Tev taču tik lielas iespējas!

Veiss kautri pasmaidīja. Viņš nolieca galvu un nodūra acis, lai noslēptu saspringto, gaidu pilno izteiksmi.

—     Pamēģināšu. — Angelika noskūpstīja pieri frau Dītmarai un sniedza Veisam roku — smalku, baltu, mitru.

Pēc dažām dienām frau Ditmara priecīgi pastāstīja, ka pēc Angelikas lūguma pulkvedis Zalcs runājis ar Švarckopfiem pa telefonu un tie atzinīgi atsaukušies par Veisu. Visi viņa dokumenti no centrālā pārceļošanas punkta pārsūtīti uz abvēru. Ja gestapo nebūs iebildumu, Veisu ieskaitīs par šoferi abvēra štābā. Mazliet tomēr vēl jāpagaida, kamēr gestapo dos savu piekrišanu.

Vilkās satrauktu gaidu pilnas nedēļas.

Johans skaidri apzinājās, ka labprātīgi iebāzis galvu gestapo rīklē un tagad maza neprecizitāte dokumentos vai kāda nejauša kļūda, ko viņš varbūt šeit izdarījis, var būt par iemeslu nāves sodam, pirms kura vēl būs jāiztur nopratināšana, spīdzināšana .. .

Par visiem pēdējiem notikumiem viņš ziņoja Centram.

Bet viss beidzās laimīgi. Tai dienā Johans, ka parasts, rītausmā ieradās garāžā, lai sagatavotu smago mašīnu braucienam. Pienāca Kellers un dusmīgi nopurpināja:

— Tu esi veikls zellis! Lieliski iekārtojies! — Norādīja ar acīm uz jauniņo, tikko no rūpnīcas saņemto BMV peļu krāsā, ar diviem rezerves riteņiem virs bagāžnieka un skaudīgi noteica: — Jādomā, ka tavs jaunais kungs ir aizmugures ierēdnis …

Bet Kellers bija maldījies.

11

Majors Aksels Šteinglics iesāka izlūka karjeru vēl pirms pirmā pasaules kara. Būdams trūcīga zemnieka dēls, viņš kaunējās no savas izcelšanās un tādēļ ar sevišķu neatlaidību centās ieņejnt pienācīgu vietu virsnieku korpusā, kurā spiega profesiju toreiz vēl neuzskatīja par cienījamu, kaut gan ģenerālštābs pret šī dienesta pārstāvjiem izturējās īipaši labvēlīgi.

Reiz Steinglicu apvainoja virsnieku klubā un viņš izaicināja apvainotāju uz divkauju, bet tas atteicās pieņemt izsaukumu, paskaidrodams, ka prūšu virsnieka gods tam neatļauj duelēties ar cilvēku, kas nekad nav cīnījies ar atklātiem ieročiem.

Karš un it īpaši pēckara gadi stāvokli mainīja. Spiega profesiju apvija romantiskiem varonības ziediem. Par «melnajiem bruņiniekiem» daudz rakstīja, par viņiem jūsmoja, sacerēja par viņiem leģendas, cenšoties aizraut «zudušās paaudzes» pārstāvjus ar slepenā kara varoņdarbiem.

Šteinglics nenokļuva to atklāto spiegu sarakstā, kuriem reiha val- diba deva plašas iespējas reklamēties pēc patikas. Viņš bija paradījis sevi no labākās puses, veikdams dažādus slepenus uzdevumus. Bet, kalpodams speciālā dienestā, viņš uz ilgiem gadiem bija spiests atteikties no virsnieka mundiera. Tikai tagad, kad Hitlers uzsāka karagājienu pret Eiropu, Šteinglics atkal uzvilka formu, saņēma paaugstinājumu dienesta pakāpē un amatu, kas viņam deva zināmu neatkarību, ievērojamus materiālus labumus un pavēra viskārdino- šākās perspektīvas nākotnē.

Kanariss, abvēra priekšnieks, labi pazina Steinglicu, viņa vājības un stiprās puses.

Šteinglica vājība bija patmīlīgas ilgas iegūt augstākā virsnieku korpusa atzinību. Stiprā puse — šī mērķa dēļ viņš bija spējīgs uz visādām nelietībām. Turklāt jāpiebilst, ka viņš bija pieredzējis, drosmīgs un prata lauzties uz mērķi ar jebkuriem līdzekļiem. Līdzekļi bija pārbaudīti pie daudziem, kuri pazuduši bez vēsts visai aizdomīgos apstākļos.

Johans, kļuvis par majora šoferi, kopš pirmās dienas iegaumēja vienu: šis švītīgais cilvēks ar pūces acīm, kurš gandrīz nemaz tās nemirkšķināja, kalsnu seju ar pavisam plānām lūpām, turklāt tāds, kas neatļāvās nevienu lieku kustību. — šobrīd bija viņam gan bīstams, gan daudzsološs.

Atdarinādams Kanarisu, Šteinglics runāja mīlīgi, klusi, bikli, cenzdamies ņemt vērā sava šefa iemīļoto izteicienu: «Cilvēks atzis jūsu viedokli, ja jūs to nekaitināsiet, tikai tad tas spējīgs saprātīgi spriest.» Šleinglicain pašam nevienā jautājumā nebija patstāvīga sprieduma. Viņa pārliecības spēks balstījās tieši uz jebkuras pārliecības trūkumu. Viņa profesionālā spiega dzīves pieredze liecināja, ka Vācijā jebkura režīma laika viņa profesijas cilvēki sastādījuši īpašu kastu un, lai arī kādas politiskas pārmaiņas notiktu valstī, lai arī kas to pārvaldītu — Ilohencollerni, Hindenburgs, Hitlers, — kara ģenerāļi un profesionālo izltiku kadri bauda vislielāko neaizskaramību.

Šteinglics saņemtos uzdevumus pedantiski sīki izstrādāja, pielietojot plānošanas sistēmas, kuras viņš rūpīgi studēja kriminālpolicijas arhīvos. Operāciju metodiku un līdzekļus viņš aizguva no redzamāko profesionālo noziedznieku prakses.

Aksels Šteinglics bija izdarījis vairākas meistariski veiktas slepkavības. Bet viņš nezināja ne šo slepkavību mērķi, ne arī to, kas bi ja viņa upuri. Tas viņu arī nemaz neinteresēja. Viņš toreiz ieņēma nenozīmīgu amatu un disciplinēti veica uzdevumus pēc to cilvēku norādījumiem, kuri atradās augstākos amatos. Viņš strādāja, lai iekarotu sev tādu stāvokli, kas atļautu viņam dot tamlīdzīgus norādījumus citiem. Un viņš sasniedza šādu stāvokli, tiesa gan, jau pusmūžā. Bet viņu sarūgtināja tas, ka ar profesionālu centību vien sekmīgu spiegu darbību nodrošināt vēl nevar.

Drūmo četrstāvu ēku Tirpicufera ielā 74/76 Berlīnē, kur atradās abvērs, Aksels Šteinglics uzskatīja par dieva templi, par impērijas spiegu pavēlnieka templi. Tur mita Kanariss, šis Kārļa Lībknehta un Rozas Luksemburgas slepkavu slepenais aizbildnis. Pirmā pasaules kara laikā, kad Kanarisu, vācu spiegu, arestēja Itālijā, viņš veikli nožņaudza cietuma mācītāju un, pārģērbies tā drēbēs, izbēga. Zaļoksnis vīrs ar sirmiem matiem un sārtiem vaigiem, demokrātiski sabiedrisks, pļāpīgs, ar izlutināta kundziņa manierēm — viņš visiem izrādīja savas dīvainības un aizkustinošo mīlestību pret mājas dzīvniekiem, kolekcionēja mākslas darbus, mīlēja mūziku, bija maigs ģimenes galva un tēvišķi, lietišķi apmācīja savus aģentus cilvēku nogalināšanas mākslā. Viņš augstu vērtēja aģentos profesionālo dresūru un ciest nevarēja tos, kas tiecās patstāvīgi izlemt, vienalga, kādos apstākļos.

Bez abvēra ar spiegošanu ārvalstīs pastiprināti nodarbojās arī gestapo, drošības dienests, tā saucamais SD, un arī Ribentropa aģentūra.

Hitlers veicināja starp šiem dienestiem pastāvošo konkurenci, taču īpaši atbalstīja gestapo.

Aksels Šteinglics Kanarisa uzdevumā devās uz Angliju, lai nozagtu Anglijas Ārlietu ministrijas kurjeram portfeli ar dokumentiem. To vajadzēja izdarīt brīdī, kad kurjers izkāps no apsargātās mašīnas un ieies ministrijas ēkā. Bija zināms, ka portfelis ar tērauda sprādzi piestiprināts kurjera kreisajai rokai.

Šteinglics pētīja paredzētā uzbrukuma apstākļus un pamanīja, ka to pašu dara cilvēks, kura seja viņam likās redzēta. Mazliet sa- sprindzis savu atmiņu, viņš atcerējās, ka šī cilvēka fotogrāfiju viņš ir redzējis slepenpolicijas kartotēkā: Sermans — sīks krāpnieks, kas savā laikā sacēla lielu troksni ar savas mīļākās zvērisku noslepkavošanu.

Steinglicu dziļi aizvainoja šāda šefa neuzticība, jo viņš domāja, ka tas par dublētāju viņam atsūtījis šo nieka vīreli.

Britu publiskajā bibliotēkā viņš no veca avīzes «Volkischer Beo- bachter» komplekta izrāva lapu, kur bija aprakstīta Sermana tie- sašana un iespiests viņa portrets. So lapu Šteinglics ielika aploksnē kopā ar zīmīti, kurā bija rakstīts, ka Londonā slēpjas šis vācu kriminālnoziedznieks, un nosūtīja pa pastu uz Skotlendjardu.

Šteinglics uzdevumu veica.

Ārlietu ministrijas vestibilā viņš sagaidīja kurjeru un ielēca tam pakaļ dienesta liftā, pagūdams aizcirst durvis kurjera pavadītāja deguna priekšā. Seit, lifta kabīnē, ar sitamo riņķi deniņos nogalinājis kurjeru, viņš pārgrieza ar speciāli šim nolūkam izgatavotām knaiblēm portfeļa ķēdīti, ar ko tas bija piestiprināts pie tērauda sprādzes kurjera rokā, un pēc tam laimīgi izkļuva no ministrijas.

Tai pašā dienā viņš atgriezās Berlīnē, Tirpicufera ielā 74/70.

Aksels Šteinglics cerēja, ka saņems paaugstinājumu dienestā, cerēja arī uz lielu naudas balvu, bet viss iznāca citādi: uzvara pārvērtās viņa vislielākajā sakāvē.

Savā laikā vadīdams prūšu slepenpoliciju, Reinhards Heidrihs nodibināja drošus sakarus ar angļu policiju; kļuvis par drošības dienesta — SD priekšnieku, viņš ne tikai nepazaudeja šos sakarus, bet vēl vairāk tos nostiprināja uz jauniem pamatiem.

Izrādījās, ka Sermans bija gestapo uzticības aģents un uzdevumu saņēma no paša Ilimlera. Angļi paziņoja Heidriham par Šermana iekrišanu, un viņš tūlīt saprata, kas pie tā vainīgs.

Heidrihs līksmoja: nu, tagad Kanariss ir viņa nagos! Ja visuvarenais Ilimlers uzzinās, ka aģentu, ko viņš sūtījis uz Angliju, likvidējis Kanarisa aģents, Kanarisam neklāsies labi. Par klusēšanu Ileidrihs no Kanarisa var tagad prasīt jebkuru, pat ļoti ievērojamu pakalpojumu. Bet tas vēl nav viss: tagad Kanariss neuzdrošināsies ziņot Hitleram par operāciju, ko abvērs sekmīgi veicis Londonā, un nesaņems par to apbalvojumu. Nesaņems to ari Himlers, kurš, ja viņa aģents nebūtu iekritis, nebūtu kavējies palielīties Hitlera priekšā ar gestapo panākumiem. Heidriham no tā bija acīm redzams labums: viņa konkurenti nekā neieguva.

Kanariss un Ileidrihs dzīvoja blakus — Berlīnes priekšpilsētā, Dollenštrāsē, un Heidrihs svētdienās bieži apciemoja savu kaimiņu, spēlēja kroketu ar tā sievu un abām meitām.

Kad Heidrihs kārtējā vizītē pastāstīja Kanarisam par Šteinglica rīcību, abvēra priekšniekam bija skaidrs, ko tas viņam maksās. Viņš nolēma rīkoties.

Kanariss varēja izrēķināties ar Steinglicu, likvidējot to bez lieka trokšņa, — to izdarīt bija visas iespējas. Bet viņš savam aģentam saglabāja dzīvību. Nevis žēlodams Steinglicu, kā arī ne aiz cienības pret tā nopelniem. Kanariss bija saistīts ar angļu policiju vēl ciešākām saitēm nekā Ileidrihs. Izmantodams savus sakarus, Kanariss panāca, ka Sermans, neizturējis angļu kriminālpolicijas nopratināšanas metodes, apsolīja nlntelligence Service» sniegt savus pakalpojumus. tlntelligence Service> laipni nodeva Kanarisam attiecīgus šī solījuma pierādījumus, kurus tas vispirms parādīja Heidriham, lai atbrīvotos no viņa atkarības šai lietā, bet pēc tam Ilimleram, apgalvodams, ka par gestapo aģenta nodevību zina tikai divi cilvēki: Himlers un Kanariss. Trešā nav un nebūs. Ar to Kanariss ieguva pat zināmu Himlera uzticību.

Kas attiecas uz Steinglicu, Kanariss paaugstināja viņu dienesta pakāpē, parādīdams ar to Heidriham sava aizbilstamā nevainojamību. Taču kopš šīs dienas Šteinglics zaudēja šefa uzticību un, palikdams abvēra majors, varēja cerēt tikai uz melno darbu.

Viņa misija okupētajā Polijā bija pavisam neievērojama — nopietnu uzdevumu taču neuzticēs nežēlastībā kritušam darbiniekam, kura mūžs pagarināts tikai tādēļ, ka Kanariss nodomājis viņu saglabut bīstamajā spēle pret Himleru un Ileidrihu tā, ka saglabā bandinieku šaha spēlē.

Tomēr pats Aksels Šteinglics nemaz nedomāja tik labprātīgi atteikties no ta, pēc ka viņš tiecās visu mūžu. Abvēra otrā nodaļa, kas organizēja diversijas un terora aktus, — vēl ierakstīs savās annālēs Steinglica vārdu. Majors pašapzinīgi paļāvās uz savu profesionālo pieredzi, kuras vērtību viņš bija paradis novērtēt dolāros, jo tā bija visstabilākā valūta tai laikā, kad hitleriskais vērmahts iekaroja Eiropu.

Nedzīvais, blāvais skatiens, laiski pateiktās pavēles, uz kurieni braukt, grūdiens ar steku šofera kaklā, kad jāapstājas, nebija ļaunākais, kas tagad jāpanes Johanam Veisam; Johanam bija skaidrs, ka ne tikai ar pašaizliedzīgu pacietību un šofera meistarību, bet ar visaugstāko meistarību — padom ju izlūka meistarību viņš spēs noturēties savā amatā pie majora. Ka Šteinglics ir vecs vācu izlūks, Johanam paziņoja Centrs pēc tam, kad viņš bija uzrādījis savu jauno darba vietu.

Centrs no visdažādākiem avotiem jau bija saņēmis drošas ziņas par to. ka jau kopš 1940. gada beigām hitleriskā Vācija atklāti dislocē savas armijas grupas Padomju Savienības robežu tuvumā. Par to visu tika nekavējoties ziņots Staļinam.

Fašistiskā Vācija konsekventi pildīja militāro programmu, ko Hitlers bija formulējis savā grāmatā «Mcin Kampf». «Mēs,nacionālsociālisti», Hitlers sludināja, «apzināti atsakāmies 110 Vācijas pirmskara ārējās politikas. Mēs … pārejam pie nākotnes politikas — pie teritoriālo iekarojumu politikas. Ja mēs pašlaik runājam par jaunām zemēm Eiropā, tad pirmām kārtām mēs domājam tikai Krieviju un tai pakļautās apkārtējās valstis. Pats liktenis it kā norāda mums šo ceļu.»

Majors Šteinglics jau bija krietni strādājis Polijā 1939. gada sep tembra dienās, organizēdams diversijas un terora grupas no vietējiem vācu iedzīvotājiem. Taču viņa nopelnus neizcēla. Tad, izmantodams vieglu ievainojumu kājā, ko viņš nejauši bija dabūjis, apmācot teroristus, Šteinglics uz ilgāku laiku aizbrauca uz sanatoriju kalnos. Tomēr viņa cerības neattaisnojās: viņu neviens neatcerējās. Nekas cits neatlika kā atgādināt par sevi, un viņu iecēla visai apšaubāmā diversiju un pretizlūkošanas skolu inspektora amatā, kuras organizēja bijušās Polijas teritorijā. To uzdevums bija apmācīt aģentus pārsviešanai uz Padomju Savienību. Bet majors bija specializējies darbam Rietumu valstīs. Krievu valodu viņš neprata, par Padomju Savienību viņam nebija nekāda priekšstata. Steingli- cam bija skaidrs, ka šādos apstākļos par mazāko kļūmi darbā var pazemināt amatā, pat nosūtīt uz fronti.

Šteinglics laiciņu uzkavējās Lodzā un sāka uzbāzīgi apstaigāt dažādas augsti stāvošas personas, meklēdams protekciju, lai ar tās palīdzību nodrošinātu sev izdevīgāku darbu.

Vizītēs viņš ieradās ne jau tukšām rokām, izmantodams kantora «Paket-Akzion» eksperta Herberta kunga pakalpojumus, kura afēru ar margarīnu viņš iepazina kriminālpolicijas kartotēkā.

Herberts, ātri pārliecinājies, ka majors ir neizglītots vīrs un ar sliktu gaumi, viegli tika no viņa vaļā, piedāvādams mākslas darbu rupjas imitācijas.

Johans agrāk ne vienu reizi vien bija vedis uz «Paket-Akzion<> noliktavām muzejos un personīgās kolekcijās konfiscētas unikālas gleznas. Viņš bija ievērojis sistēmu, kādā konfiscētie priekšmeti tika izvietoti noliktavā.

Majors, iedams uz noliktavu, ņēma Johanu līdzi, lai tas aiznestu uz mašīnu to, ko viņš būs izvēlējies; Johans redzēja, ka Herberts nekaunīgi pabāza majoram priekšā lētus imitējumus. Kad Herberts nosauca šo priekšmetu it kā pasakaino cenu, Steinglica acis alkatīgi iedegās.

Johans nolēma izmantot šo apstākli un pievērst sev Steinglica uzmanību. Līdz šim stingais, miegainais majora skatiens liecināja, ka viņš pat nepamanītu, ja Veisa vietā pie stūres nosēstos cits kareivis.

Veiss droši devās uz noliktavas tumšo kaktu, ar laternu apgaismoja dēļu plauktus, kur zem lupatām gulēja tīšu prātu nevērīgi sagāztas veco meistaru gleznas, senlaiku kausi, apbrīnojami skaistas kažokādas, un skaļi, ar uzsvaru teica:

—     Majora kungs, paskatieties, šī ir jūsu ievērības cienīga glezna!

Šis šoferis pie Steinglica bija nokalpojis jau vairākas dienas, bet

tikai tagad majors pirmo reizi izdzirda viņa balsi. Jāpiebilst, ka tas viņam likās pilnīgi dabiski.

Veiss zināja, ka šāda viņa drosme var arī nepatikt majoram.

Šteinglics piegāja pie Johana tikai ar nolūku, lai, nepaaugstinot balsi, izteiktu Veisam aizrādījumu par nepiedienīgu izturēšanos. Bet kareivis, ar vienu roku pieturēdams gleznu smagā rāmī, ar otru — apgaismodams to ar laternu, skaidri un sadzirdami no- skandēja:

—     2ans Etjēns Liotars, astoņpadsmitais gadsimts, oriģināls!

Herberts nobālēja.

—       Majora kungs! Neiespējami. Sī glezna domāta feldmaršala personīgai kolekcijai …

Veiss, ietinis gleznu papīrā, nevērīgi izmeta pār plecu:

—    Tikai tādā gadījumā, ja no tās atteiksies SS grupenfirera kungs, — un, iespiedis gleznu padusē, ieņēma pamatstāju.

Šteinglics pamāja ar cimdu: — Ej. — Un arī pats lēniem, gausiem soļiem devās uz izeju.

Johans, ar plecu rupji pagrūdis sāņus Herbertu, pasteidzās atvērt vārtus majoram. Pēc tam, aizskrējis priekšā, atvēra mašīnas durtiņas, nolika gleznu uz pakaļējā sēdekļa un atkal nostājās pamatstājā, pielicis labo roku laiviņai, bet ar kreiso pieturēdams durtiņas.

Divas nākamās dienas Steinglica acis, gluži tāpat kā agrāk, pārslīdēja Veisa sejai ar stingu, aklu skatienu, šķiet, pat neredzēdamas viņu. Visas pavēles Veiss pildīja klusēdams.

Trešās dienas rītā Šteinglics miegaini nomurmināja:

—    Vārds?

—     Ierindnieks Johans Veiss, majora kungs!

Un vairāk ne zilbes.

Tikai naktī, kad Veiss veda majoru no SS oberfīrera ārpilsētas rezidences uz viesnīcu, Šteinglics tikpat gausi un miegaini painteresējās:

—    Kas ir tavs priekšnieks?

—    Majors Aksels Steinglica kungs!

—     Labi, lai paliek tā.

un atkal vairākas dienas pēc kārtas tikko sadzirdama aprauta majora purpināšana, pavēlot, kurp braukt.

Kādā dienā Veiss pēkšņi izdzirda sev aiz muguras dīvainas, šļakstošas skaņas. Viņš izbijies paskatījās atpakaļ. Majors skatījās uz viņu nekustīgām, tādām kā stiklainām izbāzta putna acīm un vaibstīja lūpas smieklu grimasē.

—    Ei tu, klausies! Ja tev galva arī uz priekšu tik labi strādās, es būšu ar tevi apmierināts.

SS oberfīrers, kuram Šteinglics, šausmīgi baidīdamies iekļūt sprukās, uzdāvināja gleznu, bija par to sajūsmināts. Pateicībā par tik vērtīgu dāvanu oberfīrers uzskatīja par iespējamu ne tikai pastāstīt kādu ļoti slepenu ziņu, bet arī apsolīja atbalstu majoram viņa darbībā, kurai, pēc oberfīrera vārdiem, janodrošinot Vācijas nākotne Austrumos.

Johans prata labi zīmēt, un viņam laimīgajā, šķiet, tik nesenajā pagātnē, kad viņš vēl bija Saša Belovs, vajadzēja veikt sabiedrisku slodzi: zīmēt sienas avīzes un mākslinieciski dekorēt ēku svētkos, netrūka arī nepatikšanu, it īpaši pēc karikatūrām. Draugu aizvaino- šanos viņš centās izpirkt, zīmēdams paškritiskus autošaržus. Kopš bērnības viņam bija palikušas krāsas, gaisma un viņš juta tieksmi attēlot uz papīra apkārtnes daudzveidību.

Tēvs sapņoja, ka dēls staigās viņa pēdās uz rūpnīcu, un, apskatījis zīmējumus, bēdīgs nomurmināja:

—    Ko lai dara, mākslinieki taču arī vajadzīgi!

Dēls zināja, ka tēvs sirdī lepojas ar viņa talantu, jūsmo par viņu.

Akadēmiķis Liņevs mierināja Sašu Belovu, kad tas izteica viņam savas šaubas:

—    Nemaz neuztraucieties, tā nav nekāda personības dalīšana, bet acīm redzamas spējas uztvert gaismu un formu. Zinātniskā darbā dažādu dabas parādību emocionāla uztvere ir tikpat dabiska kā ikvienā citā radošā procesā, jo katrs radošs darbs arī ir pētīšanas darbs ar milzum daudziem nezināmiem.

Instruktors audzinātājs reiz teica:

—    No tevis, Belov, varbūt iznāktu Repins, ja tu nodotos glezniecībai. — Un nopūties ar nožēlu piebilda: — Kaut nu ātrāk mēs tiktu galā ar imperiālismu! Kad vairs nebūs karu, katrs cilvēks spēs vispusīgi attīstīt savas dotības.

Reiz Belovs uzgleznoja ļoti izteiksmīgu kāda ievērojama padomju izlūka portretu, un nodaļas priekšnieks biedrs Barišovs, vērīgi aplūkojis portretu un pēc tam Belovu, izsaucās:

—    Sakiet nu, vai mūsu cilvēki nav talantīgi! — Skaidrības labad piebilda: — Ir viņš, ir tu! Bet tev, Saša, vēl daudz jāaug, lai kļūtu tāds, kāds ir viņš, — un norādīja uz portretu. Sapratis, ka nav bijis visai taktisks, viņš it kā atvainodamies sacīja: — Tu esi lieliski uzgleznojis. Piedod, draugs, bet to pat mūsu klubā nedrīkst pakārt pie sienas. Biedrs šobrīd veic jaunu uzdevumu. — Mierinādams turpināja: — Bet vari būt drošs, ka pienāks tāds laiks, kad varēsim pat Tretjakova galerijā izstādīt.

—     Kad, vai komunisma laikmetā?

Barišovs brīdi domāja.

—     Nemaz nesaki, bet tik drīz tas gan nebūs …

Aleksandru Belovu pazina visi bukinisti. Stipendijas saņemšanas

dienā — sakumā strādnieku fakultātē, vēlāk institūtā — viņš devās meklēt retas reprodukcijas. Svētdienas pavadīja Tretjakova galerijā, Tēlotājas mākslas muzejā. Brīvdienās brauca uz Ļeņingradu, ik dienas ieradās Ermitāžā, kad to vēra vaļā, un aizgāja, kad slēdza ciet.

Tagad viņš nevarēja zīmēt un tas viņu pildīja ar mokošām skumjām, viņš izjuta tādu kā fizisku vājumu, kuru Johans izskaidroja ar to, ka viņš vēl līdz šim neko derīgu nav veicis. Bet informācija, ko Johans Veiss sūtīja Centram kopā ar citām ziņām, noteikti un droši liecināja: Padomju Savienībai draud lielas briesmas.

—    Vai tu labi pelnīji, kad tirgojies ar gleznam? — Šteinglics, kā aizvien, negaidot nočīkstēja.

Veisam bija pazīstama šī provokatoriskā maniere: tik viltīgi konstruēt jautājumu, ka cilvēkam paliek iespaids, it kā par viņu viss jau ir zināms, izņemot varbūt tikai dažus sīkumus, — tieši tā, kā tas bija šoreiz. Vai viņš daudz pelnījis! Ka viņš tirgojies ar gleznam — par to, redziet, majors nemaz nešaubās.

—     Nē, — Johans atbildēja. — Es nekad neesmu tirgojies ar gleznām. Inženieris Rūdolfs Švarckopfs, šturmbanfīrera Villija Švarckopfa brālis, kolekcionēja gleznas, un pēc viņa pasūtījuma es izgatavoju plafonus gleznu speciālai apgaismošanai; kad tos pierīkoju, Rūdolfa kungs atrada laiku šo to pastāstīt man par savām gleznām.

Pēc ilgākas pauzes Šteinglics, nepavērdams lūpas, noteica:

—     Un tomēr šī glezna no «Paket-Akzion» nebija oriģināls. Tā bija jāizmet!

—    Piedodiet, majora kungs! — Veiss necēla iebildumus, jo saprata, ka Šteinglics šo versiju bija izdomājis, baidīdamies, ka Lio- tara glezna tiešām varētu būt glabāta kādai augsti stāvošai personai.

Visas šīs dienas kopā ar majoru mašīnā brauca kāds cilvēks civilā, kurš izturējās pret Steinglicu visai nevērīgi. Divas reizes viņi apmeklēja Lodzas cietumu, pēc tam, paņēmuši sev līdzi poli — arī civilās drēbēs, bet ar militāru stāju, — pavēlēja braukt uz Modlinu. Pa ceļam apstājās pilsētās, kur atradās cietumi vai vecas cietokšņu ēkas, kas tagad bija pārvērstas ieslodzījuma vietās. No skopajiem vārdiem Johans saprata, ka viņi meklē kādu poļu izlūkošanas dienesta virsnieku, kurš kādreiz bija nozadzis vācu kara ministrijā daudzus slepenus dokumentus, pat uzbrukuma plāna uzmetumu Polijai. Bet poļu ģenerālštābs nenoticēja savam izlūkam un pēc atgriešanās dzimtenē iemeta viņu cietumā.

Arī šis polis, kas brauca kopā ar viņiem, bija poļu izlūkošanas aģents Vācijā, taču, spriežot pēc visa, provokators, divkosis, kas strādā fašistu labā. Tagad viņš centās pārliecināt Steinglicu, ka nepieciešams nekavējoties likvidēt virsnieku, ko viņi meklēja, ja vien izdosies to atrast kādā cietumā.

Majors klusēja, klusēja arī vācietis civilā. Kad polis palūdza pieturēt mašīnu kādā klusā vietā un iegāja krūmos, vācietis civilā sacīja:

—     Ja tas būs ar mieru strādāt pie mums, tad lai viņš dara zināmu kādai poļu organizācijai, ka šis te ir kalpojis mums, — poļi to noklapēs. Muļķis, kurš paradis, ka viņa vietā sastāda dezinformāciju! Pēc tam mēs tam otrajam palīdzēsim pārkļūt pāri Lamanšam un angļi paši no jauna viņu pārsviedīs uz šejieni. Vāks patriotus kopā. Neies taču meklēt katru atsevišķi!

Pie Modlinas cietokšņa cietuma vārtiem Veiss nostāvēja ilgāk par diennakti. Poļa-nodevēja pazīmes viņš bija iegaumējis labi un jau domās tās aprakstīja šifrā.

Ausmā mašīnā atgriezās majors un vācietis civilā. Veiss jautājoši uzlūkoja Steinglicu.

—           Uz Lodzu, — majors pavēlēja. Viņa un tā ceļabiedra sejas izskatījās dusmīgas, nogurušas.

Visu ceļu abi pasažieri drūmi klusēja. Tuvojoties Lodzai, civilais strauji teica:

—           Ja viņš pēc visa būtu palicis dzīvs, es būtu izpildījis viņa lūgumu.

—    Jā. — Šteinglics piekrita. — Nošaušana ir goda pilna nāve.

Vācietis civilā pasmējās, acīm redzot, atcerēdamies kaut ko jocīgu, un lielīgi turpināja:

—           Vai tu ievēroji, ka sākumā viņš it kā atplauka, kad es viņa klātbūtnē, — un ar saliektu rādītāja pirkstu izdarīja tādu kustību, kādu izdara, nospiežot gaili, — gribēju to nelieti, kas viņu nodeva? … — Nopūtās. — Mūsu plāns nebija slikts. Jāsaka, darījām visu, kas bija mūsu spēkos.

Majors piekrītoši pamāja ar galvu.

Johans sākumā gluži neviļus palielināja ātrumu, bet tad notvēra sevi pie domām, ka cenšas ietriekt mašīnu kopā ar pasažieriem pirmajā pretimbraucošajā smagajā mašīnā un pat jau ir apsvēris, kā veiklāk pašam izlēkt. Bet ar to viņš neatriebtos. Viņš tikai parādītu nepiedodamu vājumu un noziedzīgi nodotu lietu, kurai viņš kalpoja. Viņš piespieda sevi pakāpeniski palēnināt gaitu. Rokas kļuva mitras. Acu priekšā viss sabiezēja miglā. Johans saprata, ka viņam pēkšņi bija uznācis vājums no izsalkuma, no pavadītās bezmiega nakts mašīnā, 110 visa tā, ko viņš šobrīd pārdzīvoja . . .

Apturējis mašīnu pie viesnīcas durvīm, viņš pakalpīgi atvēra durtiņas un, pieturēdams tās ar elkoni un uzticīgi raudzīdamies Stein- glicam sejā, pielika roku pie cepures, un jautāja:

—    Ko pavēlēsiet tagad darīt, majora kungs?

Nesaņēmis nekādu atbildi, viņš ātri un veikli pasteidzās atgrūst parādes durvis, paņēma no portjē atslēgu un, sekodams godbijīgā atstatumā, uzkāpa pa trepēm, atkal pasteidzās priekšā un iztapīgi atslēdza istabas durvis.

Johans nostājās pie drēbju pakaramā un ar visu savu izskatu apliecināja, ka gaida turpmākos rīkojumus.

Majors noguris atlaidās krēslā, sākumā novilka vienu zābaku, pēc tam otru. Veiss padeva viņam kurpes, paņēma zābakus un devās atpakaj pie mašīnas.

Viņš izņēma no bagāžnieka apavu ziedi, suku un ar niknumu spodrināja zābakus, ar to it kā gribēdams izpirkt savu acumirklīgo vājumu mašīnā, it kā šis darbs būtu brīvprātīgs sods par to, ka viņš uz mirkli mazdūšīgi bija aizmirsis savus čekista pienākumus, kas no viņa prasīja pastāvīgu un nelokāmu visu dvēseles spēku mobilizāciju.

Kad Veiss ienesa glīti nospodrinātos zābakus istabā, viņa pasažieri jau gulēja: Šteinglics uz dīvāna, cilvēks civilā — majora gultā.

Veiss paņēma civilā kurpes un drēbes, izgāja priekšnamiņā un tik ilgi meklēja uz plaukta kurpju un drēbju sukas, kamēr paguva iepazīties ar to, kas atradās šī vīra mēteļa, bikšu un žaketes kabatās. Pēc tam nolika drēbes atpakaļ tā, kā tās bija nomestas uz krēsla. Nokāpa lejā, aizveda mašīnu uz garāžu, nomazgāja to, nopulēja ar ziemišķādu, piepildīja bāku ar benzīnu.

Pamodās, kā bija sev pavēlējis, trijos naktī un pulksten četros divdesmit septiņās minūtēs beidza šifrēt telegrammu un pārrakstīja to slepenrakstā uz parastas pasta atklātnes.

«Pulkvedis Kurts Snitke, Kurts Snitke,» Johans šo uzvārdu atkārtoja divas reizes, lai būtu drošs, ka to atšifrēs pareizi, jo Snitke bija viens no abvēra pretizlūkošanas Kēnigsbergas nodaļas vadītājiem, kas specializējies darbam pret Padomju Savienību. Johans paziņoja arī to, ka Snitke esot saņēmis slepenu pavēli nekavējoties komplektēt vadītāju štatus diversijas skolām Polijas teritorijā, paziņoja abvēra pretizlūkošanas nodaļas šifru — adresi Kēnigsbergā un arī to, ka šī nodaļa pieprasījusi divdesmit komplektus Sarkanās Armijas komandējošā sastāva vasaras formas tērpu.

Nākamajā rītā, kad Johans piebrauca mašīnu pie viesnīcas durvīm, majors pavēlēja aizvest viņu uz lidostu.

Kāpdams laukā no mašīnas, Šteinglics, kā parasts, nevērīgi, norīdams vārdu galotnes, tikko sadzirdami izspieda caur zobiem:

— Divas dienas. Seit. Stundu agrāk, — un aizgāja, lepodamies ar savu stulbeņa stāju.

Nu ko, tātad divas brīvas dienas, — jauka dāvana, ko majors Aksels Šteinglics pasniedza padomju izlūkam Aleksandram Be- lovam.

Hitlera ielā Veiss apturēja mašīnu pie greznas konditorejas «Siržu vienība». Uzraksta «Tikai vāciešiem» uz durvīm un logiem nebija: šī iela, kur atradās savrupmājas, no kurām bija padzīti poļi, tagad skaitījās vācu rajona centrs.

Karavīri, policijas patruļas un aģenti civilā modri sargāja šīs pil

sētas daļas nacionālo neaizskaramību. Vakaros pa Hitlera ielu cēli pastaigājās švītīgi uzcirtušies vācieši, un, ja kantora «Paket-Akzion» ekspertam Herberta kungam būtu vaļas šeit pakavēties, viņš ieraudzītu uz staigātāju pleciem, galvām un pat kājās daudz ko no tām mantām, kas bija atvestas uz «Paket-Akzion» noliktavām pēc poļu pilsoņu mantu konfiskācijas.

Gandrīz visiem vācu ierēdņiem, speciālo dienestu karavīriem, ges- tapoviešiem, nacistu funkcionāriem, tirdzniecības un rūpniecības aģentiem — visdažādāko vācu koncernu pilnvarotiem, kas apguva jaunās reiha teritorijas, bija no Vācijas atbraukuši neskaitāmi radinieki. Vieni, enerģiskākie — cerībā iedzīvoties, citi, laiskākie — lai uz savu radinieku rēķina paēstu pilnu vēderu, iedzertu un arī izbaudītu savu varu "pār katru, kas nav vācietis.

Braucēji ņēma sev līdzi večus un vecenes, pusaudžus, zīdaiņus, neaizmirsa pat suņus, kaķus, kanārijputniņus, papagaiļus, jo, saprātīgi apsverot, domāja, ka lētas un labas iztikas šeit pietiks visiem. Kas paliks poļiem, par to nebija jābēdājas: tie visi tik un tā nolemti iznīcināšanai.

Vakaros Hitlera ielā atklāti un nekaunīgi defilēja šie uzvarētāji laupītāji, kas gluži kā izgreznots pūlis sekoja pa pēdām vērmahtam pa pelnos pārvērsto un asinis izmir.kušo zemi.

Konditorejā pārdevējas — jauniņas, glītas, debeszilās kleitiņās, sniegbaltos mežģiņu priekšautiņos un galvasrotu uz augstajām frizūrām, — dižodamās ar berlīniešu akcentu, veikli un laipni apkalpoja apmeklētājus.

Viņas visas atradās Krepsa speciālā dienesta uzskaitē, jo tas rūpējās par augstāko ierēdņu un virsnieku veselību, kuri skopulības un nepiesardzības dēļ bieži nokļuva armijas hospitāļos tāda iemesla dēļ, kam nebija nekāda sakara ar varonību kara laukā.

Seit tirgojās ne tikai ar konditorejas izstrādājumiem. Taču prūšu cēlo pieklājības garu nelokāmi ievēroja arī šeit. Pārdevēja nekoķe- tējot, nopietni un godbijīgi uzklausīja pircēju, kas prata iedvest uzticību un cerības, pierakstīja adresi, pēc kuras viņai pašai bija jānogādā pirkums. Aploksni ar noteiktu summu «transporta izdevumiem» viņa nevērīgi iebāza mežģiņu priekšauta kabatiņā un, ar galvas mājienu atvadījusies no klienta, devās pie nākamā, saglaba- dama sejā atturīgas laipnības un pakalpības izteiksmi, protams, ja viņš to pelnīja.

Veiss, nopircis lielu kārbu ar pončikiem, kas bija pildīti ar ābolu ievārījumu un ļoti garšoja frau Dītmarai, devās uz izeju. Bet te no kafejnīcas, kas atradās blakus veikalam, viņu pasauca glīta blondīne, viņš tūdaļ pazina viņā Evu — frau Biheres viešņu. Eva sēdēja pie galdiņa viena. Noņēmusi savus iepirkumu saiņus no krēsla, viņa lūdza Johanu apsēsties.

Viņas tuklā, glītā sejiņa sacirtoto matu ierāmējumā labsirdīgi mirdzēja. Mugurā viņai bija pūkaina norvēģu jaka, platas mīkstas drānas bikses, — kur tās ražotas, Veiss nezināja, — kājās franču pilnpapēža kurpes. Ausīs, uz kakla un uz krūtīm zaigoja čehu rotas.

—    Vai jus kādu gaidāt? — Johans jautāja.

—    Es — nekad. Mani — vienmēr, — Eva koķeti atbildēja.

Veiss cēlās augšā, likdams saprast, ka nevēlas viņu traucēt. Eva viņu apturēja ar tuklās rociņas kustību.

—    Es nāku uz šejieni tikai pamieloties. Dievinu saldumus! Tie man sagādā augstāko baudu. — Pārmeta: — Johana kungs, jums radies iespaids, ka esmu vieglprātīga sieviete. Bet, tiešām, es nemaz neesmu tāda. Es mīlu …

—    Bērnus, virtuvi, baznīcu, — Johans pateica priekšā, cerēdams, ka Eva apvainosies un viņam būs iemesls atvadīties no viņas.

Bet Eva vientiesīgi piekrita:

— Tieši tāda es esmu. Vai jūs, Veisa kungs, esat apmierināts ar savu jauno vietu? — viņa negaidot jautāja.

—   Jā, esmu ļoti pateicīgs Angelikas jaunkundzei par viņas rūpēm.

—    Bet kādēļ gan Angelikai? — Eva brīnījās. — Es jūsu labā pacentos. — Brīdi vilcinājusies: — Tiesa, Angelika mani lūdza. Bet ja es nebūtu gribējusi . .. Vai tiešam viņa nekā neteica?

Un Eva, nepiespiesti pļāpādama, it kā starp citu, ar sievietes dzēlību pastāstīja Veisam diezgan interesantas lietas. Izrādās, ka frau Dītmaras dēls bijis saderinats ar Angeliku (to Johans, starp citu, bija uzminējis) un sākumā grēkā krišanu izdevās viņam noslēpt, taču, uzzinājis notikušo, viņš dusmās atbrīvoja Angeliku no solījuma. Universitāti viņš atstāja nevis tādēļ, ka viņu bija aizrāvis fašisms. Nacistu funkcionāra karjera solīja viņam drošāku iespēju pacelties pāri aristokrātiem Zalciem. Bet diemžēl viņš maldījās. Hitlers dod priekšroku prūšu dzimts virsniekiem un nevis šturmo- vikiem. Zalci atkal atguva varu. Pulkvedis Joahims fon Zalcs pat iestājās nacionālsociālistu partija. Un, acīm redzot, iedams tēva pēdās, jūt pret Angeliku ne tikai «rada» mīlestību. Frau Marija Bihere ļoti baidās, ka pulkveža tēvs, to uzzinājis, varētu atņemt Angelikai dāvināšanas aktu. Bet, ja Angelika apprecētos, viņas sakars ar Joahimu Zalcu nevienam nebūtu bīstams. Frau Ditmara savukārt baidās, ka Fridrihs varētu spert' neapdomīgu soli, ja viņam kāds pastāstītu par Angelikas sakariem sākumā ar ģenerāli fon Zalcu, pēc tam ar tā dēlu. Fridrihs ir pārāk straujš un patmīlīgs! Tādēļ abas

«lāmas cer, ka Johana personā viņas ieguvušas izeju no sarežģītā stāvokļa, kas radies abās šajās ļoti pieklājīgajās ģimenēs. Ko par visu to domā Angelika — nav zināms. Baidās viņai jautāt. Bet pabaidām Angelika uzskatīja par nevajadzīgu traucēt pulkvedi fon Zalcu un tādēļ lūdza Evu iekārtot Veisu darbā — Eva labprāt reizēm pakaitina savu ģenerāli, kas esot ļoti greizsirdīgs. Tikai tādēļ Eva lūdza savam ģenerālim iekārtot Veisu — vienkārši tādēļ, lai lieku reizi pārliecinātos par savu sievišķīgo neatvairāmību.

To visu Eva pastāstīja Veisam, ēzdama kūkas.

—     Bet ja nu atbrauc Fridrihs un uzzina? — Veiss jautāja.

Eva, aplaizīdama lipīgos pirkstus, pārliecinoši teica:

—    Viņš neatbrauks. Un neko arī neuzzinās.

—    Kā tad tā?

— Ak, vai tad jūs neesat dzirdējis? Viņš atrodas Penemindē: tur izgudro kaut kādu baigu ieroci. Penemindē strādā ne tikai mūsu zinātnieki, bet arī nearieši. Viņi visi tur dzīvo kā koncentrācijas nometnē, protams, komfortablā. Fridrihu uz turieni aizsūtīja tādēļ, ka viņš jau tikpat kā inženieris, turklāt nacionālsociālists. Viņš ir īsts atradums gestapo: izglītots cilvēks un viņu slepens aģents. Tas ir retums. Esmu pārliecināta, ka viņš pašreiz jau uzdienējies par hauptšturmfīreru. Beidzot frau Ditmara var sevi uzskatīt par laimīgu māti.

—     Bet vai agrāk neuzskatīja?

—    Protams, ne. Viņa neticēja Fridriha politiskai karjerai. Viņa cerēja uz citām viņa dotībām.

—     Ka viņš prot lakstoties ar meitenēm?

—     Ko nu jūs! — Eva pat apvainojās Fridriha dēļ. — Viņš ir tik gudrs jauns cilvēks. Reiz mērijas ziemsvētku ballē Fridrihs atnesa no papjē-mašē izgatavotu Santa-Klausu un šis Santa-Klauss staigāja pēc Fridriha pavēles un klanīdamies sveicināja pašus ievērojamākos viesus.

—     Burvis!

—    Protams, burvis. Visi tā domāja, it īpaši bērni. Pēc tam Fridrihs paskaidroja, ka viņš to iedarbina ar radio. Lai nu kā tas būtu, bet mans grupenfīrers saka, ka mēģinājumi ar šo rotaļu Fridriham noderēšot Penemindē. Ja viņš nebūs tāds plānprātiņš, kāds bija viņa tēvs, tad daudz ko panāks.

—     Ļoti priecājos, ka frau Dītmarai šāds dēls! — Johans sirsnīgi iesaucās. Viņš tiešām priecājās daudz vairāk, nekā Eva varēja iedomāties. Peneminde … Peneminde — tas ir jaunums!

Parādīt vēl lielāku interesi par šo tēmu būtu nepiesardzīgi, tāpēc Johans mainīja toni un sāka runāt par citu.

— Jaunkundz, jūs esat tik skaista kā ziedoša ābele! — viņš klusi teica un pieskārās Evas apaļīgajam elkonim.

Bet viņa strauji atrāva roku un nopietni teica:

—    Metiet mieru, Johan! Man tamlīdzīgi joki apriebušies līdz nāvei. Es gribēju ar jums patērzēt pēc sirds patikas, kā ar savējo, — redziet, es arī esmu dzimusi laukos. Tiklīdz iekrāšu pietiekami daudz naudas, atgriezīšos pie tēva, samaksāšu par austrumu strādniekiem, un, varat man ticēt, es zinu, kurš ceļš ved uz laimi… Redziet, es īstenībā esmu ļoti tikumīga meitene. — Viņa sakustināja savus apaļos plecus. — Es neesmu nekāda Berlīnes vazaņķe no Aleksandra laukuma. Redziet: nesmēķēju, nedzeru reibinošus dzērienus, man tikai viena vājība — saldumi. — Pēc tam daudznozīmīgi jautāja: — Vai jūs mani sapratāt, Veisa kungs?

—    Jā, — Johans izklaidīgi atteica un norūpējies jautāja: — Bet kas jums stāstīja, ka esmu strādājis lauku saimniecībā?

—    Mans dievs! — Eva pat rokas sasita. — Vai tiešām jūs domājat, ka mans šefs, neiepazinies ar visiem jūsu dokumentiem, būtu ieteicis majoram Steinglicam pieņemt jūs par šoferi? — Tad lepni piebilda: — Es arī nebūtu dabūjusi to vietu, kādu ieņemu pie ober- grupenfīrera, ja mani nebūtu rekomendējis gestapo dienests un, protams, arī mācītājs, kuram es izsūdzu visus savus grēkus. — Eva uzsmaidīja Veisam un tagad pati sniedza viņam roku.

Obergrupenfīrera savrupmāju, kur Veiss aizveda Evu, sargāja esesieši ar melniem automātiem uz krūtīm. Ja tie nebūtu paradījuši tik modru ziņkārību, Eva, iespējams, būtu ielūgusi Johanu pie sevis izdzert tasi kafijas. Aicināt ciemos kareivi obergrupenfīrera sardzes klātbūtnē Eva uzskatīja par sevis necienīgu un tādēļ atturīgi atvadījās no Veisa.

Visa fašistiskās Vācijas jaunā paaudze kopš agras bērnības bija pakļauta nacistiskai dresūrai: Jungvolks, pēc tam Ilitlerjugends, piespiedu darba nometnes, divgadīgā uzturēšanās sardzes vai trie- ciennodaļās un, beidzot, «Ādolfa Hitlera skolas» sevišķi izciliem, kurus speciāli gatavoja fašistiskās partijas un valsts aparāta dienestam.

Diez vai Fridrihs Dītmars, iedams pa šo ceļu, spēja saglabāt tās sava rakstura iezīmes, par kurām frau Dītmara ar maigumu un sajūsmu stāstīja Johanam.

Bet tai pašā laikā Johanam radās neskaidras cerības uz Fridrihu, kad frau Dītmara stāstīja, ka savās vēstulēs dēlam viņa aprakstot, cik rūpīgs un uzmanīgs pret viņu esot īrnieks. Johans centās, lai Fridrihs iegaumētu viņa vārdu, un lūdza Dītmara kundzi katrā vēstulē dēlam sūtīt no kareivja Veisa cieņas pilnu sveicienu.

Johans bija ļoti priecīgs, kad Dītmara kundze līksmodama lūdza viņu izpildīt Fridriha lūgumu. Zīnūti no dēla, kur viņš lūdza atsūtīt no mājām grāmatas un universitātes lekciju konspektus, atveda viņai SS rotenfīrers, pēc dienesta pakāpes — vecākais jefreitors.

Kamēr frau Dītmara cienāja rotenfīreru un iztaujāja par dēlu, Johans, pēc iedotā saraksta sameklējis grāmatas un Fridriha rokrakstus, sakrāvis tos un akurāti iesaiņojis, nodeva rotenfirerain.

Zinādams, cik mātei dārgs katrs papīrītis, kas saņemts no dēla, viņš žigli izgatavoja saraksta kopiju un, atdevis Fridriha vēstuli frau Dītmarai, aizveda rotenfīreru uz kara aerodromu. Veiss mēģināja uzzināt, kā īsti klājas Dītmara kungam, bet rotenfīrers klusēja. Iegūt kaut cik vērtīgu ziņu izdevās tikai atvadoties, kad Johans, pasniegdams rotenfīreram gumijotu lietusmēteli, piebilda: «Penemindē pašreiz nejauks laiks.» Rotenfīrers piekrītoši pamāja ar galvu.

Bet ari ar to pietika, lai pārliecinātos, ka no Evas iegūtās ziņas ir pareizas.

Papētījis grāmatu sarakstu un lekciju tematiku, Johans pārliecinājās, ka Fridrihu pašreiz interesē elektronika, radioreleju tālva- dīšanas sistēmas, navigācijas automātika.

Pārdomādams visu, ko izdevās uzzināt no Evas jaunkundzes. Johans saprata, ka viņam šoreiz izdevigāk par savu iekārtošanu darbā pateikties tieši Angelikas Biheres rūpēm. Viņš nolēma izteikt pateicību savai labdarei, iepriekš paprasījis padomu frau Dītmarai, kā to labāk izdarīt.

Freilen Angelika bija ar mieru pieņemt Veisu nākamās dienas rīta cēlienā, brīdinādama ar frau Dītmaras starpniecību, ka viņai laika maz, jo pulkvedis fon Zalcs viņai uzdevis ārkārtīgi svarīgu un steidzigu darbu.

Pa to laiku, kamēr Veiss kalpoja pie majora Steinglica, viņš bija ieguvis ļoti daudz pamācoša un noderīga. Majors pēc sava ārējā izskata bija prūšu ideāls — augstprātīgs, tīrigs švīts. Tādēļ, saņemdams sev jaunu formas tērpu, Veiss bagātīgi markās atlīdzināja tam, no kura bija atkarīgs, lai viņš saņemtu tādu tērpu, kas ne tikai labi piegulēja augumam, bet kas bija ari no vislabākā auduma Turklāt par pieklājīgu summu viņš nopirka šeit pat mantu noliktavā esesieša riteņbraucēja ādas virssvārkus.

Frizētavā Veiss lika meistaram apgriezt matus tā, kā tos nēsāja majors Šteinglics.

Šteinglics izlikās, ka neredz pārmaiņas Johana ārējā izskatā, kaut gan tagad, apmeklēdams dažādas iestādes, viņš pavēlēja Johanam sevi pavadīt kā adjutantam. Majoram adjutants nemaz nepienācās, bet Johana izskats un izturēšanās pilnībā atbilda adjutanta stājai, un tas Steinglicu īpaši izcēla.

Klanīdamies, bārstīdams pateicības, Veiss uzdāvināja Angelikai kasti šokolādes, ko viņš nopirka konditorejā «Siržu vienība» Hitlera ielā, un redzēja, ka viņa tagadējais ārējais izskats un tam atbilstošās jaunās, pašapzinīgās manieres atstāja uz meiteni ļoti patīkamu iespaidu.

Vācu psihologi, spiegošanas profesori, balstoties uz dziļiem un smalkiem teorētiskiem pētījumiem, sarakstījuši daudzus sējumus par mākslu, kā pavedināt cilvēku uz vaļsirdību. Attiecīgu dienestu arhīvos glabājas aģentu ziņojumi, kas kompilēti un sistematizēti kartotēkās. Un tas viss — pārdomātais, pārbaudītais, sīki izpētītais, koncentrētais līdz kvintesences pakāpei kļuva par ļoti sarežģītu sistēmu, kuras noslēpumu spēja izprast, iegaumēt, iekalt galvā vienīgi melnie bruņinieki no vācu spiegošanas ordeņa.

Taču prūšu disciplīnas gars, ko uzpūtīgi pasludināja par raksturīgu nacionālu iezīmi, nežēlīgi nomāca arī slepeno dienestu darbiniekus, viņu prātu, gribu, prasot stingru, nepiekāpīgu «izlūkošanas ģēniju» izstrādāto šablonisko paņēmienu atdarināšanu. Ja spiegošanu uzskata par «mākslu», tad pat tās labākie paraugi, daudzreiz atkārtoti, zaudē savu sākotnējo vērtību un bieži līdzinās liela mākslinieka gleznas nožēlojamai reprodukcijai, ko neskaitāmas reizes drukā uz lētu ziepju iesaiņojuma.

Hitlers devis vērtīgu ieguldījumu nelietību zinātnē. Viņa norādījums: «Es piekopju varmācības politiku, izmantodams visus līdzekļus, nedomādams ne par tikumību, ne «goda kodeksu» … Politikā es neatzīstu nekādus likumus. Politika — tā ir spēle, kurā pieļaujamas visas viltības un kuras noteikumi mainās atkarībā no spēlmaņu prasmes… Ja būs vajadzīgs, mēs neatteiksimies ne no viltojumiem, ne no krāpšanas,» — šis viņa norādījums iedvesmoja visus fašistiskos slepenos dienestus uz necilvēciskām akcijām, atļāva pārspēt visas nelietības, kādas vien pazina vēsture. Taču izprast padomju raksturu, salauzt to fašisti nespēja.

Abvērs, mēģinādams organizēt «piektās kolonas» grupas Padomju Savienības teritorijā sava viltīgā uzbrukuma priekšvakarā, sadūrās ar ļoti nopietnām grūtībām. Līdz šim abvēram, iebrūkot daudzās Eiropas valstīs, bija veicies lieliski.

Pulkvedim Joahimam fon Zalcam pēdējā laikā tiešām bija nepieciešami ne tikai savas sekretāres liriski, bet arī tīri lietišķi pakalpojumi: saņemtie saraksti par personām, kuras bija paredzēts sagatavot pārsviešanai uz Padomju Savienības teritoriju ka diversantus un teroristus, viņu neapmierināja.

Angelikas jaunkundze jutās patīkami pārsteigta, ieraugot Veisu tik pievilcīgu. Viņa neslēpa, gluži pretēji, uzsvēra, cik viņa priecīga un pat sajūsmināta par Johana izskatu. Angelika bija nodomājusi izmantot šo vizīti, lai pamudinātu Johanu uz sarunu, no kuras viņa cerēja iegūt vajadzīgās ziņas. Veiss taču bija Baltijas vācietis un dažus mēnešus nodzīvojis Latvijā padomju varas laikā, kādēļ jādomā, varēs viņai dot kādu padomu, bet Angelika savukārt šo ideju ieteiks fon Zalcam ka savu izdomu; pēdējā laikā viņa centās jo sevišķi nostiprināt pulkveža labvēlību, jo ar fon Zalcu viņa saistīja savus tālos nākotnes plānus.

Johans arī vēlējās papļāpāt ar Angeliku, lai izdevīgā gadījumā uzzinātu kaut ko jaunu. Viņš diezgan labi pazina vācu spiegošanas metodes, piemēram, viņš varētu pamēģināt viņu šantažēt: «Angelikas jaunkundz, man par jums šis tas zināms, par jūsu attiecībām ar veco Zalcu un ar viņa dēliņu,» — un nav nekādu šaubu, Angelikas jaunkundze kļūs piekāpīgāka.

Tamlīdzīga metode, kaut gan šabloniska, taču pilnīgi atbilda tiem paņēmieniem, kurus pielietoja imperiālistiskie pretizlūkošanas dienesti.

Bet no šī pārbaudītā, drošā un tik vienkāršā paņēmiena Veiss atteicās un nolēma rīkoties pavisam citādi, jo bija pārliecināts, ka uz šablonu atbild ar šablonu: kādu laiku viņš tiešām saņems diezgan nenozīmīgu materiālu, bet pēc tam viņu denuncēs gestapo.

Angelika ir pietiekami gudra un pratīs atmaskot savu šantažētāju. Turklāt viņas pavedējs nebija vienkāršs mirstīgais, bet vācu barons. Tas droši vien nemaz nav tik pazemojoši tās sabiedrības acīs, pie kuras pieder Angelika.

Johans to visu zibens ātrumā apsvēra, kaut gan viņa seja tai brīdī pauda vienīgi sajūsmu par glīto un lietišķo meiču. Viņš izlikās glaimots par viņam parādīto uzticību.

Atbildot uz nevērīgo, it kā aiz pieklājības uzstādīto Angelikas jautājumu par viņa paziņām un draugiem Rīgā, Veiss jūsmodams sāika stāstīt, kā viņš ar savu draugu Heinrihu Švarckopfu naktī gājis uz līci zvejot.

— Protams, ne bez meitenēm, — Angelika tik nervozi un ironiski viņu pārtrauca, ka Johans nolēma pievērsties citai tēmai. Tā gan bija diezgan bīstama, toties deva iespēju noskaidrot, kādēļ Angelika tik ļoti interesējas par viņa pagātni.

Skumji nopūties, Veiss teica:

—           Piedodiet, freilen, bet katrs Baltijas vācietis sinagi pārdzīvo dzimtenes zaudēšanu uz visiem laikiem.

—            Kādēļ jūs sakāt «uz visiem laikiem»? — Angelika stingri noprasīja un daudznozīmīgi piebilda: — Es gan mazliet citādi nekā jus iedomājos reiha robežas nākotnē.

Veiss dzīvi iesaucās:

—           Arī es biju domājis citādi. Taču pakts, ko noslēdza ar Maskavu, mums, vāciešiem, tur, Latvijā, likās mūsu cerību pilnīgs sabrukums. — Samulsis čukstēja: — Ceru, ka šie vārdi paliks starp mums?

—    Nu, protams, — Angelika centās izkliedēt viņa šaubas.

—   Esiet pret mani pilnīgi atklāts, tikpat atklāts kā es pret jums. — Uzlikusi roku uz viņa ceļgala, Angelika sirsnīgi turpināja: — Es saprotu jūsu ciešanas. — Brīdi vilcinājusies, pēkšņi apņēmīgi sacīja:

—   Johan, solu jums. ka visai drīz jūs varēsiet mani uzaicināt pavizināties laivā pa jūsu Rigas jūras līci un es šo uzaicinājumu pieņemšu ar prieku.

—    Jaunkundz, jūs mani pavedināt uz kārdinošiem sapņiem …

—           Pagaidām vairāk es neko teikt nedrīkstu, — Angelika pārtrauca viņa galanto frāzi un visai nopietni uzlūkoja Veisu.

Johans izbijās, ka būs pārāk klaji parādījis Angelikai, kā viņš izpratis viņas vārdus, un tādēļ nomurmināja:

—           Ja tikai nebūtu šī pakta … — Tad turpināja, it kā pats ar sevi sarunātos: — Bet mums taču ar Poliju arī bija līgums?…

Angelika atzinīgi pasmaidīja.

—            Beidzot. Jums gan ir lēna domāšana. — Atgāzusies pret krēsla atzveltni, sakārtoja frizūru un ziņkārīgi jautāja: — Sakiet — vai boļševiki jūs stipri vajāja Latvijā?

Veiss nodūra acis.

—           Ja rīkojas piesardzīgi… — Strauji pacēla acis un, notvēris Angelikas sejā saspringtas uzmanības izteiksmi, atkal nodūra acis, un atturīgi nomurmināja: — var izbēgt no nepatikšanām. — Piecēlās. — Piedodiet, freilen, man jāiet…

Angelika pielēca kājās un uzlika viņam abas rokas uz pleciem.

—            Ak, es jūs lūdzu… — Daudzsološi sacīja: — Palieciet, jus nenožēlosiet.

Johans izlikās, ka sapratis to kā zināmu pamudinājumu, un strauji apkampa meiteni. Kā viņš to jau bija paredzējis, Angelika dusmīgi izrāvās no viņa apkampieniem.

—    Jums ir zaldāta manieres!

—    Jaunkundz, bet es taču arī esmu zaldāts!

—    Ja vēlaties mani iekarot, jums jārīkojas citādi…

—    Kā? — Veiss smaidīja.

—           Johan, esiet prātīgs. Sēdieties un pastāstiet man visu, ko jūs zināt. — Glāstoši piebilda: — Lūdzu! — Un atkal uzlika roku viņam uz ceļgala.

Glāstīdams viņas tievos, vēsos un mazliet valgos pirkstus, Johans it kā pret savu gribu teica:

—    Ja jūs tik ļoti to vēlaties, jaunkundz, neko darīt, esmu ar mieru,

—           Ak! — Angelika apmierināta nopūtās un pievirzījās viņam tuvāk.

Johans skaidri, noteikti un sīki sniedza ziņas, kādas viņam bija ieteiktas nepieciešamības gadījumā sniegt vācu pretizlūkošanas dienestam kā savu personīgu patriotisku velti.

Tas bija visai gudrs šķietami ievērojamu faktu savervējums, daži no tiem slēpa sevī slazdus, bet citi likās tik atklāti patiesi, ka nevarēja neiekārdināt…

Angelika klausījās ar saspringtu uzmanību, pēc tam jautāja:

—    Johan, no kurienes jūs to visu tik sīki zināt?

—            lis jau jums teicu, ka strādāju automobiļu remontdarbnīcā, kur viņi veda remontēt savas mašīnas. Pēc remonta es parasti pavadīju viņus pārbaudes izbraukumos. Tie ir cilvēki, kas nevienam neuzticas.

—    Vai to viņi sauc par modrību?

—           Modrība ir pavisam kas cits. Tas ir drīzāk paradums pārbaudīt dokumentus. Jo vairāk dokumentu, jo lielāku uzticību var iedvest…

Angelika piecēlās, bija redzams, ka šī saruna ar Johanu atstājusi uz viņu lielu iespaidu.

—    Vienu brītiņu, — Angelika izgāja no istabas.

Drīz viņa atgriezās un svinīgi pavēstīja:

—    Johan, pulkvedis Joahims fon Zalcs gaida jūs savā kabinetā.

Pārkāpis pār slieksni, Veiss ieraudzīja bālu, sagumušu cilvēku

ar iekritušām krūtīm un tādiem pašiem iekritušiem deniņiem un vaigiem kaulainajā, garajā, grūtsirdīgajā sejā. Pensneja stikli vēl vairāk palielināja izvalbītās acis, kas pauda nogurumu, dziļu vienaldzību pret visu. Pulkvedis nevērīgi, mazliet pamādams ar plikpauraino galvu, atbildēja uz Veisa sveicienu un norādīja viņam uz ādas atzveltnes krēslu, kam bija pneimatisks spilvens galvas atbalstam. Veiss apsēdās, un Zalcs cieši uzlūkoja viņu ar ūdeņainām, blāvi slingām acīm, kuru baltumi bija pārklāti sarkanām dzīsliņām. Cieši salicis kopā plaukstas, ņēmās pētīt savus nagus, it kā nekas cits viņu neinteresētu.

Veiss ari klusēja.

—           Jā? — pulkvedis negaidot izgrūda, nepaceldams acis un nemainīdams pozu.

—     Nu, stāstiet, stāstiet! — Angelika nepacietīgi mudināja.

Veiss piecēlās, kā to dara ziņojot, un isi, bet vēl stingrākā balsī

atkārtoja to, ko bija stāstījis Angelikai.

Pulkvedis joprojām sēdēja tai pašā pozā, nolaidis pār acīm plā- nos, iezilganos plakstiņus. Viņš ne reizi nepārtrauca Veisu un arī neuzdeva nevienu jautājumu.

Pētījoši vērodams fon Zalcu, Johans pūlējās noteikt, kādu iespaidu atstāj viņa vardi, bet pulkveža seja palika nekustīga. Kad Veiss beidza, pulkvedis joprojām dziļdomīgi aplūkoja savus nagus.

Iestājās smags klusums. Pat Angelika sāka justies neveikli, nezinādama, kā pulkvedis novērtē viņas lūgumu uzklausīt Veisu.

Negaidot pulkvedis spēcīgā, mazliet trīsošā balsi jautāja:

—            Kurš no jūsu tautiešiem, kas atrodas šeit, varētu veikt goda pienākumu reiha un fīrera labā?

—    Pulkveža kungs, mēs visi kā īsti vācieši…

—    Sēdiet, — sekoja pavēle. — Tas ir lieki. Nosauciet vārdu.

—    Vai jāprot lēkt ar izpletni? — Veiss droši jautāja.

—    Vārdu!

—            Papke, pulkveža kungs. — Izslējies un padevīgi raudzīdamies fon Zalcam acīs, Veiss raportēja: — Bijušais nahbarnfīrers, pusmūža gados, pilnīgi vesels, drosmīgs, gudrs, lieliski pārzina apstākļus, prot rīkoties ar ieročiem, bieži apmeklējis robežjoslu, viņam tur sakari.

Pulkvedis, brītiņu vilcinājies, paņēma telefona klausuli, nosauca numuru un skumji garlaicīgā balsi sacīja: „

—           Steidzīgu izziņu par Papki, kas ieradies no Rīgas. — Nolika klausuli un atkal iegrima savu kopto nagu klusā vērošanā.

Pēdējā laikā Papke izvairījās tikties ar Johanu, taču interesējās par viņu pie darba biedriem un reiz Johana prombūtnē pat apciemoja frau Dītmaru, cenzdamies izzināt, kā pavada savu brīvo laiku viņas īrnieks. Tādēļ nav jābrīnās, ka Johans mēģināja pie pirmās izdevības atbrīvoties no Papkes, turklāt, ja uz Padomju Latviju nosūtīs Papki, viņu padarīt nekaitīgu nebūs grūti. Johanam tikai vajadzēs minēt viņa vārdu, — Papkes pazīmes tur viņi labi zina.

Pulkvedis vēl arvien sēdēja sastinguša tēla pozā, laiku pa laikam paceldams tukšu, nedzīvu skatienu.

Johans atskatījās uz Angeliku, it kā jautādams, ko lai tagad dara.

Angelika atbildēja ar bargu skatienu.

Pulkvedis šo meiču pamatīgi izdresējis, ja Angelika viņa klātbūtnē baidās pat vārdu bilst. Interesanti, vai, palikuši divatā, viņi tikpat nerunīgi?

Iezvanījās telefons.

Pulkvedis pielika klausuli bālajai, platajai ausij un, paretam pamādams ar galvu, noķērea vairākas reizes: «Jā, jā.» Nolika klausuli un jautājoši uzlūkoja Veisu, it kā brīnīdamies, ko viņš te dara. Angelika steidzīgi piecēlās un, atskatījusies uz Veisu, devās uz durvīm. Veiss saprata, ka viņām jāiet, piecēlās, sasita papēžus, pagriezās un, mundri piesizdams soli, izgāja Angelikai pakal.

Tikko viņi aizvēra durvis aiz sevis, atskanēja zvans.

—    Vienu brītiņu, — Angelika atvainojās un pazuda kabineta durvīs.

Viņa atgriezās pēc kāda laiciņa. Taču, iznākot no kabineta, smaidīja un turēja pirkstos neaizdedzinātu cigareti, ko pasniedza Veisam.

—    Tas jums no pulkveža.

—    Tātad viss kārtībā? — Veiss jautāja.

Angelika vēlīgi uzsita viņam pa muguru un pavadīja līdz kāpnēm.

Ceļā uz mājām Veiss saspringti un nopietni pārdomāja visu. Kā īsāk un skaidrāk nošifrēt to, ko viņam šodien bija izdevies uzzināt, pie tam izvairoties no vārdiem, kuri atklātu viņa pārdzīvojumu, bet tai pašā laikā izteiktu arī to, kas skaidri nebija pateikts.

Veiss, sagaidīdams aerodromā majoru Steinglicu, tik dedzīgi 1111 sirsnīgi sveica viņu, ka pat vēsais un augstprātīgais majors nevarēja sirdī neizjust šo siltumu un tādēļ augstsirdīgi piedeva Johanam, kad tas, noņemdamies ar mantām, gandrīz izmeta no rokām termosu. Veiss sagaidīja majoru ar ziediem, kurus bija aizbāzis aiz bagāžas tīkliņa.

Majors, protams, redzēja puķes, taču, paradis būt noslēgts, izlikās, ka nekā nav pamanījis.

Ilgajos gados, kurus Šteinglics bija pavadījis speciālā dienestā, viņš izstrādāja paradumu meklēt katrā cilvēkā vājības un, ļoti labi pazīdams daždažādas nelietības, jutās drošs tikai to cilvēku sabiedrībā, kas paši bija gatavi pastrādāt jebkuru nelietību. Ja viņa novērojumi liecināja par pretējo, viņš tādu cilvēku uzskatīja par aprobežotu un stulbu.

Tai pašā laikā Šteinglics vienmēr lepodamies citēja fašistiskas sentences, kā piemēram: «Ziemeļu zemniecība — elitas elila»,

12.3

«Sīkzemniecību un junkurus vieno likteņu kopība, — viņi ir valsts militārā speķa varenības mugurkauls, kā arī jaunā potenciālā tēvzemes muižniecība, kuras dzīslās rit vienas asinis».

Būdams zemnieka dēls, viņš pietiekami vēl pirms Hitlera nākšanas pie varas bija izbaudījis reihsvēra titulēto virsnieku nievājošo izturēšanos. Naivi cerēja, ka tagad viņam, kā zemnieka dēlam, būs pavērts ceļš uz armijas izlasi. Tieši šis apstāklis, ka Veiss savā laikā bija strādājis lauku saimniecībā un bija lauku māju īpašnieces brāļadēls, pasargāja Johanu no majora neuzticības. Šteinglics juta pat zināmas simpātijas pret savu šoferi, uzskatīdams, ka tikai tāds cilvēks, kāds bija Johans, spēj saglabāt sevī pirmatnējo vienkāršību, padevību un lētticību — iezīmes, kas raksturīgas vienīgi zemnieku bērniem, kuri nav zaudējuši savas radnieciskās saites ar zemi.

Nonācis pie šāda secinājuma, majors to uzskatīja par neapgāžamu patiesību un ticēja tai, tāpat kā viņš nemaldīgi ticēja savai kādreiz izstrādātajai speciālā'dienesta sistēmai, kur itin viss — pat atriebības veids bija iepriekš paredzēts tiem, kas uzdrošinātos neievērot kaut vienu šīs sistēmas paragrāfu.

Veisa sirsnīgo prieku majors uzskatīja par apliecinājumu tam, ka-zemnieks — vienalga, kas viņš būtu, — nevar nejust iedzimušu godbijību pret savu kungu, un šī godbijība norāda uz vācu zemniecības rases tīrību.

Johans patiešām ļoti priecājās par majora atgriešanos un nemaz nedomāja slēpt savu prieku. Tas izskaidrojams ar to, ka Johanam bija izdevies šo to uzzināt par savu kungu un tagad viņš bija gatavs tam kalpot ar sajūsmu, pašaizliedzību un varonību — ar visām šīm neiztrūkstošām detaļām, bez kurām padomju izlūks savu uzdevumu veikt nevar.

Turklāt Johanam nebija nekas pretī šo to aizgūt no majora Steinglica pieredzes, kurš, kaut gan reiz kritis nežēlastībā, bija viens no labākajiem hitleriskā ģenerālštāba slepenās kancelejas pazinējiem. Viņiem vēl iznāks saķerties nākotnē, un Johans gribēja tā sagatavoties, lai būtu šīs kaujas uzvarētājs.

Johans to visu domās apsvēra, uzmanīgi vadīdams mašīnu un slepus novērodams spoguli majoru. Bet viņa pasažiera seja, kā parasts, izskatījās vēsa un noslēgta.

Pie ieejas viesnīcā Šteinglics, kā aizvien, nevērīgi, caur zobiem, neizrunādams vārdu galotnes, izgrūda:

— Vienos nulle nulle. Ar pilnu degvielas krājumu. Paņemt līdzi savas mantas.

Johans saprata, ka viņi atstāj Lodzu un, iespējams, uz visiem laikiem.

Nabaga frau Ditmara! Ka viņa rosijās, kā apbēdināta skraidīja, izdzirdējusi par Veisa aizbraukšanu. Likās, šī vēsts viņu satrauca ne mazak kā šķiršanās no Fridriha. Acis viņai bija mitras no

asarām.

Johans neviļus atcerējās, kā rosījās, skraidīja, izvadīdama dēlu, Sašas Belova māte, ielika čemodānā siltu veļu, vilnas zeķes, pieru- nāja ņemt līdzi gandrīz vai divus dučus mutautiņu, baza rokās tīkliņu ar produktiem. Dēls pat neuzdrošinājās mātei pateikt, ka visas personīgās mantas būs jāatstāj lidlaukā speciālā istabā, kur paredzēts pārģērbties un saņemt ceļam pavisam citu čemodānu.

Johans atcerējās, kā viņš izturējās, atvadoties no savas mātes, lai neuztrauktu viņu. Viņa jau tā bija bezgala noraizējusies par noslēpumaino šķiršanos. Viņš izlikās možs, daudz jokoja, centās iegalvot, ka strādās kādā slepenā rūpnīcā. Māte tomēr zināja, ka viņš mānās, taču neizrādīja to un izlikās, ka tic katram dēla vārdam.

Tēvs nebija varējis noslēpt mātei, kādu goda pilnu ceļu izvēlējies viņu Saša. Viņa tēvam zvērēja, ka klusēs, un viņai pietika spēka izturēties šķiršanās brīdī tā, lai dēls nekā nemanītu. Viņš zināja, ka māte pat melos, ja būs nepieciešams, un centīsies pārliecināt visus par to, ka viņas Surikam klajas labi, stāstīs, cik labi viņš tur savā .slepenajā kara rūpnīcā strādā, izdomās pat veselus nostāstus, par ko dēls it kā rakstītu savās vēstulēs. Viņš zināja arī to, ka viņli slepus, vīram neredzot, raudās, skatīdamās dēla fotogrāfijā .. .

Bet tēvs? Tēva sejā, šķiet, tai vakarā uz mužu ievilkās dziļas grumbas. Kaut gan viņš izlikās možs, stāstīja par to, kā viņi cīnījušies pilsoņu karā, arī viņš bijis diišigs puisis, taču acis bija skumīgas, un uzreiz varēja redzēt: sirmgalvis neprot liekuļot, izlikšanās viņam pretīga. Viņš pat netic, ka viņa Saša, viņa puisītis, tik tīrs un patiess, vienmēr atklāts, būs spējīgs krāpt, izlikties …

Dienā Johans paguva ieskriet «Paket-Akzion» kantorī un, paturējis prātā majora piezīmi par margarīnu, kas toreiz atstāja tik nospiedošu iespaidu uz Herbertu, familiāri pavēstīja, ka viņš atbraucis nevis pēc margarīna izstrādājumiem, bet pēc glītas adītas dāmu jaciņas. Lai Herberts par daudz neuztrauktos, viņš parādīja naudas maku.

Veiss nebija pārliecināts, vai vēlāk norēķinoties viņš šo summu varēs ierakstīt «speciālo izdevumu» rubrikā. Tomēr viņš nolēma nopirkt jaciņu, mierinādams sevi ar to, ka sliktākajā gadījumā grāmatvedis atskaitīs no viņa algas desmitkārt lielāku summu par

neattaisnojamu ārzemju valūtas šķiešanu.

%

Neizteikt pateicību frau Dītmarai par visām viņas rūpēm viņš tomēr nevarēja. Viņa bija neliekuļoti sirsnīga pret Johanu. Turklāt šī pazīšanās deva viņam lielu labumu, un, kas zina, varbūt viņam nākotnē vēl būs vajadzīga viņas palīdzība.

Frau Dītmara, uzlaikojot silto vilnas jaciņu, gan teica, ka neuzdrošinoties pieņemt tik vērtīgu dāvanu, taču kvēlojošie vaigi un sarkanie plankumi uz kakla liecināja, ka viņa ir laimīga.

Kaut gan šīs pēdējās atvadu minūtes bija ļoti aizkustinošas, Johans tomēr neaizmirsa palūgt Dītmara kundzei atļauju uzrakstīt Fridriham vēstuli un pateikties arī viņam par viesmīlību. Frau Ditmara iedeva Johanam dēla lauku pasta numuru un brīdināja, ka Fridrihs laisks vēstuļu rakstitajs. Solījās vēlreiz rakstīt Fridriham, cik labs cilvēks dzīvojis viņa istabā…

Tieši norādītā laikā Veiss piebrauca pie viesnīcas. Iznesa majora čemodānus un iekrāva tos bagāžniekā.

— Varšava, — Šteinglics norūca caur zobiem, atgāzās pret sēdekļa atzveltni, kājas izstiepis, aizvēra acis un pavēlēja sev aizmigt. Viņš lepojās ar to, ka spēj piespiest sevi gulēt: to taču spēj tikai stingra rakstura pārcilvēks, par kādu majors pašapzinīgi sevi iedomājās.

Sniga slapjš sniegs, atkusušās vietās melnoja zeme, ielejas pildīja migla. Auksti, drēgni, skumji. Ceļš, aviobumbu izārdīts, likās bezgalīgs. Zem riteņiem dobji rībēja nesen atjaunoto tiltu klājums. Bar- bariskā^jzbrukuma priekšvakarā Polijai — 1939. gada pirmajā septembrī gandrīz visus tiltus bija uzspridzinājušas vācu diversantu grupas. Garām zibēja izdegušu ēku drupas apriņķu pilsētiņās. Katrā kontroles punktā, kas bija iekārtoti noteiktos attālumos, mašīnu apturēja. Šteinglics pamodās, reizēm nevērīgi uzrādīja savus dokumentus, bet biežāk gan ķēdītē pakārto metāla žetonu, kas patruļu priekšniekiem iedvesa visai godbijīgu cienību.

Laiku pa laikam ceļmalā parādījās uzraksti, kas norādīja apbraucamo ceļu, ja šoseja kadā posmā bija slēgta visa veida transportam. Veiss izlikdamies, ka nav pamanījis šos norādījumus, itin drīz panāca kādu motorizētu kolonu vai arī pabrauca garām karaspēka novietnei, aerodromam, celtnei, noliktavu ēkām. Lai gan uz šosejas bija ceļa zīmes, kas norādīja ceļu uz Varšavu, Veiss nez kādēļ bieži pārbaudīja ceļu pēc kartes, it īpaši, kad ceļā pagadījās objekti, kas pievērsa viņa uzmanību.

Atvērdams karti, viņš vienmēr ielūkojās spogulī virs vēja stikla, pārliecinādamies, vai Šteinglics guļ. Nekādas atzīmes uz kartes Veiss neizdarīja, paļaudamies pilnīgi uz savu atmiņu.

Kad viņi nonāca pie mežaina apvidus, patruļa apturēja mašīnu. Majors parādīja dokumentus, pēc tam izvilka žetonu, — viņiem tālāk braukt neatļāva. Unteroficieris godbijīgi pavēstīja, ka braukt tālāk aizliegts, jo mežā slēpjoties poļu teroristi.

—   Kauns un negods! — Šteinglics ārdījās. Izkāpa no mašīnas, bridi pamīdījās tepat ceļa malā un, pogādams bikses, strostēja unteroficieri:

—   Tie jākar pie kokiem, kā suņi. Cik koku, tik pakārt!

—   Jums taisnība, majora kungs. Jākar!

—   Bet ko tad jūs te stāvat? Ejiet mežā un kariet! — Te viņš pamanīja, ka pats sev nošļācis zābakus, un pavēlēja patruļniekam: — Noslaucīt! — Patruļnieks noliecās, bet Šteinglics ar riebumu izsaucās: — Gļēvulis! Tev rokas trīs — tu drebi bailēs 110 šīm meža cūkām.

Taču pats Šteinglics atļāva patruļas virsniekam pacelt barjeru tikai tad, kad bija sabraukušas vairāk nekā desmit armijas mašīnas. Savu mašīnu viņš pavēlēja Veisam ierindot kolonas vidū, tūlīt aiz bruņu transportiera, un drošības labad nolika sev uz ceļiem pistoli. Turklāt vēl izlamāja Veisu par to, ka tas nebija izņēmis no brezenta somas granātu.

Tumšo ceļu iežogoja koki. No meža uzvēdīja mitrums un skuju smarža. Tādi paši meži auga viņa dzimtenē, bet šajā mežā slēpās poļu partizāni, kas nebaidījās uzsākt vīrišķīgu cīņu pret hitleriskās ordas dzelzs lavīnu.

Veiss klusībā ilgojās izdzirdēt šāvienus, granātu sprādzienus, rokas ložmetēju tarkšķēšanu — tā būtu draugu balss. Bet mežs klusēja. Necaurredzams, tumšs un tik biezs, it kā koku zari būtu saauguši kopā. Kad mašīna atkal izbrauca klaja līdzenumā, Johanam tas likās vēl tumšāks par mežu. Varbūt tādēļ, ka transportiera pakaļējie riteņi bija nošķieduši ar dubļiem mašīnas vēja stiklu. Johans gribēja apturēt mašīnu, lai noslaucītu dubļus, taču majors to neatļāva darīt: viņš baidījās atpalikt no bruņu transportiera.

Vēlā naktī, kad līdz Varšavai bija palikuši ne vairāk par trīsdesmit kilometriem, Šteinglics pavēlēja nogriezties no šosejas. Viņi sasniedza kaut kādas ēkas, — jādomā, ka tā agrāk bijusi muiža, — kurām apkārt stiepās augsta sēta ar divrindu dzeloņdrāšu iežogojumu. Sētas stūros pacēlās sardzes torņi, no kurienes prožektori pielēja visu apkārtni ar žilbinoši nedzīvu gaismu. Pie vārtiem mašīnu apturēja: sardze ļoti rūpīgi pārbaudīja majora dokumentus un ielaida mašīnu tikai pēc tam, kad dežurējošais virsnieks bija sazinājies ar kādu pa telefonu. Pagalmā Steinglicu gaidīja cilvēki civilā. Ma jors godbijīgi ar tiem sasveicinājās, un viņi visi kopā aizgāja. Johanam ierādīja gultu kopmītnē netālu no garāžas, kurā stāvēja ļoti daudz jaunu labākās vācu markas mašīnu.

Sī noslēpumainā, vientuļā apmetne, kas pēc ārējā izskata atgādināja gan cietumu, gan nometni, nebija ne cietums, ne ari koncentrācijas nometne. Apmetne tika sargāta ar vispilnīgākiem apsardzes līdzekļiem: pa dzeloņdrāšu iežogojumu plūda augstsprieguma strāva, plaša metāla mastu sistēma ar prožektoriem, kas mirkli atļava pieliet ar spilgti žilbinošu gaismu visu agrākās muižas teritoriju un jebkuru tās nostūri, tad vēl neredzamās staru barjeras, kuras, sig- nāllampai iedegoties, brīdināja ik reizes, tiklīdz kāds iegāja vai izgāja no ēkas, — un visi šie cilvēka prāta sasniegumi noteikti un saskanīgi kalpoja vienam mērķim: šo nelielo zemes gabalu vajadzēja pilnīgi norobežot no visas pasaules.

Vienīgi sardzes apakšvienības kareivji nēsāja militāru formu. Bet tie, kuriem viņi bija padoti, tie, kas šeit valdīja, staigāja civilā, un tikai pēc godbijības pakāpes, kādu parādīja šiem civilajiem, varēja noteikt, cik augstu amatu katrs no viņiem ieņēma. Neviens no viņiem neslepa savu militāro stāju un tiesības komandēt citus tādus pašus civilā ģērbtus cilvēkus, kuri atšķīrās no saviem priekšniekiem tikai ar to, ka tie bija vēl vairāk izdresēti. Pakļautie civilie atgādināja gūstekņus, kas labprātīgi ieslēgušies mūra piebūvēs. Tie bija nodarbināti visu dienu un tikai pēc pusdienām, bet daži tikai pēc vakariņām pastaigājās pa akmens ietvi iekšējā pagalmiņā, kas atradas starp piebūvi un saimniecības ēkām.

Tie civilie, kuriem bija tiesības atstāt apmetnes teritoriju, izbraucot bija pakļauti vairāku patruļu posteņu pārbaudei. Sos posteņus apkalpoja speciālas SS vienības, kurām, acīm redzot, bija uzticēta ārējā apsardze.

Jādomā, ka esesieši nebija pakļauti apmetnes vadībai, jo tie bez kādam ceremonijām apgaismoja ar kabatas laternām pasažieru sejas ikvienā izbraucošā un iebraucošā mašīnā, paņēma dokumentus, nesa tos uz komandantūru pārbaudīt un nemaz nesteidzās nest atpakaļ. Bet, atdodot dokumentus, tie sveicināja diezgan nevērīgi un neatkarīgi pat tajos gadījumos, kad pārbaudāmais izrādījās visai augsti stāvoša persona.

Veisam kustība pa teritoriju bija pavisam ierobežota: saimniecības ēkas, lauku akmeņiem bruģētais laukums — un vairāk nekā. Viņam nebija tiesību pat soli tālāk spert. Sīs neredzamās robežas apsargāja iekšējā sardze: katram kareivim bija pistole, granāta brezenta maisiņā, automāts.

Kādēļ tas tā, Johans vēl nezināja.

Visi šeit izvairījās runāt cits ar citu. Johanam likās, ka viņš nokļuvis starp kurlmēmiem. Pat satiekoties šie cilvēki, pieradināti klusēt,

labprātāk sazinājās ar mīmiku un žestiem nekā vienkāršā cilvēku valodā.

Garāžas kaktā vāļājās kaudzē samesti mašīnu numuri, — pēc katra garāka brauciena mašīnai mainīja numuru. Johans vairākas reizes redzēja, ka tika pārkrāsotas gandrīz pilnīgi jaunas mašīnas. Trijām vieglajām mašīnām bija stikli, kas nelaida cauri lodes, divām — aizkrāsoti sānu stikli, lai nevarētu ieskatīties mašīnas iekšienē.

Veiss pusdienoja ēdnīcā kopā ar tiem, kuriem, tāpat kā viņam, nebija tiesību pārkāpt «neredzamo» robežu. Ēdnīcā katrs apkalpoja pats sevi. Ēda ilgi un daudz, neviens nesarunājās un arī neizrādīja nekādu interesi par citiem. Vispārējo grūtsirdīgo atmosfēru neuzlaboja arī tās nedaudzās meičas ar vīriešu manierēm no palīdzības dienesta apakšvienības, kuras bija tikpat izdresētas kā visi pārējie šeit. Uzbarotām un vienaldzīgām sejām viņas nereaģēja pat tad, ja kādu no viņām pie galda sāka spaidīt, — viņas kā zirgi steliņģī turpināja mierīgi gremot. Ja pielūdzējs par daudz uzbāzās un traucēja ēst, viņas, nebildušas ne vārda, ar spēku atgrūda to.

Vakariņās izsniedza degvīnu, reizēm alu, ko varēja arī nospēlēt uz kauliņiem. Ja kāds savu dzēriena devu atdeva meičai un tā neatsacījās, apkārt sēdošie sāka ķiķināt un novēlēt kāzu priekus.

Bet arī šāda veida izklaidēšanās bija īslaicīga, drīz vien smējēji norima un vairs nepievērsa nekādu uzmanību pārim, kuru nupat bija rupji izzobojuši.

Dienas gāja, bet majors Šteinglics nerādījās. Johanu nomāca šis dīvainais cietums ar savu stulbo, bezcerīgi vienveidīgo dzīves ritmu. Viņš nekādi nevarēja tikt gudrs, kas šī ir par vienību, kas to apkalpo un ar ko šeit nodarbojas.

Kādā dienā virtuvē sabojājās elektromotors, kas darbināja gaļas maļamo mašīnu. Johans piedāvāja savus pakalpojumus un salaboja to. Pavārs pateicoties tikai pamāja ar galvu. Nostrādājis virtuvē vairāk par trim stundām, viņš nedzirdēja nevienu vārdu, kaut gan cilvēku šeit apgrozījās diezgan daudz. Kad viņš palīdzēja garāžas mehāniķim, tas labprāt pieņēma viņa pakalpojumus, taču arī pateicās, klusi pamādams ar galvu.

Vientulība, bezdarbība, bezmērķīgā dīkdienība padarīja Johana dzīvi nepanesamu.

Šteinglics vai nu bija aizmirsis Veisu, vai arī uz mūžu nodevis to šai karaspēka vienībā, — Johans, !ai arī kā centās, nekā noskaidrot nevarēja.

129

Ik rītu dzeloņdrāšu iežogotā aplokā ieradās suņu dresētājs ar savu palīgu.

9 Vairogs tin zobens

Resnais, īskājainais dresētājs ar gaļīgiem pleciem turēja vienā rokā pātagu, bet otrā — nūju ar ādas cilpu galā. Viņš bija ģērbies baltā svīterī, brūnā ādas vestē, apvalkātās ziemišķādas biksēs, kājās biezas vilnas zeķes un futbola zābaki, galvā tiroliešu cepure, ko greznoja daudzas nozīmītes. Seja kopta, tik augstprātīga ka profesoram, aizvien gludi skūta.

Kas par cilvēku bija viņa palīgs, grūti pateikt. īsts izbāznis, tikai dzīvs. Vatēts brezenta kombinezons mugurā un paukotāja drāšu maska uz sejas. Kakls apvīts ar brezenta šļūteni, kas bija piebāzta ar zāģu skaidām. Vēdera apakšdaļu sedza priekšauts, izgriezts no automobiļa kameras, virs priekšauta — brezenta maiss.

Dresēšana nebija komplicēta. Kamēr palīgs gāja pa taisnu līniju, suņi mierīgi sēdēja dresētājam pie kājām. Tiklīdz palīgs izdarīja strauju kustību uz vienu vai otru pusi, suņi metās virsū dzīvajam izbāznim un neganti plosīja ar zāģu skaidām pildīto šļūteni un priekšā pakārto brezenta maisu, kas sargāja vēdera apakšdaļu.

Ja suņiem izdevās nogāzt palīgu zemē un, nepaklausīdami komandai, viņi turpināja to plosīt, dresētājs izklīdināja suņus ar pātagas sitieniem, bet tam, kas bija pārāk satracināts, uzmeta uz kakla pie nūjas piestiprināto ādas cilpu un atvilka nost.

Dresētājs ar savu palīgu nekad nepārmija ne vārda. Komandu suņiem deva ne ar vārdiem, bet ar svilpieniem.

Reiz, palīgam iekaucoties sāpēs, dresētājs pretēji paradumam nesteidzās izklīdināt par zvēriem pārvērtušos suņus, bet mierīgi nogaidīja, kamēr tie paši norima, iespēra, labi notēmējis, ar strupo zābaka purnu asinīm noplūdušajam cilvēkam.

Pamanījis, ka Veiss novēro viņu, dresētājs sāka laipni sveicināt viņu: «Labrīt» vai «Labdien».

Reiz, pienācis pie dzeloņdrāšu iežogojuma, viņš jautāja:

—   Vai skaisti? — Palielījās: — Sie dzīvnieki paklausīgi kā bērni. Nepieciešams tikai talants, prasme pavēlēt. — Pažēlojās: — Vienīgi grūti dabūt labus eksemplārus. Tagad OKB un apgabalu štābu resori, kas pārzina kara gūstekņu lietas, organizē savas audzētavas. Tas ir teicami. Labs suns dienestam noderīgs ne mazāk kā labs kareivis.

Veiss acīm norādīja uz suņiem:

—   Ar šādu kažoku tiem krievu sals nav bīstams! Kā jūs domājat?

—: Protams, — dresētājs piekrita. Tad savukārt jautāja: — Bet

jums, šķiet, aukstums ne visai patīk? — Mierinoši teica: — Fīrers solās zibens ātrumā pieveikt Krieviju. Jādomā, ka ziemassvētkus tur svinēs tikai mūsu garnizoni…

—   Ak, par to nav jāšaubās, — Veiss atbalstīja.

Ari šī saruna liecināja, ka viņa Dzimtenei draud briesmas. Būs jāinformē Centrs arī par to, ka Vācijas Kara ministrija mobilizē pat suņus Austrumu frontei.

Instruktors audzinātājs reiz teica Aleksandram Belovam:

— Ja izcelsies karš — čekista pienākums glābt armiju un tautu 110 nodevīgiem dūrieniem mugurā. Bet, lai atvairītu šos triecienus, mūsu cilvēkiem, kas strādā viņā pusē, jābūt ārkārtīgi modriem. Lūk, direktīva, pēc kuras tev jāvadās visu laiku. Tā ir vienkārša un skaidra kā diena. Tai kā papildinājums — saprātīga iniciatīva, atjautība un apziņa, ka par katru asins pilienu, ko būs lējuši padomju cilvēki, mēs nesam īpašu atbildību — ikviens no mums personīgi, vienalga, kur tas atrastos …

14

Saimniecības ēkām blakus atradās divstāvu mūra piebūve, ko pilnīgi slēpa augsta sēta ar zemu nokārušos dzegu, kas savukārt bija apvīta ar dzeloņdrātīm. Trīs reizes dienā atvēra sētas vārtus un pa tiem no virtuves ienesa termosus ar karstu ēdienu. Sestdienās kopā ar termosiem iedeva arī kasti ar degvīna un alus pudelēm. Tikai vienu reizi dienā — pulksten sešos no rīta, kad vēl valdīja krēsla, pa šiem vārtiem ierindā izsoloja astoņi cilvēki sporta biksītēs un, vienalga, kāds bija laiks, vingroja laukumā. Pēc tam atkal nostājās ierindā un nozuda vārtos.

Tā tas atkārtojās sešas dienas. Septītajā, svētdienā, pēc pusdienām viņi ienāca netīrajā bruģētajā laukumā un sēdēja uz vecām autoriepām, kas bija nomestas blakus garāžai; tā vien likās, ka tie atnākuši uz šejieni atpūsties pēc smaga darba. Tiem mugurā bija sakauto Eiropas armiju trofeju mundieri — vienam franču, citam dāņu un vēl citiem norvēģu formas tērpi. Dažiem apģērbs bija pat jaukts: piemēram, franču formas bikses, bet angļu armijas svārki.

Kas tie bija par cilvēkiem? Pēc pavēles viņi nedrīkstēja nekā zināt cits par citu, viņiem uz lo nebija tiesību, jo par pavēles pārkāpšanu draudēja nežēlīgs sods.

Tie bija cilvēki bez dzimtenes. Vārdu viņiem nav — vienīgi palamas. Nav arī pagātnes. Un nebūs nākotnes. Viņi labi zināja, ka tauta, par kuras dēliem tie uzdevās anketās, kas glabājās speciālā dienesta orgānos, nekad nepiedos tautas goda un brīvības nodevību. Viņiem bija tikai viena izredze: nelieša reputāciju papildināt ar slepkavas slavu.

9'

131

Šie cilvēki bija labi pazīstami Berlīnes, Minhenes, Ilamburgas

kriminālpolicijā. Dažiem no viņiem būtu nepieciešams vēl otrs mūžs, lai atsēdētu piespriestos gadus par saviem tumšajiem noziegumiem, ko tie agrāk pastrādājuši.

Nebija tāda likuma, kas aizstāvētu viņu tiesības, nebija valsts, kur viņi nebūtu pārkāpuši likumu.

Lai varētu atrasties šo cilvēku tuvumā un noskaidrotu, kas tie tādi ir, Veiss sagudroja sev darbu garāžā svētdienā.

Johans atstāja garāžas vārtus vaļā. Viņš izdzirda krievu valodu, krievu vārdus, neredzēdams runātāju.

Klusināts baritons, neskaidri izrunādams burtu «r», laiski tērgāja:

—       Būtība pastāv četri aizsardzības mehānismi, kas noslāpē bailes no nāves: sekss, narkotiskās vielas, galējais racionālisms un agresija.

—   Un brīvība arī, — kāds nevērīgi piebilda.

—       Iespējams. Un, tā kā koncepcija «cilvēks — mans ienaidnieks» ir vadošā doma, tad sava tuvākā un tālākā nogalināšana ir ne tikai laikmeta prasība, bet tas nepieciešams sabiedrības glābšanai.

—       Tu proti mest krustus ar abām rokām. Pastāsti labāk par savām dēkām ar sievietēm, — kāds cits aizsmakušā balsī ieteica.

—        Lūdzu, — baritons tūdaļ atsaucās. — Man šeit gadījās sastapt kādu padzīvojušu feju ar nepieklājīgi izblīdušām gūžām. Iedomājieties, viņa noraidīja mani rases nepilnvērtības dēļ!

—   Tu par saviem nopelniem lūdz piešķirt sev ārieša nosaukumu.

—       Es jau šefam atgādināju savus nopelnus, taču viņš visnepie- klājīgākiem vārdiem piedraudēja mani pakārt, ja es vēlreiz par tiem ieminēšoties.

—       Tikai patiesība iznīcina cerības, — baritons augstprātīgi noteica. — Atstājiet Zobam viņa maldus. Lai dzīvo Vācijas — mūsu dižā sabiedrotā labklājības labā. Par sevi varu teikt, ka nekad neesmu izjutis nepieciešamību veikt cildenus darbus, un ceru, ka man tamlīdzīga vēlēšanās neradīsies.

—   Bet dieva tiesa?

—   Domāju, ka dievs pieturas pie manas koncepcijas.

—       Tu ar spalvu nopelnītu vairāk nekā ar nazi. Kādēļ pameti rakstīšanu?

—        Nevis pametu, bet mani padzina. Nepiesardzīgi ātri biju centies tikt pie mantas. Process sacēla pārāk lielu troksni. Iespējams, ja uz viņpasauli aizraidītā būtu bijusi mana tautiete, bet ne vāciete, es vēl kaut kā būtu izgrozījies.

—   Cik tev piesprieda?

—        Man sodu mīkstināja. Tiesā apgalvoju, ka nesavtīgi mīlēju veceni un slepkavību izdarīju afekta stāvoklī, aiz greizsirdības.

—   Vai tu ilgi ar viņu pinies?

—       Iepazināmies cirkā, kad uzstājos žokeju trupā Skuro vadībā, bet šķīrāmies pēc gada pusotra.

—   Laiciņu kalpot iznāca …

—       Ko lai dara, piemeklēja mani «Pīķa dāmas» Ilermaņa liktenis: ne naudas, ne vecenes…

Aizsmakušais domīgi teica:

—        Sakiet, vai nav mistiska sagadīšanās … Nikolaju izsūtīja uz Toboļsku, no kuras dažu verstu attālumā atrodas Pokrovskas sādža — Griškas Rasputjina dzimtene. — Nopūtās: — Ak, Krievija!

—        Es tevi lūdzu! — tenors spiedzīgi uzbrēca. — Par valdnieku imperatoru …

—        Liecies mierā! — aizsmakušais mierīgi atbildēja. — Nevicini dūres. Izskaistināšu tavu purnu kā plastiskā operācijā, un neviens no taviem zemniekiem vairs nepazīs tevī bijušo kungu.

—   Pazīs! — tenors saniknojies iesaucās. — Gan pazīs! …

—   Gaidi vien, ka tev vācieši atdos muižu!

—        Kungi! — baritons kundziski brīdināja. — Jūs pļāpājat par lietām, kas uz jums neattiecas, jūs nedrīkstat apspriest Vācijas plānus attiecībā uz bijušo Krievijas teritoriju.

—   Kurš tad domā iet atstāstīt?

—        Kaut vai es, — baritons atcirta. — Es. Protams, ja tu neaizsteigsies man priekšā!

—   Nelietis!

—   Tieši tā!

Kāds cits stāstīja:

—        Kad es izcietu sodu Brēmenē, mūs sūtīja strādāt ieroču darbnīcās, bet pirms atgriešanās kamerā mūs pārbaudīja ar rentgenu: vai tik kāds nav nospēris kādu instrumentu. Stāsta, ka apstarošana mazinot dzimumspējas.

—   Bet kāda velna pēc tev vajadzīgas dzimumspējas?

—   Tomēr__

—        Bet es, kungi, vai ziniet, ko darīšu, — vispirms pasūtīšu sev skābus kāpostus un vaļēju pīrādziņu. Ziniet, tādu …

—        Mazāk domā par rīšanu. Lieks svars nāk tikai par ļaunu. Ar izpletni lecot, var vēl kājas salauzt. Man reiz gadījās ar šādu flederi lēkt kopā — nolaižoties izmežģīja kāju. Nekas cits neatlika kā izārstēt ar lodi.

—   Tu nu gan esi muļķis!

—        Bet ko citu es varēju darīt? Vai pašam stiept uz padomju slimnīcu?

—   Labāk jau ar nazīti kā ķirurgs.

—   Ek tu, miesnieki

—       Ja gadīsies tev būt manam pārniekam, vari būt drošs, ka izārstēšu bez trokšņa.

—   Ka tikai es tevi drīzāk štropē nepakaru.

—        Izbeidziet rupjības, — baritons samierinoši teica. — Pavasaris, drīz būs lieldienas.

—   Kur tu ceri tās svinēt?

—   Kur gan citur kā Krievzemes Rjazaņā?

—        Kad tevi ietupinās čekā, varēsi svinēt pats savu augšāmcelšanos.

—   NKVD, ; — tenors stingri norādīja. — Neesiet tik atpalikuši.

—   Cik labi visu iekalis …

—        Kā gan citādi, es taču kopš divdesmitā gada neesmu mājās bijis.

—   Nekas, neraudi. Drīz tu tur nokļūsi.

Veiss iznāca no garāžas ar piepūstu kameru rokās, apsēdas netālu no šiem ļaudīm un sāka uzmanīgi to grozīt, it kā meklēdams caurumiņu. Pēc tam pielika to pie auss un. uzmanīgi klausījās, vai noplūst ārā gaiss.

Gara un kalsna auguma vīrietis ar krimstalainu degunu, nepa- vērsies atpakaļ, jautāja krieviski:

—   Dzi, kareivi, vai tev smēķis ir?

Veiss turpināja grozīt kameru rokās.

—        Vai gribi, es tev iedošu cigareti? — izstīdzējušais šļupstošā baritonā piedāvāja.

Veiss nepārtrauca savu nodarbību.

—        Ko tu rausties, no kurienes lai viņš zinātu krievu valodu, — plecīgais sacīja. Un vāciski jautāja: — Klau, kareivi, cik pulkstenis?

Šoreiz Veiss atbildēja:

—        Man nav pulksteņa. — Un pārlaida ciešu skatienu šiem ļaudīm, paturēdams atmiņā viņu sejas.

Plikpaurainais gaišmatis, uzsmaidījis Johanam, smalkā balstiņā krieviski noblēja:

—        Vai re, saka, ka nav, bet pašam pulkstenis uz rokas. Vācu cūka, paskat, cik iedomīgs! — Laipni sniedza cigareti un vāciski turpināja: — Lūdzu, ņemiet, jūs man sagādāsiet prieku.

Veiss noraidoši pakratīja galvu un izņēma savu etviju.

Gaišmatis aizbāza aiz auss cigareti, no kuras Veiss bija atteicies, nopūtās un krieviski žēlojās:

Tev viņu labā vēl jālej asinis! — Pagriezās pret Veisu un vāciski teica: — Tu, kā redzu, esi krietns kareivis! Dienestu zini. — Pacēla roku: — Ileil, Iiitler!

Veiss atgriezās garāžā, nolika kameru un, atnācis atpakaļ, uzlika hov uz ceļiem dēlīti, un izklāja uz tā vēstuļu papīru.

Noliecies pār papīru, Veiss, iegrimis domās, kaut ko rakstīja. Laiku pa laikam viņš šķietami vienaldzīgi paskatījās uz šiem vīriem, kuri bija tērpušies dažādās ārzemju militārās formās un prata vācu un varbūt ari vēl citas valodas tikpat labi kā krievu valodu. Sie cilvēki jau sen bija zaudējuši savu dabisko izskatu, savas individuālās iezīmes. Viņu ārējās pazīmes likās dažādas, taču sejas izskatījās vienādi cietsirdīgas, vienaldzīgas un garlaicības nomāktas.

Jo dziļāk Johans ieskatījās viņu sejās, jo vairāk pārliecinājās, ka tās paturēt atmiņā nav iespējams.

Nākamajā svētdienā viņš atkal ieņēma vietu blakus garāžai un, strādādams ar vīlīti, uzlika ielāpu autoriepai. Beidzis darbu, viņš nesteigdamies izārdīja, izmazgāja un atkal samontēja karburatoru. Noslaucījis rokas lupatā, Johans, tāpat kā iepriekšējā svētdienā, sāka rakstīt vēstuli.

Vīri, acīm redzot, jau pieraduši pie nerunīgā, disciplinētā vācu kareivja, brīvi pļāpāja.

Veiss pārlaida vienaldzīgu skatienu viņu sejām, pēc tam pievērsās kādam citam priekšmetam, un atkal rakstīja, it kā meklēdams piemērotus vārdus vēstulei.

Kareivis, kas raksta vēstuli uz mājām, ir tik parasta parādība, ka neviens no šiem vīriem vairs nepiegrieza Johanam vērību, nelikās viņu redzam. Turklāt viņi paši bija pārliecinājušies, ka tas krieviski nesaprot.

Acīm redzot, vecākais šajā grupā skaitījās kalsnais vīrs ar noskūtu galvu un pareiziem sejas pantiem, slīpu pieri un pelēkām, aukstām acīm, virs kurām pacēlās tik šauras uzacis kā diedziņš. Viņam pietika pateikt kādu īsu repliku, lai pārējie uzreiz apklustu, arī kundziņš ar šļupstošo baritonu, kurš bārstīja dažādus aforismus: «Lai nogalinātu, nemaz nav jāzina anatomija», «Neliešu vidū es varētu būt novators», «Visdārgāk jāmaksā par nesavtīgu mīlestību ».

Reiz viņš skumīgi ieminējās:

—   Šķiet, man kādreiz bija trausla sieva ar lielām acīm.

Plikpauris iesmējās.

—   Es viņu pārdevu Beirutā kādam Libānas ebrejam.

—   Izsakies ne tik apvainojoši — pārdevi arābam vai varbūt pat šeiham.

Plikpauris draudīgi sarauca uzacis un izgrūda caur zobiem:

—   Nemuldi.

Baritons acumirklī saguma.

—   Būs jau labi, Krimsla, tev taisnība.

Vājš, pusaudzim līdzīgs, dzīslains vecis ar sīku, grumbainu seju

un līku degunu jautāja kaukāzieša akcentā:

—        Seiham? Kādam šeiham? Es pats esmu šeihs. Vai neatceries, par cik tu pārdevi?

Cilvēks ar izblīdušu seju un plāniem matiem, kas bija pārglausti pār kailo galvas virsu, tikai paraustīja plecus.

Plikpauris sacīja:

—   Mums, kungi, derētu arī šeit ievest kārtību.

—   Pie vāciešiem?

—        Es runāju par krievu emigrantiem. Vienus Hitlers iedvesmojis ar solījumiem, bet citi — es domāju tos, kas pārvērtušies par proletāriešiem, — sāk uztraukties par tēvzemes likteni.

—   Jānogalina, — vecis lika priekšā.

—        Nav izslēgts, — plikpauris piekrita. — Par vienu otru es jau pastāstīju šefam, piedāvāju savus pakalpojumus, — mēs paši varam tos nožmiegt. Ar to mēs publiski apliecinātu savu gatavību sodīt atkritējus. Bet diemžēl šefs nepiekrīt. Teica, ka ar tiem tikšot galā gestapo. Žēl gan, — plikpauris skumji noteica.

Cilvēks ar izblīdušo seju sapņaini ierunājās:

—   Krievijā pašreiz arī ir pavasaris!

—   Lecot nepiemirsti paņemt līdzi galošas, saslapināsi vēl kājas.

—   Ceru, ka līdz tam laikam būs jau apžuvis …

—   Poliju trijās nedēļās sakāva.

—   Krievija tomēr nav Polija.

—   Par kādu Krieviju tu runā? Par boļševiku Krieviju?

—   Tomēr …

—   Re, arī viņš! Gaudo kā suns.

—   Ikvienā no mums ir kaut kas no dzīvnieka …

—        Tu paturi prātā savu numuru uz kakla siksnas, bet visu pārējo aizmirsti …

Skopi, putekļu caurausti saules stari apspīdēja šo bruģu akmeņiem klāto zemi, ēku aizrestotos logus, šīs sabiedrības padibenes, nodevējus, kas novalkāja sakauto Eiropas armiju trofeju mundierus. Augstā sēta ar dēļu dzegu, ko apvija dzeloņdrātis, meta platu, tumšu ēnu, un likās, ka pagalmu no visām pusēm iežogo melns grāvis. Sardzes torņos kareivji, staigādami smagiem zābakiem, rībināja dēļu grīdu klājumu. Johans sagumis sēdēja, turēdams uz ceļiem dēlīti ar papīra lapu, un cītīgi zīmēja. Arī viņš šeit dzīvoja kā

ffiisteknis, kas pakļauts tik vienmuļam un stingram dzīves režīmam li ii cietumā.

Tomēr viņš šeit bija vienīgais cilvēks, kas jutās brīvs un pat laimīgs; katra šai šausmīgajā pasaulē nodzīvotā diena vēl vairāk pārliecināja viņu, ka tikai viņam vienīgam pieder laime, laime justies ka cilvēkam, kas katru savas dzīves brīdi velta cēlam uzdevumam, ziedo savas tautas labklājībai.

Pat šobrīd, sēžot saulītē, Johans pacietīgi un uzcītīgi strādāja. Jā, patiešām strādāja. Viņš zīmēja uz plānajām papīra lapiņām ar asi uzdrāztu zīmuli šo cilvēku portretus. Ikvienu no viņiem Johans zīmēja divējādi: no priekšas un profilā. Viņš zīmēja tik sīki un rūpīgi kā miniatūrists.

Vēl nekad Saša Belovs nebija tik drudžaini un satraukti strādājis, tik karsti vēlējies parādīt savas mākslinieka dāvanas kā šajās stundās.

Mākslā viņš neatzina bezkaislīgo amatniecisko objektīvismu, taču šoreiz vienīgi šī metode varēja aizstāt fotoobjektīvu. Sīs sejas viņam jāuzzīmē tik precīzi, lai tās atgādinātu nevis zīmējumu, bet fotogrāfiju.

Zīmējot Johanam vajadzēja saglabāt miegainu, domās iegrimuša cilvēka sejas izteiksmi, kurš meklē un nevar atrast īstos vārdus vēstulei. No tā, cik viņš labi veiks savu uzdevumu, varbūt būs atkarīgs daudzu padomju cilvēku liktenis un dzīvība.

Ēdnīcu apmeklēja kāds kurlmēmo pāris. Viņš — labi noaudzis un plecīgs vīrietis melniem matiem un parupjiem vaibstiem nekustīgajā sejā. Saspringti vērīgās acis nolūkojās ar nedraudzīgu, naidīgu un stingu skatienu.

Viņa — blondiem, kupliem matiem, trausla, slaida auguma, nervoza, ļoti jūtīgi uztvēra ikvienu uzmanību vai arī neuzmanību. Viņas sejā pret pašas gribu mirklī atspoguļojās tas, kas viņu dotajā brīdī satrauca. Šī neparasti izteiksmīgā un atklātā jūtu mīmika pauda pat visniecīgākā pārdzīvojuma noskaņu.

Kurlmēmo pāris nepiederēja pie kalpotāju personāla. Viņi šeit, acīm redzot, baudīja īpašas priekšrocības, jo kurlmēmais izturējās tā, it kā viņš nemaz neredzētu galda biedrus, un tie savukārt mēmā klātbūtnē neuzdrošinājās izteikt par viņiem apvainojošas piezīmes.

Reiz ēdnīcā pusdienoja kāds no atbraucējiem — tukls liela auguma bavārietis — unteroficieris. Uzmetis skatienu kurlmēmajai, viņš savam galda biedram teica:

— Patīkams sievišķis, es labprāt vārdu vietā dotu vaļu rokām.

Kurlmēmais piecēlās, lēniem soļiem piegāja pie unteroficiera un sāniski ar plaukstu strauji iesita tam pa kaklu. Tad pacēla to no grīdas, turēdams aiz padusēm, atsēdināja krēslā un atgriezās pie sievas. Neviens no klātesošajiem neuzdrošinājās pat pakustēties. Visi turpināja pusdienot, it kā nekas nebūtu noticis.

Johanam šāds sitiens bija pazīstams, no sāpēm cilvēks uz īsu brīdi tika paralizēts.

Unteroficieris sēdēja bāls, pār seju plūda sviedri, un viņš ar vaļēju muti tvēra gaisu. Pēc tam viņam kļuva nelabi un viņš vairs nevarēja nosēdēt uz krēsla.

Johans izveda unteroficieri pagalmā, pēc tam aizveda uz savu istabu un noguldīja gultā. Atžirdzis unteroficieris uzšāvās kājās, atriebīgi nozvērēdamies iepazīstināt kurlmēmo ar gestapo, un devās uz apmetnes štābu. Taču atgriezās viņš pavisam samulsis un sarūgtināts.

Nespēdams apvaldīt dusmas, viņš pastāstīja Veisam, kāda iemesla dēļ viņa raports priekšniecībai par viņam nodarīto apvainojumu kategoriski noraidīts. Johans jau pats bija nojautis, ka šim dīvainajam laulāto pārim ir sevišķs uzdevums.

Kanariss uzskatīja sevi par novatoru, izmantodams kurlmēmos aģentūras darbā. Lai uzzinātu, par ko runā viņu interesējošās personas, Kanariss izmantoja kurlmēmos dažādos apstākļos.

Kurlmēmie aģenti, stāvēdami nomaļus no novērojamā objekta, pēc runātāju lūpu kustībām spēja pateikt, par ko tie runā. Ja attālums bija pārāk liels, šie spiegi izmantoja binokli vai brilles ar īpašiem stikliem, kas paasināja cilvēka normālo redzi.

Izrādījās, ka šis aģentu pāris bija kritis nežēlastībā.

Viņi bija noslēpuši savam šefam, ka gaida bērnu. Atrazdamies ārzemēs, viņi cerēja, ka tur bērns nāks pasaulē.

Taču viņi bija spiesti atgriezties pirms dzemdībām.

Sievieti pēdējā grūtniecības mēnesī notvēra uz ielas un, kaut gan viņa bija abvēra aģents, aizveda uz hospitāli, kur viņai izdarīja ķeizargriezienu.

Viņai pateica, ka bērns piedzimis nedzīvs. Taču par viņas dzīvību cīnījās visi labākie ārsti. Abvērs nebūtu piedevis tiem, ja būtu aizgājis bojā abvēram tik nepieciešams cilvēks.

Precētais pāris uz šejieni bija atsūtīts tādā kā «karantīnā» — tā ļaunā prieka pavēstīja unteroficieris. Pirmajā laikā kurlmēmie «plosījušies» un pat mēģinājuši noindēties ar gāzi. Bet abvērs pielicis tiem klāt novērotājus. Turpmākie pašnāvības mēģinājumi arī bijuši nesekmīgi, un kurlmēmie norimuši, pārliecinājušies, ka no abvēra tie vaļā netiek, pat slepeni aizejot no dzīves.

Johans nopirka no suņu dresētāja izbrāķētu kucēnu un uzdāvi- iuija to kurlmēmajai. Bridi viņa šaubījās pieņemt vai nepieņemt šo dāvanu, mulsi un lūdzoši uzlūkodama viru. Kurlmēmais piekrītoši pamāja ar galvu. Sieviete satvēra kucēnu un piespieda pie krūtīm. Vīrs izņēma naudas maku, jautājoši un stingri uzlūkodams Veisu.

—   Man sagādātu prieku, ja jūs to pieņemtu kā manu dāvanu.

Kurlmēmais, bridi vilcinājies, iebāza naudas maku kabatā un

piedāvāja Veisam cigareti. Viņš aizsmēķēja.

Veiss teica:

—   Es strādāju pie majora Steinglica. Tas pats abvērs.

Kurlmēmais sapratis pamāja.

Veiss turpināja:

—        Biju spiests sniegt palīdzību unteroficierim, jo baidījos, ka jums varētu draudēt nepatikšanas.

Kurlmēmais nicinoši pastiepa uz priekšu lūpas.

Sieviete, turēdama vienā rokā kucēnu, otru sniedza Veisam un sirsnīgi paspieda viņa roku. Viņas spja pauda maigumu un neizsakāmas skumjas.

Viņa ar roku novilka ieapaļu loku virs vēdera un pašūpoja galvu. Acis pildījās asarām.

Viņš saknieba lūpas, viņa seja kļuva skarba. Viņš piesita ar dūri pie galvas, aizvēra acis, pēc tam izmisis noplātīja rokas.

Veiss teica:

—   Saprotu jūsu bēdas. Tomēr jādzīvo.

Sieviete parādīja ar pirkstu uz sevi, uz viru, pēc tam uz kucēnu un pakratīja galvu.

—        Jā, jums taisnība, — Veiss sacīja, — cilvēks nav dzīvnieks.— Johans brīdi klusēja, pēc tam nodeklamēja: «Cilvēks — tas pats meža zvērs, tikai pieradināts un padarīts ārēji rāms.»

Sieviete riebumā novērsās. Veiss pasteidzās paskaidrot:

—   Tā saka Ērihs Rotakers — mūsu dižais vēsturnieks.

Kurlmēmais ar pirkstu pieskārās savai pierei un pēc tam noraidoši pakratīja pirkstu.

—        Arī es tā nedomāju, — Veiss teica. — Taču daudzi ne tikai tā domā, bet arī rīkojas.

Kurlmēmais piekrītoši pamāja ar galvu.

Katru vakaru precētais pāris iznāca ar kucēnu pastaigāties tukšajā laukumā. Ieraudzījis Veisu, kucēns draudzīgi metās viņam klāt, un Johans neviļus kļuva par šī dīvainā pāra pavadoni pastaigās.

Pēdējā laikā precētais pāris pat nēsāja līdzi mazas grifeļu tāfelītes, uz kuram viņi ātri rakstīja, pec tam nodzēsa uzrakstīto ar mitru sūkli. Sazināties tagad bija vieglāk.

Kopējas nelaimes piemeklēti un iemesti mūžīgā klusumā, viņi bija atraduši viens otru jau bērnībā. Viņš, ogļrača dēls, kļuva ogļracis, viņa, dzimusi mācītāja ģimenē, aizbēga no mājām, jo vecāki aizliedza viņai draudzēties ar kurlmēmu jaunieti, turklāt strādnieku.

Pēc tam viņš strādāja kādā no abvēra apakšvienībām par izpletņu izmēģinātāju. Pelnīja labi. Viņam vajadzēja izmēģināt izpletņus vissarežģītākajos apstākļos, kādos var nokļūt aģenti svešā teritorijā. Viņš slēpa no sievas nevis to, ka strādā abvērā, bet gan briesmas, kādām pakļauj sevi ik dienas. Kādā neveiksmīgā lēcienā viņš dabūja smagu ievainojumu. Saprata, ka sieva izdarīs pašnāvību, ja viņš nositīsies. Mazliet vēlāk viņiem uzsmaidīja laime. Abvērs iesaistīja viņus citā, labākā darbā. Veisam bija skaidrs, par kādu «labāku» darbu viņi runā. Apceļojuši daudzas valstis. Visu mūžu sapņojuši par bērnu. Tikai vienas bailes nomākušas, kaut bērns nepiedzimtu kurlmēms.

Veiss jautāja:

—    Varbūt jums nevajadzēja atgriezties pirms bērna piedzimšanas?

Kurlmēmais ātri uzrakstīja uz tāfeles: «Par pavēles neizpildīšanu…» — un novilka ar plaukstas sānu gar rīkli, pārgriežot acis.

Kad Veiss uzrakstīja, ka viņš atbraucis no Baltijas, sieviete visai- nozīmīgi saskatījās ar vīru un uzrakstīja uz tāfeles:

«Mēs jau tā domājām, ka jūs neesat no reiha.»

—   Kas jūs pavedināja uz tādām domām?

«Jūs dažus vārdus izrunājat citādi.»

—   Vai daudz lādu vārdu?

«Nē, pavisam maz. Iespējams, ka jūs tos izrunājat pareizi, bet lūpu artikulācija neatbilst, tādēļ mēs ne vienmēr tos saprotam.»

Kādā svētdienā kurlmēmā žēlojās Veisam, ka viņas vīrs atsakoties lūgt dievu.

Kurlmēmais paraustīja plecus, pieskārās ar roku ausīm, lūpām un draudēdams pacēla dūri pret debesīm.

Toties sieviete pacēla roku ar plaukstu uz augšu pret debesīm un, norādījusi uz vīru, pieskārās savām krūtīm, maigi pasmaidīja un nolieca galvu.

Veiss saprata, ko viņa ar to gribēja teikt.

Kad viņi gāja garām saulgozī sēdošajiem diversantiem, kuri Veisam jau bija pazīstami, kurlmēmie ar riebumu novērsās.

Kad viņi nonāca aiz piebūves, Veiss, paceldams rokas, pietupda- mics tēloja izpletņu lēcēju, kas laižas zemē. Kurlmēmais pamāja ar galvu, izdarīja tādu kustību, it kā izņemtu pistoli, pēc tam izstiepa roku ar pirkstu uz priekšu, mērķēdams te uz sievu, te uz sevi.

Veiss norādīja uz saviem uzplečiem.

Kurlmēmais noraidoši papurināja galvu un atkal mērķēja uz sievu, uz sevi.

Tagad Veiss saprata. Kurlmēmais gribēja teikt, ka diversanti nogalina nevis karavīrus, bet mierīgos iedzīvotājus.

Laukumā starp bruģakmeņiem auga tikai nezāles, taču kurlmēmā prata atrast to vidū puķītes ar sīkiem, maziem, cietiem ziediņiem, kas nebija lielāki par kniepadatas galviņu, salasīja veselu pušķīti un, svētlaimīgi pievērusi acis, kāri ieelpoja šo ziediņu nemanāmo smaržu. Tādās reizēs vira seja kļuva tāda kā vainīgi skumja.

Veiss uzrakstīja uz tāfeles: «Ar laiku jūs taču varēsiet nopirki sev fermu?» Kurlmēmais pasmīnēja. Atbildēja: «Suņu dresētājs pelna vairāk par mums.» Tad viņš atkal izstiepa pirkstu kā pistoles stobru, mērķēdams piemiedza aci un uzrakstīja: «Labi maksā tikai par to.»

Sieva, izlasījusi uzrakstīto, pacēla acis pret debesim, pēc tam paskatījās uz vīru un pakratīja galvu. Stingri lūkodamās Veisam acīs, piedraudēja viņam ar pirkstu.

Tātad laulātais pāris domāja, ka viņš, dienēdams abvērā, ari strādā viņu profesijā, tikai viņi neatzina nonāvēšanu.

Pēc nedēļas Veiss redzēja, ka kurlmēmais kopā ar kādu virsnieku aizbrauca mašīnā. Viņa seja izskatījās nomākta, drūma, acis drudžaini spīdēja.

Vēl pēc dažām dienām aizveda arī kurlmēmo sievieti. Kad viņa devās uz mašīnu ar mazu čemodāniņu rokās, viņu bija grūti pazīt. Kurlmēmā gāja, tikko vilkdama kājas, nodūrusi galvu, plecos sagu- musi, pār pieri nokritusi matu šķipsna, apakšlūpa iekosta zobos, bet seja — seja kā mironim pelēka, acis — stingas. Ejot garām Veisam, viņa, šķiet, nepazina Johanu — viņas skatiens likās izdzisis, neredzošs.

Tātad precēto pāri izšķīra.

Tagad viņiem droši vien būs jāstrādā katram par sevi. Viņi bija kā dzīvi iegaumēšanas aparāti, kurus izmanto vizuālai spiegošanai.

Gaiss bija drēgns, blāvs, mitrs, garāžā stipri smirdēja benzīns, ko ieguva no akmeņoglēm. Labo rumāņu benzīnu izmantoja tikai aviācijas vajadzībām.

Veiss nenoguris meklēja iespēju izlauzties no šī cietuma. Reizi nedēļā viņš rakstīja frau Dītmarai godbijīgi sirsnīgas vēstules. Atbildes nebija. Acīm redzot, lauku pasta numurs, ko viņam šeit iedeva, piederēja kādai karaspēka vienībai, kas atradās tālu no šejienes. Tad viņam izdevās uzzināt, ka kurjers pēc pasta brauc tikai reizi mēnesī. Beidzot pienāca diena, kad viņš uzreiz saņēma veselu kaudzi vēstuļu no frau Dītmaras. Savā pēdējā vēstulē viņa starp citu rakstīja, ka pēc Veisa taujājis kāds oberjefreitors Bruno.

Vai tiešām Bruno?!… Johanam satraukumā pat elpa aizrāvās, taču, atbildot frau Dītmarai, it kā nejauši ieminējās, ka varētu iedot jefreitoram, protams, ja tas atkal ierodas, viņa lauku pasta numuru.

Atrast vientuļu vietu šeit bija gandrīz neiespējami, vajadzēja izmantot vienīgo šim nolūkam piemēroto telpu. Aizāķējis dēļu durvis ar sirdsveidīgu caurumu tajās, Johans pamērcēja ar ķīmisku vielu piesūcinātā mutautiņa stūrīti bundžā 1111 šifrā uzrakstīja ar simpatē- tiskās tintes šķīdinājumu vēstules rindu starpās savas koordinātes, uzzīmēja ceļu shēmu, kas veda uz apmetni, un norādīja slēptuvi, ko varētu izmantot pastam.

Nākamajā dienā viņš nodeva vēstuli neaizlīmētā aploksnē komandantūras sardzes lodziņā.

Sētnieka pienākumus šeit pildīja pavecs, drūms kareivis, par kura iecelšanu šajā darbā bija parūpējusies meita. Meita uzturējās štāba piebūvē.

Kareivis bija pakurls un tādēļ tik drūms. Viņa meita bija tāda kā priekšniece sieviešu palīdzības apakšvienībā, un tas viņam glaimoja, bet tas, ka viņa tik disciplinēti pilda katru virsnieku vēlēšanos, — viņam nepatika. Kad tēvs reiz viņu nosauca par ielasmeitu, viņa iesēdināja tēvu uz piecām dienām virssardzē, kaut gan varēja ari nodot lauku kara tiesai: papiņš taču bija vienkāršs ierindnieks, bet viņa — jefreitors.

Sī atlētiskā auguma meiča jefreitora pakāpē uzdeva Johanam pēc tam, kad viņš bija salabojis gaļas maļamo mašinu virtuvē, nomainīt spirāles speciālā krāsniņā. Sajā krāsniņā dedzināja papīrus, kurus ' pēc izlasīšanas vajadzēja iznīcināt.

Veiss remontēja krāsniņu vakarā kancelejā jefreitores uzraudzībā.

Viņa noprasīja:

—   Dzert gribi?

—   Nē.

—   Precējies?

—                Saderināts. — Johans šādi atbildēja piesardzības labad. Jefrei- tore tai brīdi sēdēja uz krēsla, pārlikusi vienu kāju otrai, lai būtu redzama vieta, kur beidzas zeķes augšmala. Aizlikusi rokas aiz galvas, viņa sēdēja, izgāzusi kuplās krūtis, un zobojās:

—   Vai tu savai līgavai esi tikpat uzticīgs kā reiham?

—   Tikpat.

Jefreitore ironiski paraustīja plecus.

—        Ja viņa šobrīd neatrodas kādā rezerves vienībā, tad droši vien kā visas pārējās sievietes mobilizēta darba klaušās. Sieviete, kas nostrādājusi divpadsmit stundas un pēc darba atgriežas nevis uz mājām, bet kazarmā, kur citas naktī zem segas silda savus aizmugures priekšniekus, agri vai vēlu piekāpsies un atļaus kādam palīst zem savas segas, tāpat kā to dara visas citas sievietes.

—   Mana līgava nav tāda.

—   Es arī nebiju tāda.

—   Vai jūs esat dzimusi laukos?

—   Jā.

—   Vai jums pašiem sava saimniecība?

—        Nē. Mēs ar tēvu strādājām reihsfīrera Himlera kunga putnu fermā, kas atrodas netālu no Minlienes. Himlers — liels tlrasiņu tītarmātīšu pazinējs un cienītājs. Tuvojoties ziemassvētkiem, mēs tās kāvām un ar smagām mašīnām sūtījām ne tikai uz Minheni, bet arī uz citām pilsētām.

—   Vai viņam lieli ienākumi no šīs putnu fermas?

—       Ha! Himlers pašreiz ir viens no bagātākajiem cilvēkiem impērijā, ferma — to viņš uztur tikai sava prieka dēļ.

—   Vai jūs viņu personīgi pazināt, tikāt redzējusi?

—   Jā, turklāt diezgan bieži.

—   Kāds viņš kā cilvēks?

—       Jāsaka, ka rūpīgs. Reiz sasirga tītartēviņš, ko atveda no Holandes. Himlers pieprasīja atsūtīt no Holandes speciālistu veteri- nāru-ornitologu. Tas izārstēja tītartēviņu.

—   Vai jums labi maksāja fermā?

Jefreitore, iegrimusi domās, pastāstīja:

—        Pirms kādiem ziemassvētkiem tēvs bija paņēmis dažas saujas riekstu, ar kuriem uzbaro tītarmātīles. Tēvs bija nodomājis riekstus ietīt sudrabotā papīrā un pakārt eglītē.

—   Nu, un tad?

—        Mēs ziemassvētkus sagaidījām bez tēva. Pārvaldnieks piekāva tēvu un ieslēdza šķūnī uz visām ziemassvētku dienām. — Ar cerībām balsī turpināja: — Ja ģenerālgubernatūrā man piešķirs zemi, mēs ar tēvu ierīkosim tur paši savu putnu fermu.

—   Vai jums ir cerības dabūt zemi?

—        Kā gan citādi! Es taču esmu nacionālsociālistiskās partijas biedrs, partijā iestājos vēl pirms Eiropas sakaušanas. Mums katram iedalīs savu gabalu zemes. — Tad žāvādamās laiski noprasīja:

—   Nu kā, vai pacienāt tevi ar degvīnu? — Veiss neatbildēja. — Ja jums šeit liekas neērti, varam iet uz manu istabu. — Atzinīgi sacīja:

—  Jus, kā redzu, esat labs meistars. — Taču tūlīt pasteidzās piebilst:

—  Bet mūsu laikos tam vairs nav tik liela nozīme. Vācija tagad saņem no visām savām jaunajām teritorijām tik milzīgi daudz darba roku, ka jāprot tikai komandēt, — un vairāk neko.

—       Jā, — Johans teica, — mēs, vācieši, esam kungu nācija. Brīnos, ka jūsu tēvs to varēja aizmirst, zagdams riekstus, kas paredzēti titarmātīšu uzbarošanai.

Jefreitore vientiesīgi iebilda:

—       Toties, kad mums pašiem būs sava putnu ferma, viņš varēs sodīt kalpus.

—   Bet ja nu izceļas karš ar Krieviju?

Jefreitore, brīdi domājusi, atbildēja:

—        Un tomēr es gribētu, ka man zemi piešķirtu nevis Krievijā, bet šeit, ģenerālgubernatorā.

—   Kādēļ?

—        Krievijā bargas ziemas un būs stipri jākurina putnu kūtis, tas prasīs Hekus izdevumus. — Pastiepusi uz priekšu spīdīgās zeķēs tērptās kājas un pati vērīgi tās aplūkodama, pēkšņi jautāja:

—  Vai jums neliekas, ka man tik skaistas un pilnīgas kājas kā īstai dāmai? To man daudzi ir teikuši. — Domīgi turpināja: — Strādājot fermā, tās man bija kā koki, izdēdējušas un vienādā resnumā no augšas līdz apakšai.

—   Jā, — Johans piekrita, — uzturs šeit ir labs.

Šķirās viņi gandrīz draudzīgi. Atvadoties meiča līdzjūtīgi teica:

—        Man šeit nācies sastapt gluži tādus pašus jaukus zēnus kā jūs. Arī tie bija zaudējuši spējas. Stāsta, ka no pārliecīga nervu sasprindzinājuma, pildot sevišķus uzdevumus.

—        Es gan to nevarētu teikt, — Johans pasmaidīja, — man jāsaka, ka es nemaz neesmu nervozs un neko tamlīdzīgu pie sevis neesmu novērojis.

—       Tikai tādēļ, — jefreitore skaidroja, — ka jūs vēl neesat strādājis par aģentu.

—        Tiesa gan, — Johans piekrita, — par aģentu es vēl neesmu strādājis. Visi nespēj parādīt tik izcilu drosmi. Tikai žēl, ka viņi šo to zaudē un vairs nav spējīgi gādāt pēcnācējus.

Acīm redzot, šis jautājums stipri nodarbināja jefreitori. Viņa redzami kļuva mundrāka.

—   Man kāds esesiešu virsnieks paklusām pastāstīja, ka Gerda Itormane, reihsleitera Martina Bormaņa sieva, gatavojoties griezties pie visām Vācijas sievietēm ar aicinājumu atļaut saviem vīriem daudzsievību un pati esot pat uzrakstījusi šāda likuma projektu. Turklāt viņa izsniegusi savam vīram pilnvaru, ka viņš drīkst turēt trīs sievas, un atļāvusi viņam apmeklēt katru ģimeni reizi nedēļā.

—   Tas nu gan ir izdomāts, — Veiss neticīgi iebilda.

—   Goda vārds, taisnība, — jefreitore dievojās un pavisam nopietni piebilda: — Ar to vācu sievietes tikai apliecinātu savu patriotismu. Mums taču jāpalīdz fīreram, lai viņam netrūktu vāciešu jaunajām teritorijām. Vācu tautai jābūt vislielākajai tautai pasaulē. Tas nemaz citādi nevar būt.

—   Lai notiek, — Veiss iebildumus necēla, salikdams instrumentus brezenta somā. Viņš ieslēdza krāsniņu. Spirāles, lēni nokaitēdamas, uzdvesa sausu tveici, kas oda pēc sakarsēta metāla.

Reizēm vakaros Johans palīdzēja akumulatoru uzpildītajam Paulam Reisam pārbaudīt, mazgāt un notīrīt svina plāksnītes no skābes nogulsnējumiem, un tad viņi brīdi arī patērzēja.

Pauls bija dzimis Bavārijā, viņa tēvs — nelielas mucinieka darbnīcas īpašnieks, kas ražoja ne tikai mucas, bet arī grebtus un kokgriezumiem rotātus koka alus kausus.

Pauls bija resns, jautrs, labsirdīgs. Viņš parādīja Veisam nozīmītes, kuras viņš bija izcīnījis alus turnīros, iegūdams pirmo vietu. Viņš sacīja:

—   Ar laiku tas gan pasliktina veselību, taču labāku reklāmu mucinieka darbnīcai nevar izdomāt.

1938. gada devītajā un desmitajā novembrī pāri visai Trešajai impērijai vēlās melni asiņains ebreju grautiņu vilnis. Pauls šajās dienās bija savā darbnīcā slēpis ārsta Zalcmaņa ģimeni, jo ārsts viņam reiz bija izglābis dzīvību, izdarīdams drosmīgu un, galvenais, bezmaksas operāciju, kad Pauls mira nost no zarnu samešanās. Taču kāds bija nodevis Paulu.

Ņemot vērā, ka Pauls bija nacionālsociālistiskās partijas biedrs, viņu nodeva goda tiesai. Izslēdza un nosūtīja uz darba nometni.

Pauls stāstīja, aizvainoti uzmetis lūpu:

—   Goda tiesā es teicu, ka to darīju vienīgi aiz materiālām interesēm. Pār operāciju es Zalcmanim taču paliku parādā ne mazāk par pieci simti markām. Tā ir liela nauda. Ja nebūtu devis Zalcmanim patvērumu, visi domātu, ka es gribu atbrīvoties no kreditora. Tēva firma ar to varēja zaudēt uzticību.

145

-— Vai tiešām?

10 Vairogs un zobens

—        Par to nav ne mazāko šaubu. Daudzi, denuncējot savus kreditorus gestapo, tieši tādā ceļā atbrīvojās no parādiem.

—   Vai denuncēja tikai ebrejus?

—       Tas vēl nebūtu nekāds ļaunums. Denuncēja visus, kuriem nevēlējās atdot parādus.

Pauls lepni turpināja:

—        Reisu dzimtā visi bijuši mucinieki, trīs no mūsu priekštečiem — cunftes karognesēji. Neviens no Reisiem nekad nav piekopis negodīgus tirdznieciskus darījumus.

—       Tātad, ja jūs nebūtu bijuši ārstam parādā naudu, jūs viņu nebūtu slēpuši?

Pauls izvairīgi atbildēja:

—        Mēs bijām divi brāļi — es un Gustavs. Gustavs, vecākais. Skolotājs. Kad tēvs saprata, no kuras puses vējš pūš, viņš pavēlēja vienam no mums iestāties nacistos. Es biju jaunākais, neprecējies. Es nevarēju nepaklausīt.

—   Vai tad tāpat kā vecos laikos, kad ņēma rekrūšus?

—        Ne gluži tā, — Pauls iebilda. — Jauniešu vidū man bija sportista slava.

—   Tātad tu esi arī sportists?

Pauls sacīja:

—        Es taču tev rādīju nozīmītes. Bagātie aldari atbalstīja mūsu sporta vienību ar līdzekļiem. Tie jau tad atbalstīja fīreru, kad tas vēl nebija fīrers. Vai tu domā, ka tikai Krupi viņu finansēja?

—   Ret kāds tam visam sakars ar tevi?

—      Vai tad es nobiju ievērojams sportists? Man bija iespaids. Ja esmu nacists, tad uzvar nacists..

—   Alus turnīros?

—   Tie pie mums pēc tam pārvērtās politiskos mītiņos.

—   Ak tā?

—        Bet kā tad tu biji domājis? Fīreram taču bija nepieciešami uzticīgi cilvēki. Tos taču nevarēja meklēt strādnieku alus bodēs.

—   Tu gribi teikt, ka strādnieki neatbalsta fīreru?

—        Nē, es to neesmu teicis, — Pauls uzreiz kļuva nemierīgs. — Tu taču pats saproti, ka Vācija'— tas ir fīrers. — Brīdi vilcinājies un viltīgi piemiedzis acis, viņš turpināja: — Pirms fīrera nākšanas pie varas strādnieki mūsu darbnīcā strādāja deviņas stundas, bet Hitlera laikā — par to pašu algu — divpadsmit stundas. — Pamācoši piebilda: — Tautai jānes upuri reiha vēsturisko mērķu labā.

—   Bet tavam tēvam?

Pauls skumji atbildēja:

—   Arī. Impērijas valdība atbalsta tikai lielās rūpnieciskās apvie

nības. Pa šiem gadiem daudzi šikie ražotāji izputējuši. Mazie slid uz leju, lielie kāpj uz augšu. — Ar tādu kā skaudīgu lepnumu sacīja:

—  Redziet, Gēringa kungs iesāka ar to, ka nodrošināja sev monopolu «goda kortiku» izgatavošanā SA un SS dienestiem, un tagad viņam pieder vesels koncerns, kurā ietilpst vairāk nekā simt rūpnīcu, desmitiem kalnrūpniecības un metalurģijas uzņēmumu, nemaz neminot daudzās tirdzniecības sabiedrības, transporta un celtniecības firmas.

—   Vai tu runā par maršalu Hermani Gēringu?

—       Viņš ir vairāk nekā maršals. Viņš ir magnāts. Bet vai zini, ar ko uzsāka savu politisko karjeru Martins Bormanis, kas arī ir magnāts? 1920. gadā Bormanis iestājās «Savienībā pret ebrejisma izplatīšanos», un viņa spējas tūdaļ novērtēja.

—   Tātad tu domā, ka tev nav veicies?

Pauls paraustīja brangos plecus un teica:

—■ Jā, no manis neiznāca skūts zvērs.

—   Ko tas nozīmē?

—   Nu, tā mēs, partijā, paši sevi dēvējam.

—   Bet tavs brālis — vai tas firmas interesēs neiestājās nacistos?

—   Viņš krita mūsu uzbrukuma laikā pie Ardenām.

—   Tad jāsaka, ka tev tomēr ir veicies, — Veiss iesaucās.

—       Jā, — Pauls piekrita, — veicies, taču par šo veiksmi man dārgi jāmaksā. Es devu solījumu, ka precēšos.

—   Ar ko?

—       Ar mūsu jefreitori no sieviešu palīgdienesta apakšvienības. Viņa mani izpestīja no kājnieku rotas. Par to man jāpateicas tikai viņai.

—   Vai zini, es ar viņu iepazinos.

-— Es nemaz neesmu greizsirdīgs, — Pauls pasteidzās pateikt.

—  Sai meičai ir galva un raksturs. Tas ģimenes dzīvē pats galvenais.

Pārrunās ar Paulu Johans lieku reizi pārliecinājās, ka sabiedriskums, laba oma visos apstākļos, laipnas manieres drīzāk pavedina sarunu biedru uz vaļsirdību nekā pārgudra izturēšanās. Pārgudrība izraisa sarunu biedrā vienīgi vēlēšanos sacensties gudribā, spiež slēpt savas patiesās domas, lai izdibinātu pretinieka slepenos nolūkus.

10*

147

Johans prata nodibināt pazīšanos ar visdažādākiem cilvēkiem, un nepiespiestā tērzēšana ar tiem papildināja viņa zināšanas par apstākļiem, kādos viņam vajadzēja darboties. Uzmanīga cilvēku dvēseles topogrāfijas pētīšana savukārt palīdzēja drošāk iepazīt cilvēkus. Johans neizlikās, iztika bez mīmikrijas, šīs īpašās aizsargkrāsas, ar ko parasti pielāgojas sarunu biedra individuālajām īpatnībām; palikdams līdz zināmai robežai tas, kas viņš bija, Johans patiesi

interesējās par katra sava jaunā paziņas dzīvi, un šī viņa sirsnība aizkustināja, pavedināja uz vaļsirdību labāk nekā viltīga izlikšanās un cenšanās piemēroties sarunu biedra domāšanas veidam. Viltība un izlikšanās izmantojama tikai divos gadījumos: kā līdzeklis sevis aizstāvēšanai vai nolūkā iedzīt bailes sarunu biedram, apvainojot to reiha interešu nodevībā.

Izdevīgāk bija parādīt sevi kā cilvēku, kurš jāpārliecina, jo tad paveras iespēja iegūt plašāku informāciju. Naivi iebildumi labāk uzkurina strīdu nekā visāda veida pamudinājumi uz atklātību. Turklāt nekad nav ieteicams zaudēt tīri cilvēcisku interesi par sarunu biedru. Ikviens cilvēks, lai kas arī viņš būtu, instinktīvi vēlas iegūt otra simpātijas. Jo vairāk laba viņš redz šai otrajā, jo vairāk viņš cenšas tam patikt.

Tātad itin visos apstākļos cilvēkam jāprot parādīt sevi no labās puses. Vienalga, vai nu tās būtu profesionālas zināšanas, vai lietpratība dažādu atziņu jomās, pārliecības morālais spēks vai dzīves tradīciju atzīšana, labvēlība, ja tā nav divkosīga, prasme elastīgi izmantot ierobežotās tiesības palikt tādam, kāds esi, būt godīgam apstākļos, kad godīgumu nenodrošina nekādi apstākļi. Visu to varēja izmantot par garīgu ieroci ienaidnieka nometnē. Jo veiklāk Johans prata rīkoties ar šo ieroci, jo drošāk viņš jutās.

Izvairīties no saskares ar zemiskiem, nelietīgiem cilvēkiem viņam nebija iespējas, un viņš šādu greznību nemaz nedrīkstēja atļauties. Jo skaidrāk kādā parādījās šīs iezīmes, jo enerģiskāk bija jācenšas tuvoties šo iezīmju nesējiem, lai iepazītu ne tikai visa veida nelietību variantus, bet arī atrastu tos avotus, kur tās rodas.

Viņam iznāca sastapties ne tikai ar politiski pārliecinātiem nacistiem, bet arī ar tādiem, kuru dvēseli jau bija izkropļojis nacisms, kaut gan viņi izvairījās sevi saukt par nacistiem. Ar šādiem pus- saindētiem cilvēkiem vajadzēja runāt gan apdomīgi, gan piesardzīgi, jo tie vienlaicīgi bija derīgi un bīstami.

Veiss zināja, ka uz katru cilvēku jāskatās kā spogulī, kas atspoguļo viņa paša priekšstatu par sevi.

Bet Veisa darbs prasīja, lai viņš pastāvīgi justu, kā citu apziņā atspoguļojas viņa personība, un atbilstoši šim priekšstatam bija nepieciešams veidot iezīmes, kas atbilstu svešu cilvēku apziņā uztvertajam tēlam. Turklāt vēl, lai izsistos uz augšu un ieņemtu arvien izdevīgāku stāvokli, izvirzītos, Johanam bija jāliek manīt savu pārākumu, stingri ievērojot mēra sajūtu, lai nepamodinātu apkārtējos greizsirdīgu skaudību, tādu pārākumu, kas atstātu iespaidu, ka viņš nemaz neprot izmantot savas dotības, ja nav labvēlīga atbalsta. Tādi, kas labprāt atbalsta cilvēku ar gaišu galvu, kas vēlas otru aplaimot ar savu aizbildniecību, atrodami vienmēr un visur. Bet, ja paši neatradīsies, tad tos var atrast.

Johans redzēja, ka ir Pauls, ir jefreitore no sieviešu palīgdienesta apakšvienības juta pret viņu cieņu, kaut gan viņš nemaz necentās atbalstīt viņu uzskatus, bet saglabāja, tērzējot ar tiem, savus patstāvīgus spriedumus. Jāpiebilst, ka šie cilvēki pēc sava rakstura nemaz nebija tādi, kas cienītu cilvēku, kurš nestāvētu par tiem augstāk.

Šie panākumi, kurus Veiss uzskatīja par tādu kā trenēšanos, solīja daudz. Tas liecināja, ka viņa pilnīgās iemiesošanās ieilgušais, garais periods noris veiksmīgi, un šīs veiksmes apziņa vēl vairāk pastiprināja ilgas pēc aktīvas darbības. Taču joprojām viņš bija spiests varonīgi panest bezdarbību.

Kādā dienā vecais kareivis — Paula Reisa līgavas tēvs — nebija pievērsis uzmanību smagajai mašīnai, kas pagalmā griezās apkārt, un pakļuva zem riteņa. Kareivi ievietoja sanitārā daļā, kas atradās šeit pat, saimniecisko ēku iecirknī.

Jefreitore lūdza Veisu, vai viņš neparādītu viņai laipnību un kādu laiciņu nepastrādātu tēva vietā, lai tas nepazaudētu sētnieka vietu, kamēr uzturēsies hospitālī. Viņa teica:

— Pauls ir slinks un netīrīgs. Viņam šādu darbu nevar uzticēt.

Sākumā Veiss tikai slaucīja pagalmu, nokaisīja ar smiltīm celiņus, balsināja ar kaļķi ceļmalas stabiņus. Uzvilcis virs formas tērpa virssvarkus, apsējies īsu vaskadrānas priekšautu, ko viņš atrada veča darba tērpu skapī, Johans, paņēmis slotu un liekšķeri, ar grūtsirdīgu un aizvainotu izteiksmi sejā uzkopa ne tikai pagalmu, bet pamazām nonāca arī līdz komandantūras iekšējām telpām, kur uzturējās kareivji, kas sargāja ieejas atsevišķos apmetnes sektoros.

Sargkareivji, pieraduši ik dienas redzēt Veisu, vairs nepievērsa viņam uzmanību. Kādā dienā jel'reitores jaunkundze uzskrullētiem matiem un tik platām gūžām, it kā viņai kājās būtu galifē bikses, iedeva Veisam caurlaidi un lika atvest smiltis no karjera, kas atradās tālu no apmetnes. Tagad Veiss bija ieguvis atļauju ne tikai staigāt pa atsevišķiem sektoriem, bet ari atstāt apmetni.

Tas Veisam bija ļoti izdevīgi. Viņš ieguva manevrēšanas brīvību, iespēju uzturēties dažādās telpās.

Iegājis piebūvē, kur uzturējās vīri dažādu armiju mundieros, viņš pārliecinājās, ka viņa nojauta bijusi pareiza. Šos cilvēkus gatavoja pārsviešanai uz Padomju Savienību. Par to liecināja saplēstie melnraksti, atzīmes par nolasītām topogrāfijas lekcijām. Pārskatot piezīmes, kuras klausītāji izmantoja, lai nepieciešamās ziņas iemācītos no galvas, Johanam pat izdevās noteikt rajonus, kur bija paredzēts pārsviest diversantus.

Veiss jutās kā cilvēks, kurš negaidot atklājis apslēptu bagātību.

Aizbraucis pēc smiltīm ar smago mašīnu, Veiss izmeklēja atbilstošu vietu slēptuvei un atceļā pie telefona staba ar numuru 74/0012 ieraka zemē konservu bundžu ar vairākiem diversantu portretiem un pirmo šifrēto informāciju, ko viņš šeit bija ieguvis. Sos materiālus viņš ietina lupatā, ko bija noplēsis pret iprītu impregnētajam apmetnim, kuru izsniedz kopā ar gāzmasku.

Staba numuru viņš vēlāk iešifrēja zīmītē un lūdza, lai frau Dītmara to nodotu Bruno.

Tā viņš nodibināja sakarus. Johans jutās laimīgs. Beidzot viņš atbrīvojās no vientulības, nomācošās, bezcerīgās bezdarbības. Lai arī kādus panākumus Veiss gūtu, bez drošiem sakariem ar savējiem viņa pūles nedos rezultātus. Taču nodoties laimes izjūtai viņš nevarēja, nemaz jau nerunājot par to, ka pašapmierinātība notrulina modrību, un tas šobrīd bija visai bīstami.

Un tomēr viņš izdarīja kļūdu.

Pārējo teroristu-diversantu portretus, ietītus tādā pašā pretiprīta apmetņa lupatā, Johans bija paslēpis garāžas ķieģeļu pamatnes caurumā. Vakarā viņš šos zīmējumus pārbaudīja, lai nākamajā dienā tos ieliktu slēptuvē pie telefona staba, un pēikšņi ieraudzīja, ka tā cilvēka attēls, kuru diversanti sauca par Krimslu, bija stipri nobružāts locījuma vietās. Johans nolēma atjaunot zīmējumu. Iededzinājis gaismu mašīnas griestu plafonā, viņš, sēdēdams mašīnā., sāka zīmēt. Mašīnas durvis viņš ar nodomu atstāja vaļā, lai dzirdētu, ja kāds ienāktu garāžā. Un … iekrita.

Pavisam negaidot garāžā parādījās cilvēks ar priekšnieka manierēm, kuru pavadīja šoferis un sargs. Viņš tūdaļ pamanīja kareivi apgaismotajā mašīnā. Pieskrēja un izrāva no rokām papīru, uz kura kareivis kaut ko rakstīja.

Veiss mirklī izlēca no mašīnas, stāvēja izstiepies un sastindzis.

Cilvēks civilā izbrīnījies apskatīja zīmējumu.

—   Kas?

Johans noraportēja.

—  Johans Veiss, majora Akseļa Steinglica kunga šoferis.

—   Kas tas?

Johans paskatījās zīmējumā.

—   Nezinu.

Cilvēks drūmi un aizdomīgi ieskatījās Veisam acīs.

—   Kas? — viņš stingri noprasīja vēlreiz.

Johans pēkšņi pasmīnēja un, va|īgā, kareivim nepiedienīgā pozā nostājies, nicinoši izsaucās:

— Atļaujiet ziņot, tas ir nožēlojams smērējums. — Ar cerībām balsī iesaucās: — Justos ļoti laimīgs, ja es varētu jums parādīt savus zīmējumus.

Cilvēks civilā, vēlreiz uzmanīgi apskatījis zīmējumu un brīdi it ka ko pārdomādams, atdeva Veisam zīmējumu, nebildis vairs ne vārda, iesēdās mašīnā un aizbrauca.

Veiss pazina šo mašīnu un tās šoferi. Ar šo mašīnu brauca tikai viens cilvēks — šis vīrs civilās drēbēs. Ik reizes pēc izbraukuma mašīnai mainīja numuru, turklāt īsā laikā tā tika divas reizes pārkrāsota. Johans saprata, ka šim cilvēkam ir profesionāla atmiņa un nemaz nebūs viegli izlocīties viņa vērīgajam skatienam, kas tikpat kā izkratīja dvēseli.

Palicis viens, Johans prātā nosprieda, ka mašīna un tās saimnieks atgriezīsies.

Var no briesmām bēgt, bet var ari drosmīgi mesties tām pretī. Veiss par labāku uzskatīja pēdējo.

Viņš paņēma biezu iesaiņojamo papīru, nolika sev priekšā kareivju kalendāru ar fīrera, fīrerīšu, feldmaršalu, ģenerāļu, prūšu: pulkvežu portretiem un ķērās pie darba, tagad jau vairs neslēpdamies.

Norūpējies par sava uzdevuma likteni un arī par sava paša likteni, dedzīgi vēlēdamies izlabot nepiedodamo kļudu, — Johans ar iedvesmu strādāja.

Viņš pietiekami labi zināja, kādu mākslas virzienu atzīst hitleriskā Vācijā.

Pirmām kārtām parādes pompoze. Portretists varēja sacensties meistarībā tikai ar morga grimētāju, kas godbijīgi izmālēja mirušo sejas, lai tām piešķirtu dzīvu diženības izteiksmi, kam vajadzēja raksturot ikvienu augsti stāvošu līķi.

Tirgus oleogrāfijas spīdums nobālēja kliedzošo, nesamērīgi lielo gleznu priekšā, kuras bija ieliktas masīvos bronzas rāmjos. Mākslinieks visus savus spēkus ziedoja fotogrāfiski precīzai mundieru attēlošanai: tam bija nepieciešams tikpat lielā mērā drēbnieka kā gleznotāja talants.

Bija vēl otrs virziens portretu glezniecībā. Pirmā piekritēji — ierēdnieciskā, glaimīgā, birokrātiski pedantiskā — atveidoja portretos visus diženības ārējos atribūtus, uzskatot par augstāko mākslu ārējā spīduma attēlošanu. Otrā virziena piekritēji centās izteikt personības ideju. Jo neprātīgāks, histēriskāks smērējums, jo vairāk tas it kā izsaka noslēpumainus, viņiem vienīgi saprotamus mājienus, un jo spilgtākas emocijas izdodas parādīt to sejās, kurus viņi centās attēlot: it kā viņi gleznotu nevis portretu, bet portreta ideju, mītu. Ja pirmā virziena pārstāvjiem bija nepieciešama kaut vai amatnieciska, taču tomēr zināma prasme, tad tiem, kas sekoja otrajam virzienam, katra prasme nāca tikai par ļaunu, un, jo tie nekaunīgāk pārkāpa gleznošanas principus, kurus pat mālderi uzskatīja par pamatu pamatu, jo lielāku ievērību izpelnījās gleznas simboliskais efekts.

Laika trūkums, satraukums un riebums pret attēlojamo objektu spieda Johanu izvēlēties otro ceļu.

Šai šķietami vulgārajā manierē viņš pārzīmēja no kareivju kalendāra impērijas augstāko valstsvīru portretus, un, lai nezaudētu laiku mundieru un regāliju zīmēšanai, viņš iedrapēja portreta torsus romiešu togās, zinādams, ka reihskanclers un tā līdzgaitnieki tiecas atdarināt senos imperatorus.

Beidzis pirmo zīmējumu komplektu, Veiss aiznesa to uz kopmītni un pabāza zem savas gultas matrača. Otru komplektu viņš zīmēja citā manierē, kas vairāk atbilda tai, kādā viņš bija uzzīmējis subjekta Krimslas ārējās pazīmes — pazīmes, kas jau pašas par sevi bija atmaskojošs pierādījums.

Uzskicēja suņu dresētāja, pavāra, majora Steinglica, jefreitores galvas un arī šos zīmējumus pabāza zem matrača, iepriekš apbārstījis katru lapu ar putekļiem.

Veiss kopmītnē nerādījās līdz vēlam vakaram. Pirms gulētiešanas viņš izvilka no matrača apakšas savus zīmējumus un nopriecājās, ka viņa tālredzība šoreiz bijusi vietā. Uz lapām putekļus neredzēja. Tas nozīmēja, ka viņa zīmējumus kāds bija skatījies. Viņš bija pareizi apsvēris, ka kungs civilā neatstās bez ievērības satikšanos ar «mākslinieku». Ņemot vērā, ka ikvienam pretizlūkošanas darbiniekam mākslinieka dotības visai noderīgas un pat nepieciešamas, lai veiktu aizsardzības objektu un topogrāfiskus zīmējumus, kungs civilā, kurš neapšaubāmi bija profesionāls izlūks, dabiski, nevarēja atstāt bez ievērības Veisa nakts nodarbību un lika izkratīt viņa mantas.

Augsto impērijas valstsvīru portreti, attēloti brīvā manierē, kas neatbilda prasībām, kādas uzstādīja izlūkošanas aģentiem, zināmā mērā varēja mazināt aizdomas par to, ka šāds zīmētājs būtu spējīgs precīzi veikt topogrāfisku izlūkošanas uzdevumu.

Šie zīmējumi pārlieku vulgārā manierē vāji atveidoja līdzību ar oriģinālu, tādēļ kareivja nodarbība vaļas brīžos nemaz neapdraudēja vērmahtu.

Šādi bija Veisa apsvērumi. Bet, lai arī cik loģiski bija viņa apsvērumi, viņš naktī aizmigt nespēja. Nemiers viņu nepameta arī pēc tam, kad nākamajā dienā viņam izdevās novietot teroristu- diversantu attēlus slēptuvē pie ceļa.

Nākamajā dienā Veisu izsauca uz piebūvi, kur atradās štābs, un tur civilā tērpto virsnieku vidū viņš pirmo reizi pēc daudzām dienām ieraudzīja savu kungu — majoru Steinglicu. Veisam lika atnest savus zīmējumus.

Johans atnesa portretus un akurāti izklāja tos uz galda. Personas, kas bija uzgleznotas uz šim lapām, iedvesa cieņu. Tādēļ visi godbijīgi apskatīja Johana zīmējumus, neizsakot nekādas piezīmes. Toties par dresētāja, pavāra, jefreitores skicēm nicīgi smējās un zobojās.

Johans pats šos savus darbus novērtēja kā diletantiskus, taču tie nemaz nebija tik slikti. Uz mirkli aizmirsies, viņš patiesi apvainojās par tik nicinošu izturēšanos pret viņa darbu. Sis viņa atklātais sarūgtinājums padarīja vēl ticamāku kareivja nesavtīgo aizraušanos ar gleznošanu un nostiprināja uzticību, ko viņš gandrīz jau bija zaudējis. Kad majors Šteinglics pastāstīja, cik veikli Johans bija uzodis Liotara gleznu tPaket-Akzion» noliktavā, visas aizdomas zuda. Klātesošie vienprātīgi nolēma, ka Veisam jāuzglezno ģenerāļa fon Brauhiča portrets.

Sāka apspriesties. Veiss no sarunām uzzināja, ka ģenerālis fon Brauhičs iecelts par kāda liela karaspēka grupējuma komandieri un, iespējams, ka tuvākajās dienās viņš apmeklēs arī šo karaspēka novietni, kuras pakalpojumi šobrīd ļoti nepieciešami. Tiesa gan, šī novietne pakļauta tieši Berlīnei, taču ar Brauhiču nevar nerēķināties, jo drīzumā būs jāvirzās uz austrumiem kopā ar Brauhiča grupējumu.

Veiss jautāja, uz kāda fona gleznot Brauhiču, un ieteica Varšavas siluetu. Kāds no civilajiem smiedamies ieminējās:

— Drīzāk gan uz Maskavas Kremļa fona.

Bet pārējie pārmetoši norāja smējēju: fīrers, uzzinot, ka Brau- hičam uzdāvināts šāds portrets, kļūs greizsirdīgs un būs neapmierināts.

Veisam viss bija skaidrs, un viņš ieteica attēlot Brauhiču uz karogu un ieroču fona. Šim priekšlikumam piekrita. Johans ieminējās, ka viņam būs nepieciešami dažādi materiāli — audekls, krāsas, otas, un viņam atļāva aizbraukt uz Varšavu.

Tas bija izdevīgi visādā ziņā: tuvojās diena, kad Johanam, pēc norunas ar Centru, bija jāierodas uz satikšanos Varšavā.

Pēc divām dienam (tieši trešās dienas beigās bija paredzēta satikšanās) Johans izprasīja sev velosipēdu un aizbrauca uz Varšavu. Ārējās apsardzes priekšniekam nemaz nevarēja tik viegli pierādīt, ka Johanam jābrauc tieši ar velosipēdu. Oberjefreitors uzstāja, lai Johanu aizved ar motociklu. Taču velosipēds bija vienīgā iespēja tikt vaļā no pavadoņa, tādēļ viņš pastāvēja uz savu, teikdams, ka degviela jātaupa kara vajadzībām. Johans pat kļuva tik pārdrošs, ka izteica pārmetumus oberjefreitoram, kurš bezatbildīgi grib šķiest līdzekļus, no kā ir atkarīgi vērmahta nākamā karagājiena panākumi.

Aviācijas uzlidojumi bija sagrāvuši daudzus Varšavas rajonus, tagad tie izskatījās pēc akmens lauztuvēm. Nami bija pāršķelti kā ar vāli. Ar šim aviorungām hitlerieši gribēja izsist poļiem no atmiņas viņu slaveno daudzos gadsimtos veidoto vēsturi. Vēl 1939. gada 22. augustā Hitlers vakariņās, ko viņš bija sarīkojis saviem tuvākajiem līdzgaitniekiem, solījās:

— No Polijas mēs padzīsim visus iedzīvotājus un nometināsim tur vāciešus. Tas pats, kungi, gaida arī Krieviju … Padomju Savienību mēs satrieksim. Tad iestāsies vācu pasaules kundzība . ..

Un Gērings sajūsmā par šiem vārdiem novilka mundieri, puskails uzlēca uz galda un dejoja, tēlodams mežoni. Viņa taukā, kā sievietei izblīdusī miesa drebinājās.

Poļu izlūks, kuru hitlerieši nesen nožņaudza tai pašā cietuma kamerā, kurā viņu bija iemetuši buržuāziskās Polijas valdnieki, savā laikā informēja savu valdību par Vācijas nodomiem un, starp citu, ari par šīm vakariņām, un par to, kas tur tika runāts.

Polijas buržuāziskā valdība nodeva savu patriotu tāpat, kā tā nodeva poļu tautu.

Johans, klaiņodams starp traģiskajām drupām, starp stāvajām namu sienu paliekām, kas atgādināja klinšu asās šķautnes, atcerējās dienu, kad viņam kara komisariātā atdeva atpakaļ iesniegtos dokumentus. Toreiz tos atdeva atpakaļ arī pārējiem studentiem, strādniekiem un kalpotājiem, kas bija brīvprātīgi pieteikušies armijā. Kara komisariāta darbinieki sarūgtināti paskaidroja, ka poļu buržuāziskā valdība esot atteikusies izlaist cauri savai teritorijai Sarkano Armiju, kas toreiz gribēja pasargāt Poliju no hitleriskā vērmahta pēkšņā iebrukuma.

Hitlera aģenti laikus brīdināja Anglijas valdošās aprindas par gaidāmo uzbrukumu Polijai, lai izzinātu, kas par to varētu draudēt Vācijai. Lūk, ko viņi uzzināja. Anglija formāli pieteiks karu Vācijai.

To ari pieteica. Šis karš vēlāk ieguva nosaukumu «Dīvainais karš», «Sēdošais karš».

Tā Polija tika pamesta zem kājām fašistiem, lai atvieglotu Hitleram karagājienu pret Austrumiem — pret sociālisma zemi.

Pret visu cilvēci apdraudošo imperiālistu sazvērestību, ko organizēja slepenie dienesti ar visneģēlīgākiem paņēmieniem, cīnījās cilvēki, starp kuriem bija arī Aleksandrs Belovs.

Viņš, Aleksandrs Belovs, students, viens no talantīgākajiem akadēmiķa Liņeva skolēniem, pirmais inteliģents Belovu strādnieku dinastijā, atteicās no zinātniska darba, no visa, ko tam solīja dzīve, un aizgāja uz fronti, tāpat kā savā laikā viņa tēvs, pildīdams savu komunista pienākumu, bija devies pilsoņu karā. Šī gan bija cita fronte — slepenā kara fronte. Viņu, padomju izlūku Aleksandru Belovu, bija atsūtījuši uz šejieni, uz fašistu nometni, lai viņš savlaicīgi nojaustu un novērstu triecienus, kurus ienaidnieks nodevīgi mērķēja viņa tautas mugurā, un lai pats sistu ienaidnieku tā midzenī.

Spēki bija nevienlīdzīgi. Johans bija viens ienaidnieku vidū.

Ieraudzījis Bruno, kas nāca pa Varšavas drupu vidū iemītu taciņu, viņa tik pazīstamo vārgo augumu, dzīvo seju, no kuras nekad nenozuda fizisku sāpju izteiksme, jo izārstēties viņam nekad neatlika laika, Johans jutās kā no cietuma atbrīvots gūsteknis, ko pie vārtiem gaida mīļš cilvēks. Visus pēdējos mēnešus, gatavodamies šiin brīdim, viņš bija sevi pamatīgi dresējis un rūpīgi gatavojies, taču savaldīties nespēja un strauji metās pretī Bruno.

—   Emocijas! Vai bez emocijām iztikt nevari? — Bruno neapmierināts norūca.

Soļojot Johanam aiz muguras pa šauro taciņu drupu vidu, Bruno savā padobjā balsi lietišķi stāstīja:

—   Pie mums tur arī izraisījās emocijas, kad ar tevi pārtrūka sakari. Tu par daudz aizraujies, bet visā visumā nekas, saprātīgi rīkojies. Teroristu portretus saņēmām, tie jau pārfotografēti un nodoti operatīvām grupām. Zīmējumi patika. Talants!

Veiss apstājās.

—   Ej uz priekšu, — Bruno pavēlēja. — Kad apmainīsimies vielām, es klausīšos, bet pagaidām esi tik laipns un klausies, ko es tev teikšu. — Klusā balsī turpināja: — Karš. Kuru katru brīdi. — Atkārtoja stingri: — Ej taču! Ej un neskaties atpakaļ! Tagad par to, kas tev liksies visgrūtākais. Karam sākoties — sēdi rāms! Uzņem to mierīgi, izturēti. Sakari pirmajā laikā droši vien būs pārtraukti.— Bruno nopūtās. — Tā gan, brālīt, tiec ar sevi galā, kā gribi, tikai,

ir»r»

lūdzu, bez emocijām, pilnīga uzticība reiham. Nevienu lieku soli, — vai saprati? — nekas cits tev nav jādara, tavs uzdevums iedzīvoties jaunajos apstākļos. Lai notiktu kas notikdams, tev pilnīgi jāiejūtas Veisa ādā. — Pēc tam Bruno pastāstīja Veisam visu, kas tam bija jāzina. Apbrīnojami precīzi, gandrīz vārdu vārdā viņš atstāstīja Johana vecāku vēstuļu saturu. Teica, ka pats personīgi apmeklējis viņa vecākus. Pēc tam, iepazīstinājis viņu ar vadības norādījumiem un papildinājis tos arī ar saviem padomiem, Bruno sacīja: — Uz priekšu sakarus tu uzturēsi ar citu biedru. Bet tagad stāsti tu, tikai, lūdzu, iespējami īsāk, es klausos.

Bruno, pagājis garām Veisam, tagad soļoja pa priekšu.

Johans pastāstīja visu, ko nebija varējis paziņot, izmantojot slēptuvi. Beidzis dienesta jautājumus, viņš gribēja pievērsties tam, kas viņu šodien bija visvairāk satraucis, — Bruno vārdiem par drīzo kara izcelšanos, bet taciņa izveda viņus no drupām klajā laukumā.

Šeit abi vācu kareivji šķīrās — viens aizgāja uz labo, otrs — uz kreiso pusi. Viņi nezināja, ka tie tiksies vēlreiz, pēdējo reizi.

Veiss nopirka nepieciešamos materiālus un ar velosipēdu devās atpakaļ uz savu «cietumu» gleznot fon Brauhiča portretu, pareizāk sakot, nokopēt no kāda armijas žurnāla krāsainā vāka. Viņš mundri piebrauca pie dzelzs vārtiem, parādīja sargiem atvaļinājuma zīmi uz trīs stundām četrdesmit piecām minūtēm dienesta darīšanās. Fon Brauhiča portretu Veiss uzgleznoja, bet ģenerālis tā arī neieradās novietnē. Hitleriešu karaspēks, stāvēdams uz Padomju Savienības robežas, bija jau pilnīgi sagatavojies iebrukumam. Gaidīja tikai fīrera komandu.

Kopš šīs dienas Johans pārdzīvoja mokas, kas prasīja saspringt visus dvēseles spēkus, izturību, prasīja vislielāko veiklību. Bieži viņam likās, ka viņš pats sev dzīvam velk ādu nost, apgriež to uz otru pusi un atkal uzmauc sev virsū, turklāt tas bija jādara smaidot. Bija jāizliekas, ka viņš itin nekā nepārdzīvo, necieš tai laikā, kad visa viņa būtne vēlējās tikai vienu — nekavējoties, šo pašu brīdi, atriebties. Ne jau par sevi atriebties, — vai kāds domā par sevi, kad paša tauta noplūst asinīm!

Bet viņam bija lemts ar bezdarbību apliecināt savu varonību. Tavus tautiešus slepkavo, tu sēdi starp slepkavām viņu nometnē un paklausīgi gaidi brīdi, kad varēsi veikt savu pienākumu. Jāgaida, kad pienāks brīdis izpildīt uzdevumu, ko noteiks to ļaužu griba un saprāts, kuri atvaira fašisma slepeno spēku nodevīgos triecienus un kuri ar savu dzīvību atbild par katra atsevišķa cilvēka dzīvību.

Johanu Veisu ieskaitīja majoram Steinglicam padotā speciālā apakšvienībā, kurai bija uzdots, sekojot uzbrūkošajām vērmahta karaspēka vienībām, vākt materiālus abvēra izlūkošanas un pretizlūkošanas dienestam okupētā teritorijā.

Tādu pašu uzdevumu saņēma arī gestapo, tādēļ materiālu vākšanā vajadzēja parādīt sevišķu izveicību, lai pārspētu savu konkurentu. Visiem, kurus ieskaitīja majora Steinglica apakšvienībā, bija jāapmeklē speciāli sagatavošanas kursi.

Kursos Johans Veiss kopā ar citiem abvēra kalpotājiem iepazinās ar padomju dokumentu oriģināliem: partijas un komjauniešu biedru kartēm, pasēm, ordeņu grāmatiņām, komandējuma apliecībām, dienesta apliecībām, caurlaidēm un dažāda veida izziņām. Viņš noklausījās arī vairākas lekcijas par Padomju valsts iestāžu, partijas organizāciju struktūru, par uzskaites sistēmu, ziņojumu un lietvedības formām.

Vienu no lekcijām krievu valodā lasīja — to tulkoja arī vācu valodā — nenoteikta vecuma subjekts zilā ševiota uzvalkā un raibā džemperī, kas cieši iespīlēja viņa resno vēderu, — emigrants, bijušais Ārējās tirdzniecības lautas komisariāta darbinieks. Veiss vēlāk uzzināja, ka šis vīrs par vācu firmai izdevīga tirdzniecības līguma noslēgšanu saņēmis ne tikai vērtīgas dāvanas, bet arī iepazinies ar kādu dāmu, kuras pakalpojumus apmaksāja tā pati firma. Iepazīšanās ar dāmu notikusi ārpilsētas restorānā, kur šo Arējās tirdzniecības tautas komisariāta pārstāvi nofotografēja kailu un turklāt nepiedienīgā pozā. Ņemot vērā, ka viņš bija ģimenes tēvs un augstu vērtēja savu tikumiska cilvēka reputāciju, viņš sākumā, glābjot ģimenes godu, upurēja viņam uzticētos dienesta noslēpumus, bet vēlāk, lai glābtu savu ādu, pārdeva arī dzimteni.

Komunists Aleksandrs Belovs tagad stāvēja pamatstājā, raudzījās uz šo izdzimteni kā skolēns uz skolotāju un atbildēja uz viņa jautājumiem tā, kā pienākas atbildēt skolēnam. Kad šis tips apmierināts noteica: «Saprātīgs zaldātiņš,» — un tulks savukārt paslavēja Veisu, izsaukdamies: «Guf,» — Veiss pateicībā izplūda smaidā, bet sirdī sodījās, ka nevar pirkstos sažņaugt šī vīra trekno, īso kaklu.

Johans vairākkārt brauca ar majoru Steinglicu uz pilsētu, un, lai cik tas dīvaini skanētu, viņš tagad, kad bija kursos iepazinis šo dzimtenes nodevēju, kuru viņš ienīda līdz nāvei, majoru uzskatīja par diezgan simpātisku cilvēku. Majors bija parasts ienaidnieks, pēc profesijas spiegs, viņš, apguvis visus dvēseles kramplauža paņēmienus, dižojās ar savu tumšo noziegumu pieredzi un bija tik augstās domās par sevi, ka jau sen bija zaudējis spējas saskatīt cilvēka uzvedības smalkās nianses. Veisam nebija grūti iegūt vēl lielāku Steinglica uzticību. Kādā dienā Johans viņam teica:

—        Majora kungs, kad es stāvēju ar mašīnai pie reihskomisāra rezidences, kabīnē iesēdās gestapo zonderfīrers — tukls gaišmatis, gadus trīsdesmit vecs, bez īpašām pazīmēm. Viņš man uzdāvināja cigarešu paciņu, pēc tam iedeva vēl divas paciņas. Apsolīja nākamajā reizē atnest pudeli degvīna. Atļaujiet jautāt, ko man par jums viņam ziņot?

Veiss to visu pastāstīja lietišķi vienaldzīgā tonī, it kā nekā sevišķa šeit neredzētu: to prasa dienesta pienākums — un viss.

Majors klusēja, neatbildēja ne vārda, izlikdamies, ka nekā nav dzirdējis un nekā nav sapratis, un, kaut gan majors teiktajam nepiegrieza nekādu vērību, Johans tomēr pamanīja, kā samiedzās majora acis, kā piekalta zobiem lūpas, un viņš nebija maldījies: viņa vārdi bija sasnieguši mērķi.

Tikai nedēļas beigās, kārtējā izbrauciena laikā, Šteinglics nevērīgi painteresējās:

—        Nu, vai tas puisis ieradās? — un pilnīgi precīzi atkārtoja Veisa aprakstītās pazīmes.

Johans tikpat nevērīgi atbildēja:

—        Ieradās, bet es izvairījos no sarunas, jo jūs taču man tā arī nepateicāt, kas jāstāsta viņam.

—       Tavs pienākums fīrera slepenā dienesta ierēdņiem stāstīt visu, kas viņus interesē, — majors īsi noteica.

Veiss brīdi padomāja, apsvērdams, kas aiz šiem vārdiem slēpjas, pēc tam negaidot plaši un vientiesīgi pasmaidīja:

—       Majora kungs, krustmāte taču mani vienmēr pamācīja: «Kas tavam kungam labs, tas ari tev labs, bet, kas maina kungus, tam vējš galvā.»

—   Tev ir gudra krustmāte.

—   Viņa mirusi; — Veiss atgādināja.

Tad majors sacīja:

—        Mēģini satikt un apsoli uzzināt visu, kas viņu interesē. — Šteinglics izvilka naudas maku un sniedza marku. — Par to jūs kopā iedzeriet alu.

—   Pateicos, majora kungs.

Taču izmantot šo gestapovieti, ko Johans bija izdomājis tikai tādēļ, lai liktu Steinglicam drebēt bailēs un, galvenais, lai kaut ko uzzinātu par viņu pašu, Veisam neizdevās: nākamajā naktī speciālo apakšvienību negaidot sacēla kājās ar trauksmes signālu. Kopā ar citiem Johans atstāja novietni un devās uz austrumu robežu. Viņi apmetās kādās lauku mājās, rajonā, no kura jau sen bija izdzīti visi iedzīvotāji. Braucot cauri aizliegtajai zonai, Johans redzēja, ka uzbrukuma pozīcijās jau stāvēja karaspēka otrā ešelona kājnieku un motorizētās vienības. Bija 1941. gada 16. jūnijs.

Pēdējie norādījumi, kurus deva oberjefreitors, bijušais Izglītības ministrijas ierēdnis doktors Zuppe, attiecās galvenām kārtam uz ienaidnieka dokumentu šķirošanas metodēm. Tos pēc noteiktas sistēmas vajadzēja salikt aizsargkrāsas brezenta maisos un lādēs: partijas dokumentus — vienā, valsts — citā, ekonomiskos — vēl citā un tā tālāk. Spaiņi ar vākiem bija domāti nozīmēm, medaļām, ordeņiem, zīmogiem, spiedogiem. Katrs kareivis saņēma somu, apmēram tadu, kādas nēsā pastnieki.

Aizbraukšanas priekšvakarā apakšvienībā ieskaitīja četrus kareivjus, kas bija apgādāti ar kramplaužu instrumentu komplektu un gāzu griezējdegļiem seifu uzlaušanai. «Iesācēji» bija ar lielu pieredzi, tādēļ tos speciāli apmācīt nebija nekādas vajadzības. Veiss par to pārliecinājās, kad negaidot, pašam sev par pārsteigumu, pamanīja, ka viņa valodas zināšanās ir robi. Izrādījās, ka Johana skolotājiem, kas lieliski pārvaldīja visus vācu dialektus, nebija ne jausmas par vācu zagļu žargonu, ar ko Veisam tagad tepat uz vietas vajadzēja papildināt savu filoloģisko izglītību.

Zuppe deva arī padomus, kā jāietekmē padomju pilsoņi, lai tie uzradītu vietu, kur noslēpti dokumenti un kādā kārtībā tie sistematizēti. Noslēgumā Zuppe citēja fīreru:

—   «Es atbrīvoju cilvēku no himeras, kas saucas sirdsapziņa un kas viņu tikai pazemo. Sirdsapziņa, tāpat kā izglītība, tikai kropļo cilvēku.» — No savas puses vēl piebilda: — Mūsu brīvības cildenums izpaužas tieši tai apstāklī, ka mēs esam atbrīvojušies no tādiem jēdzieniem, ko sauc par žēlumu, augstsirdību, žēlsirdību pret ienaidnieku, jo tie tikai ierobežo personības darbību.

Padzīvojis kareivis Kurts Reinholds nicinoši noteica:

—   Šis nelietis tagad grib aizmālēt savas kādreizējās liberālās runas Veimāras republikas laikā. Lai glābtu sevi, viņš denuncēja profesorus un studentus. Tieši šos nopelnus ņēma vērā, kad viņu ieskaitīja abvēra dienestā.

—   Bet no kurienes tu to zini?

Reinholds greizi pašķielēja uz Veisu:

—  Es toreiz strādāju par šveicaru Leipcigas universitātē, un viņš man lika nest ziņojumus uz gestapo nodaļu. Tātad zinu.

Netālu, citās lauku mājās, apmetās SD zonderkomandas apakšvienības. Veiss uzzināja, ka šis apakšvienības kareivji nesen apguvuši praktisku apmācības kursu koncentrācijas nometnēs, kas kopš 1933. gada februāra pastāvēja pie katra SS pulka.

Nometnes dalījās trijās kategorijās: darba nometnes, «slimnieku» nometnes un eksperimentālās, kurās esesieši apguva pārvaldīšanas mākslu un «apspiešanas metodiku». Cilvēku materiālu nometnēm piegādāja ārkārtējas tiesas, kuru uzdevums bija «izskaust Trešās impērijas pretiniekus, galvenokārt komunistus un sociāldemokrātus ».

Visos apdzīvotos punktos gestapo uz katriem pieciem namiem bija savs informētājs, kura pienākumos ietilpa atrast personas, kas ieslogāmas koncentrācijas nometnē.

Nometnei piegādātā cilvēka materiāla apstrādāšanas metode bija ļoti rūpīgi pārdomāta. Sīki jo sīki izstrādātās instrukcijas paredzēja burtiski itin visu: rasējumus, pēc kuriem cēla nometnes ēkas; statistiskas ziņas par epidēmiskām slimībām ar vislielāko mirstību; medicīniski padomi personālam, kā izsargāties no infekcijas; speciālas ēdienu kartes tiem ieslodzītiem, kuru fiziskie spēki jāuztur tik ilgi, kamēr tie strādā, un speciāla bada deva tiem, kuri velti apgrūtina reiha un nometnes ekonomiku.

Instrukcija stingri aizliedza nepiederošām personām apmeklēt tās nometnes barakas, kur notika zinātniski pētnieciski izmēģinājumi medicīnā. To rezultātus bija paredzēts izmantot Trešās impērijas pilsoņu veselības nodrošināšanai. Par šo mēģinājumu metodu nodošanu atklātībā draudēja nežēlīgs sods.

Instrukcija paredzēja arī grāvju shēmas, kur bija norādīts, kādā atstatumā no ieslodzījuma vietas tie jārok. Tur bija padomi, kā lietpratīgāk kraut līķus apbedīšanai. Grāvju kubatūras tabulas, ņemot vērā to dziļumu un profilu. Piezīmē bija teikts, ka Vācija neatzīst Zenēvas līgumu un tādēļ nometnes administrācija var brīvi noteikt kara gūstekņu dzīves režīmu.

Nodalījumā «Nometnes kārtības pārkāpēju sodīšana» bija norādīti «visefektīvākie soda mēri».

Taču šo instrukcijas punktu nevienam kareivim uz rokas neizsniedza.

Virsnieks, kas komandēja apakšvienību, šo instrukciju glabāja planšetē, un, neizlaižot planšeti no rokām, viņš atļāva katram kareivim: iepazīties ar norādījumiem caur celuloīda vāku.

Vērodams savus dienesta biedrus, Veiss konstatēja, ka tie visi jūtas dzīvespriecīgi un ir apmierināti ar savu likteni. Citādi tas nemaz nevarēja būt! Viņiem taču bija laimējies izvairīties no armijas

ierindas vienibām, tādēļ karš tiem nelikās tik bīstams: sekojot karaspēka tricciendaļam, vajadzēja tikai ievērot disciplīnu un parādīt uzcītību kancelejas darbā.

Daži pat dižojās ar to, ka karš tiem devis iespēju bez maksās apceļot un iepazīt daudzas Eiropas valstis, iegūt par brīvu dažādus suvenīrus. Vīrietim pārtraukt karot esot tas pats, kas sievietei pārstāt dzemdēt. Un bieži pieminēja veco vācu parunu: «Karalis valda pār Prūsiju, Prūsija — pār Vāciju, Vācija — pār visu pasauli.»

Lielākā daļa no viņiem bija solīdi, cienījami ļaudis: sīki ierēdņi, bodnieki, darbnīcu īpašnieki; apmainījuši civilās drēbes pret kareivju mundieriem, viņi jutās visai omulīgi.

Daži savā laikā bija lolojuši ilūzijas, ka Hitlers, kā viņš to bija solījis savās «revolucionārās» runās trīsdesmito gadu sākumā, veicinās Vācijas sīkburžuāzijas uzplaukumu un ierobežos visuvareno koncernu tiesības.

Hitlers toreiz solīja konfiscēt pat lielos universālveikalus un nodot tirdzniecību sīktirgotāju rokās. So solījumu iekārdināti, sīktirgotāji un sīkuzņēmēji kļuva par dedzīgiem un kaislīgiem fašisma piekritējiem. Bet, ar Vācijas rūpniecības magnātu palīdzību kļuvis par reihskancleru, Hitlers tā nospieda sīko buržuāziju, ka ne tikai ekonomiskā krīze, bet arī jaunā likumdošana noveda tūkstošus pie kraha, bet sīkie īpašnieki domāja, ka tā ir atriebība par to, ka tie par daudz vieglprātīgi bija aizrāvušies ar buržuāziski revolucionārām ilūzijām. Vieni, kas bija nadzīgāki, metās pie nacistiem, lai politiskajā troksnī uzlabotu savus veikalus, citi pacentās iekārtoties armijā, speciālās apakšvienībās, kur viņu sociālā lojalitāte bija ķīla tam, ka arī šeit tie nepazudis.

Tie bija īsti birģeri kareivju mundieros, kuriem rūpēja vienīgi tas, lai ar iespējami mazākām neērtībām, ciešot mazāku trūkumu, nostaigātu to uzvaru pilno ceļu, kādu tiem pareģoja fīrers. Viņi jau sen bija pieraduši pie atziņas, ka fašistu partija ir «valstiskas domas nesēja». Agrāk viņu laulātās draudzenes izšuva uz salvetēm dažādas tikumiskas sentences par katru dzīves soli, bet tagad viņu dzīvoklī pie sienām greznojās visvisādi mākslinieciski izšūti citāti no Hitlera, Gēbelsa, Rozenberga runām.

Agrāk viņi pamācīja savus bērnus ar citātiem no bībeles, bet tagad augstākā tikumības mēraukla bija fīrera izteicieni: «Mēs izaudzināsim asu, prasīgu un cietsirdīgu jaunatni… Es gribu, lai mūsu jaunieši kļūtu līdzīgi jauniem meža zvēriem.»

161

Un daudzi no šiem neofītiem savās anketās ar lepnumu rakstīja, ka viņu dēli pildot savu pienākumu pret reihu gestapo, SD, SS un

11 Vairogs un zobens

abvēra karaspēka vienībās. Tas viņu tēviem deva daudzas un dažādas privilēģijas, tai skaitā ari tiesības kalpot speciālā apakšvienība.

Majors Šteinglics apdzīvoja nelielu villu kopā ar kapteini Oskaru fon Dītrihu.

Ar šo cilvēku majoru saistīja sena pazīšanās, gandrīz vai draudzība. Gandrīz! Jāsaka, ka Šteinglics nebija paradis apgrūtināt savu personīgo dzīvi ar sirdsdraugiem, lai tic būtu kas būdami; viņš atzina principu: katrs par sevi, un neviens — par visiem. Katrs maksā par sevi un izvairās maksāt par šķīvjiem, kurus sasituši citi, — šī devīze noteica ne tikai Steinglica sadzīves, bet arī morālos principus: visā savā mūžā viņš draudzību uzskatīja tikai par līdzekli ceļā uz mērķi.

Dītrihs, tipisks prūsis, bija dzimis dižciltīgā junkuru dzimtā. Par viņa galvaskausa, deguna, ausu proporcijām ikviens zinātnieks, kas pēta cildenās āriešu rases iezīmes, būtu sajūsmināts.

Dītrihs bija ieguvis ne tikai militāru, bet arī daudz plašāku iz-' glītību, un viņam varēja piemērot fīrera formulu, ko tas pasludināja reihstāgā 1930. gada 30. janvārī: «Inteliģence ir nācijas atkritumi…» Taču kapteinim Oskaram fon Dītriham, abvēra nodaļas <3C» — pretizlūkošanas dienesta vadošam darbiniekam, nebija no tā jābaidās.

Aksels šteinglics dienēja otrajā «C» nodaļā — diversijas, sabo- lāža, terors. Ilgus gadus viņš tikai pildīja citu pavēles, bija īsts darba zirgs un paša rokām veica visus netīros darbus. Būdams nekulturāls cilvēks, Šteinglics uzdevuma veikšanas laikā tomēr atstāja tādu kā izglītota cilvēka iespaidu, jo bija spiests studēt materiālus, kurus viņam piegādāja universitātes profesori, kas savas specialitātes robežās sniedza pakalpojumus impērijas izlūkošanas dienestam. Atgriezies no uzdevuma, viņš tikpat viegli, kā atbrīvojās no tērpa, kurā veica uzdevumu, šķīrās no nelielā zināšanu mazumiņa, kas viņam bija nepieciešams tikai tam, lai sekmīgi veiktu operāciju.

Steinglicam speciālais dienests bija darbs, profesija un nekas vairāk. Par savu dzīves mērķi viņš uzskatīja tādu stāvokli nodaļā, kas viņam nodrošinātu iespēju rīkoties ar paprāvu summu ārzemju valūtā, par kuru neprasa norēķinus un kuru viņš drīkstētu izlietot aģentu uzpirkšanai, protams, neaizmirsdams paša labumu.

Toties Oskaram fon Dītriham darbs «3C» nodaļā nebija vienīgi dienests, profesija, pat ne karjeras kāpnes. Viņam šis darbs bija vesels harmonisks komplekss, kurā viņš varēja iemiesot savas cerības, pārliecību, pārcilvēka ideālus, kas bija garīgi brīvi 110 naiviem tikumības un morāles likumiem, kam pakļauti visi pārējie ikdie-

nisķie cilvēki. Pats svarīgākais, ko viņš šeit ieguva, bija vara — Mira par citiem cilvēkiem. Vai var būt kaut kas augstāks par sald- luīislu spēli ar cilvēku dzīvībām — par šo visazartāko spēli?!

Akselam Steinglicam savā dzīves ceļā bija jāpiedzīvo ne mazumu pazemojumu no tiem, kam bija par viņu augstāka dienesta pa kāpe, augstāks amats, taču tas nemaz drūmas domas viņā neradīja.

Oskars fon Dītrihs šādus sarūgtinājumus nepazina, kaut gan arī viņš neizbēga vienam otram pārdzīvojumam. Jaunības gados viņš vienmēr izjuta slimīgu kautrību pret sievietēm un reiz, mēģinādams to pārvarēt, konstatēja, ka ir nespējīgs. Meiča, ar kuru viņš lakstojās, pastāstīja citiem par viņa trūkumu, un biedri ilgi zobojās.

Karaskolā' Dītrihs kļuva par seno patriciešu samaitāto tikumu piekritēju. Paukošanas skolotājs kļuva par viņa aizbildni un piespieda pārējos kadetus izturēties godbijīgi pret Oskaru. Jāsaka, ka tas nemaz nebija tik grūti, jo šie samaitātie likumi bija visai izplatīti: Vācijas slēgtajās mācību iestādēs.

Nezin kādā ceļā Oskara tēvs, nopelniem bagāts reihsvēra virsnieks, bijušais ķeizara adjutants, uzzināja par dēla intīmo draudzību ar paukošanas skolotāju. Starp tēvu un dēlu notika smaga izskaidrošanās, kuras laikā dēls iedrošinājās atgādināt, ka pats ķeizars nav bijis brīvs no šādām tieksmēm, kādas piemīt viņa dievinātam paukošanas skolotājam. Saruna beidzās ar to, ka tēvs atteicās izmaksāt Dītriham ikmēneša pabalstu.

Lai neciestu trūkumu, Oskars nozaga mātei dažas ģimenes dārglietas. Kaut gan Dītrihu ģimene šo viņa soli noslēpa atklātībai, to mēr Oskars, kurš ļoti mīlēja māti, ilgi pārdzīvoja savu pazemojumu, uzlūkodams viņas izbiedēto un skumjo seju.

Bija vēl viens gadījums Oskara fon Dītriha dzīvē, kuru atceroties vēl tagad, pēc daudziem gadiem, viņš sarka. Beiz nometnes atklātā poligonā, kur junkuri vingrinājās šaušanā, nez no kurienes ieklīda skaista, balta kaziņa. Junkuri aiz prieka, ka radusies izdevība mazliet izklaidēties, sāka to apšaudīt. Ievainotā kaziņa, žēli blēdama, šaudījās uz vienu, -uz otru pusi, pēc tam mēģināja glābties, līzdama uz vēdera un vilkdama gar zemi sašautās pakaļkājas. Junkuri stāvēja tai apkārt un ar interesi novēroja agoniju. Oskars neizturēja — viņš sāka histēriski raudāt.

Tas bija nepiedienīgi.

11*

163;

Skolas virsnieku padomē Oskaram bija jānoklausās taisnīgi pārmetumi par to, ka viņš apkaunojis skolas godu un viņa — nākamā virsnieka nepieklājīgā, nepiedienīgā uzvedība atstājusi smagu iespaidu uz junkuriem. Daži pat ieminējās, ka viņu vajadzētu izslēgt no karaskolas.

Izaicināja tēvu; ja, strostējot dēlu par ne visai pieklājīgo draudzību ar paukošanas skolotāju, tēvs tikai ironiski smīnēja un liedza Oskaram pabalstu, piebilzdams, ka junkurs, kuram nav jāmaksā meitām no Aleksandra laukuma, var dzīvot taupīgāk, tad šoreiz pulkvedis fon Dītrihs saniknots kliedza uz dēlu, krampjaini ieķēries ar venoziem, nevarīgiem pirkstiem viņa mundiera atlokos, un pat mēģināja iepļaukāt.

Beigu beigās Oskars nožēloja savu grēku, un viss beidzās labi.

Pēc karaskolas beigšanas Oskars fon Dītrihs, veikli izmantojis tēva protekciju, neiestājās kara, bet abvēra dienestā un darbu Trešajā nodaļā izvēlējās tikai tādēļ, ka šeit viņš ieguva neierobežotu iespēju pazemot citus, tādējādi atriebjoties par agrāk pārciestiem pazemojumiem.

Ar gadiem auga pieredze, un fon Dītrihs, ieņemdams arvien augstākus amatus, pārliecinājās, ka šis dienests var dot viņam ļoti daudz. Tas ne tikai atbrīvoja viņu no mazvērtības kompleksa, par ko viņš sev par apmierinājumu bija izlasījis Freida sacerējumos, bet arī apbruņoja viņu ar filozofisku teoriju par stipras personības pārākumu. So teoriju viņš varēja pielietot praksē, nemaz neizmantojot ļaunprātīgi savu dienesta stāvokli, bet gluži otrādi: sekojot savam ideālam, viņš ar to tikai stiprināja reiha varenību.

Pamazām Oskars fon Dītrihs kļuva par tādu pretizlūkošanas darbinieku, kuru sevišķi augsti vērtēja abvēra vadītājs. Admirālis Kanariss, pats būdams intelektuāls domātājs, uzskatīja, ka pretizlūkošana nav speciāls dienesta veids, bet gan pasaules uzskata sistēma, kuru apgūt spēj tikai izredzētie. Valdīt pār cilvēkiem spēj tikai tas, kas labi pazīst cilvēka slēptās vājības, noziegumus, nelietības, bet, ja kāds nekrīt kārdināšanā, tad tikai tādēļ, ka kārdinājums nav bijis pietiekami vilinošs vai arī nav bijis pietiekami pavedinošs.

Pēc Kanarisa domām, īstam pretizlūkošanas darbiniekam nemaz nav jācenšas pierādīt noziegumu, viņam tikai jākrāj pierādījumi pret varasvīriem, lai varētu tos izmantot tad, kad kāds no šiem cilvēkiem atteiksies paklausīt. Jo vairāk šāda veida ziņu uzkrājis pretizlūkošanas darbinieks, jo īsāks ceļš uz personīgu varu.

Visas vērmahta ģenerālā štāba slavenības, visi tuvākie Hitlera līdzstrādnieki bija ierakstīti Kanarisa slepenajā kartotēkā pēc slepkavību, netiklības, nelietības klasifikācijas, sastādot līdz šim vēl vēsturē nepazītu varasdarbu enciklopēdiju. Kanariss loloja cerību, ka viņam izdosies kādreiz šiem cilvēkiem parādīt ierakstu savā kartotēkā un ar to piespiest tos atpirkties, piedāvājot arī viņam vietu piramīdas virsotnē, kur tie paši atradās.

Taču rīkojās viņš piesardzīgi, zinādams, ka fīrers, vēl būdams ji treitora dienesta pakāpē, bijis armijas spiegs un jau toreiz pratis pareizi novērtēt šāda veida darbības neierobežotās priekšrocības. Nācis pie varas, Hitlers, baidīdamies, ka cilvēks, kam būtu pakļauti visi apvienotie spiegošanas dienesti, varētu sagrābt varu Trešajā impērijā, neuzdrošinājās koncentrēt šo vareno spēku vienās rokās im tādēļ sadalīja to starp daudziem orgāniem.

Kanariss par to nemaz neapvainojās, tikai rīkojās vēl piesardzī- gak, it īpaši pēc tam, kad viņam kļuva zināms, ka fīrers viņu nosaucis par «hiēnu sīrupā», kas viņa izlūka patmīlībai pat glaimoja.

Slepenais karš pret Eiropas lielvalstīm Kanarisu tuvināja Hitleram vairāk nekā atklātais karš, turklāt vēl karš pret Krieviju. Hokaspuiša pienākums meklēt pierādījumus nāves sodu piespriešanai viņam likās nepievilcīgs un arī bezperspektlvs, ņemot vērā gestapo, SS un SD prioritāti šai darbības laukā. Hitlers šiem izlūkošanas orgāniem parādīja īpašu uzticību un aizbildniecību.

Oskara fon Dītriha tēvs bija draudzīgās attiecībās ar Kanarisu, un tādēļ kapteinim Kanarisa uzskati nebija noslēpums. Arī Dītriha patmīlība dabūja bieži ciest. Gestapo, SS un SD virsnieki rupji un atklāti dižojās ar savu pārākumu pār abvēra darbiniekiem, kas bija spiesti ierobežot savu darbības lauku tikai vērmahta un tā štāba interesēs.

Oskars fon Dītrihs bija trausla un kalsna auguma, kuram netrūka grācijas, ārkārtīgi atturīgs sarunās, pat pret dienesta pakāpē augstākiem viņš izturējās tik augstprātīgi, vīzdegunīgi, smalki un stindzinoši vēsi, ka tas viņam deva iespēju jebkuros apstākļos saglabāt cieņu un nesodīti pazemot citus. īstenībā viņš bija fantasts: Dītrihs iztēlojās sevi par ģēniju, kas var mīdīt kājām visu cilvēcisko un kas stāv augstāk pār tiem, par kuriem viņam bija kompromitējoši materiāli.

Noraudzīdamies armijas virsniekā, kam bija augstāka dienesta pakāpe, ar savām zili dzidrajām acīm, kas bija tik skaistas kā sievietei, miermīlīgi tērzējot ar viņu par kādu blakus jautājumu, Dītrihs klusībā līksmoja par to, ka viņa rīcībā ir tādas ziņas par šo cilvēku, uz kuru pamata var šo virsnieku jebkurā brīdī degradēt par kareivi vai pat nodot gestapo rokās, kur apakšvienības dežurants izmantos viņu par mērķi šaušanas vingrinājumos.

Kaut gan majoram Steinglicam bija augstāka dienesta pakāpe, taču pret kapteini Dītrihu viņš izturējās kā padotais. Tā vienkārši bija plebeja zemošanās aristokrāta priekšā, nemantīgā — mantīgā priekšā. Turklāt Šteinglics loloja cerības uz Dītriha protekciju.

Nekāda nacistu propaganda nespēja izskaust no Steinglica skaidrās apziņas pārliecību, ka hitleriskās Vācijas, tāpat kā tas bija ar

Vāciju visos laikos, patiesie valdnieki ir rūpniecības magnāti un augstākais virsnieku korpuss — tā tas bijis mūžīgi, un nekas nav mainījies. Nacisti — tie atbrīvoja Vāciju no komunistiem, sociālistiem, arodbiedrībām, liberāļiem, no briesmām, kas draudēja, apvienojoties strādnieku šķiras spēkiem, — nacisti bija veikuši miesnieka darbu.

Fīrers gan ir tikai fašistu vadonis un reiha galva, taču ja jau reihs ir Trešā impērija, tad Hitlers ir imperators, tas ir, ķeizars. Un, tāpat kā ķeizars, arī viņš balstījās uz magnātiem, bagātniekiem, lielajiem muižniekiem un militāro eliti.

Tā savā zemnieka prātā sprieda Steinglics un, būdams tālredzīgs, kalpoja militārās elites pārstāvim kapteinim Oskaram fon Dītriham. Kad Oskaram nejauši saplīsa patafona plate ar viņa iemīļoto dziesmiņu Eine Nacht in Monte-Karlo, Steinglics pakalpīgi apsolīja sadabūt citu plati propagandas nodaļā.

17

Bija silta, skaidra jūnija nakts. Dīķu gludajā virsmā spoguļojās mēness, zvaigznes un debess zilgme. Rūgti un tvīksmi smaržoja papeles. No apsētajiem, zvērenēm aizaugušajiem laukiem plūda maiga medus smarža. Johans nesteigdamies vadīja mašīnu pa pelēko, sauso asfalta ceļu, kurā tanki bija atstājuši dziļus nospiedumus.

Izbrauca cauri kādai garai, koku ēnām izraibinātai muižas alejai. Aiz tās ceļa abās pusēs stiepās vientuļi, neuzarti lauki. Pēc tam viņi brauca cauri mežam kā tumšam tunelim.

Johans ieslēdza pilnu gaismu, un pēkšņi priekšā uz ceļa atskanēja atsevišķi šāvieni, kliedzieni un dobjš trieciens, ko pavadīja plīstoša stikla šķindoņa.

Mašīnas ugunis apgaismoja automobili, kas bija ietriecies ar radiatoru kastaņkoka stumbrā.

Divi sakaru karaspēka virsnieki — viens ar pistoli un otrs ar automātu rokās, bāli, asinīm notriepti — uzlēca uz Johana mašīnas pakāpiena un pavēlēja braukt ātrāk.

Veiss ar galvas mājienu norādīja uz Steinglicu.

Majors nevērīgi izmeta:

—   Kāpiet iekšā. Uzrādiet dokumentus.

—   Majora kungs, katra sekunde …

—   Brauc, — Steinglics pavēlēja Veisam, atdodams virsniekiem dokumentus. Pēc tam jautāja: — Nu?

Sakaru virsnieki satraukti, pārtraukdami viens otru. pastāstīja, kas bija noticis.

Pirms pāris stundām kāds kareivis ielecis pulka rācijas mašīnā, iir sitieniem apdullinājis radistu un tā palīgu, izmetis tos no kulbas un, piedraudējis šoferim ar pistoli, aizdrāzies. Radiostacijas dežuranti visai drīz uztvēruši, ka šai rajonā kāda raidstacija raida krievu valodā: «Visām Padomju Savienības radiostacijām divdesmit otrajā jūnijā fašistiskas Vācijas karaspēks gatavojas uzbrukt Padomju Sociālistisko Republiku Savienībai.»

Nekavējoties izbrauca mašīnas ar peilēšanas stacijām — vienā no tām atradās šie virsnieki — meklēt raidītāju. Uz šosejas viņi ieraudzīja nozagto smago mašīnu un dzinās tai pakaļ, paziņojuši par to ēterā, bet pagriezienā viņu mašīna vai nu šofera ļaunā nodoma, vai tā nemākulības dēļ iedrāzās kokā.

Johans bija spiests braukt ar vislielāko ātrumu. Viens no virsniekiem, sēdēdams viņam blakus, nenolaida acis no spidometra un no ceļa, iespiedis Johanam sānos automāta stobru. Arī Šteinglics, aizrāvies vajāšanas azartā, nepārtraukti bakstīja ar valteru Johanam mugurā.

Drīz viņi ieraudzīja uz ceļa smago mašīnu — furgonu, kādā mēdza ierīkot pulka radiostacijas, un, kaut gan mašīna vēl atradās tālu priekšā, sakaru virsnieki un Šteinglics, izbāzuši ieročus pa mašīnas logu, neganti šāva.

Braukdama pret kalnu, smagā mašīna bija spiesta samazināt ātrumu. Veisa mašīna nepielūdzami tuvojās tai.

Tad Johans nolēma, ka viņam nekas cits neatliek kā sarīkot avāriju ceļa pagriezienā, un viņš pacentīsies to izdarīt veiklāk nekā bojā gājušais šoferis: viņš ietrieks mašīnu nevis kokā, bet no akmens izcirstajos iežogojuma stabiņos. Pietiks ar to, ja ielauzis spārnu, — viņi būs spiesti apstāties, lai vai nu norautu spārnu, vai arī to atliektu virs priekšējā riteņa, bet smagā mašīna pagūs uzbraukt kalnā.

Johans jau bija sagatavojies ietriekt mašīnu stabā, kad pēkšņi tiem garām aizdrāza bruņu transportieris. No slīpā tērauda vairoga apakšas, kurš sargāja vēja stiklu, drudžaini šāvās laukā zila ložmetēja liesma.

Avārijai vairs nebija nozīmes. Tagad Johans dzina mašīnu trakā ātrumā, taču transportieris sevi apdzīt neļāva: ložmetēja zalves vedekļveidā apšaudīja ceļu visā platumā. Ložmetēja šāvieni saplūda ar motora rūkoņu.

Drīz pēc tam pret asfaltu žvadzēdami un čīkstēdami sitās sašauto riteņu metāla diski, tad kaut kas nobrikšķēja un smagā mašīna nogāzās gravā. Viss bija beidzies.

Johans nobremzēja mašīnu tieši tai vietā, kur vadību zaudējusī smagā mašīna, izlauzusi resno akmens stabiņu iežogojumu, nogāzās krūmiem aizaugušajā gravā.

Tagad tur apakšā, gravas dibenā, tā gulēja ar riteņiem uz augšu. Durtiņas bija saspiestas, un izvilkt šoferi no kabīnes nevarēja. Šteinglics, izmantodams transportiera rāciju, paziņoja par šo atgadījumu kapteinim Dītriham, kurš pārzināja pretizlūkošanas darbu.

Johans lika priekšā apgriezt smago mašīnu ar transportiera palīdzību. Bet šoferis kategoriski atteicās, aizbildinādamies, ka nogāze esot pārāk stāva un viņam neesot ne mazākās vēlēšanās doties pašnāvībā.

Tad Veiss pievērsās Steinglicam:

— Vai-atļaujat?

Majors lēnām nolaida plakstus.

Uzskatīdams to par piekrišanu, Veiss pagrūda nost šoferi, iekāpa transportierī un aizcirta aiz sevis smagās tērauda durvis. Johans pats nezināja, kādēļ viņš to darīja, — vai nu tādēļ, lai atbrīvotu cilvēku 110 ciešanām, kurš bija saspiests mašīnas kabīnē, vai arī tādēļ, lai pabūtu viens šajā spēcīgajā, ar diviem ložmetējiem bruņotajā mašīnā, kuras kabīne bija tik šaura kā zārks …

Tiklīdz viņš sāka braukt lejā pa krauju, viņš juta, ka nespēs noturēt šo daudztonnīgo milzeni. Tās tērauda smagums sasvērās uz vieniem sāniem, it kā mašīna būtu pilna ar dzīvsudrabu, kas tagad pārvēlies uz noslīgušo pusi, un Johans juta, ka transportiera bīstamā nosvēršanās ir nenovēršama. Ieslēdzis motoru, Johans parāva mašīnu atpakaļ, un viss smagums pārsvērās uz mašīnas pakaļgalu. Vēl sekunde — un mašīna sāks mest kūleņus kā klucis. Bet viņam jāpanāk, lai tā slīdētu lejā lēnām un paklausīgi rāpotu, nobremzētiem riteņiem griežoties nolaidumam pretējā virzienā. Cīnīdamies ar mašīnu, Johans dusmojās uz sevi. Kas viņu spieda piedāvāt savus pakalpojumus? Tik muļķīgi un aplam aiziet bojā! Labākajā gadījumā sakropļot sevi! Viņam taču nebija tiesību to darīt. Ja notiks nelaime, spēki būs izšķiesti velti, viņš pats būs vainīgs, ka uz viņu liktās cerības neattaisnosies. Jo vairāk viņš dusmojās uz sevi, jo niiknāk, izmisīgāk un negantāk cīnījās par savu dzīvību.

Johans, sasprindzis pēdējos spēkus, piespieda transportieri padevīgi nolīst gravas dibenā, bet pats bija tā nomocījies, ka tikko spēja ielikt drebošās lūpās cigareti.

Notikuma vielā jau bija ieradies Dītrihs un vēl divi pulkveži sardzes pavadībā. Viņiem līdzi bija atbraukusi arī sanitārā mašīna.

Johans joprojām palika sēžam transportierī un neatļāva iekāpt lajā šoferim. Kad aiz smagās mašīnas aizkabināja troses un spēcīgais transportieris to apgrieza otrādi, Johans piebrauca tuvāk katastrofas vietai, lai paskatītos, kas notiks tālāk.

Kareivji grūstīdamies metās atvērt saspiestās durvis. Tad Johans izkāpa no transportiera, uzlēca uz smagās mašīnas pakāpiena,' no turienes uz radiatora un ielīda kabīnē, jo priekšējais stikls bija izsists. Kabīnē guļošais cilvēks neizrādīja nekādas dzīvības zīmes. Johanu pārņēma trīsas, kad viņš pieskārās asiņainajam, čokurā savilktajam ķermenim. Kareivji, atlauzuši durvis, palīdzēja atliekt stūri un atbrīvot šoferi. Salauzīto, lipīgo ķermeni noguldīja zālē. No pieres nobrāztā āda kā lupata nosedza šofera seju.

Pienāca Šteinglics, noliecās un rūpīgi atlieca atpakaļ šo ādas skrandu uz sakropļotā cilvēka pieres. Tagad Johans ieraudzīja viņa seju. Tas bija Bruno.

Transportiera šoferis, iekāpis mašīnā, ar luktura ugunīm apgaismoja guļošo ķermeni.

Sanitāri atnesa nestuves, ieradās ārsts ar medikamentu somu.

Rīkojumus deva nevis pulkveži, bet pretizlūkošanas dienesta kapteinis Dītrihs. Dītrihs pavēlēja ārstam izmeklēt ievainoto tepat uz vietas.

Ārsts pārgrieza Bruno formas svārkus. Salauztās ribas gals, izdū- ries cauri ādai, pacēlās virs krūšu kurvja. Viena kāja bija izmežģīta. Rokas delna tik sadragāta un saspiesta, ka atgādināja sarkanu dū- raiņa cimdu.

Ārsts, izslējies taisni, pavēstīja, ka šis cilvēks mirst un nav nekādas vajadzības atgriezt viņam apziņu, jo, izņemot liekas ciešanas, tas viņam neko nedos.

—   Viņš jāpiespiež runāt, — Dītrihs stingri teica. Uzsmaidījis ārstam, piebilda: — Es jums, Herr Doktor, no visas sirds iesaku nezaudēt velti laiku, ja jums nav vēlēšanās pazaudēt kaut ko svarīgāku.

Ārsts steidzīgi lauza ampulu kakliņus, piepildīja šļirci, un Bruno saņēma vairākas devas zāļu.

Dītrihs tūlīt salasīja zemē nomestās, iztukšotās ampulas. Ārsts izbrīnījies paskatījās uz viņu. Dītrihs paskaidroja:

—   Herr Doktor, ar jūsu atļauju es vēlāk nodošu šīs ampulas pārbaudei, lai pārliecinātos, cik godīgi jūs esat izpildījuši manu lūgumu.

Ārsts nobālēja, taču viņa rokas nemaz nedrebēja, kad viņš atkal iedūra adatu Bruno krūtīs. Johanam likās, ka ārsts dur pašā sirdī.

Bruno krākdams ievilka elpu un atvēra acis.

—    Ļoti jauki, — Dītrihs atzinīgi uzslavēja ārstu. Tad pavēlēja Steinglicam: — Dzeniet visus prom … — Bet ārstam sacīja: — Palieciet. — Dītrihs nosēdās zemē, iepriekš aptaustījis to ar roku, un neapmierināts teica: — Mitrs.

Šteinglics tūlīt novilka šineli, salocīja to un pabāza Dītriham zem dibena. Dītrihs pateicās ar galvas mājienu un, noliecies pie Bruno, smaidīdams jautāja: __ •

—    Pastāstiet, kā uzdevumā rīkojāties, un dodiet īsu raidījuma saturu. — Noglaudīja Bruno nesadragāto roku. — Ārsts jums pēc tam injecēs, un jūs pilnīgi bez sāpēm pazudīsiet. Lūdzu, es gaidu …

Veiss skriešus devās pie transportiera, taču viens no pulkvežiem, pametis uz plaukstas pistoli, čukstus viņam pavēlēja: «Marši» — un pat pavadīja Johanu līdz ceļa uzbērumam. Jau no turienes viņš uzsauca sargiem:

—   Paturiet šo puisi acīs!

Motociklists ādas virssvārkos tūlīt nokāpa gravā un uzveda Veisu uz šosejas, iesēdināja motocikla blakusvāģi un aizpogāja brezenta pārsegu, lai Johans nevarētu izlēkt.

Nakts klusumā skaidri atbalsojās Dītriha nepacietīgā balss:

—    Doktor, kuru kāju jūs griežat?! Es taču jums teicu — salauzto! Tagad grieziet uz otru pusi. Pie velna, noplēsiet taču šo lupatu! Lai viņš redz … Lūdzu, vēl vienu injekciju. Lieliski. Labāk konjaku. Bet tagad uzikāpiet viņam uz ķepas. Doktor, nemaz nekautrējieties! Tas tonizē labāk nekā injekcijas.

Johans sēdēja sastindzis, viņam likās, ka tas viss notiek ne tur, gravas apakšā, bet šeit, augšā uz ceļa … Ausis pušu plēsa neciešami pretīgā Dītriha balss. Likās, šīs mocības nekad nebeigsies.

Pēkšņi viss apklusa. Tumsā uzliesmoja ugunskurs, nāsīs iesitās pretīga smaka.

Johans neviļus parāvās uz priekšu, bet tai pašā mirklī krūtis atdūrās pret automātu. Kad viņš satvēra stobru, kāds no mugurpuses iesita viņam pa galvu.

Atguvies Johans uzbrēca:

—    Kas jums jiāk prātā? — Viņš paskaidroja, kādēļ gribējis izkāpt no vāģa.

Viens no sargiem atcirta:

—    Ja nevari izturēt — laid biksēs! — Un sāka skaļā balsī rēkt. Bet tūlīt it kā aizrijies apklusa.

Pēc brītiņa uz šosejas uznāca abi pulkveži, Dītrihs un Šteinglics.

Ditrihs atvadījās:

—       Ar labu nakti, kungi! — un devās pie savas mašīnas. Motociklisti atbrīvoja Veisu.

—        Braucam! — Šteinglics pavēlēja, tikko Johans bija apsēdies pie stūres.

Abi virsnieki klusēja. Beidzot klusumu pārtrauca Dītrihs, kaprīzi un aizvainoti žēlodamies:

—   Es taču viņu tik loģiski centos pārliecināt…

Šteinglics jautāja:

—   Vai ziņosi?

Dītrihs noraidoši papurināja galvu.

—   Bet ja nu tie ziņos?

Dītrihs pasmējās.

—        Sie armijas stulbeņi bija gatavi skūpstīt man zābakus, kad es tiem ieteicu savu versiju. Kas gan var būt ticamāk: piedzēries kareivis nozaga mašīnu un avārijā aizgāja bojā.

—   Bet kādēļ tā? — Šteinglics brīnījās.

—        Pavisam vienkārši, — Dītrihs pamācoši teica, — ja kļūs zināms, ka, pieņemsim, lauku rāciju nozadzis pārdrošs padomju izlūks un pavēstījis savējiem notikumu sākuma datumu, pulkvežiem no izmeklēšanas neizbēgt:

—        Pie joda, lai atbild par savu neuzmanību! Nav taču nekādu šaubu, ka tas bija padomju izlūks.

—        Bet, — Dītrihs vēsi sacīja, — man nav pierādījumu. Un kam tie, taisnību sakot, vajadzīgi?

—        Kā tad nav vajadzīgi? — Šteinglics pārsteigti iesaucās. — Viņš taču paziņoja.

—        Kas par to? Tagad tas vairs nekā grozīt nevar. Armija ir sagatavojusies triecienam, un arī fīrers nevēlas kavēties ne mirkli.

—       Tā gan, — Šteinglics piekrita. — Bet ja nu sarkanie atbild ar prettriecienu?

—        Neatbildēs. Mūsu rīcībā ir īpaša Staļina direktīva. Viņš pavēlējis savam karaspēkam gadījumā, ja sākas kara darbība, atspiest pretinieku līdz demarkācijas līnijai, bet tālāk ne soli.

—   Ja nu tomēr …

—       Ja kādam nonāks ausīs šie tavi idiotiskie spriedelējumi, — Dītrihs draudīgi pārtrauca majoru, — iegaumē, ka man seifā glabāsies to pieraksts.

—   Bet ja es pasteigšos paziņot par tevi?

—       Tas tev, mans draugs, neizdosies. — Dītriha balss skanēja mīlīgi.

—   Kādēļ tu tā domā?

—   Tavu ziņojumu par rācijas nozagšanu es jau esmu pierakstījis. Protams, ar atpakaļejošu datumu. Par to, ka neesi laikā paziņojis, tevi nošaus.

—   Veikli! Bet kādēļ tu tam visam piešķir tik lielu nozīmi?

Dītrihs gurdeni atbildēja:

—   Es sargāju trešās «C» nodaļas godu. Mums darbā nekad nav bijušas nekādas kļūdas, un arī šobrīd mums nav kļūdu un nebūs arī.

Šteinglics dedzīgi, no visas sirds iesaucās:

—  Oskar, vari būt mierīgs: es tevi sapratu!

—   Kā apgalvo Vinkelmans, mierīgums ir īpašība, kas raksturīga skaistumam … Bet man patīk vienmēr un visos apstākļos būt skaistam … — Dītrihs vēlīgi paplikšķināja Steinglicam pa vaigu.

Ausa gaisma. Debesis tai pusē, kur atradās Johana dzimtene, pamazām arvien spilgtāk iekvēlojās austošās saules gaismā. Siltais gaiss staroja dzidrs un tīrs. Caur mašīnas atvērto logu ieplūda maiga, reibinoša zāļu smarža.

Johans nedomādams vadīja mašīnu. Viņu bija pārņēmis nāves stingums. Visi dvēseles spēki bija izsīkuši. Tūlīt viņš pagriezīsies atpakaļ un vienkārši nošaus savus pasažierus. Pēc tam atgriezīsies apakšvienībā, atkal šaus, šaus un tikai šaus! Tas ir vienīgais, ko viņš pašreiz spējīgs darīt, — vienīgais, kas viņam atlicis.

Johana roka jau sniedzās pēc automāta, kad pēkšņi viņš it kā izdzirda Bruno balsi, viņa pēdējo novēlējumu: «Lai notiktu, kas notikdams — iedzīvoties jaunajos apstākļos! Dzīvības un uzvaras vārdā!»

Jā, ko Johans panāks ar savu mazdūšību? Nē, tā nebūtu mazdūšība, tā būtu nodevība. Bruno nepiedotu viņam to.

Ja, pateicoties brīnumam, Bruno būtu palicis dzīvs un viņam jautātu, kā viņš pats novērtē savu varoņdarbu, viņš labākajā gadījumā būtu teicis: «Labi veikts darbs; padomju izlūks, pildot savu pienākumu, dotajos apstākļos labi veicis darbu.» Tieši tā šis Bruno būtu novērtējis savu darbu.

Bet kādēļ Bruno? Sim cilvēkam taču ir vārds, tēva vārds, uzvārds. Ģimene Maskavā — sieva, bērni. Viņi šobrīd vēl guļ, bet drīz pamodīsies, bērni posīsies uz skolu, māte ietīs vaskotā papīrā brokastis tiem līdzi, pavadīs līdz durvīm un pēc tam pati dosies uz darbu.

Kas ir viņas vīrs? Kalpotajs. Bieži un uz ilgu laiku brauc komandējumos. Visiem zināms, ka viņš ieņem ne visai augstu, pieticīgu amatu. Ģimene dzīvo divās istabās komunālā dzīvoklī. Jaunākais dēls nonēsā vecākā brāļa drēbes, bet vecākajam atkal pāršuj tēva uzvalkus un mēteļus. Kad tādi kā Bruno iet bojā un aiziet bojā tā, ka aizgāja viņš, radiniekiem un paziņām pavēsta: pēkšņi miris ar sirdstrieku. Un viss. Pat avīzē «Večernaja Moskva» netiek ievietots sēru paziņojums.

Bet kādreiz taču pienāks citi laiki. Paies daudzi, ļoli daudzi gadi, kamēr čekista bērni drīkstēs teikt: «Mūsu tēvs…» Tad viņu stāsts skanēs kā leģenda, dīvaina, maz ticama, pārsteidzoša leģenda par tiem laikiem, kad to visu sauca pavisam vienkāršos vārdos: padomju izlūka darbs ienaidnieka aizmugurē.

Toties tagad, tūlīt bojā gājušā izlūka līdzgaitnieki sīki pētīs viņa pašaizliedzīgās nāves apstākļus. Ja viss līdz pēdējam elpas vilcienam izrādīsies loģisks un mērķtiecīgs, tad ierakstīs: «Tāds un tāds komunists godīgi izpildījis savu pienākumu pret partiju un tautu.»

Bet šis cilvēks, kuru sauca par Bruno, taču ir padomju pilsonis. Vai tad viņam nav vārda, tēva vārda, uzvārda?

Kas zina, kā sauca čekistus — izlūkus, kuri atdevuši savas dzīvības, tāpat kā to atdeva Bruno, lai brīdinātu Dzimteni par tai draudošajām briesmām? Kas zina, kā viņus sauca. Bija taču arī tādi. kuriem veicās sliktāk nekā Bruno. Tādi, kas mira lēnā nāvē. Viņiem vajadzēja izciest labi pārdomātas spīdzināšanas mēnešiem ilgi. Ja gestapovieši reizēm pārcentās un moceklim tuvojās nāve atbrīvotāja, medicīnas zinātnes slavenības pacentās atgriezt viņu dzīvē, kas bija daudzkārt baigāka par visļaunāko nāvi. Kamēr viņu ķermeņus mocīja pieredzes bagāti bendes, gestapo ārsti dziļdomīgi un vērīgi skaitīja viņu dziestošā pulsa sitienus. Simto daļu no šīm nāves mokām nebūtu izturējis pat zvērs, bet viņi izturēja. Izturēja, labi zinādami, ka par šo viņu pēdējo varoņdarbu neviens no savējiem nekad neuzzinās. Neviens. Gestapo nogalināja lēni un slepeni. Turklāt vēl atriebās mirušajiem, iesūtīdami Padomju zemē nodevējus, kas viņus apmeloja. Tiesa gan, gestapovieši brīdināja savus upurus — brīdināja, ka tos pēc nāves gaida vēl cita nāve, kas ir šausmīgāka par katru nāvi. Es nezinu, no kāda metāla vai akmens jāceļ piemineklis šiem cilvēkiem, jo pasaulē nav materiāla, kas būtu tikpat stiprs kā viņu gars, viņu pārliecība, viņu ticība savas tautas lietai.

Bruno! Johans atcerējās, kā viņš ironizēja par savām ciešanām, slimīgumu, vārgumu. Jā, viņš tiešām bija slimīgs, ātri saaukstējās, viņam pastāvīgi no iesnām iekaisis sarkans deguns. Kādos svešzemju kazemātos bija izaukstētas šī vīrišķīgā čekista asinis? Un nerimstošās sāpes kuņģī, kas sāka čūlot no bada streikiem cietumā.

Noskūtu galvu, izdēdējis, mūžīgi saaukstējies, asarojošām acīm un pāragrām grumbām sejā — viņš tomēr aizvien bija kustīgs un dzīvespriecīgs, zobgalīgs. Tas nemaz neatbilda varoņa spoži bruņnieciskajam tēlam! Un konfektes, kuras viņš pastāvīgi sūkāja, apgalvodams, ka saldumi nomierina nervus? Bruno! Bet viņa īstais vārds taču nemaz nav Bruno. Varbūt viņu sauc par Pjotru Ivano- viču Petuhovu? Un, ejot uz darbu pa Dzeržinska ielu, viņš ne ar ko neatšķīrās no tūkstošiem citu gājēju.

Viņš, kā visi citi darbinieki, tā saucamie «ārzemnieki», ar lielām ģimenēm, saņemdami uzdevumu, cerēja no komandējuma naudas iekrāt tik daudz, lai nopirktu sievai ziemas mēteli, cerēja, ka atvaļinājumam pieskaitīs uzdevuma izpildīšanas laikā neizmantotās svētku dienas. Alga tāda pati kā karavīram, un klāt vēl izdienas piemaksa, kādu saņem ogļrači vai tie, kas strādā veselībai kaitīgos cehos.

Bet, lai cik labi viņš strādātu, lai kādus varoņdarbus veiklu, viņš valsts ievērojamo ļaužu skaitā nekad neiekļūs: nepienākas.

Viņam izteiks pateicību pavēlē. Nav pat pieņemts nēsāt apbalvojumus. Tas nav dienesta veids, kur var paspīdēt ar slavu, pievērst sev uzmanību.

Vienīgi biedru, tādu pašu čekistu, cieņa un apziņa, ka esi godam pildījis savu pienākumu pret partiju, pret tautu, redziet — tā ir izlūka augstākā balva.

Ja radīsies izdevība, Johans skopos vārdos paziņos Centram: «Noraidot radiogrammu par uzbrukuma dienu PSRS, kritis Bruno. Pretiniekam par viņu ziņu nav.» Vairāk nekā. Viss pārējais ir «bele- tristika», par ko izlūkam vēlāk izsaka pārmetumus, ka velti šķiedis sakariem paredzēto laiku.

Johans vēlreiz un vēlreiz analizēja visu, kas attiecās uz Bruno varoņdarbu. Nē, tā nebija nejaušība, ka Bruno atradās viņu karaspēka izvietojuma tuvumā. Viņš droši vien būs baidījies, ka Johans, uzzinājis hitleriešu uzbrukuma dienu, varētu pārsteigties un iegāzt sevi. Johanam bija laimējies ielavīties pašā fašistu izlūku ligzdā. Bruno šai ziņā nebija veicies, un tādēļ viņš rīkojās tā, kā uzskatīja par lietderīgu, un gāja bojā, lai ļautu Johanam mierīgi iedzīvoties jaunajos apstākļos. Bruno, acīm redzot, nešaubījās, ka par rācijas nozagšanu Johanam kļūs zināms un viņš sapratīs, ka viss nepieciešamais jau paziņots.

Johans, protams, nezināja, ka Bruno gribēja uzspridzināt mašīnu, lai dzīvs nenokļūtu fašistu rokās, bet nepaguva to izdarīt: lode bija ievainojusi viņam mugurkaulu, paralizējot rokas un kājas. Tā nebija kļūda, bet apstākļu sagadīšanās. Kad grozīja viņa salauzto kāju, mīdīja sadragāto rokas delnu, dedzināja miesu, viņš gandrīz nemaz nejuta sāpes. To neviens nezināja. To zināja tikai Bruno. Sāpes radīja pieskaršanās viņa pārlauztajam mugurkaulam. Tās kļuva arvien lielākas un lielākas, viņš brīnījās, ka spēj vēl paciest šis sāpes, ka tās viņu vēl nav nogalinājušas, bet ne uz mirkli viņš nezaudēja samaņu. Viņa apziņa darbojās noteikti, skaidri, un viņš cīnījās pret ienaidnieku līdz pēdējam elpas vilcienam. Bruno nomira ar sirds paralīzi. Apziņa bija izturējusi, neizturēja viņa nomocīta, slimā sirds.

Johana atmiņā atkal atausa Bruno seja, kādu viņš to ieraudzīja, kad nobrāzto pieres ādas strēmeli atmeta atpakaļ, un viņam likās, ka Bruno vērīgā, dzīvību atguvusī acs teica Johanam: «Viss kārtībā. Darbs veikts.» Tieši «darbs». «Pienākums» viņš neteiktu. Viņš nemīlēja skaļas frāzes. «Darbs» — tas bija visnozīmīgākais vārds, kādu lietoja Bruno.

—   Ei, tu! — Dītrihs piebakstīja Veisam. — Ko teiksi par avāriju?

Johans paraustīja plecus un neatskatījies atbildēja:

—   Mazliet par daudz iemeta un apdulla. Gadās… — Un tūdaļ, pārvarēdams sāpes, lēnām, skaidri izrunādams vārdus, piebilda: — Kapteiņa kungs, jūs esat labs cilvēks: jūs tā nopūlējāties, lai glābtu dzīvību šim pļēguram.

Jā, tieši šādus vārdus izrunāja Johana lūpas. Un tas bija grūtākais, ko viņš bija izcietis savā īsajā mūžā.

—   Jauki, — Dītrihs noteica. Spogulī Johans ieraudzīja, ka Dītrihs piegrūda ar elkoni Steinglicam. Pēc tam Dītrihs atkārtoja vēlreiz: — Pavisam jauki! Lieliski!

Šteinglics, viņu apskauzdams, noteica:

—  Tev tiešām ir analītisks prāts, tu visu esi aprēķinājis.

—   Prāts ir laba lieta, — Dītrihs atbildēja. — Bet laba apetīte — vēl labāka. Nudien es esmu izsalcis.

Viņi iebrauca lauku mājās. Veiss pieturēja mašīnu pie villas, un Dītrihs pavēlēja viņam sameklēt pavāru.

Bija uzaususi jauna diena, saule mirdzēja, speciālās apakšvienības kareivji pie akas tīrīja zobus, skuvās, mazgājās, pārliekušies pār bļodām. Apakšveļā, sporta biksītēs viņi nemaz neizskatījās pēc kareivjiem. Daži pat bija iznākuši laukā siltās, rūtainās vadmalas rīta kurpēs ar tūbas pazoli. Smaržoja pēc tualetes ziepēm, piparmētru zobu pastas, odekolona. Un vajadzēja dzīvot, smaidīt, sarunāties. It kā nekas nebūtu noticis, it kā nebūtu bijusi šī nakts, it kā nekad nebūtu dzīvojis Bruno …

Fašistiskā Vācija bija precīzi aprēķinājusi, veikli izvēlējusies brīdi uzbrukumam Padomju Savienībai. Spēcīgais, koncentrētais trieciens satricināja visu valsti.

Nebūtu pareizi attēlot reihskancleru Ādolfu Hitleru tikai kā pustraku histēriķi psihopātu, kā to dara viņa domu biedri tagad bundesvērā, cenzdamies pārspēt cits citu. Daudzas vācu militārismam derīgas stratēģiskas idejas Hitlers bija aizguvis no spēcīgo imperiālistisko lielvalstu — Amerikas Savienoto Valstu, Lielbritānijas un Francijas izcilajiem valstsvīriem.

Tie ne tikai atbalstīja Hitlera vēlēšanos dot galveno triecienu Austrumiem, bet arī laipni deva viņam naudas aizdevumu, stratēģiskus materiālus, palīdzēja ar padomiem.

Alfrēds Rozenbergs viņam par godu sarīkotajās pusdienās Londonā, kur viņš bija ieradies Hitlera personīgā uzdevumā, apsolīja, atbildēdams uz laipnību ar laipnību: «Vācija iznīdēs boļševikus ar Eiropas atbalstu un Eiropas uzdevumā.»

Jādomā, ka Hitlers nebija mazāk viltīgs par daudzu citu lielo imperiālistisko valstu valdības galvām, ja prata tos piespiest par nākotnē paredzēto Padomju zemes iznīcināšanu jau iepriekš avansa veidā dabūt samaksu — vairākas Eiropas valstis.

Tieši šīs viņa spējas noslēgt starptautiskus darījumus apliecina tas, ka imperiālistiskās lielvalstis savu slēpto cerību piepildīšanai izvēlējās tieši viņu, bet nevienu citu.

Sākumā Hitlers nemaz nekautrējās spēlēt pieticīgu uzpirkta slepkavas lomu, viņš centās izlikties, ka vadās vienīgi no politiskiem motīviem un nodomājis vērsties tikai pret vienu tautu — padomju tautu. Bet, kad lielvalstis viņam izmaksāja uz priekšu skaidrā naudā visu Eiropu un arī Francija vācu imperiālisma priekšā kaunīgi atsedza kailas savas valsts robežas, Hitlers vairs nespēja atturēties no kārdinājuma un piecās nedēļās, salauzis šķietamo Francijas pretestību, okupēja to, smalkjūtīgi atstādams Višī valdībai burvīgu stūrīti valsts dienvidos, kur tā varētu nodoties lieglaimei un pārdomām par dzīves likstām.

Angļu ekspedīcijas korpusa sakāve Dinkerkā iezīmēja britu sauszemes armijas varenības norietu. Tūlīt pēc tam no miglainajām debesīm sāka nežēlīgi gāzties uz Londonu vācu aviobumbu lavīna.

Hitlers 1941. gada 10. maijā nosūtīja uz Londonu savu vietnieku liesu ar augstsirdīgu priekšlikumu noslēgt mieru nevis aiz žēlsirdības, bet gan vadīdamies no imperiālistisko valstu ideoloģijas un interešu kopības.

Anglijas valdošās aprindas toreiz bija spiestas izvairīties no vienošanās ar fašistisko Vāciju, lai cik tas bija kārdinoši. Militāras sakāves vietā Anglijai būtu bijis jāpiedzīvo smaga ekonomiska sakāve, turklāt no saviem galvenajiem konkurentiem pasaules tirgū — no vācu rūpniecības magnātiem. Varbūt viņi arī būtu bijuši ar mieru upurēt savas tirdznieciskās intereses, bet tobrīd viņi vairs nevarēja nerēķināties ar angļu tautu, kas naidu pret fašismu varēja pavērst pret savu — Hitleram kapitulējušo valdību.

Feldmaršals Vilhelms Keitels liecina, ka «Hitlers, plānodams uzbrukumu PSRS, vadījies no apsvēruma, ka Krievija tobrīd vēl atradusies savas kara rūpniecības izveidošanas stadijā un šis process vēl nebija noslēdzies, turklāt Staļins 1937. gadā bija iznīcinājis savus augstāko karavadoņu labākos kadrus».

Tas un vēl daudzi citi apsvērumi iedvesa vērmahta ģenerālajam štābam nelokāmu pārliecību, ka sīki izstrādātais un slepeni tikai deviņos eksemplāros pavairotais uzbrukuma plāns Padomju Savienībai, tā saucamais «Barbarosas» plāns, ir vācu militārisma ģēnija augstākais sasniegums.

Karu pret PSRS hitleriskie stratēģi cerēja beigt sešās vai astoņās nedēļās un, ja arī gadītos kādi kavēkļi, tomēr domāja karot ne ilgāk kā līdz 1941. gada rudenim.

Vācijas militārie spēki, kas jau bija slepeni koncentrēti pie Padomju Savienības robežas, tai laikā bija visspēcīgākie, vislabāk tehniski apbruņotie un pieredzes bagātākie visā pasaulē.

Fašistiskā Vācija, noreibuši no kara panākumiem, būdama sociāli saliedēta pēc tam, kad gestapo bija izsijājis caur cietuma restēm darbaļaudis un labākos tautas dēlus sadzinis koncentrācijas nometnēs, kuru kapsētu platība aizņēma visai ievērojamu dzīves platību, — šī Vācija bija droša aizmugure, drošs vērmahta balsts.

Jau 1940. gada vasaras sākumā fašistiskā Vācija un fašistiskā Itālija kontrolēja valstis ar apmēram 220 miljoniem iedzīvotāju, turklāt visi šo valstu ekonomiskie resursi tika izmantoti vācu kara mašīnas varenības stiprināšanai.

177

1941. gada 8. jūlijā Hitlers izdeva pavēli: «Maskavu un Ļeņin- gradu nolīdzināt ar zemi, lai pilnīgi atbrīvotos no šo pilsētu iedzīvotājiem un nebūtu vajadzība tos uzturēt ziemas periodā…» — «Kas atliecas uz Maskavu,» Hitlers teica, «es šo nosaukumu izskaudīšu, un tur, kur šobrīd atrodas Maskava, es ierīkošu lielu mēslaini.» Par padomju iedzīvotājiem viņa direktīva bija tikpat īsa un skaidra: «Slāviem jākļūst par tādu pašu neizsmeļamu vergu rezervi, kāda savā laikā bija senā Ēģipte un Babilonija. Slāvu zemēs vācu kungu nācija iegūs sev lētu darbaspēku lauksaimniecībai un celtniecībai.»

12 Vairogs un zobens

1941. gada 22. jūnijā ap pulksten četriem rītā, ausmā, hitleriešu ordas uzbruka PSRS.

Sākās padomju tautas Lielais Tēvijas karš. Tas ilga 1418 dienas un naktis.

Otrā ešelonā kopā ar štābiem, aizmugures dienestiem, saimniecības vadiem, propagandas rotu, sanitāriem bataljoniem, virtuvēm, trofeju komandām devās uz priekšu ari majora Steinglica apakšvienība.

Karsti, smacīgi, putekļaini…

Abās šosejas pusēs dega sādžas, mežs, druvās labība, pat zeme. Likās, ka nevis saule cepina, bet liesmojošie ugunsgrēki.

Kolonai uz brīdi apstājoties un apklustot motoru troksnim, uzreiz iestājās tik dobjš klusums kā dziļā aizā, vienīgi uguns liesmas sausi sprakstēja, čabēja un ar dobju troksni gruva degošie baļķi…

Ciešā ierindā zemu lidojošo bumbvedēju metāliskā dūkoņa ritmiski, pēc stingri noteikta laika sprīža it kā gareniski pārgrieza skaidrās, caurspīdīgās un dzidrās debesis, bet pa zemi tai līdzi slīdēja bumbvedēju pelēkās, peldošās ēnas. Bumbvedēji aizlidoja, un atkal visu apkārtni ietina valkans, kausētam stiklam līdzīgs klusums.

Pie pārceltuves otrā ešelona kolonas apstājās. Braucēji izkāpa no mašīnām, izstaipīja locekļus, nopurināja putekļus.

Šeit, pēc visa spriežot, stiepās aizsargjosla, kas nebija pabeigta: zemē mētājās lāpstas, cērtes, mucas ar cementu, pārseguma baļķi, armatūras saišķi. Un līķi. Bezgala daudz līķu. Tranšejām bija pāri gājuši tanki, atstādami kāpurķēžu nospiedumus, — tas nozīmē, ka kaujas iznākumu izlēma motorizētās vienības.

Aizmugures apakšvienību kareivji metās apskatīt nogalinātos boļševikus un tik ziņkārīgi un nicinoši uzlūkoja līķus, kā to spēj tikai tādi cilvēki, kas pratuši veikli izgrozīties no frontes briesmām.

Vienīgi majors Steinglics ar pieredzējušu aci lietpratīgi apskatīja līķus un grozīja tos, lai pārliecinātos par savu slēdzienu pareizību.

Viņa vērību saistīja tas, ka vairums no kritušajiem bija daudzkārt ievainoti, pat smagi ievainotie bija pārsieti tepat, kaujas laukā, pie tam vairākkārt. Tātad ievainotie nebija atstājuši pozīcijas un aizgājuši uz aizmuguri, bet turpinājuši ciņu.

Spriežot pēc dokumentiem, kurus Steinglics izņēma no kritušo kabatām, tie bija kareivji, kas nebija vēl nodienējuši pat gadu.

Blakus kādam rokas ložmetējam gulēja uz sāniem kareivis, — galva iespiesta dziļi zemē, kreisajai rokai norauta apakšdaļa, bet pati roka biezi pārsieta un pie pleca pāržņaugta ar grīstē sagrieztu telefona vadu melnā gumijas ietvarā. Tepat blakus vēl viens, tāpat bez rokas, bet zobos kā cigareti viņš turēja detonatoru. Starp ceļiem iespiesta granāta — tā viņš ari bija palicis, noliecies pār granātu …

Tā visi viņi, nāves pārsteigti, bija pamiruši, sastinguši, it kā apstādinājuši laika ritumu, attēlodami ar saviem tagad nekustīgiem ķermeņiem vissaspringtāko cīņas momentu.

Kāda sieviete ar sanitāra somu plecos un patronu čaulītēm krampjaini sažņaugtajās rokās gulēja, piespiedusi vaigu pie šautenes, tikai kāds garāmgājējs bija nekaunīgi atmetis viņas svārku apmali.

Līķi gulēja ierakumos vai ierakumu priekšā, bet neviena neredzēja aiz ierakumiem, sakaru ejās vai neizbūvētās blindāžās.

Kaponierī, kur, acīm redzot, sanesa samaņu zaudējušos ievainotos, — vesela kaudze līķu. Šteinglics saprata: vācu virsnieks, saniknojies par zaudējumiem, nebija atturējis kareivjus no izrēķināšanās . ..

Atgriezies mašīnā, majors savam parastajam «braucam» piebilda:

—   Man šie krievi nemaz nepatīk. — Un paskaidroja: — Cīnīties pret šādu pārspēku, ja nav elementāru aizsardzības apstākļu, var tikai nikni fanātiķi.

Nobraukuši vēl dažus kilometrus, viņi ieraudzīja pusizdegušā kviešu laukā sašautus padomju tankus T-26, kas bija bruņoti tikai ar ložmetējiem. Cīnīties ar tādām mašīnām pret, tankiem ir tas pats, kas doties divkaujā senlaiku bruņinieku bruņās pret lielgabala apkalpi.

Bet blakus šiem tērauda līķiem atradās arī divi vācu tanki. Varēja redzēt, ka padomju tanki nebija nemaz nejauši uzskrējuši tiem virsū, bet gan ar nolūku iedrāzušies tajos, aizdedzinājuši benzīnu savu tanku pārsprāgušajās bākās.

šteinglics it kā garām ejot izmeta:

—   Krievi neprot ne tikai izgatavot savas mašīnas, bet neprot arī tās vadīt. — līgi nolūkojies caur automobiļa logu uz bezgalīgajiem kviešu laukiem, atzinīgi iesaucās: — Cik bagātas muižas šeit! Tik lielas es Eiropā neesmu sastapis. Kur gan šobrīd atrodas to īpašnieki? — Tad, paskatījies pulkstenī, piebilda: — Jau pusdienas laiks, esmu pamatīgi izsalcis. — šteinglics pavēlēja apstāties tuvākajā sādžā un sameklēt tās stārastu, lai pie viņa nomazgātos, paēstu pusdienas un atpūstos.

Tuvākā sādža dega tāpat kā visas citas, bet neviens no nedaudzajiem šeit palikušajiem iedzīvotājiem nemēģināja dzēst ugunsgrēku.

Majors izkāpa no mašīnas, piegāja pie sirmgalvja, kas dārziņā raka bedri, un ar žestiem parādīja, ka vēlas dzert. Sirmgalvis, sapratis, ko no viņa prasa, iecirta lāpstu zemē un tik lēniem un gausiem soļiem iegāja degošajā mājā, it kā to nebūtu apņēmis uguns, bet tikai liesmaini spilgta gaisma.

Viņš atgriezās ar kausu rokā un pasniedza to Steinglicam. Tas pacēla kausu pie lūpām, ar baudu padzērās un tikai tad ieraudzīja bedres malā jaunas sievietes līķi.

Sirmgalvis, iespļāvis saujā, ķērās pie rakšanas.

Majors izbijās, ka ūdens varētu būt saindēts. Bet, loģiski visu apsvēris, Šteinglics nomierinājās: kur nu sirmgalvis lai ņemtu indi, turklāt viņš izturas pavisam mierīgi…

šteinglics izņēma cigaretes un piedāvāja sirmgalvim. Tas paņēma. Smagi uzgūlies ar krūtīm lāpstas rokturim un skatīdamies mirdzošam, bērnišķīgi skumjām acīm, norādīja uz bedri:

—   Redziet, mazmeitu apbedīju. Jūs viņu nogalinājāt, jā, jus. Saprati? Jūs!

Šteinglics nodomāja, ka vecis vēl lūdz cigaretes, izņēma no kabatas paciņu, izvilka vienu un pasniedza sirmgalvim. Aizlicis to sev aiz auss, vecis tādā pašā dudinošā balsī noteica:

—  Tu, vāciet, šķiet, esi diezgan labsirdīgs cilvēks, bet es jūs tomēr kaušu. Es tagad esmu atriebīgs, man vairs nav līdzcietības.

Majors uzņēma šos vārdus kā pateicību un, uzsitis sirmgalvim uz pleca, pagriezās, lai dotos pie mašīnas. Bet sirmgalvis, strauji, pacēlis lāpstu un sagriezis sāniski, atvēzējās un nolaida to kā cirvi pār Steinglica galvu.

Majoru glāba vienīgi tas, ka viņš tai brīdī paslīdēja uz māliem, kas bija izmesti no bedres. Lāpsta šņākdama pāršķēla gaisu un iecirtās kapam sagatavotos dēļos.

Trīsošām rokām bāzdams pistoli atpakaļ makstī, majors steidzīgi ierausās mašīnā un, neraugoties uz tveici, aizvēra abās pusēs logus, it kā tie spētu viņu nosargāt. Viņš tā steidzās prom, ka neatļāva Veisam pat notīrīt mālus no viņa mundiera. Pavēlēja braukt uz tuvāko SS vienības štābu, kur gatavojās pieprasīt, lai nekavējoties sarīkotu izrēķināšanos ar visiem sādžas iedzīvotājiem par uzbrukumu viņa dzīvībai.

Veiss atļāvās izteikt domu, ka sirmgalvis droši vien bija apvai nojies: majors taču izlēja ūdeni, neizdzēris kausu tukšu, bet šejienes iedzīvotājiem tas šķiet vislielākais apvainojums.

—  Vai tas var būt? — Šteinglics pārsteigts iesaucās. — Kāda tumsība!

Vai Johans nožēloja, ka sirmgalvis nenosita Steinglicu? Nē, nenožēloja. Ja tas būtu noticis, Johanam būtu zudušas izredzes iekļūt abvēra dienestā. Veiss klusībā nolēma, ka uz priekšu centīsies nosargāt majoru no tik bīstamas vieglprātības. Šobrīd Šteinglics viņam bija jo sevišķi nepieciešams. Tikai saglabājot viņam dzīvību, izmantojot viņu par ieroci fašistu slepenā dienesta satriekšanai, Johans varēs atriebties Steinglicam par visu un arī par šo sirmgalvi ar bērna acīm.

Tādēļ Johans, no visas sirds sevi nosodīdams, teica:

—   Majora kungs, esmu pelnījis, ka mani pakar, — es nedrīkstēju atļaut jums iet vienam.

—   Ah!

—   Varat kaut šaut uz mani, es vairs ne soli neatkāpšos no jums.

Šteinglics, aizkustināts par šādu uzticību, atļāvās pat pajokoties:

—   Labi. Tikai, protams, tad bus jāatkāpjas, kad mana dāma uzskatīs tavu klātbūtni par nevēlamu. — Majors pirmo reizi mūžā tik brīvi runāja ar cilvēku, kas bija zemāks par viņu.

Kopš brīža, kad Johans ieraudzīja fašistu izdedzināto, asinīm pārplūdušo, saplosīto dzimto zemi, viņu bija pārņēmis stindzinošs niknums, tads kā atriebīgs miers. Johans pat izjuta zināmu prieku: viņš šeit, drošībā, velkas otrā ešelonā, un aiz muguras viņam sēž izgāzies, atpūtu baudīdams, viens no ievērojamākajiem vācu izlūkiem. Ja Johans vien atradīs par nepieciešamu, viņš vienkārši, laizdams darbā automātu, nožmicgs šo un vēl veselu rindu tādus pašus fašistus. Var uzspridzināt arī štābu. Par savu dzīvību likt samaksāt ar simt ienaidnieku dzīvībām. To visu viņš var. Bet nedrīkst. Viņam nav tiesību to darīt.

No viņa — padomju izlūka šis brīdis prasa neizmērojami vairāk — pilnīgu mieru. Viņa varonībai jāizpaužas bezdarbībā, gaidi šanā, klusēšanā, kaut gan visa viņa būtne, ik nervs kliedz.

Kā tad tā, bija taču teikts: mēs neatdosim ne pēdu no savas zemes!

Kas vainīgs, kas?

Bruno taču bija informējis, Bruno taču bija pavēstījis kara sākuma dienu!

Vai tad viņš pats, Johans Veiss, nebija ik nedēļu ziņojis par hitleriešu karaspēka koncentrēšanu pierobežā, par to, ka vācieši uz šejieni pārsvieduši armijas vienības no visām Eiropas okupētajām valstīm? Savā pēdējā ziņojumā viņš bija informējis, ka muitas ierēdņi un robežsargi sastopami daudzās Polijas pilsētās, kas atrodas tālu no robežas. Tas taču liecināja, ka vērmahts nomainījis robežsargu vienības.

Padomju tauta vienmēr bija ienīduši fašismu, padomju tauta nekad nebija šaubījusies, ka tai kādreiz būs jācīnās pret fašismu, un vīrišķīgi gaidīja šo cīņu.

Vai kādreiz kāds bija šaubījies, ka nebūs kara?

Kā tas varēja notikt, ka fašisti spēja pārsteigt viņa valsti karam nesagatavotu? Kā tas varēja notikt?

Uz šosejas sāka parādīties ceļa rādītāji ar uzrakstiem: «Uzmanību! Bīstami! Apbraucamais ceļš.»

Kolona, kurā atradās Johans, nogriezās uz lauku ceļa, pa kuru mašīnas, drebinādamās pa baļķu klāju, nirdamas dangās, iestrēgda- mas zemās, purvainās vietās, varēja tikt uz priekšu tikai ar grūtībām, bet kreisajā pusē, tajā pusē, kur palika šoseja, atskanēja biežas, taupīgi īsas ložmetēju kārtas, dobji granātu sprādzieni un dārdošas lielgabalu zalves.

Drīz Veiss uzzināja apbraukšanas iemeslu. Izrādījās, ka pavisam niecīgs dota garnizons ar ložmetēju uguni bija apturējis kustību uz šosejas un cīnījās pret vācu artilēriju un tankiem.

Štāba virsnieks pastāstīja Steinglicam, ka sarkanie esot ar ķēdēm pieslēguši savus karavīrus pie ložmetējiem un lielgabaliem. Šteinglics ironizēdams ieteica virsniekam izdalīt speciālas apakšvienības un apgādāt tās ar atslēdznieku instrumentiem, lai viņi varētu palīdzēt sarkanajiem atbrīvoties no važām.

Veiss redzēja, ka Steinglicam plāno lūpu kaktiņi aizvainoti noslī guši uz leju, ka viņš bija neapmierināts un nemaz nebija tik sajūsmināts par vācu armijas straujo un veiksmīgo pārrāvumu, bet izskatījās pat sarūgtināts.

Tiešām, Šteinglics jutās dziļi aizvainots, novārtā pamests.

Austrumu fronti viņš uzskatīja kā sava veida trimdu. Viņa specialitāte bija Rietumi. Pēc neveiksmīgās operācijas Londonā viņam neatļāva strādāt pierastajā darbības laukā. Viņš nebija gļēvulis. Spānijas kara laikā Šteinglics bija ielavījies kādā republikāņu karaspēka vienībā, cīnījies frontē, regulāri informēdams savējos par to, cik efektīvi sprāgst republikāņu rokās granātas ar mirkļa iedarbības detonatoriem. Viņš ziņoja par šaušanai nederīgiem lielgabalu lādiņiem, kas krita frankistu ierakumos un nesprāga, par ložmetējiem, kas atteicās darboties, un par lielgabalu stobriem, kas plīsa pie pirmā šāviena.

Šādu apbruņojumu un munīciju hitlerieši bija pārdevuši republikāņiem ar fiktīvu personu starpniecību. Steinglicam bija uzdots kaujas apstākļos pārbaudīt, cik sekmīgi otrā «C» nodaļa veikusi šo slepeno operāciju.

Kad Kamhubers, kas bija izstrādājis vācu sūtņa Prāgā noslepkavošanas plānu, uzticēdams Steinglicam šajā operācijā visai ievērojamu lomu, 1940. gadā piedāvāja viņam braukt uz Freiburgu, lai hitleriskās eskadriļas *Edelweiss» uzlidojuma laikā organizētu pierādījumus, ka šo vācu pilsētu bombardējušas franču lidmašīnas, Šteinglics lieliski veica uzdevumu. Pat vācu bumbu šķembas, ko ķirurgi izvilka no uzlidojuma laikā cietušo cilvēku ķermeņiem, Šteinglics veikli aizstāja ar Francijā ražoto bumbu šķembām," viņš savlaicīgi bija uzzinājis, kuri no vāciešiem — Freiburgas iedzīvotājiem prot labi izšķirt lidmašīnu siluetus, un nogādāja tos 110 ceļa, kā bīstamus lieciniekus. Tas bija tīrs, aizraujošs darbs, turklāt nodrošināja viņam apbalvojumus un paaugstinājumu dienestā.

Bet ko viņam varēja solīt Austrumu fronte? Visus panākumus pierakstīs sev armijas pulkveži, turklāt mehanizēto karaspēka vienību zibens ātrā virzīšanās uz priekšu neatļauj izvērst spiegu aģentūras tīklu nopietnam diversiju un terora darbam.

Steinglicam bija zināms, ka viņa kolēģi, kas bija specializējušies darbam Austrumu rajonos, sen gatavoja no buržuāziski nacionālistiskiem elementiem diversiju bandas, kuru uzdevumā ietilpa pārraut sakarus, sēt paniku, slepkavot pilnīgi nevainīgus cilvēkus. Viņam bija zināms arī tas, ka sarkanarmiešu formās pārģērbto bandītu desanti jau ar vācu lidmašīnām pārsviesti uz šejieni, uz Krievzemi.

Un arī tas, ka vēl 1940. gada beigās noformēts īpaša uzdevuma pulks 5Brandenburg». Šo pulku organizēja, lai rīkotu diversijas aktus Austrumu frontē. To komplektēja no vāciešiem, kas veikli prata runāt krievu valodā, un tā komandējošo sastāvu ietērpa padomju militārā formā un apgādāja ar padomju ieročiem.

Bet tie bija citu cilvēku, nevis viņa — Aksela Steinglica sasniegumi. Rupjš, primitīvs darbs, ko var veikt jebkurš vērmahta virsnieks. Feldmaršals Brauhičs pulkā tBrandenburg» salika iznireļus no savas svītas. Tie droši vien saņems bruņinieku krustus par sekmīgi veiktu sevišķo uzdevumu. Lai saņem arī! Šteinglics uzskatīja zem sava goda nodarboties ar lētticīgu padomju kareivju un virsnieku masu slepkavošanu un nemaz nevēlējās komandēt šādu diversantu vienību. Lai to komandē armijas vīri. Viņa profesionālais lepnums cieta jau no tā vien, ka viņam, vecam spiegam, pieredzes bagātam diversantam, bija uzdots kā atkritumu vācējam uzlasīt pamestos padomju dokumentus.

Tādēļ vācu armijas uzvaras gājienu Austrumos Šteinglics izjuta kā savu sakāvi, kā savu cerību sabrukumu, kā savas karjeras bojā eju.

Sakuma Veiss nespeja izprast majora nospiesta garastavokļa iemeslus, viņa drūmās, grūtsirdīgās pārdomas. Bet pamazām, izdzir- dis Steinglica nicīgās un ironiskās replikas, Johans apjauta, ka majors ir neapmierināts ar savu pašreizējo stāvokli, Šteinglicu nospiež viņa daiibs un viņš greizsirdīgi apskauž armijas virsnieku panākumus. Nogriežoties no šosejas uz apbraucamā ceļa, viņš ļauni priecājās, ka nedz artilērija, nedz tanki nav spējīgi tikt galā ar vientuļu padomju garnizonu, kas, paslēpies dotā, apturējis vācu aizmugures dienesta kolonu kustību. -

Viņš pat atzinīgi pieminēja sirmgalvi, kas viņu tikko nenosita. Teica, ka krievi, kaut gan viņu rase ir nepilnvērtīga, tomēr ar kaut ko atgādina viņam spāniešus, un velti kapteinis Dītrihs lolo cerības, ka ceļš uz Maskavu būs tikpat patīkama pastaiga, kāda tā bija vācu armijai ceļā uz Parīzi.

Veisam tagad bija skaidrs, ka Steinglicam slikta oma dienesta nepatikšanu dēļ, viņš dusmojas un savukārt labprāt sagādātu nepatikšanas visiem, lai tikai atriebtos par priekšniecības nodarīto pārestību viņam.

Apdzīvotajā punktā, kur saskaņā ar dislokāciju bija paredzēts izvietot vairākus speciālus dienestus, šobrīd notika kaujas. Padomju garnizons atkāpjoties bija ieņēmis šo apdzīvoto vietu un pārvērtis to savā aizsardzības mezglā.

Sis negaidītais apstāklis sacēla burzmu un apjukumu otrā ešelona kolonās, un virsnieki nezināja, ko lai tagad dara. Bija pavēlēts iekārtoties uz dzīvi tieši šajā apdzīvotā punktā, bet kā lai iekārtojas, ja to ieņēmis pretinieks? Neizpildīt pavēli arī nedrīkstēja. Izpildīt — nebija iespējams.

Speciālo dienestu komandieri apspriedušies pavēlēja kolonām atstāt ceļu un izvietoties minētā apdzīvotā punkta tuvumā, atrodot tādu vietu, kur pretinieka uguns nevarētu tiem nodarīt zaudējumus.

Savā bijušajā dzīvē, kur Johans bija ne Johans, bet Saša, studentu tūrisma pārgājienos, kā arī iedams tēvam līdzi medības, viņš bija iemācījies ar iespējami lielākām ērtībām iekārtoties jebkurā apvidū neatkarīgi no dabas, klimata un gadalaika apstākļiem. Turklāt vēl dienests armijā bija iemācījis daudz ko derīgu.

Tādēļ tagad Johanam nebija grūti šajā purvainajā apvidū izmeklēt sausāku vietiņu, kur pacēlās sarkanbrūni ciņi; ar lāpstu viņš iezīmēja kvadrātu, izraka tam apkārt grāvīti. Pēc tam sacirta vilku- kārklu zarus, noklāja ar tiem kvadrātu, virsū uzlika kūdru, pēc tam atkal zarus un uz šī paaugstinājuma uzcēla telti. Iekūra teltī dūmu ugunskuru no prauliem, izsvēpēja odus un pēc tam aizvilka telts aizkaru.

Šteinglics stāvēja tepat netālu un, runādamies ar Ditrihu, nesaudzīgi ar zaru šaustīja sev seju, atgaiņādamies no odiem.

Veiss paziņoja, ka telts uzcelta un tur var pilnīgi droši paglābties no odiem.

Šteinglics ielūdza teltī arī Dītrihu.

Vai nu šie abi virsnieki to gribēja, vai ne, bet iztikt bez Veisa viņi nevarēja, kaut gan Johana pakalpojumus pieņēma kā pašus par sevi saprotamus. Johans nolika Dītriha čemodānu galda vietā, pārklāja to ar pretiprīta apmetni un pat izmanījās visai pieklājīgi uzklāt galdu. Žigli uzsildīja uz ugunskura vakariņas un, tupēdams uz ceļiem, — telts griesti bija zemi, — veikli apkalpoja virsniekus. Rūpēdamies par sava saimnieka veselību, viņš uzstāja, lai Šteinglics dzer degvīnu, bet nevis vīnu, apgalvodams, ka odi ir malārijas izplatītāji un nav labāka līdzekļa par spirtu, lai izvairītos no saslimšanas.

Dītrihs par savu veselību bija norūpējies vēl vairāk nekā Šteinglics un tāpēc bez pārtraukuma dzēra.

Teltī bija tumšs. Johans mēģināja atkal iekurt ugunskuriņu, bet sīvi dūmi sāka kasīt kaklā, un asaroja acis. Uguni vajadzēja nodzēst. Bet Dītrihs nemierīgi taustīja savu no odu kodieniem uztū- kušo seju un par katru cenu gribēja aplūkot sevi spogulī.

Tad Johans paņēma tukšu bundžu, piepildīja to ar taukiem no konservētajiem cīsiņiem, nogrieza galiņus no brezenta lentītēm, ar ko bija sasieti telts durvju aizkari, iebikstīja šos paštaisītos degļus taukos, izbužināja un aizdedzināja. Iznāca lieliska eļļas lampiņa.

Abi virsnieki bija pamatīgi piedzērušies, taču katrs izturējās savādāk.

Šteinglics žūpošanu uzskatīja par turnīru, divkauju, kurā viņam jāpārspēj citi, saglabājot atmiņu un skaidru apziņu. Taču alkohols bija lielisks līdzeklis vājināt gribu, notrulināt partnera modrību un pavedināt uz nesavaldīgu pļāpāšanu. Šteinglics šo līdzekli vienmēr labi prata izmantot, pieradinādams sevi pārvarēt reibumu, un tādēļ, jo viņš vairāk dzēra, jo stiprāk sāpēja galva, seja kļuva bāla, konvulsīvi raustījās kreisā uzacs, bet acis palika, kā aizvien, vērīgi blāvas, un viņš nekad nezaudēja kontroli pār sevi.

Reibums viņam nesagādāja nekādu baudu, un pašreiz viņš turēja līdzi Dītriham tikai aiz laipnības.

Toties Dītriham reibums izraisīja saldi patīkamu tvīksmi, kas viņu atbrīvoja no visām liekām ceremonijām un iedvesa tādu drosmīgu uzskatu, ka viņš nesodīti drīkst atļauties visu. Noreibis viņš teica:

— Klau, Aksel, es izģērbšos pilnīgi kails, paturēšu galvā tikai formas cepuri un portupeju ar pistoli, — iziešu kails, pamodināšu savus padotos un salkšu ierindas apmācību. Varu tev galvot, ka neviena cūka pat neuzdrošināsies brīnīties. Tie darīs visu, ko likšu. — To pateicis, viņš sāka izģērbties.

Šteinglics mēģināja viņu atrunāt:

—   Oskar, met mieru, tu vēl saaukstēsies.

Dītrihs ilgi nopūlējās, kamēr viņam izdevās izbāzt galvu pa aizkaru spraugu, lai pārliecinātos, kāds laiks.

—   Jā, diezgan mitrs … Migla. — Mirkli kaut ko apsvēra un iesaucās, priecādamies, ka atradis izeju: — Tad es pavēlēšu izģērbties tiem un komandēšu kailos kareivjus.

Šteinglics neapmierināts norūca:

—   Mums dažādas gaumes.

Dītrihs apvainojās. Nicīgi uzlūkojis Steinglicu, jautāja:

—   Saki — vai mēs pieklājīgi pildām savus starptautiskos līgumus?

—   Kam tas vajadzīgs?

—   Redzi nu! — Dītrihs līksmoja. — Jauki! Tātad spēks un morāle nav savienojami. Spēks — gara brīvība. Atbrīvošanās no visa. Tieši tādēļ es gribu staigāt kails. Gribu būt tāds, kāds bija mūsu mežonīgais sencis.

Šteinglics klusēdams smēķēja, viņa seja raustījās asās galvas sāpēs.

Veiss pasniedza kafiju. Sniegdams savu plastmasas tasīti, Dītrihs teica:

—   Būtībā visu var izdarīt pavisam vienkārši. Ja katram iedalītu vienu metru zemes, tad visa cilvēce aizņemtu apmēram piecdesmit kvadrātkilometru lielu teritoriju. Piecdesmit kilometru liels placdarms! Padod papīru un zīmuli, es tūlīt aprēķināšu, cik lielgabalu stobru vajadzīgs, lai šo laukumu apbērtu lādiņiem, teiksim, stundas laikā. Stunda un — fjit — pasaulē nebūs vairs neviena! — Pacēlis galvu, jautāja: — Vai tu zini, kas izgudroja versiju, it kā Padomju Savienība neceļ iebildumus, ka caur viņas teritoriju vērmahta karaspēks dodas karagājienā pret Indiju? — Un pats lepni atbildēja: — Es! Vai tas nav lielisks maskējums, jo kā gan citādi varēja izskaidrot mūsu karaspēka koncentrēšanu uz padomju robežas?

—  Tā ir bērna muldēšana, primitīvi, neviens šai versijai nenoticēja.

—   Tu velti tā domā. Dezinformācijai tieši jābūt tik šausmīgi primitīvai kā mežoņa zīmējumam. — Brīdi padomājis, jautāja: — Bet vai tu TASS 14. jūnija paziņojumu lasīji? — Dītrihs parakājās savā somā un, izņēmis bloknotu, nolasīja: — «…Pēc PSRS rīcībā atrodamām ziņām, Vācija tikpat stingri kā Padomju Savienība ievēro padomju-vācu neuzbrukšanas pakta noteikumus, tādēļ baumas par Vācijas nodomu lauzt paktu un uzsākt uzbrukumu PSRS padomju sabiedrība novērtē kā pilnīgi nepamatotas …» — Tulkojums skanēja precīzi.

šteinglics iesvilpās.

—   Pirmklasīga dezinformācija. Vai tas mūsu darbs?

—   Nē. — Dītriha balss skanēja sausi. — Tas nav mūsu aģentūras darbs. Mēs vakar ieguvām svarīgus padomju dokumentus. Vai vari iedomāties, Aizsardzības tautas komisariāts bija pavēlējis karaspēkam mūsu iebrukuma gadījumā neļauties izprovocēties, lai nerastos lieli sarežģījumi, un vairāk neko! No tā es secinu, ka boļševiki akli tic solījumiem un starptautisko tiesību likumiem.

—   Muļķības! — Šteinglics iebilda.

Dītrihs, nenolaidis acis no šaudīgās gaismekļa uguntiņas, pārliecinoši turpināja:

—   Mums tie visi jāsadzen vienkopus. — Un ar rokām parādīja, kā to darīt. — Tiem nevajadzēs vairāk par desmit divdesmit kvadrātkilometru lielu zemes gabalu, — un visus… — Viņš pacēla pirkstu. — Itin visus! Citādi tie mūs … — Un tik strauji savicināja roku, ka nodzisa gaismeklis.

Veiss atkal aizdedzināja degļus un jautājoši uzlūkoja Dītrihu.

Tas, acīm redzot, noturēja Veisu par Steinglicu, satvēra Johanu aiz pleciem, pielieca sev klāt un iečukstēja ausī:

—   Aksel, tu esi ēzelis! Mēs esam iesākuši karu, kura iznākumu noteiks nevis uzvaras kaujās, bet tikai pilnīga boļševiku iznīcinā šana. Pilnīga! Lai neviena liecinieka nepaliktu zemes virsū. Tad mēs visi varēsim staigāt kaili, itin visi! Tad neviens neteiks, ka tas nepieklājīgi. — Un atkal mēģināja izģērbties, bet sagrīļojies novēlās uz grīdas un tūdaļ sāka krākt.

Veiss ar Steinglica palīdzību nolika Dītrihu gulēt.

Viņi izgāja no telts.

Purvs kūpēja miglā, mēness kā tauku traips izplūdis debesīs, kurkstēja vardes.

Abi klusēja. Šteinglics aizsmēķējis, atvainodams Dītriha uzvešanos, sacīja:

—  Vakar kapteinim iznāca stingri panervozēt: viņš pratināja divus ievainotus padomju virsniekus, kuri izturējās izaicinoši un nekaunīgi. Oskars vienam no viņiem bija iedūris aci degošu cigareti, un tas piedraudēja Berlīni pārvērst pelnu traukā. Bet otrs gūsteknis iesita Oskaram ar galvu pa vēderu. Būtībā no viņiem nekā sevišķa neprasīja, tikai lika atgriezties pie savējiem un ieteikt aplenktajai vienībai kapitulēt. Tie taču varēja arī beigu beigās mūs piemānīt. Cik dīvaini uzvedas šie krievi!… — Steinglics žāvādamies izstaipījās. Bet. negaidot sagrīļojies, viņš atbalstījās uz Veisa pleca un atzinās: — Šņabis iesities kājās. — Un ielīda teltī gulēt.

19

Nākamajā dienā majora Steinglica apakšvienība beidzot ķērās pie saviem tiešajiem pienākumiem.

Lielā hospitāļa tipa telti pie saliekama galda četri kareivji, viņu vidū arī Veiss, šķiroja dokumentus. Daudzi dokumenti izrādījās bojāti, notašķīti asinīm. Šādus dokumentus meta no krāsainām drātīm pītos papīrkurvjos.

Zīmogus un spiedogus vispirms uzspieda uz baltas papīra lapas, lai daibūtu novilkumu, pēc tam tos sanumurēja un salika lielā lādē.

Kartes, ja uz tām neredzēja nekādas atzīmes, meta prom, bet tās, kur bija kaut kas uzrakstīts vai ar zīmuli apvilkta kāda vieta, — nodeva jefreitoram Volfam. Volfs rūpīgi pētīja katru šādu karti un dažas no tām, saudzīgi salocījis, ielika portfelī, parastā portfeli, kas bija greznots ar siksnām un divām plakanām slēdzenēm.

Kareivji — kancelejas darbinieki strādāja ar ierēdņu uzcītību un veda pasaulīgas sarunas: par savu veselību, par saņemtām māj- nieku vēstulēm, par produktu, apģērbu, apavu cenām. Šķirojot, izskatot papīrus, viņi laiku pa laikam noslaucīja pirkstus gumijas sūklī, kas bija piesūcināts ar dezinficējošu šķidrumu, lai izvairītos no infekcijas. Ja nebūtu šo sūkļu, formas tērpu un dzeltenīgās gaismas, kas iespīdēja caur telts celuloīda lodziņu, varētu domāt, ka tā ir parasta kanceleja un nekas cits.

Volfs, ieraudzījis asinīm notrieptus papīrus, atkal visus brīdināja:

— Kungi, atgādinu: esiet uzmanīgi un metiet prom visus netīros papīrus, kam nav īpašas vērtības.

Sajās pāris dienās, kamēr viņi atradās purvā, nometne bija pārvērtusies par akurātu kara pilsētiņu: visur ierīkoti celiņi no baļķiem, ierakti stabi ar virziena rādītājiem, štāba teltīm apkārt izraktas tranšejas, no kurām pumpji dienu un nakti izsūknēja ūdeni. Pat odu redzēja mazāk pēc tam, kad gaisā izsmidzināja kaut kādu kodīgu šķidrumu, izmantojot šim nolūkam nelielus liesmu metējus.

Ne tikai virsnieki, bet arī kareivji izskatījās sevišķi tīri, it kā tiem zem kājām neatrastos smirdošas, netīras duļķes, neizbrienams muklājs, dumbrājs.

Tiltiņi, kuriem margas bija izgatavotas no baltajiem bērzu stumbriem un kuri bija labi saskatāmi naktī, transporta nojumes, akurāti izvietotās un uz kūdras briketēm vai uz bambuka kārtīm atbalstītās sakaru vadu līnijas — tas viss un vēl daudz kas cits liecināja par karavīru pieredzi, meistarību un prasmi, štābu virsnieku komandas disciplīnu, par viņu lielisko tehnisko sagatavotību. Tikai viens bija nejēdzīgi — tas, ka šīs aizmugures dienesta vienības bija izvietojušās purvā, nevis sausajā piekalnē, kas atradās tikai dažu kilometru attālumā no dislokācijai paredzētā punkta.

Vācu armijas motomehanizētās vienības strauji un dziļi kā ar knaiblēm iegriezās Padomju zemes miesā, bez bailēm atstādamas savā aizmugurē aplenktas, izolētas un nevienlīdzīgā cīņā sadrupinātas padomju garnizonu saliņas: tās atstāja saplosīšanai speciālajām vienībām, kas bija bagātīgi apgādātas ar vismodernākiem iznīcināšanas līdzekļiem.

Pēc vācu izlūkdienesta ziņām, apdzīvotajā punktā Kuličkos sākumā aizsardzības līnijā stāvēja daži tanki un apmēram pusrota robežsargu, taču pakāpeniski padomju kareivju skaits tur palielinājās. Katru nakti izmisuma pilnās cīņās uz Kuličkiem izlauzās arvien jaunas grupas, kaut gandrīz puse no tām cīņās krita.

Vācu armijas pavēlniecība domāja, ka šāds pretinieka iznīcināšanas veids ir ekonomisks. Lai iznīcinātu garnizonu, piebrauca artilērijas vienība, kur yiss bija sagatavots. Bija rūpīgi aprēķināts, cik nepieciešams munīcijas uz katru attiecīgu laukumu, no cik stobriem šī munīcija jāizšauj, un lielgabali pienācīgā kārtībā nostādīti jau apkārt placdarmam. Un tomēr, kaut gan padomju garnizons ar savu uguni bija pārtraucis vācu karaspēka vienību virzīšanos uz priekšu, vācieši aizvien vēl nedevās triecienuzbrukumā garnizonam, gaidīdami tankus. «-

Šteinglics un Dītrihs nesēdēja, rokas klēpī salikuši. Viņi bieži apbraukāja ugunspozīcijas, lai novērotu pretinieka izturēšanos, bet, tā kā viņi strādāja katrs savā nozarē, tad par pretinieka izturēšanos interesējās katrs no sava viedokļa.

Veisam vajadzēja pārtraukt darbu kancelejas teltī, lai pavadītu Steinglicu izbraucienos.

Bija zināms, ka padomju tankisti Kuličkos pēc tam, kad bija izbeigusies degviela, ierakuši savus tankus zemē. Tādēļ nevienam pat prātā nenāca, ka no ielenktā garnizona pēkšņi varētu izrauties tanki.

Bet kādā naktī, kad Šteinglics un Dītrihs kā parasti novērošanas punktā pārlūkoja ar stereotālskati speciāli atstātu brīvu pieeju garnizonam, uz kuru nikni un izmisīgi caur ložmetēju uguni lauzās atsevišķas padomju kareivju grupiņas, pēkšņi parādījās vientuļš padomju tanks, kas, šaudams ar lielgabalu un ložmetēju, trauca uz šosejas pusi.

Nekavējoties nodārdēja zalve un baterijas sašāva tanku.

Šteinglics un Dītrihs pavēlēja kareivjiem paņemt nonāvēto tankistu dokumentus. Viņi pareizi sprieda, ka šim tankam, kuram droši vien savāca pēdējās degvielu paliekas, bija pavēlēts izlauzties līdz kādai lielākai padomju karaspēka vienībai ne tik daudz pec palīdzības kā pēc rīkojuma, ko darīt garnizonam: atkāpties vai noturēt šo punktu līdz pēdējam vīram.

Tādi pieprasījumi un pavēles jau bija agrāk nonākuši abvēra virsnieku rokās. Bez tam vēl vācu radisti vairākkārt bija uztvēruši ēterā pieprasījumus augstākiem štābiem, ko darīt tālāk aplenkumā nonākušajiem garnizoniem.

Taču kareivji nevarēja piekļūt sašautajam padomju tankam: ielenktais garnizons atklāja tādu uguni, ka trīs vāciešus nogalināja uz vietas, bet pārējie divi — ievainoti — tikai ar grūtībām atlīda atpakaļ.

No nākamajiem pieciem kareivjiem neatgriezās neviens.

Ja ielenktais garnizons tik neatlaidīgi sargā sašauto tanku, nesaudzēdams pat savus trūcīgos munīcijas krājumus, tad nav nekādu šaubu, ka tajā atrodas dokumenti, kuri nekādā ziņā nedrīkst nokļūt ienaidnieka rokās.

Nākamos piecus kareivjus piespieda līst, piedraudot ar nošaušanu. Trīs no viņiem tūlīt krita. Pārējie divi, aizlīduši metrus desmit, iera- kās purvā un gulēja, neuzdrošinādamies pacelt galvu.

Zem mirdzošajām, zvaigžņotajām debesīm purvainajā līdzenumā spīguļoja akači un sudrabainie kārklu brikšņi. Klusums. Piekalnē kā tumša klints pacēlās divtorņu padomju tanks, kura tērauda bruņas vācu lādiņi bija saplēsuši skrandās.

Novērošanas punktā, spodrā, tīrā dzotā, kas apšūts ar svaigiem baļķiem, uz saliekamiem krēsliem sēž vācu virsnieki. Gaiši deg elektriskā spuldze, uz galdiņa stāv bļodas-termosi ar karstām vakariņām, virsnieki, uzklājuši uz ceļiem papīra salvetes, mierīgi ietur maltīti un tērzļē par dažādiem ēdieniem.

Armijas virsnieks godbijīgi klausās Šteinglicā, kurš stāsta par spāņu, angļu, franču, itāliešu virtuves īpatnībām. Majors sīki jo sīki izklāsta savas gudrības kulinārijas mākslā. Viņš visas šīs zemes iepazinis ļoti labi, jo bijis tur par rezidentu.

Dītrihs laiku pa laikam šo to piemetina. Ari viņš ir labs eiropiešu virtuves pazinējs, varbūt vēl labāks nekā Šteinglics: Dītrihs bija daudz ceļojis un uzturējies visgreznākās viesnīcās. Šteinglics to nevarēja atļauties. Majors dzīvoja ārzemēs ne sava prieka dēļ — viņam bija jāpilda spiega uzdevumi, jāstrādā. Un, veicot pat visatbildīgākās operācijas, viņš aizvien centās ietaupīt sev iespējami lielāku summu no līdzekļiem, kas bija izsniegti uzdevumu veikšanai. Gatavodams operāciju, viņš sīki pārdomāja visas detaļas un ne mazāk rūpīgi aplēsa, cik daudz varēs ieraut sev, kaut gan viņam jau iepriekš bija zināms, kādu atalgojumu saņems atgriežoties, turklāt otrā «C» nodaļa viņam vienmēr maksāja vai nu skaidrā naudā, vai ar čeku.

Ieradās armijas virsnieks un pavēstīja, ka pēc stundām divām būšot klāt viņa izsauktais tanks, kura aizsegā varēs sasniegt sašauto padomju mašīnu un paņemt no kritušajiem tankistiem dokumentus. Pagaidām nekas cits neatliek — pacietīgi jāgaida.

Veiss, kā tas bija jau kļuvis par paradumu, klusēdams apkalpoja virsniekus. Mainīja šķīvjus, sadalīja gaļu, piepildīja plastmasas glāzītes ar vīnu, sagrieza maizi, uzsildīja uz elektriskās plītiņas ķimeņu galetes un konservētās, ar taukiem aplietās desas plakanās bundžās. Veikli darbodamies, Johans domāja, ko lai iesāk. Pusotra desmita vācu kareivju nebija aizsnieguši mērķi, un izredzes aizlīst līdz tankam pavisam mazas. Risks liels. Un vai viņš drīkst riskēt?

Dzimtenē viņam bija pateikts: tava dzīvība vairs nepieder tev pašam. Tu ar to nedrīksti rīkoties pēc saviem ieskatiem, jo no tavas dzīvības atkarīgas daudzu citu cilvēku dzīvības. Ja tu pārsteidzīgi un neapdomāti iesi pretī savai bojā ejai, tad bojā aiziesi ne tikai tu viens, bet iespējams, ka mirs vēl daudzi citi padomju cilvēki: viņi kļūs par fašistisko diversiju un viņu viltīgo nodomu upuriem, bet tu to varētu novērst. Laba izlūka dzīvība dažkārt ir nezināmais, kas, reizināts ar kādu lielu skaitli, ietver sevī cilvēkus un materiālas vērtības. Bet, ja izlūks nedara nekā cita, tikai riskē ar savu dzīvību, dižojas ar savu vīrišķību, viņš daudziem nodara vienīgi ļaunu. Pats par sevi viņš taču nekā nenozīmē. Lai cik augstās domās viņš būtu par savu personību, lai cik efektīva un varonīga liktos paša nāve, tādam izlūkam maza nozīme. Izlūkam jāva- dās no dziļiem un tālredzīgiem apsvērumiem. Gudra bezdarbība zināmos apstākļos dažkārt nesalīdzināmi vērtīgāka par pārsteidzīgu un neapdomātu rīcību, kas pirmajā mirklī var likties visai drosmīga, bet risina tikai daļu no uzdevuma. Tāds izlūks, kas, aizmirsis savu galveno uzdevumu, nepārdomāti metas cīņā, vairs nav bīstams ienaidniekam. Tāds izlūks ir miris padomju izlūks, bet, ja viņš nonāks ienaidnieka rokās, viņu kā dzīvu spīdzinās, lai uzzinātu visu, kas saistīts ar viņa iepriekšējo darbību.

Bet kā lai viņš, Johans, šobrīd rīkojas? Viņš tiešām var aiziet bojā, ja pieteiksies aizlīst līdz padomju tankam. Bet nemaz nav teikts, ka viņš ietu bojā, jātic, ka viņam izdosies aizlīst līdz tankam, ielīst tajā un iznīcināt paketi, kas droši vien glabājas pie kāda no tankistiem. Ja garnizons nolēma ziedot pēdējo degvielas krājumu, lai tikai tanks mēģinātu izrauties no ielenkuma, ja garnizons, riskējot palikt pilnīgi bez munīcijas, neatļauj ienaidniekam tuvoties sašautajam tankam, tad jādomā, ka ziņojums ir ārkārtīgi svarīgs un no tā atkarīgas daudzu, varbūt pat tūkstošu padomju kareivju un virsnieku dzīvības. Pieņemsim, ka šī proporcija pašreiz ir viens pret tūkstoti.

Johanam ir stingri aizliegts riskēt ar savu dzīvību, taču, ņemot vērā šādu proporciju, viņam it kā būtu tiesības riskēt. Nedrīkst aizmirst vēl vienu apstākli. Johana pacietībai taču arī ir robežas. Cik ilgi var vienaldzīgi noskatīties, kā dedzina un asinīm pārplūdina viņa Dzimteni, slepkavo padomju iedzīvotājus, un tai pašā laikā iztapīgi apdienēt slepkavas, it kā viņam nekas cits nebūtu prātā! Viņam nepieciešams atvilkt elpu, kaut vai uz mirkli izrauties no šīs mokpilnās, bezdarbīgās, nīkulīgās dzīves. Tikai dažas minūtes brīvas rīcības — un viņš atkal atgūs gribasspēku, mieru, spēju izlikties. Tikai dažas minūtes — tas taču nemaz nav daudz, bet pēc tam viņš atkal, tāpat kā agrāk, varētu mierīgi gaidīt savu laiku. Vai tad viņš to nedrīkstētu atļauties? Nekas jau nenotiks, viņš centīsies būt piesardzīgs un gan jau izmanīsies aizlīst līdz tankam. Viņš taču nevadās no savām interesēm: viņš tikai vēlas iznīcināt tankā palikušo paketi un ar to izglābt daudzas dzīvības. Kāds te sliktums? Viņš iznīcinās paketi un tūlīt atgriezīsies, un atkal viņa dzīve ritēs vecās sliedēs. Nē, ne vecās: viņš darbosies vēl izmanīgāk, vēl viltīgāk, vēl piesardzīgāk un pacietīgāk.

Johans salika uz šķīvjiem šķēlītēs sagrieztu, uzkarsētu šķiņķa desu un kūpošus kartupeļus, salēja glāzītēs atlikušo brūno rumu, noņēma priekšautu un sakārtoja laiviņu uz galvas.

— Majora kungs, ja es šobrīd vairs neesmu vajadzīgs, atļaujiet man paņemt dokumentus no sašautā tanka. — To visu viņš pateica tādā tonī, it kā jautātu: «Vai atļausiet jums vēl uzliet mērci?»

Šteinglics tikai pēc viņam vienam zināmiem apsvērumiem nevēlējās parādīt, cik lielu nozīmi viņš piešķir šim lūgumam. Tur nekā sevišķa arī nebija — kareivis vēlas parādīt varonību, tas ir dabiski un pat ietilpst vācu kareivja pienākumos. Majors, nepacēlis acis 110 šķīvja, klusēdams pamāja ar galvu.

Johans noņēma pie sie>nas pakārto brezenta somu, no kuras rēgojās laukā rokas granātu garie koka rokturi, paņēma kasku un armijas virsnieka automātu, — apbruņojies ar visu to, viņš atdeva godu 1111 atstāja blindāžu.

20

Debesis bija kļuvušas nespodras, pārklājušās ar plānu mākoņu kārtiņu, taču blāvajā gaismā katrs uzkalniņš bija labi saskatāms. Klusi, miegaini, pelēki, skumji. Zāle stinga drēgnajā rasā.

Johans vērīgi apskatīja purvu. Tankam piekļūt būs drošāk nevis taisnā ceļā, bet līkloču: no vienas ieplakas uz otru, no ciņa uz cini, no pakalniņa uz pakalniņu. Acīm nomērīja un iegaumēja orientierus, lai nenovirzītos sāņus.

Tikko Johans bija pagājis garām aizsardzības ierakumiem, viņš devās uz priekšu līšus un, šķiet, nevis uz tanka, bet pavisam citu pusi. Piespieda sevi bieži apstāties un atpūsties, līda lēnām, locīdamies kā čūska, pieplaka pie zemes tik cieši, ka seja vilkās pa zāli. Pavēlēja sev pie mazākā troksnīša, zariņam lūstot, zālei iečaboties vai metālam ieskanoties, aizturēt elpu un pamirt tā, kā pamirst vislielākais gļēvulis, kas bailēs zaudējis prātu. Bet tieši saprāts lika Johanam tā izturēties, kā izturas cilvēks nāves bailēs. Johans arī baidījās, bet ne no nāves: viņš baidījās zaudēt dzīvību, kura viņam vairs nepiederēja. Viņam bija tāda izjūta, it kā viņš nāves briesmām ir pakļāvis nevis sevi, bet sev mīļu cilvēku, kura dzīvība ir neizmērojami dārgāka un vērtīgāka nekā viņa paša dzīvība. Tieši šo tik saudzējamo cilvēku, kuram lemts veikt lielus darbus, viņš tagad ir pakļāvis briesmām, un viņam būs jāatbild tiem ļaudīm, kam šī cilvēka dzīvība dārgāka par paša dzīvību. Viņi bija uzticējuši Johanam Veisam šā cilvēka dzīvību, bet Johans, šķiet, nav attaisnojis šo lielo uzticību. Tikai tādēļ viņš tagad trīsēja bailēs zaudēt šo cilvēku un darīja visu, lai viņu glābtu, pasargātu no briesmām, kādās viņš pats to bija iegrūdis.

193

Johans līda lēnītiņām, nemaz nebaidīdamies, ka viņu varētu noturēt par pēdējo gļēvuli, līda, rūpīgi apsvērdams katru savu kustību, izmantodams katru ieplaku, kur varēja paslēpties. Virsniekiem jau droši vien būs apnicis viņu vērot stereotālskatī, un iespējams, ka Štcinglics pat jūtas jau neērti: viņa daudzinātais šoferis izrādījies īsts gļēvulis! Nu, protams, viņiem apnicis ar stereotālskati novērot Veisu, kas lien kā pelēkā mitrene, šo gļēvuli, kas tikai apkauno

13 Vairogs un zobens

vācu kareivja mundieri. Tagad ir pavisam labi, it kā vieglāk, ja tevi neviens nenovēro.

Johans paskatījās uz apgaismotā pulksteņa rādītāju. Izrādās, viņš jau vairāk nekā divas stundas neatlaidīgi, bet lēni velkas pa purvu, bezgala daudzas reizes apstādamies, un atkal lien klusumā, mitrumā, dubļos. Pēkšņi atskanēja šāviens, pirmais šāviens, un Johans ar visu ķermeni sajuta padomju snaipera lodes atsišanos pret zemi. Tad sākās Veisa medīšana. Kamēr šāva viens snaiperis, vācieši klusēja, bet, kad atskanēja īsas ložmetēju kārtas, tām it kā negribot atbildēja ar garām kārtām, un pēc tam apņēmīgi sāka šaut mīnmetēji — viens, pēc tam otrs.

Johans, sasprindzis pēdējos spēkus, straujiem rāvieniem te uz vienu, te otru pusi tuvojās tankam, bet, attālumam samazinoties, arvien garākas kļuva padomju ložmetēju kārtas. Te pēkšņi pašā sejas priekšā paskrēja garām it kā lauka pelītes — ložu kārta bija nogūlusies blakus viņa galvai. Johans pamira, tad sāka velties, tad atkal līst: rāviens uz labo, rāviens uz kreiso pusi, divi rāvieni uz kreiso, viens uz priekšu. Ja trāpīs, kaut tikai ne galvā, ne sirdī. Arī ievainots viņš tagad pagūs pielīst tankam un izdarīt to, kas viņam jāizdara.

Beidzot Johans jau guļ tankam pie sāniem, kas viņu sargā.

Stipra metāla smaka. Tanka sānos dziļi, robaini caurumi, un pa tiem plūst laukā skābi sīvs pulvera tvans.

Priekšējā lūka vaļā, un pār tās malu pārkāries nekustīgs ķermenis. Johans strauji ielēca lūkā, bet tai pašā brīdi pret tanka bruņu sienu atsitās ložmetēja kārta, it kā būtu kāds metis sauju oļu, taču Johans nepaguva to vēl pilnībā apjēgt, kad viņu apdedzināja asas sāpes: kājā bija ieurbusies lode.

Johans, nevēlēdamies zaudēt laiku, nodomāja, ka gan jau vēlāk paspēs novilkt zābaku un pārsiet brūci. Ievilcis nošauto tankistu iekšā, ātri pārmeklēja viņa kabatas. Nekā neatrada. Pie sviras sa- gumis gulēja vēl otrs tankists, asinīm noplūdis, — acīm redzot, miris. Gaismodams sev tumsā ar šķiltavām, Johans izkratīja arī viņa kabatas. Nav, paketes nav. Bet varbūt tā aizbāzta aiz zābaka stulma? Johans noliecās, un pēkšņi dzelzs pārslīdēja viņa galvai un ietriecās plecā.

Johans rīkojīis tā, kā viņu bija mācījuši rīkoties līdzīgos gadījumos. Viņš nepielēca kājās, kaut gan instinkts cilvēkam liek sagaidīt briesmas stāvus, bet strauji atkrita uz muguras, savilka kājas pie vēdera, lai nosargātu vēderu un krūtis, un, negaidot izstiepis abas kājas, no visa spēka trieca pret tankistu.

Sāpes atslēgas kaulā un sašautajā kājā uz mirkli iemeta viņu ka

melnā bedrē. Johans atjēdzās no jaunām sāpēm: kāds — droši vien no dzīvajiem tankistiem dauzīja viņa galvu pret tērauda grīdu, bet ar otras rokas asiņainajiem, glumajiem pirkstiem žņaudza. Johans atrāva šo roku no sava kakla, satvēra to zem paduses un, strauji pagriezies, mēģināja izgriezt roku no locītavas. Tagad viņš jau gulēja tankistam virsū, bet, būdams aizelsies un nevarēdams izrunāt ne vārda, brīdi atpūtās, lai ievilktu elpu. Atguvis spēju runāt, viņš stingri un pavēloši teica:

—       Vai dzirdi! Es esmu savējais. — Ievilcis elpu, Johans turpināja: — Tagad klausies! — Skaidri, kā diktējot viņš teica: — Divdesmit kilometrus uz ziemeļrietumiem no Kuličkiem atrodas Vi- selki, degvielu bāze. — Pavēlēja: — Atkārto! Nu, atkārto, ka tev saka … Un iegaumē. Tagad saki — kur atrodas pakete? Jums taču bija pakete?

Tankists sniedzās pēc pistoles.

Johans pasteidzās viņu nomierināt:

—       Nevajag… Drīz būs klāt fašistu tanks. Vai saproti? Tanks. Pakete jāiznīcina.

Tankists nolaida pistoli.

—   Kas tu esi?

Johans, pasniegdams šķiltavas, pavēloši teica:

—   Sadedzini to.

Tankists, palīdis gabaliņu tālāk no Johana un neizlaidis no rokām pistoli, izņēma paketi, uzšķīla uguni un, pielicis liesmu pie paketes, jautāja:

—   Kas paziņos par bāzi?

—   Tu!

—   Tātad man jāiet atpakaļ pie savējiem?

Johans pamāja ar galvu.

—   Kādēļ es nevaru ņemt līdzi paketi?

—   Atceļā var tevi nogalināt, pakete paliks. Vai skaidrs?

Tankists, brīdi kaut ko pārdomājis, teica:

—        Man ir karte ar mūsu ugunspozīcijām un mīnu lauku. Vai arī to sadedzināt?

—   Dod šurp.

Tankists pacēla pistoli.

Johans jautāja:

—  Vai tev ir vēl otra karte?

—   Kāda?

—   Tāda pati, tikai bez atzīmēm?

—   Pieņemsim, ka ir …

13*

195

Johans sāpēs, bet varbūt arī pasmīnēdams, saviebās un jautāja:

—       Vai tad nesaproti? Atzīmēsim uz tās mīnu laukus un uguns- pozīcijas tur, kur to nav, un pametīsim karti.

—   Kas tu īsti esi?

—       Dod šurp kartes, — Johans stingri teica. — Tev taču pistole rokā!

Tankists pasniedza planšeti.

Johans, noslaucījis rokas, pavēlēja:

—   Rādi gaismu!

Izklājis abas kartes, viņš uz tīrās ātri atzīmēja dažādus punktus.

Tankists, nolaidis pistoli, ar acīm sekoja viņa darbam. Atzinīgi noteica:

—   Lieliski! — Un atkal jautāja: — Kas tu esi?

Johans īsto karti sadedzināja, bet otru ielika planšetē un, norādīdams ar acīm uz līķi, teica tankistam:

—   Uzkar to tam kaklā.

Tankists izpildīja pavēli.

—   Bet tagad, biedri, — Johana balss aizlūza, — paliec sveiks …

Tankists paspēra soli uz lūkas pusi. Johans apstādināja viņu,

teikdams:

—   Ņem viņu līdzi.

—   Viņš.taču vairs nav dzīvs.

—       Kādus simts metrus pavelc, pēc tam pamet — vācieši pievāks. Lai ticamāk izskatās.

—   Bet tu pats? — tankists jautāja.

—   Ko es pats?

—   Kā tu tiksi ārā?

Johans piecēlās, aptaustīja sevi.

—   Nekas, gan jau kaut kā aizlīdīšu.

—        Klausi, ko es tev teikšu, — tankists sacīja. — Es līdīšu, bet tu lien man pakaļ 1111 šauj no automāta. Tad tā bilde būs vēl skaidrāka. Varbūt kādreiz satiksimies? — Tankists nenocieties vēlreiz jautāja: — Tu negribi pateikt savu vārdu?

—   Nevis negribu, bet nevaru. Vai saproti?

—       Tad, biedri, atļauj paspiest tavu roku! — Tankists sniedza savējo.

Tankists, izlīdis caur lūku un uzvēlis sev mugurā kritušo biedru, rāpus devās prom.

Pēc brīža arī Johans izlīda un sekoja tankistam. Rūpīgi nomērķējis no automāta, viņš sāka biežām kārtām šaut sāņus, pēc tam pat izmeta granātu. Vācieši, atkal izdzirduši šāvienus, atklāja uguni — šāva bez pārtraukuma, tūlīt arī iekaucās mīnmetēju baterijas, viena no mīnām uzsprāga tepat blakus Johanam, karsts un smags gaisa

vilnis pacēla viņu gaisā un aizmeta tālu prom, un reizē ar skaudrām sāpēm uzplūda dedzinoša, lipīga tumsa. Jau zaudēdams samaņu, viņš, sasprindzis pēdējos apziņas spēkus, līda atpakaļ pie tanka, lai pie tā sāniem paslēptos no uguns.

21

Kad Johanu Veisu nogādāja hospitālī, viņam pie rokas bija piesieta birka. Ja nebūtu roku, birku piesietu pie kājas. Ja nebūtu ne roku, ne kā ju, birku uzkārtu kaklā.

Kā visās iestādēs, arī hospitālī bija savs gestapo darbinieks. Viņš uzraudzīja, cik precīzi mediķi pilda nacistu norādījumus: reiham kropļi nav vajadzīgi, reiham vajadzīgi kareivji. Galvenais — nevis glābt ievainotajam dzīvību, bet darīt visu iespējamo, lai kareivis varētu atgriezties frontē. Ievainotais var noasiņot, var mocīties sāpēs, kliegt, raudāt, vaidēt. Bet viņa pienākums izveseļoties pa to laiku, kāds noteikts viņa ārstēšanai.

Medicīnisko personālu uzraudzīja unteršarfīrers Fišers. Ievainotos — rotenfīrers Barčs.

Barčs bija pilnīgi vesels, bet gulēja tikpat nekustīgi kā visi pārējie smagi ievainotie. Svīda apsējumos. Tāds bija viņa darbs. Barču pārvadāja no palātas uz palātu, no gultas uz gultu, lai viņš varētu noklausīties, ko murgos runā frontinieki. Vai arī ko tie, nākuši pie samaņas, stāsta par kaujām.

Fišers nodarbojās arī ar ievainoto šķirošanu. Izvietoja pa palātām, ne tik daudz ņemdams vērā ievainojuma raksturu kā Barča sniegto informāciju. Hospitāļa piebūvēs atradās palāta ar aizrežģo- tiem logiem, un tur ievietoja ievainotos, kuriem, pēc Fišera norādījuma, turpmāk jādien soda vienībās.

Fišers bija vienmēr mundrs, sabiedrisks. Labi paēdis, dzīvespriecīgs resnelis ar valgi spīdīgām, brūnām acīm. Nosmēķēto cigāra galu viņš nekad neizlaida no zobiem.

Barčs no ilgās uzturēšanās hospitālī, nonīcis bez svaiga gaisa, no nepārtrauktās gulēšanas bez kustībām — bāls, izburbējis, vājš, cieta 110 aizdusas un bezmiega. Viņa sejā bija sastingusi cietēja izteiksme, vēl daudz sāpīgāka nekā mirējiem.

Virsnieku palātā rūpes īpar ievainoto noteica nevis ievainojuma smagums, bet ievainotā dienesta pakāpe, apbalvojumi, dienesta veids, sakari, nauda. Arī tur bija savs Fišers, savs Barčs.

Veiss nedrīkstēja zaudēt apziņu ne uz mirkli, tas varēja maksāt viņam ārkārtīgi dārgi. Atguvies viņš pat nedabūja nopriecāties, ka

1<)7

vispār palicis dzīvs: viņš uztraucās par to, vai nesamaņas laikā nav zaudējis kontroli pār sevi, vai nav murgojis. Bet viss, šķiet, pagaidām normāli.

Ķirurgs izmeklēja Veisu Fišera klātbūtnē un vienaldzīgā balsī jautāja, kā kareivis vēlas, lai viņu ārstē:

—  Vai lielākas sāpes, bet drīzāku izveseļošanos, lai ātrāk atgrieztos frontē, vai arī sāpju remdinājumu un ilgāku ārstēšanos.

Veisam bija nepieciešams iespējami ātrāk atgriezties savā apakšvienībā, tādēļ ari viņš pavisam vaļsirdīgi lūdza viņu ārstēt tā, lai viņš varētu ātrāk doties uz fronti.

Fišers ierakstīja pirmo teicamo atzīmi Veisa slimības vēsturē, diagnozējot viņa politisko veselību.

Johans, kura novērošanas spējas bija ļoti attīstītas, uzreiz saprata, kādas funkcijas šeit Fišeram un Barčam.

Kad Barčs vārgā cietēja balsī sāka pamācīt Veisu, kas jādara, lai ilgāk pavāļātos hospitālī, Johans iešļāca Barčam sejā kafijas biezumus. Viņš pieprasīja, lai nekavējoties pasauc Fišeru. Taču Fišeram pat neko paskaidrot nevajadzēja, ieraudzījis Barča ar kafijas biezumiem notriepto seju, pats visu saprata. Fišers stingri norāja Velsu:

—   Tu, puis, neārdies: Barčs ir uzticīgs savam fīreram . ..

Johanam vairs nevajadzēja nekādus pierādījumus: par Fišeru un

Barču viss bija skaidrs.

Hospitālis nemaz neatšķīrās no lauka, kur notikusi kauja, tikai šeit valdīja tīrība un spodrība. Nolūkodamies uz ievainotiem, klausīdamies viņu vaidos, redzēdams, kā cieš un mirst šie sakropļotie kareivji bez rokām un kājām, Johans pārdzīvoja divējādas jūtas.

Viņi bija ienaidnieki. Jo vairāk viņu šeit, jo labāk: tas nozīmē, ka padomju karaspēks sekmīgi atvaira fašistu uzbrukumu.

Bet viņi bija cilvēki. Dažs labs no viņiem, izvārdzis ciešanās un izjutis nāves elpas pieskārienu, bija atguvis cilvēcisku izskatu: tie atkal bija ģimenes tēvi, amatnieki, zemnieki, strādnieki, studenti, nesenie skolēni.

Johans redzēja, kā uzreiz nodzisa mirdzums acīs kareivim, kuram Fišers, jautri uzsitis uz pleca, pavēstīja, ka ievainojums izārstēts. Tātad uz fronti. Dažiem pietika gribasspēka, kaut gan mocīja smeldzošas sāpes, aizmigt pirmajā naktī hospitāļa gultā, bet izrakstīšanas dienas priekšvakarā neviens negulēja. Grūti bija apspiest sevī alkas pēc dzīves, taču viņi visi domāja tikai par sevi. Neviens neteica, ka nevēlas nogalināt.

Kādā naktī Johans, vēlēdamies pārbaudīt kareivju noskaņojumu, ierunājās:

—        Nevaru aizmigt: man no prata neiziet krievu tankists. Padzīvojis. Sieva. Bērni. Varbūt tāpat kā es pirms kara strādāja par šoferi, bet es viņu nogalināju.

Kāds tumsā norūca:

—   Ja tu nebūtu viņu nogalinājis, viņš būtu tevi nogalinājis.

—   Bet viņš bija ļoti smagi ievainots.

—   Krieviem sīksta dzīvība.

—   Viņš tā lūdzās, lai nenogalinu.

—   Melo, viņi nelūdz! — kāda cita aizsmakusi balss iebilda.

Barčs tūdaļ skaļi iejaucās sarunā:

—   Bet ja nu kāds tiešām lūdz?

—        Bet es saku, ka viņi nelūdz! — stūrgalvīgi atcirta tā pati balss. — Nelūdz — un viss. — Pēc tam nikni piebilda: — Tu, cūka, nesienies man pie vārdiem, es no tādiem kā tu nebaidos!

—   Ak tu šitā … — Barčs draudīgi iesaucās.

—   Tā gan, — aizsmakušais nogrieza kā ar nazi un apklusa.

Nākamajā dienā, atgriežoties no pārsiešanas, Veiss ieraudzīja,

ka gultā, kurā bija gulējis aizsmakušais kareivis, tagad smalkā, žēlā balsi vaidēja cits ievainotais.

Veiss jautāja Barčam:

—        Kur tas vakarējais palicis? — Un pamāja ar galvu uz gultas pusi.

Barčs nozīmīgi pamirkšķināja ar aci:

—       Vācu kareivja pienākums iznīcināt ienaidnieku. Bet varbūt tu domā citādi?

—   Es savus ienaidniekus ienīstu!

—   Pareizi, — Barčs atzinīgi noteica. — Tā vajag runāt.

Veiss, cieši raudzīdamies viņam acīs, turpināja:

—        Es ļoti labi apzinos, kam es kalpoju un kurš man jāienīst. — Taču, sapratis, ka šādā tornī runāt nedrīkstēja, viņš norūpējies apvaicājās: — Barč, kā tu pats jūties? Man nekas nebūtu pretī ar tevi sastapties frontē.

Barčs skumīgi atbildēja:

—        Kas zina, iespējams … — Pēc tam pēkšņās dusmās iesaucās: — Es šos krievus nesaprotu. Ko viņi īsti grib? Viņu armija sakauta, bet viņi turpina karot. Jebkura civilizēta tauta Jau sen būtu kapitulējusi un censtos pielāgoties jaunajiem apstākļiem, lai izvilktu dzīvību …

—   Vai ilgi tiem atļaus vilkt dzīvību? — Veiss jautāja.

Barčs nenoteikti atbildēja:

—        Šobrīd viņu vairāk nekā pieprasījumu pēc Austrumu strādniekiem …

—   Bet cik tev pašam vajag?

—   Kādus piecus vai sešus es paņemtu.

—   Tik maz, kādēļ ne desmit divdesmit?

Barčs nopūtās.

—   Ja tēvs nopirktu vēl kādu zemes gabalu … Mēs aprēķinājām, ka mums pašreiz pietiktu ar pieciem sešiem. Par uzturu tiem taču arī jādomā. Mums Bavārijā pieder lopu ferma, tad jau izdevīgāk pavairot lopu skaitu nekā uzturēt liekus strādniekus. — Barčs palielījās: — Es trīsdesmit piektajā gadā beidzu lauksaimniecības ekonomikas skolu. Tēvs aizvien prasa man padomu, kur izdevīgāk ieguldīt naudu. Krīzos gados papiņš bieži brauca uz pilsētu uzdzīvot. Par šādu speķa gabaliņu, — viņš parādīja uz plaukstas, — varēja iegūt jebkuru meiteni. Māte to zināja un slēpa pieliekamā atslēgas. Bet tēvs uztaisīja mūķīzeri. Viņš vēl tagad izskatās diezgan žirgts.

—   Vai joprojām zog speķi meiču pievilināšanai?

—   Tagad to darīt nav vajadzības — viņš divas paņēma no sieviešu nometnes.

Veiss sapņaini noteica:

—   Es ļoti gribētu satikties ar tevi frontē, ļoti . . .

Barčam šī dedzīgā Veisa vēlēšanās satikties ar viņu frontē nemaz nepatika, un, pārtraucis sarunu, viņš pagriezās ar seju pret sienu …

Operācijas laikā un pie pārsiešanas, kas bija vēl mokošāka, Johans uzvedās ne visai saprātīgi. Viņš, sakodis zobus, neizdeva ne skaņas, kaut gan aiz sāpēm plūda sviedri. Viņš nežēlojās ārstiem par vājumu, nogurumu, nelūdza pastiprinātu uzturu un papildus zāles, kā to darīja visi citi kareivji, kuri saņemtās zāles vai nu sūtīja piederīgajiem uz mājām, vai ar tām spekulēja tirgū. Viņš par daudz atšķīrās no citiem, un tieši tas varēja radīt aizdomas.

Barčs stāstīja, ka viņš Čehoslovakijā pavisam lētus medikamentus mainījis pret pulksteņiem, brošām, laulības gredzeniem un pat pircis sievietes, kuras pārdevušās, lai glābtu savus saslimušos tuviniekus. Medikamentus viegli iznest, bet iemainīt pret tiem var daudz. Viņš paklusām pastāstīja Veisam, ka ar attiecīgu pavēli uzdots vērmahta dienestam nekavējoties izņemt no apgrozības visus medikamentus tūlīt pēc teritorijas okupēšanas. Ne jau tādēļ, ka Vācijai trūktu zāļu, bet lai veicinātu iedzīvotāju skaita samazināšanos šajās teritorijās. Barčs apskauda savu šefu Fišeru, kura pārziņā atradās visi hospitālim atsūtītie medikamenti. Fišers lielu daļu no tiem pārdodot melnajā tirgū. Par starpniekiem viņš izmantojot kareivjus ar visai aizdomīgiem ievainojumiem rokas delnā. Tie neuzdrošinoties pat feniņu ievilkt nāsīs, baidīdamies, ka Fišers var nodot tos kara policijai.

Pēc lam Barčs ne bez godbijības pastāstīja, ka neviens tik labi kā Fišers nezina, kad un kur tiek gatavots uzbrukums un kādus zaudējumus cieš vācu armija.

—   No kurienes viņš to var zināt? — Veiss neticīgi izsaucās. — Tu stāsti niekus!

Barčs pat apvainojās.

—   Nē, tie nav nieki. Fišers — ievērojams vīrs. Viņš saskaņā ar noteiktām normām sastāda sarakstu par medikamentiem, kas nepieciešami katrai kara operācijai, un sastāda arī ziņojumu par kaujās izlietotiem medikamentiem. Jo lielāki zaudējumi, jo vairāk patērēts medikamentu. Viņš raksta ari aktus par apģērbiem, kurus hospitālis nesaņem atpakaļ.

—   Kādēļ tad nesaņem atpakaļ? — Veiss brīnījās.

—   Tu nu gan esi dumjš! — Barčs iesaucās. — Vai tad mēs savus kareivjus glabājam kailus? Mēs taču šeit neatrodamies koncentrācijas nometnē.

Barča vaļsirdīgā pļāpāšana stipri veicināja Johana atveseļošanos.

Taču ievainojumi dzija lēni un ne bez sarežģījumiem. Sākās sepse, un apmēram nedēļas trīs turējās augsta temperatūra. Johans bija spiests saspringt visus savus garīgos un fiziskos spēkus, lai nezaudētu pēdējo apziņas dzirksti un arī murgos, neatklādams savu īsto seju, paliktu abvēra kareivis Veiss. Beidzot temperatūra sāka kristies un viņš izrāvās no nebūtības, taču spēka paciest nežēlīgās un arvien pieaiigošās sāpes viņam gandrīz vairs nebija.

Mokpilnās pārsiešanas laikā ievainotie kliedza, spiedza, kauca, dažs labs pat centās iekost ārstam; to uzskatīja par pilnīgi normālu parādību, par ko nevienu nenosodīja.

Johans pacietīgi panesa brūču apkopšanu, ne reizes neievaidēdamies un neiekliegdamies, kaut gan sāpes bija neizturamas. Tas viss prasīja lielu spēku un pašsavaldīšanos. Ar neredzētu stūrgalvību viņš centās saglabāt savu pašcieņu pat šeit, pārsienamā istabā, kur neviens no viņa to neprasīja. Kas zina, varbūt tieši ši cīņa pret ciešanām palīdzēja justies viņam kā cilvēkam.

Johans lēnām atgriezās dzīvē.

Samaņu viņš vairs nezaudēja, temperatūra pamazām kļuva normāla, sāpes ar katru dienu mazinājās un pieauga spēki, radās pat ēstgriba.

Bet reizē ar atveseļošanos Johanam uzmācās nospiestība un skumjas. Karš. Pret ienaidnieku uz dzīvību vai nāvi cīnās visi padomju ļaudis, to skaitā arī sirmgalvji un bērni, itin neviens sevi nesaudzē, bet viņš, jauns, stiprs cilvēks, komunists, vāļājās pilnīgā bezdarbībā vāciešu gultā un atļauj vācu ārstiem rūpēties par viņa dzīvību. Viņam šeit nekas nedraud, viņš guļ siltā, tīrā gultā, paēdis, viņu apkopj un apkalpo, un pat izturas pret viņu ar zināmu godbijību. Kā gan citādi! īsts varonis, vācu kareivis, kas devies tuvcīņā!

Johans no ievainotajiem uzzināja, ka pie Kuličkas ielenktais garnizons pēc spēcīgas artilērijas apšaudes pilnīgi iznīcināts.

Johans tātad bija velti riskējis ar savu dzīvību.

Viņš bija rīkojies nepareizi, bet tur vairs nekas nebija labojams. Savu rīcību viņš attaisnot nevar un nevarēs. Johans ari neuzzināja, ka tankists, kurš noplūdis asinīm atgriezās pie savējiem, nemaz nepaguva pastāstīt garnizona priekšniekam par piedzīvojumu tankā.

Viņam tūdaļ atņēma ieročus un siksnu, viņš, tikko turēdamies kājās, stāvēja sevišķās daļas priekšnieka priekšā un klusēja. Priekšnieks uzstāja, lai viņš atzīstas Dzimtenes nodevībā, jo viss, ko tankists stāstīja, priekšniekam likās neticams, izklausījās pēc meliem, krāpšanas. Bija fakti, kurus tankists nenoliedza un nevarēja noliegt. Tiešām, cilvēks, kas ielīda tankā, bija fašists. Jā, fašists viņu nenošāva, un arī viņš nenošāva fašistu. Jā, viņš iedeva fašistam karti. Nav svarīgi, kādu, bet iedeva. Kur ir slepenā pakete? Paketes nav. Ar to vien jau pietika. Nozaudējis slepenu ziņojumu. Viss skaidrs.

Ari tankistam viss bija skaidrs — viņš pārāk labi apzinājās, kāda bezizejas stāvoklī nonācis. Vīrišķīgi noklausījies nāves sprieduma, viņš vēlreiz lūdza nekādā ziņā nemainīt ugunspozīcijas un mīnu lauku. Redzēdams, ka viņa vārdi neizkliedē aizdomas, viņš tik pazemojoši lūdza ticēt viņam, kā vismazdūšīgākie lūdz saudzēt viņu dzīvību.

So pēdējo tankista lūgumu izpildīja, taču nevis tādēļ, ka būtu viņam noticējuši: vienkārši laika neatlika mainīt ugunspozīcijas.

Vāciešiem atklājot artilērijas apšaudi, sevišķās daļas priekšnieks, novērojot uguns sistēmu, tūlīt saprata savu kļūdu: vācieši, it kā tīšu prātu vairīdamies no garnizona īstajām ugunspozīcijām, apšaudīja tās vietas, kur nebija nevienas baterijas. Pēc artilērijas apšaudes uzbrukumā devās tanki, turklāt taisnā ceļā uz mīnu lauku.

Tagad sevišķās daļas darbiniekam bija skaidrs, ka viņš notiesājis ar nāvi nevainīgu cilvēku, varoni. Bet fašists, par kuru tankists stāstīja, droši vien nebija nekāds vācietis, drīzāk gan tāds pats čekists kā viņš un, pildīdams savu pienākumu, uzticējās tankistam, gribēdams maldināt ienaidnieku un glābt garnizonu.

Fašistiem iebrūkot garnizonā, sevišķās daļas priekšnieks gulēja pie ložmetēja un atšaudījās īsām, taupīgām kārtām. Pēc tam viņš šāva no pistoles. Pēdējo patronu, ar ko viņš varēja sevi glābt no spīdzināšanas, viņš, precīzi notēmējis, ietrieca ienaidniekā.

Kad sevišķās daļas priekšnieku, kas, no daudzajiem ievainojumiem noasiņojis, nespēja nostāvēt kājās, aizvilka uz pretizlūkošanas nodaļu, viņš domāja tikai par to, lai nezaudētu samaņu nopratināšanas laikā un pagūtu izdarīt to, ko viņš nolēmis darīt: novērst varbūtējās aizdomas no varonīgā izlūka.

Kapteinis Dītrihs, nopratinot sevišķās daļas darbinieku, pielietoja savas visiedarbīgākās metodes. Ilgu laiku sevišķās daļas darbinieks ar nodomu klusēja, jo citādi viņa atzīšanos varētu uzskatīt par apšaubāmu. Viņam ticēs vienīgi tādā gadījumā, ja atzīšanās būs panākta ar spīdzināšanu. Viņu mocīja ilgi un nežēlīgi, kamēr viņš sāka runāt. Juzdams, ka ciešanas vairs nav izturamas un viņš var nomirt, tā arī nepanācis to, ko gribēja, neizglābis to, kā labā viņš bija uzņēmies šīs divkāršās mokas, viņš apsolīja visu vaļsirdīgi pastāstīt. Viņš atzinās, ka tanku uz ienaidnieka aizmuguri sūtījis ar nolūku dezinformēt pretinieku: komandierim bijusi iedota karte ar nepareizi atzīmētām ugunspozīcijām un mīnu lauku un pavēlēts šo karti pamest ienaidniekam. Tanka apšaudes laikā komandieris kritis. Planšeti, kurā atradusies karte, uzkāris sev kaklā viens no tankistiem. Tad kāds bezbailīgs vācu kareivis ielīdis tankā un uzsācis kauju ar apkalpi, bet ticis nogalināts. Tad vienīgais dzīvs palikušais tankists, uzvēlis sev mugurā ievainoto biedru ar planšeti, līšus griezies atpakaļ pie savējiem. Taču uguns bijusi tik stipra, ka tankists pametis ievainoto, nenoņemdams tam pat planšeti no kakla, un par to nošauts.

Dītrihs bija lūdzis Steinglicu piedalīties nopratināšanā. Majors lietišķi palīdzēja panākt atzīšanos. Viņi aizsūtīja vienu kareivi pārbaudīt liecību, un tas atgriezies paziņoja, ka norādītajā vietā tiešām aprakts kāds nošauts tankists.

Abi virsnieki vairs nešaubījās, ka gūsteknis runājis taisnību.

Kamēr pārbaudīja liecību, sevišķās daļas darbinieks bija paguvis sakopot spēkus. Bet, tiklīdz gribēja turpināt nopratināšanu, viņš metās virsū Dītriham un iecirtās ar zobiem tam vaigā, pilnīgi pareizi apsvērdams, ka šis sievišķīgais un elegantais pretizlūkošanas darbinieks saudzē savu ārieni. Dītrihs, izmisīgi aizstāvēdamies, izrāva pistoli un turpat uz vietas nošāva sevišķās daļas darbinieku, kas tikai to vien vēlējās.

Steinglicam nebija izdevīgi naidoties ar Dītrihu, kas tik pārsteidzīgi bija nogalinājis šādu vērtīgu gūstekni. Viņiem nekas cits neatlika kā turēties kopā. Viņi taču abi bija noticējuši pretinieka dezinformācijai un abi par to vienādā mērā atbildīgi. Strīdēties vairs nebija jēgas, jo jāglābj pašiem sava āda. Varbūt ir pat labāk, ka gūsteknis vairs nav dzīvs. Tā liecību var tagad nepierakstīt. Pat nenorunājuši savā starpā, viņi abi katrs savā ziņojuma ierakstīja, ka pēc kartes nonākšanais vāciešu rokās pretinieks mainījis uguns- pozīcijas un pārmīnējis lauku. Sāda gūstekņa liecība jau skanēja daudz labāk. Un šo «liecību» abi abvēra darbinieki apstiprināja ar saviem parakstiem, reizē ar to pret pašu gribu saistījuši sevi drau dzlbas saitēm uz ilgu laiku.

Par Veisu viņiem viss bija skaidrs: kareivis par savu varoņdarbu pelnījis medaļu un jefreitora dienesta pakāpi, šķiet, ka ar karaspēka komandieri, kas vadīja ielenktā ienaidnieka garnizona iznīcināšanu, arī nebūs grūti vienoties, ar šo vīru varēja sadzīvot.

Vācu izlūku dienests, pārķēris radiogrammas, uzzināja, ka padomju virspavēlniecība izdevusi pavēli saviem virsniekiem un ģenerāļiem par katru cenu noturēt ieņemtās pozīcijas pat gadīju mos, kad ienaidnieks flangos dziļi apgājis un ielencis karaspēka vienību. Vācu izlūku dienestam bija zināma arī aizsardzības tautas komisāra 22. jūnija direktīva, kurā viņš pavēlēja padomju karaspēkam gan aktīvi uzbrukt, bet «līdz sevišķam rīkojumam saus zemes karaspēkam robežu nepāriet». Bet tai laikā fašistiskā armija, iebrukuši Padomju zemē, ar katru dienu devās tajā dziļāk un dziļāk.

Ja armijas ģenerālis ziņotu, ka abvēra darbinieki Steinglics un Dītrihs, noticēdami pretinieka dezinformācijai, nebija atmaskojuši ienaidnieka nodomu, tad viņi abi savukārt atriebjoties varēja paziņot, kam pienākas, ka ienaidnieka garnizona satriekšanu šoreiz nodrošinājusi nevis ģenerāļa operatīvā pieredze, bet pretinieka pieredzes trūkums, un ģenerālis zaudētu uzvarētāja laurus. Tāds ģenerālis, kas domā, ka var sekmīgi iekarot ienaidnieka teritoriju, šaujot pa vietām, kur nav ne bateriju, ne ložmetēju, derīgs nevis karaspēka vienības, bet kapraču komandas vadīšanai.

Taisnīgi novērtējis Steinglica un Dītriha «derīgo» darbu un uzklausījis šo viņu augšminēto kontrargumentāciju, ģenerālis uzskatīja par saprātīgāku abus abvēra darbiniekus ieteikt apbalvošanai. Steinglics, izmantojot izdevību, palielījās ģenerālim ar sava šofera varoņdarbu. Vienīgi šis varoņdarbs nebija apšaubāms visā šajā šaubīgajā notikumā, tādēļ Joliana apbalvošana piešķīra Steinglica balvai tādu kā patiesības oreolu.

Kad Fišers nolasīja pavēli, ka Veiss apbalvots ar medaļu un iecelts jefreitora dienesta pakāpē, Barčs izjuta vēl lielāku uzticību pret Johanu.

Fišers, lai ievāktu nepieciešamās ziņas, bieži pavēlēja pārcelt

Barču no gultas uz gultu, no vienas palātas uz otru, lai tas vienmēr uzzinātu viena vai otra ievainotā noskaņojumu.

Taču ilgā gulšņāšana bija notrulinājusi Barču, un viņam neveicās ar rakstiskiem ziņojumiem. Izdibinājis, ka abvēra jefrēitoram Veisam ir ne tikai skaists rokraksts, bet ari veikls stils, Barčs sāka izmantot Johana palīdzību rakstu darbos.

Nakti sanitāri, uzlikuši Veisu un Barču uz nestuvēm, aizveda abus uz tukšo palātu, kas bija domāta sarunām bez lieciniekiem. Piecēlies no nestuvēm un ar baudu staipīdams nogurušos locekļus, Barčs pastāstīja Veisam, kas jāraksta, pie tam ik reizes piebilda, ka jāraksta ne tikai skaistās, bet arī enerģiskās frāzēs. Barčs lika atnest pat īpašu dēlīti, lai Veisam guļot būtu ērti rakstīt. Tā nu Johans, gulēdams uz nestuvēm, rakstīja Barča vietā raportus. Pamazām viņu lomas mainījās. Veiss jau uzstāja, lai Barčs dod daudzpusīgākus materiālus, jo no Barča ziņām viņš nespējot sastādīt apmierinošu pārskatu par hospitāļa politiskās administrācijas auglīgo darbu. Ļoti iespējams, ka pieprasītie materiāli nemaz neinteresēja Fišera priekšniecību, taču tie bija vajadzīgi Aleksandram Belovam.

Vēl daudz derīgākas ziņas Johans ieguva sarunās ar ievainotiem. Hospitāli ārstējās visdažādāko ieroču šķiru karavīri. Johanam blakus gulēja meteoroloģiskā dienesta kareivji un bumbvedēja bort- mehāniķiis. No sarunām ar meteorologiem Johans noprata, ka vācieši pedantiski ievēro laika apstākļus ne tikai aviācijā, bet arī motomehanizēto vienību kustībā. Ja steidzīgi pieprasīja kāda apgabala laika prognozi, tad varēja precīzi noteikt paredzamā uzbrukuma virzienu. Vācieši jau laikus pārsvieda meteorologus izlūkus uz padomju aizmuguri, it īpaši daudz tieši lajos rajonos, kur bija ieplānoti triecienuzbrukumu To visu Veiss uzzināja, ķircinādams kareivjus, un tie dusmojās par Johana neticību. Johans zobodamies ieteica automātu vietā apbruņoties ar lietussargiem, jo meteorologiem taču kaujas ieroči nemaz neesot nepieciešami. Pat pistoles būtu jāatņem, atstājot vienīgi makstis, kur glabāt termometrus, bet kasku tikpat labi var aizstāt, uzmaucot galvā ūdens mērītājā spaini. Un vispār — kāda nozīme meteoroloģiskam dienestam karā? Varbūt vienīgi virsniekiem un ģenerāļiem savs labums, lai tic zinātu, kad jāņem līdzi lietusmēteļi, izejot no mājām.

Ievainotie klausījās un, noskaitušies no visas sirds, centās aizstāvēt savu karavīra profesionālo godu, dibināti pierādīja Veisam, ka viņš maldās un pienācīgi nenovērtē meteoroloģiskā dienesta lomu vērmahta uzvarās. Jo dedzīgāk viņi apstrīdēja Veisa iebildumus, jo dziļāk viņš iepazina vāou meteoroloģiskā dienesta sistēmu.

Veiss neatstāja bez ievērības arī savu tuvāko gultas biedru — bortmeliāniķi. Nenogurstoši rūpēdamies par viņu un parādīdams uzmanību, viņš ieguva šī drūmā un noslēgtā cilvēka simpātijas. Agrāk tas nerunāja nemaz, tagad kļuva pielaidīgāks. Veiss bija uzmanīgs, pacietīgs un līdzjūtīgs sarunas biedrs un prata daudz ko izvilkt no bortmehāniķa.

Bumbvedējs «Ju-88», uz kura lidoja bortmehāniķis, atgriežoties no operācijas, nogāzās sava karaspēka aizmugurē tikai tādēļ, ka bija izbeigusies degviela.

Viņš pastāstīja, ka vācu gaisa karaspēka izziņu dati par bumbvedēju lidojumu tālumu neatbilstot lidmašīnu patiesajām spējām.

Taču neviens neuzdrošinoties koriģēt rokasgrāmatas tikai tādēļ, ka aviācijas šefs ir Gērings — otrā persona impērijā. Kaujas lidojumus plānojot pēc Gēringa apstiprinātām rokasgrāmatām, bet apkalpe spiesta vai nu paņemt mazāku bumbu kravu, vai ari" nomest tās, nesasniedzot mērķi. Tikai atsevišķas pieredzes bagātas lidmašīnu apkalpes, virtuozi ekonomējot degvielu, esot spējīgas veikt uzdevumu ar vajadzīgo bumbu kravu. To zina visi, tādēļ nolemts iekārtot aerodromus tuvāk frontes līnijai, lai rastos iespēja bombardēt arī dziļo aizmuguri. Sekmīgu sauszemes armijas kara darbību labi nodrošina bombardēšana piķējošā lidojumā, taču stur- maņu un pilotu sagatavošana piķējošām lidmašīnām prasa daudz laika. Turklāt no stratēģiskā viedokļa plašas teritorijas apmētāšanai ar bumbām nemaz nav nepieciešama tēmēta bombardēšana. Tādēļ ari ģenerālštābs pašreiz lemj, kas darāms: vai pastiprināt smago bumbvedēju ražošanu vai arī radīt bumbas ar milzīgu postošu spēku. Acīm redzot, pārsvaru ņem doma, ka pienācis laiks izgudrot elles bumbu, kas aizstātu tūkstošus parasto.

Protams, Veiss to visu uzzināja ne uzreiz, bet pamazām, diendienā piesardzīgi kutinot bortmehāniķa patmīlību.

Johans vispirms izteica līdzjūtību bortmehāniķa sliktajai omai: kāds negods nogāzties pašu teritorijā pēc tam, kad izdevies izbēgt no pretinieka zenītuguns un iznīcinātājiem. Tādēļ arī bortmehāniķis aizstāvēdamies paskaidroja Veisam, kāda iemesla dēļ viņa lidmašīna bija cietusi avāriju.

To, kur atrodas bumbvedēju aerodromi, Veiss uzzināja sekojošā veidā. Reiz palātā kāds ieminējās par aizmugurē dienējošo karavīru priekšrocībām. Veiss skaļi apskauda bortmehāniķi. Bumbvedēju aviācijā var dienēt bez bailēm, jo aerodromi taču uzbūvēti dziļā aizmugurē un apdzīvotu vietu tuvumā, toties iznīcinātājiem klājas grūtāk: tie turas tuvāk frontes līnijai. Bortmehāniķis nekavējās ar konkrētiem faktiem pierādīt, ka Veiss maldās.

Kādā oitā reizē Johans, parādīdams dziļas zināšanas kara vēsturē gandrīz vai kopš senlaikiem, aizraujoši pastāstīja par mūžseno cīņu starp lādiņu un bruņu. Bortmehāniķis, nevēlēdamies palikt parādā, atklāja savas tikpat dziļās zināšanas aviācijas jomā. Attīstot domu par pretrunu likumsakarību starp gaisa transporta veidu un iznicināšanas līdzekļiem, viņš pastāstīja, ka mūsdienās pastāv divi virzieni aviācijas stratēģijā, un plaši izklāstīja katra virziena priekšrocības un trūkumus. Viņš pats domāja, ka nākotne pieder bumbai — bumbai ar milzīgu postošu spēku. Bet, ja neizdosies tādu izgudrot, virsroku ņems tā virziena piekritēji, kas prasa pastiprināt lielo bumbvedēju ražošanu.

Vārdu sakot, Veiss arī šeit strādāja, veikli vadīdams sarunas biedru uz noteiktu vaļsirdību, gluži tāpat kā stūrmanis vada lidmašīnu uz noteiktu mērķi.

Bet ar to vien viņa darbība neierobežojās. Veiss panāca, ka Fišers uzzināja, kas Barčam sacerē tik labā valodā ziņojumus un pārraksta tos skaistā rokrakstā, un drīz pēc tam Johans saņēma jaunu uzdevumu. Tagad viņš palīdzēja Fišeram sastādīt pārskatus par izlietotiem medikamentiem, rakstīja pārsienamā materiāla un medikamentu pieprasījumus lauku hospitāļu vajadzībām saskaņā ar pavēlniecības nospraustajiem kara darbības operāciju apjomiem.

Nekas cilvēkam nedod tik lielu garīgu un fizisku spēku kā apziņa, ka viņa dzīve un darbs nav velti. Veisa veselība diezgan strauji uzlabojās, viņam atļāva celties no gultas un drīz pēc tam ari staigāt.

Hospitālī, gulēdams tīrā gultā, Johans bija savācis interesantas ziņas. Savāca tās bez sevišķām pūlēm, dzīvodams visai ērtos apstākļos. Viņš šeit bija ieguvis tik drošu un pārliecinošu «aizsegu», it kā viņu sargātu necaursitamas bruņas. Viņš bieži atcerējās savus tālredzīgos audzinātājus, kuri viņu brīdināja, ka izlūka darbs tikai ar laiku dod rezultātus. Lai talantīgi izmantotu jebkurus apstākļus, kādos dažkārt iznāk dzīvot, darboties 1111 cīnīties izlūkam, lai prastu pielāgoties šo apstākļu vissmalkākām īpatnībām, cilvēkam nepieciešams patiesi fenomenāls, ne uz mirkli neatslābstošs gribasspēks un visu garīgo un cilvēcisko spēju sasprindzinājums.

Lai cik gudri būtu audzinātāju padomi, taču reiz pienāk brīdis, kad šiem padomiem sekot kļūst ļoti grūti, un tad jāsaduras ar briesmām, kas visvairāk apdraud izlūku.

Šīs briesmas ir — nepacietība.

Uzkrātas ļoti vērtīgas ziņas, tās iespējami ātrāk jānogādā savējiem. Nav spēka tās ilgāk glabāt, jo šīs ziņas tik nepieciešamas, lai panāktu uzvaru, tas ļaudīm vajadzīgas šodien, tūlīt!

Tieši šāda tirdoša nepacietība dedzināja Johanu kā uguns, un, jo vairāk uzkrājās materiāla un jo tas bija nozīmīgāks, jo mokošāka nepacietība plosīja viņa dvēseli.

Šādos brīžos Johans atkal it kā dzirdēja sirsnīgo, no saaukstēšanās aizsmakušo Bruno balsi, viņa pēdējo brīdinājumu, viņa novēlējumu: «I^ai notiktu kas notikdams — jaunajos apstākļos iejusties.»

Iejusties … Un atkal bezgala gara bezmiega nakts, bet Johans, cīnīdamies pret kārdinājumu, atkal un atkal domās atkārtoja visas savu audzinātāju pamācības.

Izlūks pirmām kārtām ir pētnieks, kuram jāprot saskatīt atsevišķā un kopējā savstarpējo sakarību, jāprot vispārināt atsevišķas parādības, lai savlaicīgi paredzētu briestošos notikumus. Katra nejaušība izriet no nepieciešamības; nejaušība — nepieciešamības izpausmes forma. Tādēļ tik ļoti nepieciešams prast saskatīt parādību sakarību un mijiedarbību. Bez konkrētā, vienreizīgā nav un nevar būt vispārīgā. Vispārīgais pastāv, tikai pateicoties konkrētajam. Bet konkrētais, atsevišķais savukārt tikai daļa no vispārīgā un nav iedomājams ārpus vispārīgā. Ar varonīgu nāvi izlūks vēl nav pierādījis savu varonību. Varonība ir iedzīvoties ienaidnieka zemē. Izlūks — jutīgs, domājošs signālpunkts, tikai viens no tautas kopējās signālsistēmas punktiem, un tā pienākums brīdināt par briesmām un viltīgajiem nodomiem, ko ienaidnieks slepenībā gatavo. Centrs apkopo un analizē no izlūkiem saņemtās atsevišķās ziņas, izdibina galvenās briesmas un izstrādā taktiku, kā tās novērst.

Apslēptas mantas meklēšanas metode izlūkam neder. Par nejaušu atradumu taču bieži nākas samaksāt ar dzīvību, bet izlūka bojā eja ir ne tikai viena cilvēka zaudējums. Briesmām un varbūt pat bojā ejai tiek pakļauti daudzi citi cilvēki.

Kad 110 ierindas iziet viens, tikai viens izlūks, iecirknis, kurā viņš darbojās, paliek neapgaismots Centram un, dabiski, Centrs nav spējīgs novērst briesmas, kas slēpjas tieši šai iecirknī. Johanam nav tiesību patstāvīgi lemt par savu dzīvību, vienalga, kādi motīvi viņu vadītu. Tas, ko viņš uzskata par galveno, kopējā uzdevumā var izrādīties tikai atsevišķs gadījums, kam nav izšķīrēja nozīme.

Tā domāja Johans, kaudamies ar bezmiegu, taču mieru atrast tomēr nespēja. Nepacietība viņu tirdīja. Turklāt viņš nupat kā bija saņēmis atbildi uz savām divām atklātnēm, kuras viņš no hospitāļa nosūtīja frau Dītmarai. Dītmara kundze pukstēja un vaidēja par Johana nelaimi, bet ne ar vārdu neieminējās, ka viņu būtu kāds meklējis.

Vai tiešām viņš pēc Bruno nāves būtu pilnīgi zaudējis sakarus ar savējiem?

Johanain nekad agrāk neienāca prātā, ka savāktās ziņas varētu sagādāt tādas ciešanas. Cik neizturami grūti tās glabāt neizmantotas! Cik liela pašsavaldīšanās nepieciešama, lai bez steigas mierīgi un piesardzīgi nogaidītu iespēju, kad varēs nodot informāciju. Bet dažkārt atrast šādu iespēju ir daudz grūtāk nekā iegūt vērtīgas ziņas.

Viņš jutās kā diversants, kas, ieracis mīnu zem ienaidnieka nocietinājuma, pēdējā mirklī pamana, ka degaukla pārtrūkusi un, lai mīnu uzspridzinātu, nekas cits neatliek kā aizdedzināt aukliņu pie pašas minas un iet bojā. Bet šādi rīkoties Johanam nebija tiesību.

22

Palātā, kur gulēja Johans, nesen ieveda kādu jefreitoru, ko sauca par Aloisu Hāgenu.

Stāstīja, ka ievainojumu no lodes viņš esot dabūjis nevis frontē, bet Varšavā. Kopā ar esesiešiem vajājis partizāņus. Vienam no sarkanajiem izdevies izbēgt. Hāgens būtu viņu notvēris, ja tas nebūtu izurbis Hāgenam caurumu kājā. Johans dzirdēja, kā esesieši, kas atveda jefreitoru uz hospitāli, cildināja Ilāgena drošsirdību partizāņu vajāšanā.

Šis Hāgens bija ideāls ziemeļārieša tips. Atlētisks augums, garena seja, gaišas, saltas acis. Viņš izturējās izaicinoši nekaunīgi. Iemīlējies sevī kā Narciss, viņš nepārtraukti tīksminājās par sevi spogulī, kaprīzi uzstāja, lai viņa personu sevišķi rūpīgi ārstētu, izprasīja sev paaugstinātu uztura normu un neļāva aizvērt vēdlodziņu, lai palātā aizvien būtu svaigs gaiss.

Pie Ilāgena gultas bieži skanēja sieviešu smiekli. Viņš lakstojās ar māsām, kopējām, laborantēm un visas sievietes neatkarīgi no vecuma sauca par silfīdām. Ar to viņš domāja izsakām «prūšu komplimentu».

Kad Fišers, plati smaidīdams, sāka iztaujāt Ilāgenu, lai noskaidrotu dažus viņa biogrāfijas sīkumus, kas nebija pietiekami skaidri atspoguļoti pavirši aizpildītajā anketā, Ilāgens neatbildēja ne vārda, tikai cieši un vērīgi noskatīja Fišeru. Joprojām klusēdams, viņš izplēta rādītāju un vidējo pirkstu, izveidodams no tiem tādu kā cirkuli, un ņēmās it kā mērīt, pieskardamies Fišera degunam, ausim, pierei un zodam.

Fišers izbrīnījies noprasīja:

— Varbūt jums paaugstināta temperatūra?

209

Hāgens nicinoši izmeta:

14 Vairogs un zobens

— Tavās dzīslās tek nevis asinis, bet kokteilis. — Piemiedzis acis, jautāja: — Kā tev ar šādām ausim un degunu izdevās pašmaukt garām rasu nodaļai? — Bet, augstsirdīgi uzsitis Fišeram uz celi, tūlīt nomierināja: — Lai nu paliek, dzīvo vesels. — Tad nokomandēja, it kā viņa priekšā stāvētu padots kareivis: — Lieto biežāk odekolonu, es ciest nevaru atejas smirdoņu. — Un pagriezās pret sienu.

No Ilāgena gultas Fišers atgāja uz pirkstgaliem. Fišers pats zināja, ka ar savu zemo augumu, īsajām rokam, noļukušo vēderu iiin plakano galvu, kas, šķiet, bija izaugusi tieši no brangajiem pleciem, ar melno matu šķipsnu, kas tāpat kā fīreram krita pār astmas izspiestajām rudajām acīm, viņš neizturētu pat vispaviršāko ekspertīzi rasu komisijā. Bet līdz piektajam augumam, ko Fišeru ģimene bija izpētījusi, viņi taču bija tīrasinīgi vācieši. Par ko gan daba viņu tik nežēlīgi sodījusi, liegdama ārietim raksturīgās bioloģiskās rasu iezīmes? Augumā viņš nebija padevies, mati nav gaiši, un arī acis nav zilas. Bet par deguna, ausu, galvaskausa formu pat runāt nav vērts. Tiesa, ja viņš mazāk rītu, viņš kļūtu vājāks, un varbūt tad rastos zināma līdzība ar fīreru. Jā, ar pašu fīreru! Bet, ja nu Ilāgens sadomā ziņot rasu komisijai, kas tad notiks? Paskatīsies un pateiks: «Fišers nav ārietis.» Fj nu pierādi, ka tas nav taisnība. Protams, viņš pierādīs. Tomēr traips paliks: aizdomas taču bija!

Fišers nolēma, ka prātīgāk nekaitināt šo Hāgenu un paciest viņa nekaunīgo izturēšanos: vai tad fīrers savā laikā arī nebija tikai jefreitors. Hāgens — ārieša paraugs. Viņš var kuru katru apvainot rases nepilnvērtībā. Tas nemaz nav mazāk bīstami kā apvainojums reiha nodevībā. Izņemot bioloģiskos faktorus, Fišers visādā citādā ziņā ir īsts ārietis, ārieša gars viņā stiprs, viņš to pierādījis darbā ar ievainotajiem. Ja kareivis nespēja atbildēt uz jautājumiem, kājās stāvot, tad viņš to piespieda atbildēt sēžot.

Hāgens ar «prūšu komplimentiem» it sevišķi bieži apveltīja virs- māsu Elfrīdas jaunkundzi, kura lepni ka bruņu cepuri nēsāja sarkano matu gubu. Virsmāsai halāts tik cieši piegūla un tik iespaidīgi izcēla sievietlgās formas, ka dažiem kareivjiem, viņu uzlūkojot, nobālēja deguns.

Ilāgens skaļi pavēstīja Elfrīdas jaunkundzei, ka, padodamies fīrera gribai, viņš gatavs izpildīt savu pienākumu: ar viņas palīdzību pavairot īsto āriešu skaitu. Piemiedzis acis, nopētīja viņu un stingri teica:

— Jā, mums derētu pacensties tēvzemes labā. — Un pavēlēja: — Jūs man par to atgādināsiet, kad es būšu spējīgs staigāt.

Viņš tik valdonīgi izturējās pret Elfrīdu, ka viņa, par spīti visiem noteikumiem, atnesa viņam uz palātu mundieri ar visu uzkabi.

Hāgens pilnīgi mierīgi uzkāra formas svārkus uz krēsla atzveltnes. Zābakus nolika zem gultas, bridža bikses kārtīgi noklāja zem matrača, bet parabellumu, pavirši uzlūkojis, pabāza zem spilvena. Paskaidroja ne tik daudz Elfrīdai kā savam ar kolītu sirgstošajam kaimiņam, propagandas rotas darbiniekam, kas vairākkārt bija pārmetis Hāgenam, ka tas nekā nelasa.

— Tiklīdz es dzirdu vārdu «intelekts», — Ilāgens citēja Hansu Jostu, fašistiskās literatūras lietu palātas vadītāju, — mana roka sniedzas pēc pistoles. — Un, nenovērsdams nedzīvi caurspīdīgās acis no fašistiskā propagandista novājējušās sejas, uzsita pa spilvenu, zem kura bija pabāzis parabellumu.

So prūšu skaistuli nekauņu Johans nespēja bez dziļa naida uzlūkot. Kaut gan viņam bija grūti uz ilgāku laiku atstāt gultu, viņš centās iespējami mazāk uzturēties palātā. Johans stundām ilgi stai- gaja gaitenī, lai nebūtu jāuzlūko Ilāgena pretīgi skaistā seja un jādzird viņa balss, viņa vīzdegunīgā spriedelēšana.

Šķiet, arī Hāgenam tikpat nesimpātisks bija Johans. Tiesa gan, reiz kādam ģenerālim, kas svītas pavadībā apmeklēja hospitāli un par Ilāgenu tīksminājās kā par sugas zirgu, kam Hāgens savukārt, kā zirgs dižodamies, demonstrēja sevi no visām pusēm, jo viņā tiešām viss atbilda ārieša eksterjeram, attiecīgās tabulas proporcijām, — Hāgens ieminējās, ka ari jefreitors Veiss esot tikpat lielisks ārieša paraugs, varbūt tikai mazliet trauslāks. Tad ģenerālis pagodināja arī Veisu ar laipnu galvas mājienu.

Johans redzēja, ka Ilāgens slepus novēro viņu un sarunādamies mazāk pievērš vērību tam, ko Veiss runā, bet uzmanīgi ieklausās, kā viņš izrunā vārdus.

Arī Veiss savukārt slepus pētīja Hāgenu. Viņa prūsiskā seja likās nekustīga, vēsa kā marmors, bet acu zīlītes . . . Veiss bija pamanījis, ka Ilāgena acu zīlītes saraujoties un ieplešoties bieži mainīja izteiksmi, kaut gan palātas apgaismojums bija nemainīgs. Tas nozīmē, ka Hāgenu tukšā pļāpāšana ar Veisu uzbudina, satrauc. Kāds tam varētu būt iemesls?

14'

211

Veiss sāka izturēties ar vēl lielāku piesardzību. Drīz viņš pārliecinājās, ka ari Hāgens kļūst piesardzīgāks. Hāgens jau bija pilnīgi vesels, brīvi staigāja pa palātu un gaiteņiem. Jādomā, ka virsmāsa bija parūpējusies, lai viņu neizraksta no hospitāļa, vēlēdamīts ilgāk paturēt savā tuvumā šo skaistuli ar Apollona augumu un viļņainajiem, gaišajiem matiem, kurus viņš reizēm žēlsirdīgi atļāva viņai sasukāt. Bet varbūt viņš pildīja savu solījumu, jo Elfrīda tagad, laimē

kusdama, verdziska padevībā darīja visu, ko šis nelietis čukstus pavēlēja viņai.

Johanam jau sen bija atļauts staigāt, taču viņš jutās ļoti vārgs un, lai ātrāk atgūtu spēkus, sāka slepus rītos, kad vēl visi gulēja, vingrot. Un iekrita.

Kādā dienā, kā parasts pirms ausmas krēslā izdarot gulta vingrošanu, viņu pēkšņi pārņēma stindzinoša sajūta, kāda rodas, tuvojoties nezināmām briesmām. Johans pamira, sastapis Ilāgena caururbjošo skatienu. Hāgens, atbalstījies uz elkoņa, gulēja savā gultā un uzmanīgi vēroja Johanu. No Ilāgena sejas bija nozudusi nicīgi augstprātīgā izteiksme, tā izskatījās sadrūmusi, nē, drīzāk gan draudzīga.

Johans samulsa un, mirkli nevarēdams izprast, kas viņu samulsinājis, pagriezās pret sienu un aizvēra acis …

Todien Hāgens izlikās, ka neredz Johanu. Tikai pašā vakarā, kad viņš smēķēja pie atvērtā vēdlodziņa, Hāgens negaidot, ar visai dīvainu uzsvaru balsī pievērsās Johanam:

—   Veis, nogaršo virsnieka cigareti! Es vēlos paaugstināt tevi dienesta pakāpē. — Un sniedza cigaretes.

Kad Johans piegāja un noliecās, lai izvilktu cigareti no paciņas, Ilāgens strauji parāva atpakaļ roku, kura turēja cigaretes, un piespieda to pie pleca. Veiss nesapratnē cieši uzlukoja Hāgenu, kas tai brīdī skaidri un dusmīgi nočukstēja krieviski:

—   Tu nepareizi vingro. Vāciešiem droši vien cita sistēma … — Uzsitis Veisam uz pleca, viņš skaļi noprasīja: — Nu? Vai drīz varēsim nobaudīt slāvietes Maskavā? — Skaļi nozviedzas: —- Stāsta, ka tās nēsājot vīzes. Varu iedomāties, kādas tām kājas!

Palātā ienāca virsmāsa. Hāgens, pagājies viņai pretī, nevērīgi sniedza skūpstam savu noskūto vaigu. Elfrīda godbijīgi pieskārās ar lūpām Ilāgena vaigam, un viņas tuklā, piena baltā seja atplauka.

Pēc šī vakara Hāgens izvairījās ne tikai runāt ar Veisu, bet pat uzlūkot viņu, viņš it kā neredzēja viņu.

Kas šis llagens tāds ir? Varbūt provokatore", kuram uzdots atmaskot Veisu un nodot to gestapo? Viens no diviem — vai nu pieredzējis spiegs, vai…

Lai arī kā prātoja Johans, lai kā novēroja Hāgenu, viņš nekā izdibināt nevarēja, un dzīve pārvērtās satrauktās gaidās.

Ik vakarus Hāgens kaut kur aizgāja, atgriezās palātā tikai ausmā un gulēja līdz pusdienām. Elfrida, nemaz nekautrēdamās, prasīja ievērot pilnīgu klusumu, kamēr izguļas jefreitors Hāgens.

Tā pagāja nedēļa. Kādā dienā Ilāgens pateica Johanam, ka viņa

Elfrīda esot kaut kur dabūjusi konjaku un ielūdzot viņus abus vakariņās.

Vakarā, kad viņš nepieklauvējis atvēra Elfrīdas istabas durvis, viņa nepacietīgās gaidās jau sēdēja pie uzklātā galda. Viņi apsēdās. Elfrīda svētā godbijībā nenolaida acis no sava pavēlnieka, kas šeit komandēja tā, kā jefreitors komandē kareivjus laukumā. Iereibis viņš kļuva pielaidīgāks un, uzlicis roku uz Elfrīdas ceļa, tvīksmā maigumā ļāva viņai glāstīt savus pirkstus. Bet pats, nodevies atmiņām, aizkustinoši stāstīja par saviem skolas gadiem. Hāgens atcerējās savu skolotāju Klausu, izzoboja viņa paradumus, runāšanas manieri, pamācības, pat citēja skolotāja iemīļotākos izteicienus. Skaļi smiedamies, viņš pavisam nopietnām acīm vērās Veisā, it kā gaidīdams, ka Johanam vajadzētu viņa stāstu kaut kā īpaši saprast.

Un pēkšņi viņš arī saprata. Hāgens nemaz nestāsta par kaut kādu Klausu, bet par nodaļas priekšnieku Barišovu. Nu kā tad, tieši par viņu! Tieši Barišovam šādas manieres un paradumi. Viņš grieza cigareti uz pusēm, lai mazāk nosmēķētu. Viņam bija kādreiz caur- šauta plauša. Vai tad tas nebija viņa aforisms: «Mūžīgas ir vienīgi pildspalvas, taču arī tās atsakās rakstīt, kad jāparakstās par izteikto rājienu.» Barišovs mēdza teikt: «Pienākums jāpilda tāpat kā solījums.» Viņa mīļākais izteiciens bija: «Kāda izturēšanās — tāds paradums, kāds paradums — tāds raksturs…»

Johans nepacietīgi, priecīgi pārtrauca Hāgenu un nobeidza frāzi:

—   «Kāds raksturs — tāds liktenis.»

Bet Ilāgenam šī Johana nepacietība nepatika. Paskatījies caur pieri, viņš mudināja:

—   Iedzersim! — Tad pārmetoši teica Elfrīdai: — Vai nevarēji uzaicināt kādu īstu valsts vācu meiteni? Jefreitoram, uz tevi skatoties, siekalas tek.

Elfrīda pielēca kājās. Hāgens teica:

—   Lai nu paliek, nākamajā reizē…

Pēc kāda laiciņa, nevēlēdamies viņus traucēt, Johans piecēlās no galda. Hāgens sacīja:

—   Pagaidi, atgriezīsimies palātā kopā!

Pēc tam viņi divatā ilgi staigāja pa hospitāļa pagalmu: iekšējās apsardzes kareivis, kuram Hāgens atdeva neizdzerto konjaku, atļāva viņiem pastaigāties.

Aleksejs Zubovs piederēja pie tiem laimīgajiem raksturiem, kuru dvēseles skaidrība jau pati par sevi grezno dzīvi varavīksnes

krāsās.

Būdams pārliecināts, ka dzīvība ir laime, viņš aiz ziņkārības un zinātkāres izmēģināja daudzas profesijas.

Tiklīdz kaut kur gatavojās kaut ko varenu celt, viņš pirmais pieteicās braukt uz jaunceltni, uz tās visgrūtāko iecirkni, alkdams skatīt jaunas vietas un pārbaudīt savu izturību.

Bet, tiklīdz jaunceltnē danbs bija ievirzījies normālās sliedēs un trūkumu un grūtību periods palika aiz muguras, viņš sāka mocīties garlaicībā un pārcēlās uz jaunu objektu, kur pirmatnējie apstākļi prasīja no katra veikt varoņdarbus.

Zubovs, kuram piemita iedzimts sabiedriskums, neliekuļota atsaucība, laipnība, prasme viegli pārciest likstas un grūtības, kurš vienmēr bija pašaizliedzīgs pret biedriem un novārtā pameta paša labumu, ātri iekaroja cilvēku cieņu, ko Aleksejs vērtēja augstāk par visu pasaulē.

Taisnības izjūta viņam bija tik asa, ka reizēm kļuva netaktisks, un šai ziņā viņš nežēloja ne sevi, ne citus. Pašsavaldīšanos zaudēja, tikai saduroties ar rupjiem meliem; tādās reizēs viņš kļuva nevaldāms, nikns, negants.

Viņš dedzīgi pielūdza cilvēkus, kuri savu dzīvi ziedoja cildenam pienākumam.

Bet tai pašā laikā viņš augstsirdīgi piedeva cilvēkiem viņu vājības un vienmēr prata saskatīt šo vājību smieklīgo pusi.

Tāpat kā daudzi viņa vecuma jaunekļi, Zubovs domāja, ka par savu dzīvi, par visām ērtībām un labumiem, ko viņš bauda, viņam jāpateicas revolucionārās paaudzes varonībai.

Kādus divus gadus Zubovs nostrādāja traktoru rūpnīcā, kur ražoja arī tankus. Viņš strādāja brigadiera — vācu politiskā emi granta vadībā, un tas viņa skolā iegūtās vācu valodas zināšanas vēl noslīpēja. Brigadieris bija iemācījis savam apdāvinātajam skolēnam visas smalkās Berlīnes izrunas nianses un vēlāk pats priecājās, klausīdamies viņa nevainojamā vācu valodā.

Zubovs interesējās par vācu valodu tāpēc, ka uzskatīja Vāciju par vienu no tehniski visaugstāk attīstītām valstīm ar stipri saliedētu strādnieku šķiru un domāja, ka Vācija jau stāv uz revolūcijas sliekšņa un ir nepieciešams prast savu cīņas brāļu valodu, to, kuri cīnās par sociālismu. Sis Alekseja domas atbalstīja viņa brigadieris — vācu politiskais emigrants, kas cerēja, ka revolūcija notiks Vācijā vistuvākajā laikā. Sāda sprādziena iespējamībai toreiz ticēja daudzi, un padomju jaunatnes vidū par modes lietu kļuva aizraušanās ar jungšturma pulciņiem un Ernsta Buša dziesmām; sasveicināšanās ar paceltu dūri *Rot front!» bija ļoti izplatīta, un daudzi cerēja, ka Tēlmanis uzvarēs.

Zubova vecāki: tēvs, slimnīcas saimniecības pārzinis, pilsoņu kara laikā deviņpadsmit gadu vecumā jau komandēja pulku, bet viņa māte, fcldšere, tajos gados un tajā pašā vecumā ieņēma guberņas izpildkomitejas priekšsēdētāja posteni; Alekseja vecāki savu dēlu uzskatīja vēl par pilnīgi nenobriedušu jaunekli, kuram nav pat vēlēšanās iegūt augstāko izglītību.

Iesaukts Sarkanajā Armijā, Zubovs iestājās robežsargu skola. Pēc skolas beigšanas leitnanta dienesta pakāpē Aleksejs dienēja tieši tajā robežsardzes punktā, kuram cauri brauca ešeloni ar vācu repatriantiem no Latvijas. Pēdējā ešelonā atradās arī Johans Veiss.

Pēc robežsardzes punkta priekšnieka un Bruno izturēšanās Zubovs noprata, ka Veiss ir «īpašs vācietis», un jau toreiz, stāvēdams robežsardzes postenī, viņš tikai garām ejot bija paskatījies uz Veisu un iegaumējis viņa seju. Nejauši sastapis Johanu hospitālī, Zubovs tūlīt viņu pazina, kaut gan ilgi neizrādīja to, tā apliecinādams savu lielo pašsavaldīšanos un izturētību …

Tās dienas rītausmā, kad hitlerieši uzbruka mūsu zemei, Zubovs atradās sardzes postenī. Viņš cīnījās līdz pēdējai patronai un, atguvis samaņu, ko bija zaudējis pēc kontūzijas ar vācu rokasgra- nātu, ieraudzīja, ka ienaidnieks jau pārgājis robežjoslu.

Bija nakts, bet debesis, šķiet, raustījās ugunsgrēku sarkano atblāzmu trīsās. Rūgti oda pēc gruzduma, izdegušām sprāgstvielām. Kā dzelzs nobrukums dobji vēlās pa šoseju, pa lauku ceļiem ienaidnieka motorizētās vienības.

Apdullināts, pusnemaņas stāvoklī Zubovs aizlīda līdz mežiņam, kur bija paslēpušies vēl daži citi ievainotie robežsargi un kāda meitene — sanitārā instruktore. Ausmā sanitārā instruktore ieraudzīja uz šosejas divas pustonnīgās mašīnas, kurās brauca Sarkanās Armijas kājnieki tīros, jaunos formas tērpos.

Sanitārā instruktore, izskrējusi mašīnām priekšā, apstādināja tās. Tie nebija padomju kareivji. Tā bija viena no Brandenburgas pulka speciāli sagatavotām apakšvienībām, kurai vajadzēja rīkot provokatoriskas diversiju akcijas padomju armijas aizmugurē.

Apakšvienības komandieris, laipni smaidīdams un paņēmis sev līdzi vairākus kareivjus, gāja līdzi sanitārei mežā, kur gulēja ievainotie, brīdi parunājās ar tiem, pats priecādamies par savām nevainojamām krievu valodas zināšanām. Pēc tam viņš deva rīkojumu nošaut ievainotos, kā viņš paskaidroja sanitārei, aiz tīri humāniem apsvērumiem, lai viņus atbrīvotu no ciešanām.

Zubovs palika dzīvs tikai tādēļ, ka gulēja kontūzijas šoka krietnu gabalu tālāk no ievainoto grupas.

Brandenburgas pulka apakšvienības komandieris neatļāva saviem kareivjiem izvarot meiteni, bet, soli atkāpies, lai pats nenotašķītos, iešāva lodi viņai pakausī.

Zubovs to visu tikai redzēja, jo viņš bija kontūzijā zaudējis dzirdi. Klusums padarīja šo viņa acu priekšā notiekošo briesmīgo slepkavību vēl šausmīgāku.

Ka šī slepkavība tika izdarīta tik vienkārši, mierīgi, gandrīz vai bez kāda naida, it kā garām ejot, jo tiem, kas steidzās slepkavot citus ļaudis, tas bija tikai apnicīgs pienākums, — iedūrās kā ledus adata Zubova sirdī un sasaldēja visu to, kas agrāk bija viņa dabiskā būtība un kas bija tik raksturīga viņa garīgi veselīgajai cilvēka dabai.

Vairākas dienas Zubovs nogulēja mežā. Tiklīdz viņš atguva tik daudz spēka, ka varēja nosist, viņš nosita kādu vācu policijas kareivi, kurš, atstājis velosipēdu ceļmalā, ienāca krūmos savās vajadzībās.

Zubovs uzvilka nosistā policista mundieri, iepazinās ar tā dokumentiem un, uzkāpis uz velosipēda, devās pa ceļu uz priekšu nevis uz austrumiem, bet rietumiem.

Tas deva Zubovam kā vientuļam cīnītājam neapšaubāmas tiesības darboties uz savu roku. Būdams sabiedrisks, reizēm pat nekaunīgi uzbāzīgs un pašpārliecināts, viņš brīvi grozījās piefrontes aizmugurē.

Sākumā viņš tikai vēroja, bez kautrēšanās uzsāka sarunas, lai izdibinātu, vai nejauši sastaptais vācietis jūtas kaut mazliet sarūgtināts par to, ka kļuvis nozieguma līdzdalībnieks, bet, neatradis tādu, ar visu pašsavaldīšanos, piesardzību un pārdomātu viltību sprieda tiesu un izrēķinājās. Daudz savu sarunu biedru viņš bija aizraidījis viņsaulē, kur tie ieradās pārsteigumā sastingušām acīm, pēkšņas nāves izbrīnīti.

No Ostapa Bendera pieredzes Zubovs aizguva mākslu veikli izmantot piedurkņu apsaitēs, kuras viņš noņēma nogalinātajiem vāciešiem — ceļa dienesta, kontroles un pārbaudes punkta kareivjiem, satiksmes regulētājiem.

Ja vieglajā mašīnā brauca vairāki pasažieri, viņš aprobežojās ar to, ka godbijīgi atdeva godu, pārbaudīdams dokumentus. Visos citos gadījumos, nepaguvis nodzēst sejā laipno smaidu, mirklī nospieda automāta mēlīti…

Reiz viņš nejauši uzdūrās padomju lidotājam, kas bija izlēcis ar parašutu no degošas lidmašīnas.

Sabāris lidotāju par to, ka tas vidusskolā nebija iemācījies vācu valodu, piespieda viņu iekalt frāzes, kas nepieciešamas karavīram, uzrunājot dienesta pakāpē augstāku karavīru, un pārģērba viņu vācu kareivja formā. Tagad viņam bija savs padotais.

Divatā viņi izpestīja no patruļnieku nagiem kādu poļu skolotāju, kas bija neveiksmīgi metis paštaisītu bumbu: neiedarbojās detonators.

Trijatā viņi ieradās Belostokā, kur dzīvoja skolotāja radinieki, pa ceļam papildinājuši savu grupu ar kādu padomju dzelzceļnieku, kas hitleriešu uzbrukuma priekšvakarā bija iebraucis Vācijā ar tirdzniecības līgumā paredzēto kravu.

Lai saglabātu personālo sastāvu, kā arī ņemot vērā tā kulturālo atpalicību, — tā Zubovs jokodamies novērtēja savu cīņas biedru vācu valodas neprašanu, — rekognoscēšanu un atsevišķas operācijas Belostokā viņš pirmajā laikā veica viens.

Būdams labs biljarda spēlētājs (klubā pie pilsētas vārtiem bija biljarda galds), Zubovs bija ne tikai Belostokas kazino pastāvīgs apmeklētājs, bet ieguva arī augstākās klases meistara slavu. Virsnieki labprāt pagodināja viņu ar kādu partiju, un viņš spēlēja delikāti, saudzēdams partneru patmīlību; tas liecināja par viņa labo audzināšanu, un ar to viņš izpelnījās vispārēju atzinību.

Reiz uz sacensību viņu izaicināja propagandas rotas virsnieks barons fon Handenšteins.

Katrā kontrpartijā gūdams uzvaru, Zubovs tik ļoti nokaitināja savu partneri, ka bankas summa pēdējā partijā sasniedza pasakainus apmērus.

Ar efektīgu sitienu nevērīgi iedzinis pēdējo bumbu makā, Zubovs jautāja, kad viņš varēs saņemt vinnestu.

Baronam bija visas iespējas aiztriekt jaunāko policijas virsnieku uz fronti. Bet zaudējums! Tas ir goda jautājums. Seit bija nqjiecie- šams ievērot vispedantiskāko smalkjūtību. Virsnieku kastas kanonos spēles parādu uzskatīja par tādu pašu negodu kā neatriebtu pļauku.

Zubovs ieteica baronam parādu nolīdzināt, ieceļot viņu propagandas rotas noliktavas priekšnieka amatā, ko pēc štatu saraksta drīkstēja ieņemt tikai virsnieks — kara invalīds.

Barons pavēlēja noformēt Zubovu bez viņa personīgās lietas, kuras iztrūkumu Zubovs izskaidroja ar to, ka viņš, dienēdams kara policijā, kritis grēkā: piesavinājies dažas vērtības no piefrontes zonas iedzīvotāju mantības. Seit, propagandas rotā, viņš nodomājis uzsākt jaunu, nevainojamu dzīvi.

Nākamajā turnīrā viņš ar gudru ziņu ļāva uzvarēt fon Ilanden- šteinam, aplaimodams baronu ar Belostokas garnizona čempiona titulu, bet barons viņu savukārt pagodināja ar savu draudzību.

Zubovs tomēr izrādījās nepateicīgs cilvēks. Kad baronu iecēla par koncentrācijas nometnes komandantu, Zubovs pieteicās pavadīt viņu uz jauno dienesta vietu, un barons tur neieradās …

Zubovs visai pārdroši darbojās vāciešu aizmugurē, taču notvert viņu nebija viegli, jo viņš ari šeit nebija zaudējis ne savu dzīves prieku, ne apburošo sabiedriskumu, ne arī dvēseles skaidrību, ko viņš prata saglabāt pat vistraģiskākos dzīves brīžos.

Viņš tik nelokāmi bija pārliecināts, ka viss, ko viņš dara, ir gan taisnīgi, gan nepieciešami, ka neviens viņa solis neatstāja mokošas atmiņas viņa apziņā 1111 neapgrūtināja viņa sirdsapziņu.

Piemēram, Zubovs varēja pilnīgi mierīgi plītēt kazino kopā ar gestapo darbiniekiem, ar apetīti ēst vakariņas, baudīt vīnu un tīksmināties par patīkamo, uzbudinošo norcibumu, ko šis vīns deva.

Viņš ar patiesu interesi, ar neatslābstošu zinātkāri varēja klausīties, ko stāsta virsnieks, muižnieka dēls, par savu dzīvi bagātajā muižā, 1111 domās uzbūra tieši tādu ainu, kādu attēloja gestapovietis; viņš domāja par to, cik patīkami ir zvejot foreles aukstā, straujā kalnu upē, kas smaržo pēc ledus.

Kad virsnieks, runādams par savu mīlestību pret dzīvniekiem, stāstīja, cik lielas ciešanas viņam sagādājusi tīrasiņu vaislas buļļa nāve, kurš straujā skrējienā satriecis galvaskausu pret traktoru, Zubovs iztēlojās šo vareno bulli, kas, sakopojis pēdējos spēkus, ar mēli centies nolaizīt līdzjūtīgā saimnieka roku.

Gestapovietis žēlojās, ka, pildot dienesta pienākumus, viņš spiests pielietot nopratināšanā arī varmācību. Un tas jādara viņam, ar viņa jūtīgo dvēseli! Reiz tēvs, kad viņš vēl bijis zēns, atļāvies nopērt viņu. un šis pazemojums novedis viņu gandrīz pašnāvībā. Bet tagad viņam jāstrādā tik briesmīgs darbs, viņu naktīs moka bezmiegs, riebuma trīsas, ieraugot asinis!

Zubovs jautāja:

—   Ja jums tas nepatīk, kādēļ tad jūs to darāt?

—   Tas ir mans pienākums, — gestapovietis, kurš bija vienos gados ar Zubovu, stingri atbildēja. — Mūsu nācijas pienākums ir nodibināt savu kundzību - tas ir smags, nepatīkams, bet cildens pienākums lielo vēsturisko mērķu sasniegšanas labā.

Sim gestapovietim uzskrēja virsū automašīna netālu no viņa mājām, kad viņš pēc nāves soda izpildīšanas vairākiem poļu pagrīd- niekiem tirgus laukumā, mocīdamies ar bezmiegu, bija izgājis pastaigāties vēlu naktī.

Neapmierināti viebdamies, Zubovs teica saviem biedriem, kuri bija sekmīgi paveikuši šo ne visai vieglo operāciju:

— Protams, būtu bijis labāk nožmiegt pašu hauptšturmfīreru, kas komandēja nāves soda izpildīšanu, nekā šo unteršturmfīrcrīti. Bet kādēļ viņš fotografējās zem karātavām blakus nogalinātajiem? Melo, ka pārdzīvo… Nē, tas bija idejisks nelietis, un es rīkojos pareizi, principiāli.

Par grupas piekto dalībnieku kļuva vācu kareivis no propagandas rotas mūzikas inventāra noliktavas.

Nelaiķa drauģelis, SS unteršturmfīrers, bija brīdinājis Zubovu un ieteicis piesargāties no šī kareivja, par kura arestēšanu viņš tuvākajās dienās parakstīšot pavēli, jo tas esot visai aizdomīgs tips, iespējams, ka pat komunists, kas slēpjas no gestapo armijā.

…Pārliecināt šo vācu komunistu, pieredzes bagātu konspiratoru, par to, ka Zubovs ir padomju virsnieks, nebija viegli.

Zubovam vajadzēja izturēt nopietnu eksāmenu, atbildot uz vis- dažādākiem jautājumiem par dzīvi Padomju zemē, iekams vācietis noticēja, ka Zubovs nav provokators.

Ludvigs Kupers piešķīra šai pašdarbīgai partizāņu grupai daudz organizētāku, plānojošāku un mērķtiecīgāku raksturu.

Viņi uzspridzināja divus kara ešelonus.

Nodedzināja pārtikas noliktavu.

Katrā autocisternā, kas izvadāja aviācijas benzīnu, viņi iebēra pa pusmaisam smalkā cukura, un tā rezultātā avarēja pieci četrmo- torīgi transporta junkersi.

Visas šīs operācijas bija izstrādājis Ludvigs Kupers.

Un, beidzot, uzbrukums radiostacijai, kurā palika dzīvs vienīgi Zubovs.

Tā gan nebija Ludviga vaina. Tā bija nejaušība, kuru ne vienmēr var paredzēt. Montieris, kas tai brīdī remontēja prožektoru, pabeidzis darbu, pagrieza gaismas staru kūli nevis uz ārējo iežogojumu, kuru vajadzēja apgaismot prožektoram, bet uz pagalma iekšieni, un baltā, auksti dzēlīgā gaisma, iekritusi pagalmā, skaidri apgaismoja bruģakmeņus, kur uz mutes gulēja sardzes virsnieks, un žogu, pie kura ar sejām pret sienu, izplētuši rokas kā pie krusta, stāvēja vēl divi citi sardzes kareivji. Bet tiem aiz muguras Ludvigs ar automātu.

Zubovs tika viegli ievainots, bet, uzdodamies par diversantu vajātāju, izlikās, ka ir arī kontuzēts, zaudējis valodu un nespēj pakustināt kājas; šādas kontūzijas sekas viņam jau bija pazīstamas.

Viņš atļāva sevi noguldīt uz nestuvēm, sniegt pirmo palīdzību, un, kad ārsts izteica varbūtību, ka viņam iedragāts mugurkauls, Zubovs neiebilda pret ievietošanu frontes hospitālī, kur viņš baudīja visas ērtības.

Zubovs darbojās ārkārtīgi pārdroši. Bija vēl viens apstāklis, kas izskaidroja viņa bezbailību.

Būdams materiālistiskā uzskata piekritējs, Aleksejs savu varbūtējo drīzo nāvi uzskatīja par vairāk vai mazāk ilgstošu sāpju izjūtu, pēc kuras iestāsies viņa personiskais nekas. Kaut kas līdzīgs tumsai, kas iestājas, ja pēkšņi pārtrūkst kinolente, tumšs un tukšs mirklis, kurā cilvēks it kā pazūd. Lenti salīmē, un pārējie turpina skatīt dzīvi uz ekrāna.

It kā attaisnodams šādu savu uzskatu, viņš saviem cīņas biedriem mēdza teikt:

—   Vai tad man nav tiesību uz tādu filozofiju, kas sniedz man mierinājumu? Ir tiesības! Es šeit ieskaites nekārtoju. Atzīmi arī neviens neliek. Mirt negribas. Bet pašam nemanot pazust no dzīves — ar to vēl var samierināties.

Aleksejs nemierīgs jautāja Ludvigam Kuperam:

—   Vai jūs uz mani nedusmojaties, ka es pret jūsu tautiešiem reizēm pārāk rupji izturos?

Ludvigs stingri sabāra viņu:

—   Hitleriskā fašisma pirmais upuris ir vācu tauta, un esmu jums pateicīgs, ka jūs manas tauitas labā cīnāties šeit.

Reiz Zubovs uz ielas iepazinās ar kādu glītu, ļoti elegantu un simpātisku polieti un, nebildis par to ne vārda saviem biedriem, sāka lakstoties ar to.

Zubovam šī draiskā un asprātīgā meiča iepatikās, un kādā vakarā, kad viņš pavadīja polieti uz mājām, viņa apstājās pie kāda nama drupām un, aizbildinājusies, ka viņai jāsakārto zeķe, pazuda. Zubovs, daudz nedomādams, sekoja viņai sagrautajā namā, kur viņam negaidot uzbruka divi jaunieši, bet meitene pat mēģināja viņu nožņaugt.

Ievilināts slazdos, viņš ar kaunu bēga, un viņam pakaļ šāva no viņa paša pistoles.

Zubovs, atcerēdamies šo piedzīvojumu, gan priecājās, gan bēdājās. Priecājās, ka meitene izrādījās īsta varone, bet bēdājās, ka uz visiem laikiem zaudējis tik lepnu, cēlu būtni, kas vērta godbijīgas pielūgsmes. Viņš turpretī bija pret polieti izturējies ar tīri vizuālu, kā viņš pats izteicās, maigumu, ko izraisa ikviena skaista meitene.

Ludvigs, ārstēdams Zubova ievainojumus, kurus viņam bija sagādājuši jaunie poļu patrioti, nopūzdamies bārās:

—  Tā tik vēl trūka, ka jūs, padomju virsnieku, būtu nožmieguši poļu tautas brīvības cīnītāji. Domāju, ka jūs par savu vieglprātīgo rīcību esat pelnījis daudz dziļākas piemiņas zīmes uz savas miesas nekā tās, kuras esat dabūjis.

Ironiski turpināja:

—   Jūs bijāt aizmirsis, ka būt vācu okupantam ir ne tikai vilinoši, bet ari ļoti bīstami. Jūsu paša lielā prakse to pilnīgi apliecina.

Zubovs lieliski prata savaldīties un tai pašā laikā spēja būt nekaunīgi pārdrošs.

Uzzinājis, ka tiek rīkots bankets par godu vācu lidotājam, kas nometis uz Maskavu bumbu — torpēdu, Zubovs ieradās viesnīcā, kur bija apmeties lidotājs, ilgi un pacietīgi gaidīja viņu vestibilā, bet, kad lidotājs atstāja viesnīcu, viņš tam sekoja. Panācis stādījās priekšā un palūdza autogrāfu.

Autogrāfu Zubovs aiznesa Ludvigam, kurš, atdarinājis lidotāja rokrakstu, uzrakstīja zīmīti banketa rīkotājam, kurā lūdza viņu atvainot, ka nevar piedalīties banketā, jo saņēmis pavēli nekavējoties atgriezties frontē.

Noteiktajā stundā ieradies kazino, lidotājs neatrada ne banketa rīkotājus, ne arī bagātīgi klātu banketa galdu.

Sašutis viņš noraidīja apsveikumus, kurus gribēja viņam izteikt kazino sēdošie virsnieki, un, iegājis garderobē, sastapa Zubovu, savu pirmo pielūdzēju, un labprāt pieņēma Alekseja priekšlikumu izklaidēties kādā privātā mājā.

Zubovs iesēdināja virsnieku vecā mazlitrāžas opel-kadetā un, atvainojies par neizskatīgo mašīnu, sāka iztaujāt lidotāju par tā varonīgo lidojumu. Zubovs negribēja ticēt, ka torpēda spējusi nodarīt tādu postu. Lidotājs, velēdamies pārliecināt Zubovu, pastāstīja, ka ar nolūku, kaut gan tas bijis bīstami, aplidojis vēl vienu loku, lai pārliecinātos un papriecātos, ka torpēda sasniegusi mērķi, un tagad viņš esot viens no nedaudzajiem, kuram uzticēts bombardēt Maskavu ar šo tik dārgo, bet iedarbīgo padomju galvaspilsētas iznīcināšanas līdzekli.

Zubovs nobremzēja mašīnu, aizsmēķēja pats un deva piesmēķēt . arī lidotājam. Pēc tam, noplātījis rokas, viņš teica:

—   Man ļoti žēl, bet tādā gadījumā esmu spiests jūs nogalināt. — Pavērsis pistoli pret lidotāju, viņš piebilda: — Ko lai dara, karš uz dzīvību un nāvi. — Nospiedis pistoles mēlīti, sacīja: — Jūs taču neesat karavīrs, bet noziedznieks!

Šoreiz Zubovs atgriezās pie saviem biedriem tik bāls un sadrūmis kā vēl nekad. Visu nakti nevarēja aizmigt, sēdēdams uz gultas, nepārtraukti smēķēja, dzēra ūdeni. Pirmo reizi žēlojās par nerviem un pēkšņi paziņoja, ka mēģinās izlauzties pie savējiem, lai karotu normāli kā visi cilvēki, jo šādu dzīvi viņš vairs nespēj panest…

Poļu skolotājs Broņislavs Pšegledskis klusēdams klausījās un nebilda ne vārda.

Nākamajā rītā viņš teica Zubovam, ka vēlas viņu iepazīstināt ar kādu cilvēku, pirms Zubovs izlemj, ko darīt tālāk.

Sis cilvēks izrādījās kādas farmaceitiskas firmas bijušais līdzīpašnieks, padzīvojis, veikls vīrelis ar taisnu matu celiņu uz bumbierveida galvas un tieviņām, rūpīgi izskūtām ūsiņām.

Pšegledskis bija ieteicis Zubovam klusēt, kamēr viņš ar šo cilvēku runās.

Sis cilvēks brīdināja Pšegledski, ka prece vispirms jāizmēģinot, iedodot preparātu sunim, uz kuru tas iedarbojoties jau pēc trīs minūtēm. Šobrīd preparāta piegāde nometnēm un geto esot ārkārtīgi apgrūtināta. Viņš personīgi labprātāk orientējoties uz geto klientūru, jo tur cilvēkiem vēl ir nauda, ko maksāt, turklāt patērētāji, ņemot vērā režīma saasināšanos, lielā daudzumā pieprasa bērnu devas: pirmkārt, tās ir lētākas, otrkārt, pieaugušie var izmantot cilpu vai uzbrukt sargam, kas tos uz vietas atbrīvo no ciešanām, bet bērniem šie līdzekļi nav pieejami.

Nez no kurienes uzradušies visādi spekulanti krāpnieki, kas tirgojas ar viltojumiem, pārdodami geto nekam nederīgus ķīmiskus preparātus. Tie iedarbojušies vai nu ārkārtīgi lēni, vai arī vispār nav noveduši pie letālām beigām, pakļaujot ieslodzītos tikai veltām ciešanām. Tādēļ tagad klienti prasa uz katrām desmit devām vienu bezmaksas devu, un to kāds labprātīgi pārbauda. Tikai pēc tam klienti maksā par pārējām deviņām devām.

Viņš sacīja, ka koncentrācijas nometnēs cilvēki spējīgi maksāt tikai grašus. Viņš uz turieni arī sūta nelielu daudzumu preparātu, bet dara to tikai aiz žēlsirdības pret cietējiem.

Lai poļu pans un viņa draiigs vācu virsnieks nejustos vīlušies, viņiem jāzina, ka nekādu lielo peļņu tas neatnes. Vīrelis izmisis noplātīja savas labi koptās rociņas ar pulētiem nagiem.

Vēlāk Pšegledskis pastāstīja Zubovam, ka vīrelis, ar kuru viņš iepazinās, ir viens no lielākiem spekulantiem, kas piegādā indes. Ar to nodarbojas diezgan daudz viņam līdzīgu cilvēku, piegādādami indi galvenokārt geto un Treblinkas «A» un «B» iznīcināšanas nometnēm, kur kaili izģērbtus vīriešus, sievietes un bērnus sadzen gāzu kamerās ar paceltām rokām, lai ciešāk sablīvētu iznīcināšanai paredzēto cilvēku masu.

Pšegledskis teica:

— Lai jūs pareizi izlemtu un vispusīgi apdomātu savu lēmumu, es jums ieteiktu apmeklēt vienu no Treblinkas «A» vai «B» nometnēm. Tikai pēc tam jums kļūs pilnīgi skaidrs, kādus cīņas līdzekļus pret ienaidnieku var uzskatīt par pieņemamiem vai nepieņemamiem.

Kādā dienā Zubovam gadījās redzēt ešelonu, kas bija ieradies no Holandes; no vagoniem ar dēļu galiem grūda laukā salipušu līķu blāķus. Dzīvi palikušie tikko spēja kustēties un, sitienu pamudināti, ar grūtībām aizrapoja līdz smagajām mašīnām, kas bija atbraukušas no koncentrācijas nometnēm.

Tagad, atgriezies pēc kārtējās operācijas, Zubovs noguris metās gultā un aizmiga ciešā miegā, neredzēdams vairs nekādus sirdi nomācošus sapņus.

Švītīgs, labsirdīgs pēc izskata, atlētiski noaudzis gaišmatains ārietis — Zigfrīds, kā viņu bija iesaukuši vācu virsnieki, viņa kazino draugi, — Aleksejs Zubovs atkal staigāja nekaunīgi pašpārliecināts, dižodamies ar savu arisko izskatu. Savu pielūdzēju vidū viņš ciniski zobojās par savu nožēlojamo, invalīdam atbilstošo propagandas rotas noliktavu priekšnieka posteni. Viņš smējās, ka reiha interesēs ir viņu saglabāt kā nākamo pasaules valdnieku pēcnācēju ražotāju.

Neraugoties uz visu to, viņa maigās, skaidri iezīmētās mutes abās pusēs bija ievilkušās garenas, cietsirdīgas grumbas, agrāk draiski mirdzošās acis bija zaudējušas spodrumu un ieguvušas metālisku nokrāsu, deniņos ieaudies spilgts sirmums, kas viņam gan labi piestāvēja, taču lika domāt, ka šis pāragri nosirmojušais jauneklis, kas pēc skata plīsa vai pušu no veselības, ir pārdzīvojis nervu satricinājumu vai smagu dvēseles drāmu.

Kāds zonderkomandas jaunākais virsnieks, doktors Rotenburgs, izskaidrodams Zubovam vācu impērijas vēsturiskās misijas bīitību, sacīja:

— Mums jābūt stipriem, un, lai to panāktu, mums visas pārējās nācijas jāapspiež. Labsirdība — vājuma iezīme. Ja kāds no mums parāda ^labsirdību — tāds cilvēks jāuzskata par nodevēju un jāsoda kā nodevējs. Valdīt pār cilvēkiem var, tikai iedzenot tiem bailes.

Bailes no nāves ir visu reliģiju pamats, un tādēļ visi līdzekļi, kas izraisa bai'les, ir reiham derīgi.

Mēs esam atklājuši diženo fīrerisma principu. Fīrers — kalna gals, mēs tā pakāje, un šajā pilnīgajā pakļautībā viena cilvēka gribai izpaužas mūsu nacionālais spēks. Ebreju iznīcināšana ir tikai akcija, ar kuras palīdzību tiek pārbaudīta ikvienā no mums nacionālā pašapziņa, sava veida nacionāla higiēna …

Mums jāsamazina vērtību patērētāju skaits. Kungu rasei jākļūst par vienīgo patērētāju, bet visām citām tautām jāražo mums šīs vērtības. Tas ir mūsu augstākais mērķis, un tas atbrīvo mūs no visiem morāliem aizspriedumiem, kas stājas mums ceļā.

—  Pieņemsim, ka tā tas ir,— Zubovs piekrita.— Bet ja nu jūs tiekat nogalināts? Ko jūs domājat par šādu varbūtību?

Rotenburgs atbildēja:

—  Jūs zināt, ka es protu nogalināt. Ceru, ka pratīšu arī godam mirt par fīreru.

Rotenburgs bija melojis: viņš pazemojoši lūdzās, līda uz vēdera Zubova priekšā, kad, izbraucis kopā ar to pastaigāties ārpus pilsētas, uzzināja, kas Zubovs ir, un bija noklausījies viņa spriedumu …

—   Kā tas tagad saprotams, — Zubovs izsmejoši teica, — jūs taču man apgalvojāt, ka esot «idejisks, pratīsiet mirt par fīreru», bet, kad jāmirst, jūs tik nožēlojami pazemojaties. Redziet, es jūs tūlīt nošaušu. Tad sakiet, par ko jūs atdodat savu dzīvību! Nu!…

Bet neko citu doktors Rotenburgs nelūdza kā vien pažēlot…

Bet kā visi Belostokas garnizona virsnieki baidījās no viņa, no šī daiļrunīgā, filozofējošā, fanātiskā nacista, kam sevišķu prieku sagādāja sieviešu sodīšana ar nāvi un kas zināja stāstīt, ka iedzimtā kauna izjūta notiesātajām esot tik liela, ka, pat stāvot bedres malā, tās mēģinot aizsegt savu kailumu ar rokām ne tik daudz no lodēm kā no nāves soda izpildītāju skatieniem!

Rotenburgs ne vienreiz vien bija lielījies frontiniekiem ar to, ka pilnīgi pārzinot visus nonāvēšanas veidus. Šī māka doktoram Roten- burgam pašam noderēja. Brīdi pirms nāves viņš raudādams lūdza Zubovu, lai tas šauj pakausī, parādīdams ar roku, tieši kurā vietā, jo pēc pieredzes zināja, ka šāviens šai vietā nerada ilgstošu agoniju.

Kad Zubova cīņas biedri krita uzbrukumā radiostacijai, viņš atkal palika viens.

Ievietots hospitālī, viņš sākumā nožēloja, ka ir tikai jefreitors, nevis virsnieks. Gulēdams virsnieku palātā, kur, acīm redzot, labāk kopj un ārstē, viņš liktu ātrāk uz kājām un varētu turpināt savu divkauju pret ienaidnieku.

Zubovs augstsirdīgi atļāva virsmāsai iemīlēties sevī, domādams tikai par to, lai, pateicoties viņas rūpēm, ātrāk atveseļotos un tiktu uz kājām.

Ieraudzījis Belovu, viņš pacietīgi nogaidīja brīdi, kad varēs do

ties pazīstams, un izdarīja to< ar tādu pašu izturētību, kādu viņš parādīja savos varoņdarbos.

Belovs, uzklausījis Zubovu, daudz ko neatzina par pareizu viņa līdzšinējā darbībā.

—       Piedod, — Zubovs izsmejoši teica, — esmu taisnīgs cilvēks. Ko katrs pelnījis, to lai arī saņem.

Belovs paskatījās uz debesīm, kas bija nosētas zvaigžņu kristāliem, uz Zubova bālo seju ar dziļajām rievām mutes kakliņos. Domīgi jautāja:

—   Bet kas tu būsi, kad karš beigsies?

Zubovs nodūra acis, parušināja ar kurpes purnu zemi un drūmi atteica:

—          Visticamāk, ka augsne, kurā kaut kas derīgs uzzels. — Bet tūlīt gan piebilda: — Kamēr dzīvoju, tikmēr esmu nemirstīgs. Redzi, tāda ir mana pozīcija. No tās es arī šauju.

—   Tu esi viens.

—        Pareizi, solists, — Zubovs sacīja, — dziedu bez kora pavadījuma.

—   Tā nedrīkst runāt.

—        Bet kā tad drīkst? Kā? — Zubovs sadusmojās. — Nav tādu vārdu, kādos varētu to izteikt. Nav, un jācer, ka arī nekad nebūs.

—   Bet mēs taču būsim!

—        Mēs būsim. Pareizi. Par mums abiem es gan neesmu pārliecināts. Ka nodzīvošu līdz tam laikam — to apsolīt es nevaru.

Hospitāļa pagalmu klāja melnas, nedzīvas kaslaņkoku lapas, no jumta pilēja smagas, aukstas lāses, it kā skaitīdamas laika ritumu. Debesis mitras, smagas, zemas. Blakus dēļu šķūnim zārku grēda, pārsegta ar brezentu.

Nodrebinādamies no aukstuma, Zubovs teica:

—       Iesim iekšā. Drēgns, baidos, ka nesaaukslējos. Saslimt būtu muļķīgi. Man katra dzīves stunda ir dārga. — Tad norūpējies piebilda: — Tev vajag saudzēt sevi, varbūt pat vēl vairāk nekā man sevi.

Atgriezušies palātā, viņi klusēdami apgūlās katrs savā gultā.

Tātad par Veisu Aleksejs Zubovs bija uzzinājis no Bruno. Barišovs nolasīja lekciju ciklu robežsargu skolā.

Zubovam laiks pazust. Gestapovieši jau bija apvaicājušies par viņu, bet Elfrīda nevēlās laist viņu prom. Zubovs teica, lai viņa sastāda aktu par viņa nāvi. Nav nekādas vajadzības atstāt pēdas.

Veiss norunāja ar Zubovu tikšanos Varšavā. Pēc tam jautāja:

—   Vai iegaumēji?

225-

Zubovs pat apvainojās.

15 Vairogs un zobens

—   Ceru, ka neaizmirsīšu… — un sniedza roku.

—   Vai jau ej prom?

Zubovs pamāja ar galvu.

Hāgena pazušanu pamanīja tikai vakarā.

Fišers, ļauni priecādamies, lietišķi pratināja ievainotos. Pēc tam Elfrīdu.

Elfrīda pateica, ka Ilāgcns bijis izrakstīts jau iepriekšējā dienā. Naktī tam pakaļ atbraukusi mašīna no gestapo un ne jau, lai arestētu viņu: gestapo virsnieks sasveicinoties sniedzis Hāgenam roku un pēc tam pat apkampis. To pašu apliecināja arī jefreitors Veiss, zinādams, ka šādu versiju Elfrīdai bija ieteicis Zubovs. Elfrīda Hāgena labā bija gatava uz visu un pēdējā laikā viņu citādi neuzrunāja kā «Mans dievs!».

Un atkal viņš viens starp ienaidniekiem, atkal jānīkst bezdarbībā, jāiejūtas svešā, derdzīgā dzīvē. Un jāgaida, jāgatavojas uzdevumam, kura dēļ viņš sūtīts uz šejieni. Viņš ticēja, ka šis uzdevums ir neparasti svarīgs, nozīmīgs. Citādi domāt viņš nespēja. Vienīgi tas stiprināja viņa dvēseles spēkus. Fašistu avīzes un žurnāli bija pilni ar fotogrāfijām. Okupētās padomju pilsētas. Ugunsgrēki. Sagrautas ēkas. Tautas atriebēju sodīšana. Karātavas. Un līķi. Visur līķi. Vīriešu, sieviešu, sirmgalvju, bērnu līķi. Bet pāri visam fašistu karogi ar kāškrustu, kas gluži kā briesmīgs, pretīgs zirneklis sūc Krievzemes asinis. Bet viņam, Aleksandram Belovam, mierīgi jānoraugās šajās fotogrāfijās. Kas viņam nekait: vāļājās mīkstā gultā, viņu garšīgi un sātīgi ēdina, rūpīgi kopj šie paši fašisti, un viņš ir viens no tiem. Un vēl ilgi viņam būs jābūt tādam pašam fašistam, kādi ir tie. Jo mazāk viņš no tiem atšķirsies, jo sekmīgāk pildīs savu pienākumu.

23

Hospitālī sāka ierasties tankisti ar melnām, trešās pakāpes apdeguma brūcēm.

Johans vairākkārt bija noklausījies Steinglica spriedelēšanā par tanku vienības priekšrocībām. Majors stāstīja Dītriham, ka Staļins vēl trīsdesmito gadu vidū esot izdarījis liktenīgu kļūdu, izformējot spēcīgos mehanizētos korpusus un to vietā radot nelielas tanku bri

gādes. Tikpat neapdomīgi esot rīkojusies ari Francija. Sadrumstalodama savus ievērojamos tanku spēkus, viņa ar to radīja vislabvēlīgākos apstākļus vācu vareno motorizēto vienību iebrukumam. Vācija nekavējās to izmantot: zibens ātrumā iedzina spēcīgus, koncentrētus tanku ķīļus pašā zemes sirdī. Šteinglics apgalvoja, ka Padomju Armijai ne tikai neesot speciālas prettanku artilērijas, bet neesot pat prettanku šauteņu. Padomju kaujas reglaments prasot, lai komandieris vienmēr atrastos priekšgalā un vadītu savas vienības vai apakšvienības cīņu, — tas pretiniekam ir nenovērtējams pakalpojums: pavisam viegli izsist no ierindas komandējošo sastāvu. Šteinglics zināja stāstīt arī to, ka Padomju Armija slikti apgādāta ar radioiekārtām, tādēļ paiasti izmanto līniju sakarus. Vācu diversiju grupām nebūs grūti pārraut sakaru līnijas un tas stipri apgrūtinās padomju štābiem vadīt kara operācijas.

Par to Johans savā laikā bija informējis Centru. Viņš, protams, nezināja un nevarēja zināt, kā novērtēja viņa šifrējumu, kad Barišovs to parādīja Berijam. Berija teica:

— Kas tad tas? Kā var, dzīvojot ārzemēs, tik nekaunīgi apmelot mūsu bruņotos spēkus! Būs jāpārbauda šis tips, kam viņš īsti tur kalpo!

Ļoti iespējams, ka, ja nebūtu Barišova, Aleksandru Belovu būtu piemeklējis tāds pats liktenis, kāds piemeklēja tos padomju izlūkus, kuri bija neatlaidīgi informējuši, ka fašistiskās Vācijas uzbrukums Padomju Savienībai gaidāms vistuvākajā laikā. Labi zinādami, ka Berija viņus nevēlas uzklausīt, — nevienam nebija noslēpums, ka Berija izturas pret tiem, kas uzdrošinās runāt pretī, — viņi mēģināja apiet Beriju un, par spīti milzīgajām grūtībām, tikt pie Staļina. Bet Staļins viņus sūtīja pie tā paša Berijas. Izlūkus apvainoja, ka tie snieguši melīgu informāciju, kuras nolūks izprovocēt sadursmi starp Padomju Sociālistisko Kepribliku Savienību un Vāciju.

Bruno ari gaidīja, ka viņu piemeklēs šāds liktenis. Viņš bija iesniedzis plašu ziņojumu par saviem novērojumiem, un viņa secinājumi runāja pretī Berijas apgalvojumiem. Pēc Bruno domām, Vācija repatriēja vāciešus no Baltijas ar noluku papildināt vērmahta speciālās vienības ar kontingentu, kas labi pazīst vietējos apstākļus. Tie atgriezīsies Baltijā jau kā iekarotāji. Bruno bija izdibinājis, ka šīm vienībām militāras apmācības notiek Baltijai līdzīgā apvidū.

15*

227

Bruno bija apmeklējis demarkācijas līnijas rajonus un redzēja, ka speciālas komandas, ko Vācijas valdība bija komplektējusi no abvēra izlūkošanas vienībām, pārnes pret poļiem cīņā kritušo vācu kareivju mirstīgās atliekas, lai apglabātu tos poļu zemē, kas tagad

bija kļuvusi Vācijas teritorija. Bruno izdibināja, ka, šādi rīkojoties, vācieši grib tikai maldināt Padomju valdību. Apbedīdama vācu kareivju līķus «savā» zemē, Vācija it kā apliecina, ka nemaz netīko pēc padomju teritorijas. Taču kritušo apbedīšana bija tikai maskēšanās, lai vācu izlūki varētu izpētīt pierobežas rajonus. Bruno «pārsteidza» kādu šīs apbedīšanas komandas vācu izlūku tādā nodarbībā, kam nebija nekāda sakara ar oficiālo sēru ceremoniju.

To visu un vēl daudz ko citu Bruno izklāstīja savā ziņojumā Centram.

Bet vai Bruno varēja zināt, ka Berija par vācu iedzīvotāju pilnīgu repatriāciju no Baltijas valstīm ziņoja Staļinam kā par neapgāžamu faktu, kas apliecina fašistiskās Vācijas uzticību noslēgtajam paktam ar Padomju Savienību! Tāpat arī fakts, ka vācu komandas pārved savu kareivju līķus no Baltkrievijas un Ukrainas rietumu apgabalu atbrīvotajām zemēm, tika izskaidrots kā Hitlera miermīlīgo tieksmju apliecinājums un Staļina politiskās tālredzības pierādījums …

Barišovs zināja, kas draud Bruno un kā liks novērtēts viņa ziņojums. Viņš to ari atklāti pateica Bruno. Bet, lai glābtu Bruno, viņš nosūtīja viņu ar svarīgu uzdevumu uz ienaidnieka aizmuguri, cerēdams, ka lur tas varbūt būs mazāk apdraudēts nekā savās mājās.

Berijam bija vajadzīgi tikai tādi cilvēki, kas prata veikli apstiprināt Staļina apsvērumus. Tādēļ viņš nežēlīgi vajāja tos izlūkus, kuri bija uzticīgi Dzeržinska principiem, tos padomju čekistus, kuri par savu augstāko pienākumu uzskatīja runāt patiesību, lai arī cik nežēlīga un rūgta tā būtu. Tikai patiesību. Lai iegūtu šo partijai, tautai nepieciešamo patiesību, viņi nerēķinājās ne ar ko, un, ja bija nepieciešams par šo patiesību samaksāt ar savu dzīvību, viņi to darīja bez apdomāšanās, kā to darīja Bruno. Taču bieži viņu dzīvība vēl nebija pati augstākā cena!

Tas, ka Johans Veiss vēl līdz šim nebija saņēmis noteiktu uzdevumu un īstenībā strādāja pats pēc sava prāta, nebija nejaušība.

Lodzā, strādādams pārceļošanas centra garāžā, Veiss atklāja vācu armijas mašīnu numuru šifra sistēmu un atšifrēja pieņemtos apzīmējumus. Izdarot rūpīgu sistemātisku analīzi, viņš nonāca pie vispārinājuma. Johanu pārsteidza šie rezultāti, un viņš tūdaļ tos paziņoja Centram. Nebija šaubu, ka vācu karaspēka vienības apgādātas ar transporta līdzekļiem ievērojami labāk nekā attiecīgas padomju vienības. Uz katru artilērijas bateriju vāciešiem bija vairāk vilcēju traktoru, nemaz jau nerunājot par štābu un aizmugures vienību autotransportu. Tas apliecināja vācu karaspēka vienību lielās kustības spējas un tātad arī manevrēšanas spējas.

Lai arī kur Veiss strādāja, lai ar kādām parādībām sadūrās, viņš centās tās izprast un savus slēdzienus ziņoja Centram.

Berija par katru Aleksandra Belova informāciju dusmojās. Operatīvās sanāksmēs Berijam vienmēr radās sadursme ar vecajiem padomju izlūkiem. Tie pavisam citādi novērtēja Aleksandra Belova ziņojumus un priecājās par sava jaunā biedra izturētību, par viņa drosmi ziņot rūgto patiesību.

Fašistiskās Vācijas uzbrukums parādīja, ka savam pienākumam uzticīgajiem padomju izlūkiem bijusi taisnība. Nerēķināties ar tiem vairs nevarēja.

Johanam Veisam nebija ne jausmas, cik lielas briesmas viņam bija draudējušas un nevis šeit, ienaidnieka aizmugurē, bet paša mājās, savā zemē. Nezināja viņš arī to, ka karš daudz ko viņa dzīvē grozījis, — viņam uzticēts sevišķi grūts uzdevums, ko Centrs jau bija izstrādājis visos sīkumos.

Ar katru dienu tankistu skaits hospitālī palielinājās. Viņi žēlojās, ka, «iegriežoties» padomju kājnieku vienību «mīkstajā vēderā», viņu tankus padomju kareivji pilnīgi negaidot apmētājuši ar degšķid- ruma pudelēm. Maisiņi ar šādām pudelēm karājoties katram kareivim pie jostas, un tie kā azarta spēlē vajājot tankus, ignorēdami visus karošanas noteikumus. Kājnieku vienībām, nonākot sadursmē ar motomehanizēto vienību, taču jāatzīst sava sakāve.

Kaujas noteikumus neievērojot arī padomju artilēristi: viņi ar rokām izstumjot lielgabalus atklātā pozīcijā un tiešā tēmējumā šaujot uz tankiem.

Ja reiz pretinieks tā rīkojas, tad jāpielāgojas arī mums. Vācu automātistiem jāiet uzbrukumā nevis tanku nosegā, bet tankiem pa priekšu, lai nosargātu tankus no padomju kājniekiem, kas bruņojušies ar degšķidruma pudelēm, un vispirms jāapšauj artilērijas bateriju apkalpes. Tas tagad katram skaidrs, taču tas neatbilst ne vācu kara noteikumiem, ne vācu kareivju paradumam, kuri pieraduši iet uzbrukumā drošā bruņu nosegā.

Pirmajās kara dienās padomju kājnieki esot bēguši no vācu tankiem, bet tagad tie drāžas klāt ar granātām un pudelēm. Sāda pretinieka taktika ir pilnīgi negaidīta un arī nesaprotama. Vai tad fīrers nav pasludinājis Padomju Armiju par satriektu, bet šīs satriektās armijas kareivji, vai nu nezinādami, vai arī negribēdami atzīt, ka ir satriekti, cīnās tik sīvi, it kā katrs viens pats spētu uzvarēt pretinieka armiju. Krievi negribot atzīt vai ari neesot spējīgi izprast, ka ir jau sakauti. Tieši šie viņu maldīgie uzskati nodarot vācu karaspēkam, kas jau guvis uzvaru, ievērojamus zaudējumus …

Noklausījies tankistu spriedelējumos, Johans centās izdibināt, ar ko vini izskaidro, ka Vācija, kura pusotra mēneša laikā satriekusi Holandes, Beļģijas un Francijas bruņotos spēkus, sakāvusi angļu ekspedīcijas karaspēku, tagad tik atpalikušā zemē pēkšņi sastapusi tik lielu pretestību.

—   Droši vien, — Johans teica, — tas ir tādēļ, ka Eiropā ceļi ir labi, bet Krievijā — slikti.

Tankisti nicinoši un klusēdami uzklausīja šos Veisa apsvērumus.

Veiss vēl piebilda, ka derētu vācu kājniekus apbruņot ar degšķid- ruma pudelēm, ja reiz šīs pudeles ir tik iedarbīgas.

Bet arī šo domu tankisti uzklausīja, tikpat nicīgi klusēdami. Tikai viens no viņiem, kas bija stipri apdedzis un tagad gulēja, pārsiets kā mūmija, dobji jautāja:

—   Saki — vai tu pats ar mīnu gultos zem padomju tanka? — viņš noprasīja dobjā aizkapa balsī.

Veiss, lepni izslējies, atteica:

—   Gultos, ja fīrers man to pavēlētu!

—   Melo, tu to nedarītu! Bet krievi bez kādas pavēles, pilnīgi labprātīgi metās uz tanku un zem tanka.

—   To viņi droši vien dara izmisumā, — Veiss nosprieda.

—   Izmisumā nemetas virsū tankam, bet bēg no tā, — mūmija nošņāca. — Viņi tik spīvi cīnās par savu zemi, it kā tā būtu viņu pašu miesa.

Johanam ļoti gribējās redzēt šī tankista seju, kas bija vienos pārsējos. Kā viņš izskatās? Bet, ja noņemtu pārsējus, sejas viņam vairs nebūtu: viena vienīga deguma brūce. Un tomēr tankists bija šo to sapratis un droši vien varētu kaut ko vairāk pateikt par šo karu un par padomju karavīriem.

Johanam bija zināms, ka Gērings, 1936. gadā iecelts par četrgadu plāna ģenerālpilnvaroto, pilnīgi militarizēja visus vācu rūpniecības uzņēmumus. Sis nežēlīgais likums pārvērta visas rūpnīcas un fabrikas kazarmās. Fašistu speciālie dienesti nežēlīgi izrēķinājās ar strādniekiem, kas mēģināja aizstāvēt pat minimālās strādnieku tiesības. Gērings draudēja piemērot «barbaru metodes» un piemēroja arī: ja strādnieks neizpildīja normu, viņu apvainoja sabotāžā un ieslodzīja koncentrācijas nometnē, šturmoviki un esesieši turpat cehos slepkavoja arodbiedrību darbiniekus un strādnieku aktīvistus.

Noasiņojusī, nomocītā, fašistiskā terora iebiedētā Vācijas strādnieku šķira! Kāda tā ir tagad? Johans ļoti gribēja to zināt. Varbūt tieši šis tankists ar apdegušo seju ir strādnieks. Taču Johanam nebija iespējas ieskatīties viņa sejā un aprunāties arī vairs neizdevās. Kāds no ievainotajiem bija denuncējis savu ugunīs apdegušo biedru, un Fišers pārcēla to uz piebūvi ar restotiem logiem. Acīm redzot, lankistam pārmeta, ka viņš nav pareizi novērtējis pretinieku un nonicinājis vērmahta uzvarošo spēku. Sai cilvēkā ar apdegušo seju Johans tomēr saskatīja tās Vācijas iezīmes, kurai par godu padomju jaunatne kādreiz nēsāja jungšturma formu. Šī Vācija taču bija nodibinājusi Bavārijas Padomju Republiku 1919. gadā, Minhenes Sarkano Armiju, kas varonīgi cīnījās 1919. gada aprīlī. Šīs Vācijas dēli cīnījās spāņu republikāņu rindas. Tā deva pasaulei Kārli Līb- knehtu, Rozu Luksemburgu, Ernstu Tēlmani. Tā bija revolucionārā Vācija, Vācija, kuru mīlēja un uz kuru tik lielas cerības bija likusi padomju tauta. Varbūt tankists ar asinīs samirkušajiem pārsējiem bija tieši no šīs Vācijas, kuru cienīja Aleksandrs Belovs? Tikai tagad, pārsiets kā mūmija, viņš vairs nevarēja parādīt savu seju, to bija apdedzinājis karš.

Tā Johans domāja par šo tankistu, un viņam gribējās tā domāt.

Virsmāsa Elfrīda, šī tuklā, bet apbrīnojami naskā meiča ar kuplajiem, rudajiem matiem un maigām govs acīm, tagad bieži uzaicināja savā istabā Veisu, lai padalītos ar viņu savās sievietes bēdās,— Johans taču bija Hāgena draugs.

Veiss piesardzīgi apjautājās, kā izturas Fišers pēc Aloisa Ilāgena nozušanas.

Elfrīda nevarīgi atbildēja:

—   Kā parasts. — Un mēdīdama izsmēja Fišeru: — «Kas ir, mazā, varbūt pāriesim pieklājības valsts robežas?»

—   Vai Fišers ir tavs mīļākais?

—  Ak nē, kas tev nāk prātā! — Elfrīda sašutusi izsaucās. — Es tikai reizēm viņam izpalīdzu. Turklāt, — viņa klusināja balsi,

—   viņš varētu man sagādāt lielas nepatikšanas.

—   Kādā ziņā?

Elfrīda izlikās, ka nav dzirdējusi, un sāka runāt par citu.

—  Ak Johan! Tagad, kad visas vācietes mobilizētas piespied- darbos un palīgdienestā, vīrieši apmeklē sieviešu kazarmas, kopmītnes, uzņēmumus kā meitu mājas. Ir sievietes, kurām, acīm redzot, nav nekas pretī šādā veidā apliecināt savu patriotismu, bet citas to dara, tikai baidīdamās, ka nepārmet viņām gražošanos. Fīrers taču mūs, sievietes, svētījis šim patriotiskam pienākumam, izņemot, protams, sakarus ar zemcilvēkiem. — Sašutusi izsaucās:

—  Es Ilimlera vietā rīkotos citādi. Pavēlētu ievest no jauniekarotām teritorijām iedzimtās un atļautu vīriešiem tās apmeklēt par nelielu maksu, kas ieplūstu vietējo pašvaldību kasēs. Fīrers taču sacīja: «Man jādod iespēja strādniekam savu nopelnīto naudu tērēt, un, ja viņš par šo naudu neko citu nopirkt nevar, lai tad sagādā sev labu omu!»

—   Tev ir ministra galva!

—        Ak Johan, es nevaru mierīgi domāt, ka mēs morāliski grimstam. Vācu sievietes, atraujot tās no ģimenēm, spiež nest darba klausību, turklāt vīrieši spiež tās pildīt vēl citus pienākumus … Es taču arī ceru kādreiz apprecēties. Ja mans vīrs nebūs nacionālsociālists, viņš nekad nespēs novērtēt upuri, kas man bijis jānes.

—   Bet Aloiss?

—        Ai, tas ir pavisam kas cits! Kad mēs palikām vienatnē, viņš pārlieku godbijīgi izturējās pret mani, tas nemaz nebija vajadzīgs. Turklāt es viņu droši vien vairs nekad neredzēšu.

Elfrīda apraudājās. Caur asarām žēlojās:

—        Viņš gan varēja apprecēt mani. Esmu dzimusi pieklājīgā ģimenē. Mans tēvs ir lauku mācītājs. Tēvs mani lūdza, lai neiestājos hitlerjugendā, bet es neklausīju. Man tūlīt uzplijās mūsu jungfīrers. Piedraudēja, ka paziņos par tēva draudzību ar kādu ebreju. Es nobijos. Pēc tam jungfīrers, zobodamies par mani, paskaidroja, ka šis ebrejs esot Kristus.

—   Ko lai tagad darām? — Johans jautāja.

—   Kas tad noticis? — Elfrīda izbijusies izsaucās.

—   Ko darīt ar Kristu, jo viņš taču tiešām ir ebrejs!

—       Ak! — Elfrīda bēdīgi nopūtās. — Man pašreiz nav prātā Kristus, bet Aloiss.

—   Kas tad ir?

Elfrīda pieliecās un iečukstēja Johanam ausī:

—       Uz hospitāli atveda kādu pusdzīvu padomju lidotāju. Viņam norautas abas kājas, roka pilnīgi sadragāta. Bet pieprasīja viņu atdzīvināt. Saspricēja milzīgas devas tonizējošu zāļu, nepārtraukti lēja asinīs glikozi.

—   Kādam nolūkam?

—       Vai tad tu nesaproti! Viņš lidojis uz kādas jaunas padomju lidmašīnas, un, kad tā aizdegusies, viņš tīšu prātu to satriecis, bet mūsējie vēlas uzzināt, kas tā bijusi par lidmašīnu.

—       Tātad viņu centās atdzīvināt tikai tādēļ, lai uzzinātu, kas tā par lidmašīnu?

—   Nu protams!

' — Bet kāds tam visam sakars ar Aloisu?

Elfrīda samulsa un pēkšņi kļuva tik bāla, ka uz kakla un rokām kļuva redzami vasaras raibumi.

—   Kad dežurēju pie lidotāja gultas, negaidot ieradās Aloiss.

—   Nu, un kas notika tālāk?

—   Viņš pavēlēja man iziet, lai parunātu ar lidotāju.

—   Tiešām?

—   Lidotājs viņam atzinās.

—   Lieliski!^ Aloiss tiešām brašs zēns!

—       Tagad Aloiss varēs ziņot gaisa kara spēka štābam, ka viņam zināma jaunā padomju lidmašīna, ja vien …

—   Ja vien …

—   Ja vien lidotājs nenāks pie samaņas un neizpļāpās visu pats.

—   Vai viņš var nākt pie samaņas? — Veiss norūpējies jautāja.

—        Nē! — Elfrīda lepni atbildēja. — Tagad viņš vairs pie samaņas nenāks.

—   Kādēļ tu esi par to tik pārliecināta?

—   Tādēļ, ka es pierādīju Aloisam savu mīlestību.

—   Kādā veidā?

—       Kļūdīdamās es iedevu lidotājam pārāk lielu iniega zāļu devu, viņš tik un tā dzīvotājs nebija.

—   Tātad tu viņu nogalināji?

—        Nē, viņš pats vēlējās. — Izbijusies čukstēja: — Kad es lidotājam sāku dot tabletes un devu tās daudz, viņš tik kāri tās norija kā vista graudus un pirmo reizi atvēra acis, un pirmo reizi es izdzirdu viņa balsi. Viņš teica: tDankeschdn, G-genosse,» — un noglāstīja man roku.

—   Par ko tad viņš pateicās?

—       Ja viņš prata vācu valodu, viņš varēja izlasīt etiķeti un tātad zināja, kādas zāles es viņam dodu.

—   Tu domā, ka viņš vēlējās mirt?

—        Domāju, ka Aloiss bija viņam apsolījis, ka es iedošu miega zāles. Viņš taču droši vien saprata, ka viņu tik un tā nogalinās, ja viņš nenomirs hospitālī. Viņa dokumentos bija rakstīts, ka viņš ir lidmašīnu posma politiskais audzinātājs.

—   Komunists?

—        Protams! Pat pēc tam, kad viņš bija atvēris acis un atguvis valodu, un bija spējīgs visu saprast, viņš nepateica ne vārda šturm- banfīreram. Bet Aloisam, kā redzi, visu izstāstīja.

Johans stingri teica:

—        Tu esi rīkojusies kā īsta patriote un nacionālsociāliste, atriebdamās krievu lidotājam komunistam. — Un jau daudz maigāk piebilda: — Nemaz nebaidies. Par patriotismu pie mums Vācijā vēl neviens nav sodīts.

—   Domāju, ka man tomēr jābūt kautrai un jāklusē.

—   Jā, — Johans piekrita. — Kautrība tikai grezno sievieti.

Elfrīda nosarka.

—   Ak, es agrāk biju kautra meitene. Bet karš … — viņa satriekta nodūra acis. Paskatījusies pulkstenī, iztrūkās: — Mani šai laikā parasti apmeklē Fišera kungs. — Piegājusi pie spoguļa, nokrāsoja lūpas un uzsukāja savus cietos vara krāsas matus …

Veisu varēja kuru katru dienu izrakstīt no hospitāļa, un, ja nebūtu Elfrīdas, viņu droši vien ar pirmo kājnieku bataljonu būtu nosūtījuši uz Austrumu fronti.

Elfrīda pēc lauku pasta numura noskaidroja, kur pašreiz atrodas majora Steinglica apakšvienība, un panāca, ka Fišers nosūtīja Veisu atpakaļ uz viņa vienību.

Atvadoties Elfrīda ielūdza Veisu pie sevis, uzcienāja ar brokastīm un iedeva ceļam lielu saini ar pārtiku.

Viņa izskatījās izklaidīga, nogurusi, par kaut ko norūpējusies. Viņi mazliet patērzēja par Hāgenu, izdzēra pa glāzītei, un Elfrīda noraizējusies jautāja:

—   Varbūt tu vēlies iet? Tad jau jāsaka «ardievu»! — Pasteidzās piebilst: — Man nav laika. Ļoti daudz ievainoto. — Nozūdījās:

—   Papīra pārsienamās saites tik ātri izmirkst, ka jāmaina nepārtraukti.

Johans laipni piedāvājās:

—   Es varētu tev atrakstīt…

Elfrīda paraustīja plecus.

—   Kā vēlies. — Bet, it kā kaut ko atminējusies, teica: — Es vēl nezinu, kāds numurs būs mūsu lauka pastam. — Lepodamās piebilda: — Es, redzi, dabūju paaugstinājumu darbā. Es braucu profesora kungam līdzi uz Aušvitcu. Profesors tur nodarbosies ar zinātniskiem pētījumiem, viņam ierādīta pat atsevišķa ēka.

—   Ar kādiem pētījumiem viņš nodarbojas?

—   Noslēpums! — un Elfrīda piedraudēja Johanam ar resnu, piena cīsiņam līdzīgu pirkstu.

—   Tādā gadījumā vēlu sekmes! — Johans teica un paspieda Elfrīdai roku.

Tātad Elfrīda brauc uz Aušvitcu. Par Aušvitcu vācieši sauca poļu Osvencimu. Bet Johans jau bija iemācījies valdīt pār sevi un runāt * to, ko nedomāja. Tādēļ viņš tik viegli, vienkārši un bezbēdīgi viņai teica: «Vēlu sekmes!» Viņš to pateica tieši tā, kā to viņa vietā būtu pateicis ikviens nacists.

Lija lietus, bija apmācies, no slapjajiem kokiem krita nedzīvas, dzeltenas lapas. Zaļie autofurgoni ar sarkanu krustu uz kulbas viens pēc otra brauca iekšā pa milzīgā frontes hospitāļa dzelzs vārtiem, kurš jau tā bija pārpildīts.

Johans, pastaigādamies pa dēļu ietvi, sasniedza klaju laukumu, kas bija pārvērsts kapsētā. Virs kapu kopiņām pacēlās strupi, balti krusti. Uz dažiem uzkārtas tērauda kaskas. Poļu kara gūstekņi ar virvēm nolaida dziļajā kapā vienu zārku pēc otra. Kapā zārkus lika citu uz cita. Blakus bedrei gulēja krusts. Uz tā bija uzrakstīts tikai kāda vācu unteroficiera uzvārds.

Mācītājs militārā formā sēdēja uz blakus kapa un smēķēja, gaidīdams, kad nolaidīs pēdējo zārku, lai noturētu aizlūgumu.

Johans atdeva godu mācītājam. Tas nepieceldamies izstiepa roku partijas sveicienā:

—   Heil, Hitlerl

—   Sieg heil! — Veiss atbildēja un gāja atpakaļ, izjuzdams, ka zābaki grimst stingo mālu smagumā. Velti viņš bija nācis uz šejieni cerībā atrast kapu, kurā iemeta padomju lidotāju. Šeit pat pašus vāciešus kaudzēs apbedī.

Johans gāja un domāja par šo nezināmo lidotāju, par to, ko viņš teica leitnantam Zubovam, lūgdams glābt viņu no mokpilnas nāves.

Viņš domāja par Elfrīdu un par viņai piešķirto paaugstinājumu. Aušvitcā, šajā nāves nometnē, Elfrīda palīdzēs savam profesora kungam spīdzināt ieslodzītos. Viņa izdarīs mēģinājumus pie dzīviem cilvēkiem. Šī sarkanmatainā mācītāja meita, aprobežota un sentimentāla, jūtelīga un vienaldzīga, dumja un viltīga, ir tik zemu kritusi, ka izvirtību vairs neuzskata par izvirtību. Un viņu samaitājis nevis ciema jungfīrers, bet fašisms.

Veisam acu priekšā atausa fašistu mācītājs, kas sakumpis pelēkā lietū pacietīgi sēdēja ar cigareti zobos uz kareivja kapa un gaidīja, kad varēs steigā nomurmināt lūgšanu par grēdā sakrautajiem līķiem, no kuriem tikai vienu pagodināja ar vārdu uz krusta. Tikai vienam no mirušajiem deva tiesības saglabāt vārdu uz krusta ļaužu piemiņai. Impērija ne bez gudras ziņas lika šos viltus krustus, impērija nevēlējās parādīt savus zaudējumus «austrumu kampaņā».

Hitlers solījās uzvarēt Krieviju līdz rudenim. Līdz rudenim!

Autofurgoni ar sarkano krustu uz kulbas cits pēc cita, šķiezdami dubļus, brauca iekšā pa hospitāļa plaši atvērtajiem dzelzs vārtiem.

Laiks bija drēgns, mitrs, tumši pelēki mākoņi zemu pārkārās pār smailajiem dakstiņu jumtiem, bet uz asfalta kā skrandās saplosīti ādas gabaliņi gulēja pussatrūdējušas lapas.

Johans ar mokām aizstiepa savu smago mugursomu līdz šosejai, brīdi atpūtās ceļmalā un, maksādams ar cigaretēm par pavešanu garām braucošiem šoferiem, pret vakaru sasniedza pilsētiņu, kur atradās majora Steinglica apakšvienība.

Majors bija apmeties savrupmājā, kas agrāk piederēja kādam ievērojamam poļu māksliniekam. Sirmais mākslinieks bija nošauts par to, ka viņš uzgleznojis baznīcai svētbildi, kurā attēlojis pie kāškrusta piesisto Poliju …

Sargs neatļāva Veisam pat tuvoties vārtiem. Tomēr Veiss neatlaidās un pieprasīja, lai iznāk majors, kuram viņš nesot ļoti svarīgu ziņu.

Iznāca Šteinglics un, sasveicinājies ar nevērīgu galvas mājienu, vienaldzīgi uzlūkoja Veisu, bet Johans, pasniegdams majoram franču konjaka pudeli, ko viņam bija iedevusi ceļam Elfrīda, mundri sasita papēžus, pielika roku pie cepures un noraportēja:

—    Majora kungs, jūs mani sūtījāt atnest jums šīs markas konjaku. Lūdzu, piedodiet, mazliet iznāca aizkavēties …

Šteinglics pasmaidīja.

Veiss to uzskatīja par pietiekamu, lai neatkarīgi paietu garām sargam.

Tālāk viņš rīkojās bez kādām ceremonijām, kā to iepriekš bija nolēmis darīt. Johans izlikās, ka nemaz neredz Steinglica jauno šoferi, lietišķi apskatīja mašīnu, izpurināja sēdekļu pārklājus. Kad šoferis mēģināja iebilst, Veiss tam piedraudēja, teikdams, ka par šādu nolaidīgu izturēšanos pret mašīnu viņu nošaut vēl par maz.

Bet no rīta viņš Steinglicam pasniedza gultā brokastis, ko pagatavoja no Elfrīdas iedotajiem produktiem. Līksmi iesaucās:

—    Majora kungs, jūs lieliski izskatāties. Priecājos jūs atkal redzēt!

Majors, paēdis brokastis, neapmierināti norūca:

—   Tu pavisam nobiedēji manu puisi.

—    Nožēloju, ka nenositu viņu! — Veiss iesaucās. — Es izbijos, ieraugot bremzes un iedomājoties, kādās briesmās atradusies jūsu dzīvība.

Veiss nevarēja citādi izturēties pret šoferi. Viņam savas tiesības bija jāatgūst kaut vai tuvcīņā. Tikai tas, kas uzvarēs, paliks pie Steinglica. Veisam bija jāuzvar. Un viņš uzvarēja.

Johans piebrauca mašīnu pie parādes durvīm un gaidīja majoru, turēdams uz ceļiem uzgriežņu atslēgu. Šoferis stāvēja mazliet no maļus.

Iznāca Šteinglics, apsēdās blakus Veisam un, it kā neredzēdams savu otro šoferi, kā agrāk nepacietīgi pastiepa uz priekšu zodu.

Tas nozīmēja, ka majors steidzas.

Tiklīdz mašīna sakustējās, tai pakaļ devās transportieris ar auto- mātistiem. Jā, majoram veicas labi, ja viņu pavada šāds eskorts.

—   Apsveicu, majora kungs! — Johans pamāja, norādīdams uz mašīnu ar sardzi.

Šteinglics neatbildēja, tikai viņa apakšlūpa mazliet atkārās. Tas nozīmēja, ka majors ir atzinīgi novērtējis sava šofera apķērību un arī apsveikums viņu iepriecināja.

Visi vēl nebija sapratuši, ka Šteinglics vairs nav nežēlastībā kritis cilvēks, piemēram, Dītrihs izlikās, it kā nezinātu, kādu uzticību tagad bauda Šteinglics un cik svarīgs uzdevums viņam dots, joprojām runādams ar viņu augstprātīgi, aizbildnieciskā tonī. Taču Šteinglics to pacietīgi panesa. Pat tajos gadījumos, kad pretizlūkošanas darbinieks tevi sauc par savu draugu, pret viņu jāizturas tā, it kā viņš tevi ar savu draudzību ir pagodinājis, turklāt nedrīkstēja aizmirst, ka Oskaram Dītriham, kaut gan viņš bija zemākā dienesta pakāpē nekā Šteinglics, uzticēta viena no galvenajām lomām šai atbildīgajā uzdevumā.

Tā tas bija arī šobrīd — viņiem abiem kopā vajadzēja braukt meklēt objektu un kopā izlemt, kurš no objektiem labāk derētu, bet Dītrihs palika saldi guļot. Izbraukājis Varšavas apkārtni, viņš atgriezīsies un būs spiests ziņot kapteinim Dītriham par meklēšanas rezultātiem, bet Oskars žāvādamies varbūt atkal viņam teiks kā pagājušajā reizē:

—   Tu, Aksel, esi apbrīnojams stulbenis. Kādreiz tu varbūt prati veikli rīkoties ar revolveri. Bet ar galvu — nekad. Ar galvu tu nekad neesi pratis strādāt. Ja es tavu galvu salīdzinātu ar pakaļu — es tikai apvainotu pakaļu.

Protams, Šteinglics būtu varējis Dītriham atcirst, kā pienākas! Bet Šteinglics ir saprātīgs vīrs. Viņš nebilda ne vārda. Ja viņš tikai uzdrošinātos atgādināt Dītriham viņa vājību, tas nodotu viņu gestapo rokās, un šoreiz pat admirālis Kanariss nevarētu panākt, lai viņam nāves sodu nomainītu pret soda rotu.

Veiss, aplūkodams majoru spogulī, ar lepnumu iesaucās:

—   Oho, majora kungs! Jūs esat apbalvots?

—   Tas jau sen, — Šteinglics nevērīgi atteica.

—   Tādā gadījumā, majora kungs, atļaujiet jūs apsveikt ar nākamo ordeni!

Šteinglics neatbildēja. Bet tas nebūt nenozīmēja, ka viņš nenovērtēja Veisa uzmanību. Cik lieliski šis kareivis, nē, viņš jau ir jefreitors, prot izklaidēt nepatīkamas domas! Otrs šoferis būs jāsūta atpakaļ uz karaspēka vienību. Tas neko citu neprot kā vien skatīties uzticīgām suņa acīm un trīcēt bailēs no frontes. Veiss ir drošsirdīgs kareivis, turklāt tik jutīgi uztver sava priekšnieka noskaņojumu!

Rau, Veiss pamanīja, ka Šteinglics nenolaiž acis no lauku meičas, kas, brizdama pāri peļķei, augsti sacēla svārkus, un viņš tūlīt palēnināja mašīnas gaitu. Tiešām, viņš ir neparasti smalkjūtīgs pret savu kungu. Labi gan, ka viņu nenogalināja. Būs jāsagādā arī viņam kāds prieks. Šteinglics teica:

—    Kareivjiem šeit jau ir atvērta meitumāja. Orderi vari saņemt pakalpojumu nodaļā.

—   Pateicos, majora kungs! — Veiss plati pasmaidīja.

Ja majors būtu zinājis, kā iepriecināja Johanu šī negaidītā laipnība!

Tātad vajadzīgā brīdī viņam tagad vienmēr būs iegansts lūgt atvaļinājumu un izpētīt jauno apakšvienības apmetni, kas, šķiet, tikpat slepena kā iepriekšējā, kur Veiss ieslēgtībā sēdēja tik ilgi, kamēr atrada iespēju aizvietot sētnieku — kareivi. Seit būs jāizgudro kaut kas cits …

Majors šteinglics nenogurstoši braukāja pa Varšavas apkārtni, rūpīgi pētīdams muižas, pilis, villas, folverkus, un darīja to tik pamatīgi. ar tādu interesi, it kā izmeklētu pats sev muižu.

Sājos braucienos majors ņēma sev līdzi bijušo poļu ohrankas rot- mistru Duškeviču. Panam Duškevičam jau sen bija pāri piecdesmit, bet viņš ļoti rūpējās par savu ārieni. Retos, ar taisnu celiņu sasukātos matus viņš krāsoja, uzacis izdzina tik tievā svītriņā kā sieviete, no biežās skūšanās iekaisusī āda vienmēr bija nopūderēta.

Izplūdusī, zilgani violetā seja un resnais vēders, kas bija noslīdējis starp plati ieplestajām kājām, nemaz nebojāja viņa cienījamo izskatu. Duškevičs nēsāja glītu angļu mēteli un melnu katliņu. Pret vācu virsniekiem viņš izturējās ar pienācīgu cienību, taču bez iztapības. Viņš pat uzdrošinājās izteikt Steinglicam pārmetumus:

—    Majora kungs, uzdrošinos jums apgalvot, ka līdz pēdējai stundai mēs nebijām zaudējuši saprātīgas cerības kopā ar jums, kopā ar dižo Vāciju pieveikt boļševikus, bet diemžēl . .

Šteinglics, skatīdamies pa logu laukā, jautāja:

—   Kā šo vietu agrāk sauca?

—   Par Varšavas ģenerālgubernatora apgabalu, majora kungs.

—   Nē, es jautāju, kā šo zemi agrāk sauca?

Pans Duškevičs piesarka kā biete.

Majors caurspīdīgām, ledainām acīm ieskatījās Duškeviča izvalbītajās, tabakas krāsas acīs un sacīja:

—    Es jums neieteiktu apgrūtināt savu prātu ar vecām atmiņām: tas var kaitēt veselībai.

—   Ilggadīgā pieredze cīņā pret komunistiem tomēr atļauj man Cerēt, ka šobrīd manai veselībai nekas nevar draudēt, — pans Duškevičs ar cieņu atbildēja.

Šteinglics klusēja.

Duškevičs bija paņēmis sev līdzi Varšavas apkārtnes karti, izklājis to uz resnajiem ceļiem, uzlicis uz deguna pensneju, kas karājās zelta ķēdītē pie aizauss lociņa, un kā ikviens tālredzīgs cilvēks, turēja karti tālu no acim, pētīdams to tik lepni kā nopelniem bagāts profesors.

Reiz viņš pat izteica savus dziļdomīgos spriedumus:

—   Man kā izglītotam cilvēkam, kas gandrīz beidzis ģimnāziju, nācies strādāt ar inteliģenci, un, labi pazīdams šīs aprindas, uzdrošinos izteikt savas domas. Publiski nāves sodi, protams, ir visai iespaidīgi, bet ar tiem poļu inteliģence kļūst pārāk populāra tautā. Uzdrošinos rekomendēt savu personīgo pieredzi. Arestējis kādu politisku grupu, es atbrīvoju pašu redzamāko no tās dalībniekiem. Pēc tam iesēdināju palikušo kamerā savu cilvēku, kurš pastāstīja, ka atbrīvotais visus pārējos nodevis. Netraucēju viņiem par to informēt savu organizāciju. Sī metode dod labākus rezultātus.

—   Jūsu metode ir tikpat veca kā pasaule, varat to ieteikt kapteinim fon Dītriham. Varbūt tā var viņam noderēt.

—   Bet, majora kungs, tas lielā mērā nodrošina manevrēšanas brīvību.

—   Ja manevrs neizdosies, mēs jūs diemžēl pakārsim.

—   Nē, majora kungs, — Duškevičs stingri teica. — Jūs mani nepakārsiet. Tas nebūtu saprātīgi …

Baroneses Korfas muižas pārvaldnieks neatļāva Steinglicam bez viņas ziņas apskatīt muižu. Neatļāva arī pati baronese. Viņa iznāca uz lievenēm sudrablapsu virsjakā un vienkāršos, dubļiem notašķītos zābakos. Neizņēmusi no mutes cigareti, astmatiski slāpdama un klepodama, baronese tik laipni sasveicinājās ar Johanu kā ar vecu paziņu. Toties uz panu Duškeviču viņa pat nepaskatījās, bet Steinglicam dzēlīgi jautāja, uz kāda instrumenta viņš spēlējot. Kad Šteinglics nikni atcirta, ka viņš neesot mūziķis, bet abvēra virsnieks, baronese pārtrauca viņu:

—   Kanarisa kungs manā salonā guva atzinību, spēlējot uz flautas, bet Heidriha kungs spēlēja vijoli. Ja jūs neesat mūziķis, jums nav šeit ko meklēt. — Kļuvusi laipnāka, pavēlēja pārvaldniekam ielūgt kungus pie sevis piebūvē un uzcienāt tos ar brokastīm.

Kamēr ēda brokastis, pārvaldnieks baroneses vārdā lūdza Stein- glica atbalstu, lai iekārtotu muižā nelielu koncentrācijas nometni tiem kara gūstekņiem, kas šeit nodarbināti. Tas viņus disciplinēšot, turklāt nometnes uztura deva esot ekonomiskāka.

Šteinglics apvainojies atgrūda šķīvi un pateica, ka tas neietilpstot viņa dienesta pienākumos. Turklāt būtu bijis pieklājīgāk, ja baronese būtu pati griezusies pie viņa, nevis uzdevusi to nokārtot starpniekam.

Pārvaldnieks turpināja:

—   Baronese ir tajās domās, ka ikviena vācu karavīra sirdij ir tuvi fīrera trīs baušļi. — Pārvaldnieks, noskaitīdams šos baušļus, pēc kārtas salieca tīros, kalsnos pirkstus: — Pārvācošana, izsūtīšana, iznīcināšana. — Pacēla acis un daudznozīmīgi piebilda: — Turklāt baronesei nav iebildumu par šo labierīcību samaksāt no četrdesmit līdz piecdesmit piecām markām par katru galvu!

—   Ļoti nožēloju, — Šteinglics teica, — ka man nav iespējams palīdzēt baronesei. — Viņš piecēlās.

Pārvaldnieks tāpat sēdus atvadījās, nevērīgi paklanīdamies.

Viņš nebija pareizi novērtējis Steinglicu. Majors nebija tik lēti nopērkams. Viņam bija nācies nogalināt un aizvest ar varu ļaudis — tas bija viņa darbs. Taču, ja slepkavību nomaskēja ar laupi šanu, viņš nekad neapzaga savu upuri. Gluži tāpat ka cilvēks, kuru majors bija nozadzis, nespēja rast viņā līdzjūtību, aizlūgdams savu bērnu labā, un nevarēja viņu iekārdināt ne ar kādu naudu. Šteinglics savu neuzpērkamību vērtēja pārāk augsti un cerēja par to kādreiz saņemt atbilstošu atlīdzinājumu, tādēļ neatļāvās izšķiest savus spēkus sīkumos. Tādēļ viņš arī šoreiz atklāti noraidīja piedāvāto kukuli.

Brīdi nolūkojies pārvaldniekā aukstām zivs acīm, Šteinglics negaidot strauji nokomandēja:

—   Piecelties!

Pārvaldnieks piecēlās.

Majors pacēla roku:

—   Sēsties! Celties! Sēsties! Celties!

Pārvaldnieka nevarīgās kājas trīsēja, taču viņš centās uzcītīgi pildīt pavēles, tverdams ar muti gaisu kā krastā izmesta zivs.

—   Ātrāk! Vēl ātrāk! — Šteinglics komandēja. Tikai tad, kad pārvaldnieks, zaudējis spēkus, pakrita, majors devās pie mašīnas, iesēdās tajā un, apmierināts ar sevi, atgāzās pret atzveltni, izstiepis šķērsām pāri sēdekļiem savas garās, kalsnās kājas spodrajos zābakos.

Pans Duškevičs pēc šis scēnas vairs neuzdrošinājās ar katliņu

galvā sēdēt blakus majoram. Viņš tagad to turēja uz ceļiem un uzlika galvā tikai pēc tam, kad izkāpa no mašīnas.

Pēc tām prasībām, kādas Steinglics izvirzīja, apskatīdams daudzās muižas, pilis, lauku īpašumus, Johans saprata, ka Steinglics meklē vietu, kur iekārtot kaut ko līdzīgu iepriekšējai slepenajai karaspēka vienību novietnei, un ne tikai vienu, bet vairākas derīgas vietas. Tur, pēc visa spriežot, netiks novietots štābs un arī ne koncentrācijas nometne, kaut gan vieta tika meklēta tāda, kas ierobežo kustības brīvību un pilnīgi norobežo no ārpasaules. Ja meklētu vietu koncentrācijas nometnei, Steinglics neizvēlētos labi iekārtotas muižas un lielā attālumā no galvenajiem ceļiem.

Nebija šaubu, ka galveno bāzi Steinglics paredzējis izvietot kaut kur šeit, Varšavas apkārtnē, un Veiss nekavējās nosūtīt atklātnes uz Iiovnu, Ļvovu un pat uz Berlīni, paziņodams savu pašreizējo atrašanās vietu. Johana mantās bija saglabājies mums zināmais mutautiņš, kura sūrīti viņš paskaloja tīrā ūdenī un pēc tam ar šo ūdeni iešifrēja starp rindām katrā atklātnē savas koordinātes.

25

No Berlīnes ieradās kāds Lansdorfa kungs. Viņš bija ģērbies civilās drēbēs, taču Steinglics un Dītrihs viņu sagaidīja parādes mundieros.

Lansdorfs bija kalsens, sirms vīrs ar vecīgi iekritušu muti, mazu galvu, kas lepni balstījās uz tievā, garā kakla, ar valdonīgām kustībām un vērīgu kā čūskai izriezto, tumšo acu skatienu.

Steinglics pavēlēja Veisam sagatavot vakarā vannu Lansdorfa kungam un apkalpot viņu uz katra soļa.

So godpilno uzdevumu labi veikt sākumā likās diezgan grūti, jo Johans nedz teorētiski, nedz praktiski nebija sagatavots sulaiņa lomai. Bet atteikties nevarēja, un, rūpīgi apdomājis visu, kas būtu darāms, Johans ķērās pie darba. Laiks diezgan vēss, un sasildīt uz kalorifera veļu, ko šis cienījamais vecītis uzģērbs pēc vannas, — nozīmē sagādāt viņam patīkamu izjūtu. Lansdorfs, ienācis istabā un ieraudzījis savu čemodānu atvērtu, nepatikā saviebās, bet, nopratis, ka viņam gatavo vannu, tūdaļ nomierinājās.

241

Veiss smalkjūtīgi un rūpīgi palīdzēja viņam izģērbties, it kā Lansdorfs būtu ievainotais, kas atnests no kaujas lauka. Iegūlies vannā, Lansdorfs ar patiku konstatēja, ka ūdens temperatūra ir tieši tāda, kāda viņam patīk, un, nolaidis savus baltos vistas plakstiņus, lūdza Veisu paņemt no galda grāmatu un palasīt viņam priekšā.

16 Vairogs un zobens

Grāmata bija franču romāns, izdots vācu valodā 1902. gadā Minhenē. Tas saucās «Baudas māksla». Taču nekā frivola šai grāmatā nebija. Autors plaši un sīki aprakstīja padzīvojuša vecpuiša ikdienu, kurš bija sevi notiesājis labprātīgā ieslēgtībā savā istabā. Vienīgā dzīvā būtne, kas īsināja vecpuiša dienas, bija kanārijputniņš. Sarunas ar šo putniņu bija romāna saturs.

Veiss lasīja, sēdēdams uz apaļa ķeblīša netālu no vannas, un, reizēm pacēlis acis, redzēja virs ūdens sakrunkoto Lansdorfa sejiņu, kurā kavējās sapņains smaids.

Pēc tam Veiss palīdzēja Lansdorfam izkāpt no vannas, noslaucīja viņu ar siltu dvieli, ietina iepriekš sasildītā palagā un aizveda uz gultu. Šeit viņš uzģērba sirmgalvim siltu, garu naktskreklu, apsedza ar pēli un jautāja, vai vēl kas būtu vajadzīgs.

—   Man patīk, kā tu lasi, — Lansdorfs teica. — Palasi vēl brītiņu!

Bet, tiklīdz Veiss paņēma grāmatu, pie durvīm bikli pieklauvēja,

un pēc tam tikpat bikli istabā ienāca Šteinglics un Dītrihs.

Gluži tādā pašā mierīgā balsī, kādā viņš uzteica Veisa lasīšanas manieri, Lansdorfs uzrunāja blakus gultai pamatstājā stāvošos virsniekus:

—   Kungi! Es jums tūlīt nolasīšu feldmaršala Keitela pavēli. Tā skan šādi. — Un sāka lasīt dokumentu, kas bija nodrukāts uz plāna zīdpapīra: — «I punkts. Padomju kara gūstekņi jāapzīmē ar īpašu, izturīgu tetovējumu.

II punkts. Tetovējumam asa stūra veida forma apmēram 45 grādu platumā, garākā puse vienu centimetru gara, un tas tiek iededzināts uz kreisās gūžas. Skrambājumus izdara ar nokaitētu lanceti, izspīlējot ādas virspusi un mitrinot ar ķīniešu tušu.»

Tas nozīmē, ka tie kara gūstekņi, kas nonāks pārsūtīšanas nometnēs, kur mēs atlasīsim nepieciešamo materiālu ieskaitīšanai izlūkošanas un diversantu skolās, būs jau apzīmēti. No tā mums jāsecina, kungi, ka materiāla iepriekšējā atlase būs jāizdara sapulcēšanās nometnēs. — Te Lansdorfs nočamstināja lūpām.

Veiss atjautīgi pielēca klāt, iesprauda viņam mutē cigareti, pasniedza aizdedzinātu sērkociņu.

—   Kungi! — Lansdorfs spiedzīgā balsī turpināja. — Man šķiet, ka šis jefreitors ir labāk audzināts par dažu labu virsnieku. — Un tai pašā neapmierinātā balsī atkal turpināja: — Šī gada 12. maija pavēles trešais punkts paskaidro, kā jārīkojas ar gūstā saņemtajiem Padomju Armijas politdarbiniekiem. Pāvēlē teikts:

«Karaspēka vienību politiskie vadītāji netiek uzskatīti par gūstekņiem, un tie jāiznīcina, visvēlākais, tranzītnometnēs. Uz aizmuguri tos neevakuē.»

Dītrihs nepacietīgi pārtrauca Lansdorfu:

—   Mēs esam lasījuši šo pavēli.

Lansdorfs izsmējīgi uzlūkoja viņu un, it kā nebūtu dzirdējis, turpināja tikpat mierīgā tonī:

—   Šis pavēles punkts, dabiski, radīja konkurenci starp SD, SS, gestapo dienestiem un jūsu dienestu.

Kad dienests, kura pārziņā atrodas tranzīlnometnes, ziņo, ka likvidējuši daļu no jaunatsūtītiem kara gūstekņiem, pārmetumus par nolaidību darbā izsaka tiem, kam pakļautas sapulcēšanās nometnes. Bet, ja aizmugures nometņu dienests likvidē procentuāli vairāk kara gūstekņu, nekā bija likvidēts piefrontes nometnēs, tad piefrontes nometņu administrācijai pārmet nolaidību.

Ņemot vērā šos apstākļus, ikviens dienests visās nometņu sistēmas pakāpēs ir ieinteresēts iznīcināt maksimāli vairāk kara gūstekņu; iznīcināto procenta pazemināšana var dot pamatu izmeklēšanai, un administrāciju var saukt pie atbildības par 1941. g. 12. maija pavēles neizpildīšanu.

Lansdorfs nopurināja pelnus lielā jūras gliemežvākā, ko Veiss pakalpīgi pasniedza, un atkal ironiski uzlūkoja virsniekus.

—   Kungi, es neuzaicināju jūs apsēsties, tad jūs varētu uzskatīt, ka šaubos par jūsu karavīra izturību. Bet pie lietas. Viss iepriekš teiktais padara jūsu uzdevumu ļoti grūtu. Jums būs jāatlasa maksimāli lielāks daudzums nometņu materiāla, lai pēc specifiskas izstudēšanas savervētu nepieciešamo daudzumu personu, kuras apmācīt un sagatavot izlūkošanas un diversiju darbam. — Brīdi klusēja. Tad teica: — Sākumam rekomendēju: ja vēlāk materiālā, ko jūsu dienests būs atlasījis, konsultējoties ar gestapo, izrādīsies daži nederīgi subjekti, neiesaku jums par šo nolaidību uzvelt vainu gestapo orgāniem. Admirālis Kanariss nevēlas saasināt attiecības, tādēļ jums pašiem būs jāizlabo gestapo kļūdas un jāizdara tas bez liekām formalitātēm. Protams, bez oficiālām publisko nāves sodu ceremonijām. Bet tagad, kungi, jūs varat iet.

Neatļaudams virsniekiem pat atvērt muti, Lansdorfs atvadījās no viņiem ar galvas mājienu.

16"

243

Nākamajā rītā Lansdorfs lūdza Johanam pamasēt slimo kāju. Veiss to veica ar apbrīnojamu meistarību. Masēšanas mākslā viņam bija solīdas teorētiskas un praktiskas zināšanas. Viņa treneri vienmēr apgalvoja, ka masāža ir ne tikai universāls līdzeklis pret visām kaitēm, bet arī dziedinošs balzams nervu sistēmai. Veiss savā laikā bija noklausījies kāda masiera lekcijas, un pēc treniņiem

«Dinamo» stadionā sportisti paši masēja cits citu. Tas viss deva Johanam pietiekamas zināšanas.

Lansdorfs bija apmierināts un pastāstīja, ka senie romieši ļoti cienījuši masāžu: pulkveži masējušies kauju priekšvakarā, bet patricieši pirms svarīgām runām senātā.

Veiss uzdrošinājās piebilst, ka ari Timurs, būdams lielisks kava- lērists, nenoniecināja masāžu.

Lansdorfs, vērīgi uzlūkojis jefreitoru, vaicāja, par ko viņš saņēmis medaļu.

Veiss kautri atbildēja:

—   Diemžēl šoreiz tikai par drošsirdību!

—   Bet kas tev vēl ir tik nozīmīgs?

—   Galva, ģenerāļa kungs!

—        Es neesmu ģenerālis, — Lansdorfs vēsi izlaboja viņu. Pasmaidījis piebilda: — Bet bez mums ģenerāļi karotu kā akli. Bet saki — kas tev galvā?

—   Es vēlos būt jums noderīgs.

—   Ar ko?

—   Domāju, ka jūs ikvienu pazīstat labāk, nekā viņj pats sevi…

—   Protams!

—        Man šķiet, ka majors Šteinglics un kapteinis Dītrihs nav visai pareizi jūs sapratuši.

—        Runā, es klausos. — Lansdorfs pat mazliet piecēlās, atbalstījies uz elkoņa.

Veiss saprata, ar ko viņš riskē, taču viņam nebija citas iespējas pievērst sev Lansdorfa uzmanību.

—        Jūs likāt viņiem saprast, ka no nederīgu elementu atsijāšanas pašā skolā nav jābaidās, jo tas vēlāk var dot dibinātu iemeslu pārmest gestapo dienestam zināmu nepiesardzību.

—   Un kas no tā izriet?

—        Jādara tā, lai šāds nederīgs materiāls zināmā daudzumā tiktu ieskaitīts skolā, jo pretējā gadījumā, tas ir, ja skolā darbam nederīgus neatklās, visa turpmākā atbildība gulsies uz abvēra dienestu.

—   Oho, skat, kāds tu blēdis! Kur tu šo gudrību ņēmi?

—        Mans bijušais šefs kreisleilers Funks šo metodi izmantoja «Baltvācu tautu apvienības» darbā. Viņš uzņēma visus, kas vēlējās iestāties. Bet vēlāk, īsi pirms repatriācijas, ierakstīja garā sarakstā tos, kas nebauda uzticību. Berline visai augsti novērtēja šo viņa modrību, bet Rīgas gestapo aģentiem izteica pārmetumus par neapmierinošu darbu.

—   Kā tu to zini?

—   Funka kungs man parādīja īpašu uzticību.

—   Ar ko tu to izpelnījies?

—       Ar to, ka jūs esat pirmais un pēdējais cilvēks, kuram es to atļāvos pateikt. Funks augsti vērtēja manas spējas aizmirst to, ko derētu atcerēties.

—   Tu, izrādās, esi arī godkārīgs, — Lansdorfs atzinīgi noteica.

Veiss vaļsirdīgi atzinās:

—        Es nopratu, ka jūs esat ievērojams cilvēks, un man radās vēlēšanās pievērst sev jūsu uzmanību.

—- Un kad tev šāda vēlēšanās radās?

—        Nupat! — Veiss uzticīgi iesaucās. — Jutu, ka jūs pret mani izturaties labvēlīgi, un tas mani pamudināja … — čukstus turpināja: — Es mazliet protu arī krievu valodu. — Pasteidzās piebilst: — To es minēju arī anketā. Iemācījos runāt, strādādams pie kāda krievu emigranta Latvijā. — Paskaidroja: — Ne gluži tādā valodā, kādā šodien runā padomju ļaudis, bet saprotu visu.

Lansdorfs gulēja aizvērtām acīm, viņa seja likās tik nedzīva kā mūmijai.

Veiss žēlodamies turpināja:

—        Majora kungs mani ciena kā šoferi. Es justos laimīgs, ja kāds pievērstu uzmanību arī citām manām dotībām.

Lansdorfs pēkšņi atvēra acis, izrieztas kā plēsīgam putnam.

Veiss, bikli un lūdzoši smaidīdams, izturēja viņa skatienu, kas ieurbās līdz pašām dvēseles dzīlēm.

Lansdorfs sacīja:

—       Tieši tevi pēc neilgas apmācības vajadzētu pārsviest uz krievu aizmuguri. — Pašķielējis uz Veisa medaļu, ironiski piebilda: — Tu taču esi drošsirdīgs.

Veisam pārskrēja auksti drebuļi un kāju pirksti krampjaini savilkās, it kā viņš kristu bezdibenī. Lūk, pie kā noveda šī riskantā saruna, kuru viņš bija uzsācis, cerēdams sasniegt pavisam ko citu. Viņš ir pārrēķinājies, nepareizi novērtēdams šo dzīves ērtību tīkojošo veci. Nevajadzēja tam uzmākties. Bet vai viņš varēja neizmē- ģināt laimi, ja Lansdorfs stāvēja daudz tuvāk par Steinglicu tam ziņu avotam, kuram piekļūt centās Johans? Bet kā uzzināt, vai Lansdorfs tiešām uzskatīja viņu par tik piemērotu darbam pretinieka aizmugurē vai tikai gribēja viņu pārbaudīt?

To visu apsvērt nebija laika, un drīzāk neapzināti nekā apzināti Veiss apmierināts sacīja:

—       Pateicos, Lansdorfa kungs. Ceru, ka jums nenāksies nožēlot savu lēmumu.

—       Vai es varētu to arī nožēlot? — Lansdorfs, piemiedzis acis, jautāja.

—   Man pārāk tipiska āriene. — Veiss paskaidroja, — Rīgā katram latvietim tūlīt bija skaidrs, ka esmu vācietis, un krieviem to saskatīt būs vēl vieglāk. — Pasteidzās piebilst: — Bet tam nav nozīmes. Kā īsts vācietis, esmu gatavs atdot dzīvību par fīreru, un varat nešaubīties, ka pratīšu mirt kā goda vīrs, ja man būs lemta bojā eja.

Lansdorfs ilgi un vērīgi nolūkojās Veisā. Pēc tam ar nožēlu sacīja:

—   Jā, tev taisnība. Tu esi pārāk tipisks vācietis. Tevi varētu kā īsta ārieša paraugu izstādīt partijas rasu nodaļā. Es padomāšu, kā tevi izmantot, — Lansdorfs teica un parādīja ar roku, ka Johans var iet.

Sīs bīstamās sarunas priekšvakarā Johans ilgi prātoja, kā viņam izturēties jaunajos apstākļos, kas, kaut gan solīja labvēlīgi ietekmēt viņa turpmāko dzīvi, taču slēpa sevī izolācijas briesmas. Viņš baidījās atkal nonākt tādā bezdarbības stāvoklī, kādā dzīvoja iepriekšējā abvēra slepenajā apmetnē, kur gatavoja krievu baltemigrantu grupu sūtīšanai uz padomju aizmuguri.

Pēc visa spriežot, abvēra dienests nodomājis izveidot plašu izlūku un diversantu skolu tiklu.

Tas savukārt liecināja, ka hitleriešu zibens ātrais uzbrukums cietis neveiksmi un viņu cerības rast atbalstu zināmās Padomju valsts iedzīvotāju aprindās nav attaisnojušās. Nevis piektā kolona, uz kuru tie cerēja, viņus sagaidīja Padomju zemē, bet gan spēcīgu partizāņu vienību negaidītie uzbrukumi.

Tad tika nolemts mobilizēt visus spēkus un slepenā kara vešanai organizēt diversijas un terora masu aktus Padomju Armijas aizmugurē. Tā jau vairs nebija taktika, bet kara operāciju stratēģija. Vācu ģenerālštābs un visi Trešās impērijas slepenie dienesti apvienojās šī uzdevuma veikšanai.

Tā nebija nejaušība, ka Lansdorfu, kas bija redzams SD darbinieks, atsūtīja uz šejieni. Noskaidrojis to, Veiss nolēma izmantot sacensību starp abvēru un gestapo dienestiem. Izmantot ar tādu aprēķinu, lai noticētu viņa abvēriskajam patriotismam un gatavībai pastrādāt jebkuru nelietību šī patriotisma vārdā. Vecais lapsa Lansdorfs nekādam citam patriotismam nenoticēs kā vienīgi tam, kas balstās uz karjerismu un uzcītību dienestā. Johans nolēma riskēt tikai pēc tam, kad bija iepazinies ar Lansdorfa bloknota saturu, pareizāk sakot, ar kādu ierakstu tajā noteiktā, mazliet vecmodīgā rokrakstā: «Padomju kara gūstekņi, atrazdamies nometnēs, saglabā tikumus un paradumus, kas raksturīgi viņu politiskajai sistēmai, un dibina slepenas komunistu organizācijas, kuru vadībai pakļaujas ieslodzītie.

Lai atklātu «vadošās» personas, gestapo dienests ieslodzīto vidū vervē savus informatorus — visai noderīgs un pārbaudīts materiāls izlūku un diversantu skolām.

Bet gestapo dienests, vēlēdamies saglabāt šo kontingentu savām vajadzībām, slēpj informatorus, maskēšanās nolūkos ierakstot tos neuzticamu cilvēku sarakstos, un reizēm pat paredz likvidēt.

Nepieciešams droši, intuitīvi atklāt šo kontingentu visu kategoriju nometnēs un, neraugoties uz gestapo pretestību, ieskaitīt skolās.»

So ierakstu Lansdorfs, acīm redzot, izdarīja bloknotā, lai instruētu abvēra darbiniekus, kuriem vajadzēs apbraukāt kara gūstekņu nometnes un vervēt kursantus.

Tādēļ Veiss, visu sapratis, nolēma parunāt ar Lansdorfu, cerēdams. ka gūs iespēju piedalīties «kontingenta» komplektēšanā. Viņš, tā sakot, šoreiz riskēja ar visu, lai iegūtu visu. Vai tad nebija vērts riskēt ar savu dzīvību, lai atklātu gestapo informētāju tīklu? Johans riskēja, kaut gan nojauta, ka Lansdorfam ir vērīga acs un ka pret visu viņš izturas ar modru piesardzību.

Taču Veisa izturēšanās likās pārliecinoša, pilnīgi ticama. Vai nebija dabiski, ka jauns vācu puisis cenšas naivi un nekaunīgi izkal- poties? Vai nebija dabiskas arī Johana bailes no tik riskanta darba? Nekā dīvaina šeit nebija. Šoferis — veikls puisis, pieradis dzīvot sava kunga paspārnē un pēkšņi — pašā ellē. Protams, viņš varēja izbīties. Johans izbijās no tā, ka viņu var nomest ar izpletni pie savējiem, kad viņa pienākums atrasties šeit, ienaidnieka zemē. Lansdorfs, protams, viņa bailes izskaidroja ar parastu gļēvulību.

Veiss varēja radīt aizdomas, bāzdams degunu savu augsto priekšnieku darīšanās. Bet arī tas bija tīri dabiski. Nekauņa? Protams. Viņš nemaz neslēpa, ka ir nekaunīgs. Pieticīgais būtu apmierinājies ar šofera stūri.

Kādēļ viņš pateica Lansdorfam, ka prot krievu valodu? Bet vai tad viņš to bija slēpis? Anketā viss bija minēts, viņš tur bija atbildējis uz simtiem dažādu jautājumu. Majoru Steinglicu neinteresēja viņa valodas zināšanas. Tādēļ Johans arī nepiedāvāja viņam savus pakalpojumus, bet tagad bija pienācis brīdis atgādināt par sevi. Bīstami? Jā, bīstami. Bet cilvēks, kas viņu iemācīja runāt krieviski, nebija no tiem krieviem, pret kuriem tagad karo vācieši. Moderns mākslinieks, aizbēdzis no krievu revolūcijas. Tas viss bija rakstīts anketā.

Pašreiz Johanam rūpes sagādāja pavisam kas cits. Vai viņš spēs izlikties par vācieti, sastopoties ar fašistu koncentrācijas nometnēs ieslēgtajiem padomju ļaudīm? Kā viņš varēs skatīties acīs tiem, kas pat šeit nav zaudējuši cilvēka lepnumu, godu, uzticību Tēvzemei? Viņš bija iemācījies daudz ko. Šķiet, viņš nemaz nebija slikts skolnieks. Grūti būt vācietim fašistu vidū, tas prasa ārkārtīgi lielu dvēseles spēku saspringtību. Un tomēr viņš ir kļuvis par vācieti, fašisti viņu uzskata par savējo. Bet kur ņemt spēku, lai izturētos kā fašists, sastopoties ar padomju ļaudīm? Kā lai viņš izturas? Tam viņu neviens nebija gatavojis, to viņam neviens nebija mācījis. Viņam pat prātā nenāca, ka būs jāuzņemas šāda pašmocība. Un ne tādēļ, ka viņam to kāds liktu darīt, nē, viņš pats to ir uzņēmies, jo šobrīd tas ir lietderīgi — vajadzīgs un nepieciešams.

Citādi rīkoties viņš nemaz nevarēja. Viņa pienākums būt tur, kur visbīstamāk. Dziļi jāapspiež sevī visas cilvēciskās jūtas, jāaizmirst, ka esi cilvēks, padomju cilvēks. Jo mazāk kādā cilvēcības, jo dabiskāks vācietis viņš liekas padomju gūstekņiem. Tie nedrīkst saskatīt viņā neko citu kā vien fašistu, tikai fašistu, nīstamu ienaidnieku! Bet kāda mocība ir būt fašistam ļaužu acīs, kuri saglabājuši savu cilvēka seju apstākļos, kuros tiek darīts viss, lai vispirms iznīdētu katrā cilvēkā visu cilvēcīgo un tikai pēc tam viņu pašu fiziski iznīcinātu!

Tas viss likās pārāk baigi, un Johans neizjūta nekādu prieku, kad pēc dažām dienām fon Dītrihs viņam it kā garām ejot paziņoja par paaugstinājumu dienestā un pateica, ka Johans iecelts par tulku pie otrās «C» nodaļas, bet pagaidām, kamēr nav cita šofera, viņam jāsagatavojas ilgam braucienam. Nē, Johans nemaz nepriecājās par saviem panākumiem, kurus viņš bija guvis tik riskantā operācijā pret Lansdorfu. Vai viņa uzvara nekļūs par viņa sakāvi? Vai viņš nav sevi pārvērtējis, vai pietiks viņam dvēseles spēka, lai izturētu šo garīgo inkvizīciju, ko viņš pats labprātīgi uzņēmies?

Par to bija norūpējusies viņa sirds, bet jefreitors Veiss atbildēja Dītriham, dziļi paklanīdamies un, acīm redzot, apstulbis no laimes, tikai nesakarīgi nomurmināja, ka gatavs kalpot ar sirdi un dvēseli.

Pirmā vēlēšanās bija atrast vientulību, bet Veiss pavēlēja sev iet pie Lansdorfa pateikties par parādīto uzticību un neaizmirsa priecīgi smaidīt.

Lansdorfs pieņēma viņu vēsi un lietišķi. Klusēdams uzklausīja jefreitora jūsmīgo pateicību un, pamājis ar galvu, atļāva iet. Kad Veiss jau bija pie pašām durvīm, Lansdorfs pēkšņi daudznozīmīgi noteica:

—   Tev gara mēle. Pielūko, ka tās dēļ tev nesaīsina kaklu.

—      Lansdorfa kungs, — Veiss ar pašcieņu atbildēja, — domāju, ka mans kakls cietīs tikai tai gadījumā, ja es nebūšu par visu jums personīgi ziņojis.

—   Tieši to es arī gribēju teikt…

26

Kancelejā vecākais rakstvedis pasniedza Johanam kādu atklātni ar īsu tekstu. Veisa draugs, kāds zonderkomandas unteroficieris Fogels, kas atradās Smoļenskā, ielūdza Veisu nosvinēt ziemassvētkus Maskavā.

Pastāstījis vecākajam rakstvedim par šo uzaicinājumu un pazobojies par krieviem, kurus vajadzēs īpaši pamudināt žiglāk atstāt savas pilsētas, Johans brīdi pakavējās, lai vecākais rakstvedis savukārt varētu pasmieties par krievu gausumu, un pēc tam devās uz garāžu. Scit viņš ar savu Maskavā iedoto un ķimikālijām piesūcināto kabatas lakatiņu attīstīja atklātni un ātri atšifrēja sarkani brūnos ciparus, kas bija iešķībi un cieši uzrakstīti ar ļoti smalku spalvu: «Varšava, Jaunā pasaule, 40. Varietē «Kolumbīna». Nikola. Jūsu dzīvokļa numurs. Jūsu tēva vecums …»

Johans ļoti labi saprata, ka pašreiz viņš skaitās Dītriha rīcībā un tādēļ, lai aizbrauktu uz pilsētu, pietiek ar Dītriha atļauju vien, bet viņš tomēr uzskatīja par lietderīgu izprasīt atļauju arī no Šteinglica, ar ko ieguva vēl lielākas majora simpātijas. Neapmierinājies ar to, Veiss ieradās arī pie Lansdorfa un, paziņojis, ka brauc uz Varšavu, jautāja, vai nebūs kādi rīkojumi, parādīdams ar to, ka par savu galveno kungu viņš uzskata tikai Lansdorfu un nevienu citu.

Lansdorfs lūdza nopirkt sāls-skuju tabletes vannai. Tad vēl kādu vieglu caurejas līdzekli. Pameklēt veikalos grāmatas, kas izdotas ne vēlāk par pagājušā gadsimta deviņdesmitajiem gadiem. Paskaidroja:

—   Man patīk lasīt tikai tādas gramatas, kas saistas ar manu jaunību. — Nolaidis bālos plakstiņus, piebilda: — Tā bija tik brīnišķīga …

Dītrihs lūdza nopirkt kūkas konditorejā «Jan Gajevski», kas atradās Maršalkovska ielā, bet Steinglics — asinsdesu. Majors naudu neiedeva, toties draudzīgi ieteica Veisam pēc Varšavas apmeklēšanas profilakses nolūkos iegriezties sanitārā daļā.

Jefrcitora dienesta pakāpe un medaļa deva Johanam zināmas priekšrocības.

Viņš apstādināja pirmo garāmbraucošo sma«o mašīnu, pavēlēja kareivim pārsēsties no kabīnes kravas kastē, iedeva šoferim paciņu

cigarešu un pavēlēja dzīt mašīnu uz Varšavu «tādā ātrumā, kādā velns bēg no krusta».

Jolians jutās lieliski. Viņu bija pārņēmusi tāda kā nebēdnīgi dzīvespriecīga veiksmes izjūta, un, kā savā laikā pēc eksāmenu sesijas institūtā, radās vēlēšanās izklaidēties pēc saspringta darba. Viņš atļāvās brīvi papļāpāt ar šoferi par visādiem niekiem … Lai būtu kā būdams, jāsaka — savu uzdevumu viņš līdz šim ir veicis, un nekas tā neuzmundrina cilvēku kā apziņa par izpildītu pienākumu. 'īļ

Viņš jutās jau tik pamatīgi norūdīts un nepieejams, ka pilnīgi brīvi nicīgi zobojās par krieviem, nemaz neizjuzdams riebumu pret sevi.

Tādēļ viņš tik bezbēdīgi sacīja šoferim, sakumpušam, padzīvojušam kareivim, kura seju izvagoja raupjas, gareniskas grumbas:

—   Nu mēs drīz ieņemsim Maskavu un karam būs beigas.

Šoferis, nepacēlis piepūlētās acis, drūmi atbildēja:

—       Tu domā, ka karš pret krieviem jau tuvojas beigām, bet viņi domā, ka tikai tagad sāk karot ar mums.

-— Bet kā tu pats domā?

—        Heil, Ilitler! — šoferis iesaucās un, nenoņēmis labo roku no stūres, pacēla rādītājpirkstu.

Pēc izrunas Johans noprata, ka kareivis dzimis dienvidu apvidū.

Šoferis apstiprināja.

—       Ir vācieši, kas dzer tikai alu, citi — šņabi, bet ir arī tādi, kas mīl vīnu.— Pašķielēja uz Veisu: — Jā, esmu dzimis Sārā, bet tu, kā redzu, esi prūsis.

—       Jā, prūsis, — Johans apliecināja. — Vai zini, kādā gudrā grāmatā par Prūsiju teikts: «Prūsija nav valsts, kurai ir armija, Prūsija ir armija, kas pārvalda visu nāciju.»

Šoferis aizdomīgi noteica:

—   Tu esi pārāk izglītots, lai būtu prūsis.

—   Tas izskaidrojams ar to, ka esmu Gēbelsa māsasdēls.

—       Pareizi, — šoferis piekrita. — Lai nebūtu nekādas atšķirības, tev vajadzētu kāju pārlauzt.

—   Uz to es cerības neesmu zaudējis.

—   Krievi tev palīdzēs.

—   Nepagūs: tiem drīz būs beigas!

—        Vai arī tu, tāpat kā tavs tēvocis, dieni kapraču komandā? Viņš jau tos sen apbedījis.

Veiss izlikās, ka nav sapratis šo dzēlīgo mājienu, un jautāja:

—       Tu. kā redzi, esi vecs karavīrs. Vai pirmajā pasaules karā arī piedalījies?

—   Jā. Biju aizkarojies līdz Urāliem.

—        Ko tu saki! — Johans pārsteigts iesaucās. — Tu taču esi īsts varonis!

Šoferis jautāja:

—  Vai meža darbos esi strādājis?

—   Nē, neesmu.

—        Nekas, gan krievi iemācīs. Viņi mums iemācīja Urālos mežu cirst. Pirmajā pasaules karā visu nepaguva izcirst — atstāja otrajam. Meži tur lieli, pietiks darba visiem.

—  Tavi joki pārāk muļķīgi, — Johans stingri aizrādīja.

—        Esmu muļķis, — šoferis dobji atbildēja. — Kopš vakardienas muļķis. Vakar es saņēmu atklātni, kur mani apsveic ar mana pēdējā — jaunākā varoņa nāvi. Pavisam man bija trīs dēli. Trīs apsveikumi vienam tēvam — vai tas nav par daudz?

—   Smēķē! — Johans sniedza cigarešu paciņu.

Šoferis paņēma cigareti un skumji turpināja:

—   Smēķēju, bet tas nepalīdz.

Johans deva padomu:

—   Prasies pats uz fronti, lai atriebtos par savu dēlu nāvi.

—   Kam?

—   Krieviem.

—        Manus dēlus aprija šahta! — šoferis iesaucās. — Vai saproti: šahta! Šis šahtas ir reihsmaršala Gēringa personiskais īpašums. Sakarā ar karastāvokli izdeva pavēli taupīt stutmalku. Tā manu dēlu kaulus ari izmantoja seguma balstiem.

—   Uzvaras labā jānes upuri.

—   Gēringa kunga labā? Es lai upurēju viņa labā savus bērnus?

—   Tu runā kā komunists!

—        Vai tev tā šķiet? — šoferis noliecās, it kā gribēdams pārbaudīt, vai nav palikušas vaļā durtiņas, pie kurām sēdēja Johans. Tad sāka braukt ātrāk, piespiedās tuvāk stūrei un, neskatīdamies uz Veisu, teica: — Sapīposim.

Johans iebāza roku kabatā, lai izņemtu cigaretes. Bet šoferis, strauji pagrūdis ar plecu Johanu, izmeta viņu no mašīnas. Mašīna, vaļējām durvīm dauzoties, aiztrauca pa šoseju.

Johanam laimējās: viņš bija iekritis cietokšņa grāvī blakus ceļa stabiņam. Mirkli vēlāk viņš būtu pret stabiņu nosities.

Kaut gan Johanam sāpēja viss ķermenis un vispār muļķīgi bija palikt ceļā tik nožēlojamā stāvoklī, taču noskaņojums viņam nebija slikts. Pat gluži otrādi. Šādu vācieti viņš šeit bija sastapis pirmo reizi. Tas tik bija šoferis! Kaut vairāk būtu šādu vāciešu!

Johans nopurināja no drēbēm putekļus, sakārtojās. Jā, viņa

izskats nav apskaužams, turklāt vēl sasitis roku. Lūk, pie kā noved tukša pļāpāšana. Bet vai tā tiešām bija tik tukša? Nē, šo to noderīgu viņš no šis sarunas iemantoja, šis tas derēs …

Lai arī cik bēdīgu mācību Johans tikko bija saņēmis, iesēdies nākamā garāmbraucošā mašīnā, kas transportēja benzīnu, viņš atkal uzsāka dzīvu sarunu ar šoferi, jaunu puisi no Zalcburgas, bijušo nakts taksometra šoferi.

Smēķēdams cigāru, kas bija izgatavots no papīra un piesātināts ar nikotīna šķīdumu, šis krogu pazinējs pastāstīja Veisam, ka arī šeit, Varšavā, varot izklaidēties ne sliktāk kā Francijā, ja vien netrūkst naudas! Par katru braucienu viņš saņemot desmit litrus pirmās šķiras amerikāņu vai angļu benzīna — spekulanti to labprāt mainot pret litru paštecināta degvīna, bet ar puslitru kabatā varot droši kājām dauzīt jebkuras pazīstamas meičas durvis.

—   Kas tev ticēs, ka benzīns ir amerikāņu! — Veiss smējās.

Šoferis no tiesas apvainojās.

—   Mūsu autokolona apkalpo aviāciju. Tātad no «Standard Oil of Noiv-Jerseij» vai *Royal Dutch-Shelh firmas benzīna tvertnēm, pie tam firmas vēl līdz šim laikam pēc katra miljonā litra sūta prēmijas: šķiltavas, elektriskās laternas, pulksteņus, portfeļus. Protams, šoferi šīs prēmijas nesaņem. Priekšniecība visu pievāc.

—   Apiet jūs?

—   Dabas likums.

Veiss konfidenciāli teica:

—   Es arī strādāju par šoferi. Bet vieglā mašīna nekādu peļņu nedod.

—   Vajag mācēt. — Šoferis paņēma karti, kas bija aizbāzta aiz vējstikla vairoga, un pasniedza to Veisam.

Johans izklāja karti sev uz ceļiem.

Šoferis paskaidroja:

—   Šie aplīši ir bāzes. Vai redzi, kādus līkumus met ceļš! Bet es drāžu taisni pa lauku ceļu un ietaupu vēl savus piecus litrus bez tiem desmit, ko saņemu.

Veiss ilgi aplūkoja karti, centās iegaumēt. Atdevis karti, vēl dažas minūtes, sasprindzis apziņu un nenovērsis acis no priekšējā stikla, turpināja skatīt to atmiņā, it kā šī karte būtu neredzamām krāsām uzzīmēta uz caurspīdīgā vējstikla. Johans nenolaida acis no šī stikla, taču neredzēja ne garām zibošos un lietū izmirkušos folverkus, ne dīķus, kurus kā ar zvīņām bija noklājušas melnās, pussatrūdējušās rudens lapas, ne pelēkās smagās mašīnas, pilnas ar kareivjiem pelēcīgās formās un pelēcīgām sejām, neredzēja ne pelēkās debesis, ne pelēcīgo ceļu, ne pelēcīgo lietu. Viņš sev priekšā

redzēja tikai karti. Un atbrīvojās no sastinguma tikai tad, kad skaidri apzinājās, ka cieši atmiņā iegūlušies visi šie aplīši un visas smalkās ceļa līnijas kvadrātu tīklā. Izdzirdis šofera pēdējos vārdus, sacīja:

—       Eļļu es vēl varētu dabūt. Ko varu, to varu. Garāžā atrodas kādas piecas bankas …

—   Jokpēteri, — šoferis smējās. — Viņām vajaga sviestu!

Līdz Varšavai Johans aizbrauca mazā opelītl, kas piederēja kādam resnam vācietim ar sārtu zīdaiņa seju. Vācietis bija ģērbies jaunā sporta uzvalkā, kaklu aptinis ar pūkainu adītu šalli un izskatījās pēc īsta švīta. Ieraudzījis Veisam pie krūtīm spīdīgo medaļu, atzinīgi iesaucās:

—       Varonis! — Pamirkšķinājis ar aci, viņš parādīja uz blašķi, kas šūpojās uz āķa. — Šņabis! Iedzersim uz jūsu veselību. — Nebija šaubu, ka viņš draudzīgi noskaņots pret Veisu.

Johans ielēja sev malciņu blašķes plastmasas vāciņā. Vācietis dzēra no pudeles un pēc tam stādījās priekšā:

—       Koncerna *IG Farbenindustrie» farmaceits. Braucu uz Aušvitcu tirdznieciskos darījumos.

—   Bet tur taču atrodas koncentrācijas nometne!

—       Tieši uz turieni. Vai jūs, jefreitora kungs, bezmiegs nemoka? — viņš negaidot jautāja.

Veiss neizpratnē uzlūkoja viņu.

—   Šķiet, ka ne.

Farmaceits vēlīgi uzsita viņam uz pleca un sacīja:

—   Drīz es varēšu ieteikt jums labas tabletes.

—   Kādas tabletes?

—       Tās, kuras mēs pašreiz tur pārbaudām. Jāsaka, ka Osvencimas komandants ir liels nelietis. Par katru bābu viņš prasa divi simti marku! Firmas visaugstākā cena ir simt septiņdesmit. Šobrīd mums nepieciešamas kādas simt piecdesmit galvas. Ja pareizina, iznāk pieklājīga summa, bet to pārsniegt man nav tiesību.

—   Vai tad jūs arī man gribat piedāvāt savas nāves zāles?

—       Bērniņ, — farmaceits augstsirdīgi teica, — tikai vienu tableti naktī — un brīnišķīgs miegs.

—   Bet ieslodzītiem?

—   Izsniedzam deserta vietā un bez ierobežojuma.

—   Tātad nāvējošas devas?

—       Tieši tā, — farmaceits apstiprināja. — Turklāt pilnīgi par velti. To mēs darām mūsu klientu veselības saglabāšanas interesēs. Nez kā tas gadījās, bet ceļu uz nometni bija atraduši vienkārši krāpnieki, — viņš sašutis stāstīja. — Tie pārdeva ieslodzītiem īstus mēslus, uzdodot tos par ciānkāliju. Vairums palika dzīvi, bet dabūja izbaudīt stinguma krampjus un visādas citādas mocības. Iedomājieties tikai, izrādījās, ka cietuši galvenokārt bija ebreji: ebreji baidās no gāzu kamerām un tādēļ labāk dodas pašnāvībā. — Domīgi turpināja: — Ja varētu apiet komandantu, es nemaz nešaubos, ka daudzi būtu ar mieru iziet visas mūsu eksperimentālā produkta pārbaudes stadijas. Iespējams, ka viņi par šo pakalpojumu pat atlīdzinātu ar noslēptajām vērtslietām. — Tad dzīvi jautāja: — Bet vai jūs zināt, kur viņi slēpj vērtslietas? Tas ir kaut kas traks!

Johans sakoda zobus, viņa vaigu muskuļi nodrebēja. Pilnīgi negaidot viņš jautāja:

—   Ko jūs teicāt par fīreru?

—   Es — par fīreru? — resnais pārsteigts iesaucās.

Johans, nikni zibsnīdams acīm, ar visu ķermeni pagriezās pret resno vīru un uzbļāva:

—       Kā tu uzdrošinājies man, vācu kareivim, tik nekaunīgi izteikties par fīreru? Tu viņu nosauci par krupi? Es tev parādīšu krupi!

Veiss iesita farmaceitam un pēc tam vēl ilgi un pamatīgi dauzīja šaurajā mašīnas kabīnē; beidzis viņu apstrādāt, pavilka sāņus un pats apsēdās pie stūres.

Mašīna brauca lēnām pa šoseju. Farmaceits klusi vaidēja, baidīdamies atkal sadusmot kareivi.

Veiss jau bija atguvies no pēkšņās dusmu lēkmes un klusībā bāra sevi par šādu nesavaldību. Viņš domāja, ka pelnījis, ka viņam sadod pa purnu. Nē, kā viņš varēja tā aizmirsties, kā varēja nesavaldīties!

—        Jefreitora kungs, — farmaceits bailīgi ierunājās, — uz kurieni jūs mani vedat?

—   Uz gestapo, — Veiss nedomādams atbildēja.

—   Es jūs lūdzu …

—       Jūs varējāt apvainot mani, bet ne fīreru! … — Veiss atcirta un domāja, ko lai iesāk ar šo farmaceitu: drīz būs klāt kontroles punkts.

—       Ja jūs izkāpsiet no mašīnas un trīs reizes skaļi un skaidri nokliegsiet «//<?//, Hiller!», es varbūt jums arī piedošu, — Johans samierinoši teica.

—   Ak, lūdzu, lūdzu!

Johans nobremzēja mašīnu. Farmaceits izkāpa un, stāvēdams ceļa malā, dziļi ievilka elpu, un nokliedza, ko no viņa prasīja, turklāt daudz skaļāk, nekā tas bija vajadzīgs. Pēc tam pielabinādamies jautāja:

—   Vai jūs, jefreitora kungs, tagad esat apmierināts?

—   Pilnīgi, — Johans norūca.

Kad viņi pabrauca garām kontroles punktam, kur esesiešu patruļa pārbaudīja viņu dokumentus, farmaceits, atviegloti nopūzdamies, paspieda Veisam roku un aizkustināts iesaucās:

—   Pateicos! Ziniet, es tomēr ļoti baidījos.

—   Velti baidījāties, es vārdu vienmēr turu, — Veiss stingri atbildēja.

Bet, kad viņi bija sasnieguši pilsētas priekšpilsētu, farmaceits atzinās:

—   Ziniet, jefreitora kungs, sākumā man likās, ka jūs neesat pie pilna prāta, bet pēc tam atcerējos, ka man uznāk brīži, kad zaudēju paškontroli, un droši vien es būšu pārteicies, domādams nometnes komandantu, kuram ir standartenfīrera pakāpe. Acīm redzot, es būšu neskaidri izrunājis pirmos balsienus, un jūs tad domājāt… Zvēru, es jūsu vietā būtu gluži tāpat rīkojies. — Farmaceita seja bija vienos zilumos, taču viņš joprojām lūdzoši un pieglaimīgi smaidīja.

Veiss izkāpa Maršalkovska ielā un nevērīgi pamāja ar roku farmaceitam.

Aleksandram Belovam nebija iznācis dzīvot nepa laikā. To periodu viņš pazina tikai pēc grāmatām un kinofilmām. Iespējams, ka tikai tādēļ viņa priekšstats par Maršalkovska ielu vācu okupētajā Varšavā kā par nepmanisku nešķīstības zaņķi ne visai atbilda īstenībai. Toties viņa nicinošā sejas izteiksme, viņa augstprātīgā izturēšanās pret visiem šiem tirgoņiem pilnīgi atbilda vācu okupantu uzvedībai un manierēm.

Gan poļu, gan arī vācu armijas veikalos viņš izturējās uzpūtīgi un, vēl nepārkāpis slieksni, skaļi pavēstīja:

—   Šturmbanfīrera kungs lūdza nopirkt tieši jūsu veikalā …

Tas atstāja vajadzīgo iespaidu.

Tai brīdī, kad Johans izvēlējās caurejas zāles Lansdorfam armijas aptiekā, ienāca dežurējošais ārsts kapteiņa pakāpē un jautāja, vai šturmbanfīrera kungs jau ilgi mokās ar cietu vēderu.

Johans bargi pārtrauca kapteini:

—   Šturmbanfīrera kungu nekas nevar mocīt!

Tas bija tik ietekmīgi pateikts, ka kapteinis neviļus izdarīja ar roku tādu kustību, it kā gribētu to pacelt partijas sveicienā.

Un tomēr izrādes sākumu varietē «Kolumbīna» Veiss nokavēja. Sakarā ar komandanta stundu izrādes sākās pulksten piecos. Iet uz varietē ar pirkumiem, turklāt uz satikšanos ar sakarnieku, bija ļoti neērti.

Tādēļ Johans iegāja viesnīcā «Grand Hoteh un, pateicis dežurējošam policijas virsniekam, ka viņš ir pulkveža Steinglica adjutants.

lūdza nodot pulkvedim Steinglicam šo sainīti, ja tas, kā solījies, ieradīsies šeit kopā ar dāmu. Bet, ja pulkvedim būs labpaticies apmesties viesnīcā tPalass», tad viņš pats paņems pirkumus.

Priekšnesumi, kurus demonstrēja varietē, neatstāja nekādu iespaidu uz Johanu Veisu. Jāsaka, viņš nekā labāka arī nebija gaidījis, kaut gan vēl nekad nebija skatījis šāda veida uzvedumus.

Desmit izdēdējušas, padzīvojušas un stipri nokrāsojušās gerlas novalkātās brokāta biksītēs šūpoja kājas mūzikas takti un nedabiski smaidīja, lai noslēptu skatītājiem, ka tik straujām ķermeņa kustībām viņām nepietiek elpas. Johans uzlūkoja viņas ar žēlumu. Pēc tam iznāca divi vīrieši īsās biksītēs, no galvas līdz kājām nosmērēti ar treknu bronzas smēri, un izveidoja antīku statuju pozas.

Izspiedušās ribas un lāpstiņas uzskatāmi liecināja, ka uz kartiņām šie artisti nesaņem ne taukvielas, ne gaļu. Tūlīt pēc tiem uz skatuves izskrēja klauns, attēlodams Čarliju Caplinu. Viņu apmētāja ar ābolu serdēm, papirosu galiem un kliedza: «Jūds!» Klauns nekādus jokus netaisīja, viņš pat neizvairījās no atkritumiem, ar kuriem viņu apmētāja.

Visa priekšnesuma saturs, izrādās, bija tieši tas, ka klauns ļāva skatītājiem apmētāt sevi ar visu, kas pagadījās pie rokas. Viņš vienīgi ar rokām sargāja seju.

Bet Veiss pamanīja arī ko citu. Klauns pēkšņi uz mirkli nometa Carlija masku, un tad parādījās cita seja — ūsiņas tādas pašas, bet melnā matu šķipsna, kas nokārās pār uzaci, un zods, ko viņš uz mirkli pastiepa uz priekšu, piešķīra viņam tik bīstamu līdzību, ka Veiss neviļus baiļojās šī pārdrošā cilvēciņa dēļ. Bet tūlīt atkal parādījās čarlijs, šļūkādams milzīgās un uz sāniem izvērstās, plakanās tupelēs.

Kad pieteica priekšnesumu «Divi Nikolas — divi — parterakro- bāti», Veiss neviļus paliecās uz priekšu.

Zāle bija piesmēķēta, pilna ļaudīm, trokšņaina, karavīri dzēra alu, čaukstināja sviestpapīru, iztinot uzkodu un novietojot to visu uz blakus stāvošā brīvā krēsla. Ja karavīriem priekšā sēdēja civilās drēbēs ģērbies cilvēks, viņi savas kājas lika uz šī cilvēka krēsla atzveltnes.

Armijas policija, žilbinādama ar elektriskām kabatas laternām, pārbaudīja pēdējās rindas un izveda no zāles kareivjus, kas par daudz vaļīgi uzbāzās ielasmeitām.

Veisam nemaz nevajadzēja sevišķi piepūlēt redzi, lai akrobātā ar ideālo augumu, kas bija iespīlēts melnā triko, pazītu Zubovu. Jā, tas bija viņš. Vienīgi mati bija sasukāti ar taisnu celiņu, uzacis izskūtas smalkas, lūpas viegli nokrāsotas. Sis akrobāts Nikola lieliski

strādāja. Viņa partnere, kuras seju Johans vēl nebija paguvis apskatīt, jo par viņu Johans nemaz nedomāja, kā melna čūskiņa locījās Zubova rokās, gan apvīdamās viņam apkārt, gan sastingdama lidojošā pozā uz viņa izstieptās rokas.

Viņiem ilgi aplaudēja.

Kad, aplausu izsaukti, akrobāti atgriezās uz skatuves, Zubovs uzmeta augstu gaisā savu partneri, un viņa, gaisā izdarījusi salto, negaidot izpleta kā spārnus transparentu ar kāškrustu. Zāle no sajūsmas rēca un sarīkoja viņiem īstas ovācijas.

Johans devās uz aktieru istabu ar glikozes konfekšu kārbu, ko viņš bija nopircis bufetē, atgrūda durvis, pie kurām bija slīpi piestiprināts papīrs ar uzrakstu «Divi Nikolas divi». Viņš paklanījās ar taukainu ziedi notrieptai sievietes sejai, kuru ieraudzīja spogulī, un nomurmināja:

—        Freilen, esmu sajūsmināts par jūsu mākslu. — Un, nolicis uz spoguļa plauktiņa konfekšu kastīti, smaidīdams pievērsās Zubovam.

Taču Zubovs uz viņa smaidu atbildēja ar nesatricināmi vienaldzīgu izteiksmi sejā.

—       Jefreitora kungs, — Zubovs sacīja, — nešaubos, ka jūsu cienījamie vecāki jums ir teikuši, ka bez brīdinājuma ieiet svešu cilvēku istabā ir nepieklājīgi.

—       Piedodiet, — Veiss nomurmināja un atjautīgi, izmantodams paroles elementus, sacīja: — Esmu ar mieru pieklauvēt sešpadsmit reizes.

Viņš gaidīja, ka Zubovs atbildēs paroles vārdiem, bet tas klusēja.

Pēc tam Zubovs jautāja:

—   Jefreitora kungs, sakiet — ko jūs īsti vēlaties?

—   Es vēlos apsveikt Nikolu …

—        Mēs abi esam Nikolas — divi Nikolas divi, — Zubovs bez smaida atgādināja.

—       Ak, tādā gadījumā es vēlētos stādīties priekšā galvenajam, — Veiss sacīja mazliet nervozēdams. Viņš nesaprata, kādēļ Zubovs tik stūrgalvīgi neatbild uz paroli.

—       Redziet, «galvenais» ir viņa, — Zubovs sacīja un norādīja ar acīm uz meiteni, kas slaucīja no sejas nost grimu.

Veiss piegāja pie meitenes un vēlreiz paklanījās. Pelēkas, vērīgas acis ielūkojās Veisa dusmīgajās acīs.

—- Tātad jūs tas bijāt, jefreitora kungs, kas sēdēja sešdesmitajā vietā? Vai vēlaties man kaut ko pateikt?

—   Jā, — Johans apstiprināja.

—  Vai šeit?

—       Ja jūsu partnerim nebulu iebildumu, es vēlētos brīdi pakavēties jūsu sabiedrībā.

Zubovs sacīja meitenei:

—   Es viņu aizvedīšu pie Polonska.

Nelielā alus bārā Zubovs un Johans klusēdami dzēra pie letes alu, kas bija stipri atšķaidīts ar ūdeni.

Zubovs neapmierināts sacīja kroga īpašniekam:

—       Vakar, pan Polonski, ūdensvads bija slēgts, un droši vien tādēļ alus bija stiprāks.

—   Šodien ūdensvads arī slēgts, — bāra īpašnieks atbildēja.

—   No kurienes tad alū tik daudz ūdens?

—        Tās, pan, ir manas asaras, — īpašnieks atteica, — ar tām es slacinu savu neveiksmīgo veikalu.

Bārā ienāca meitene ar čemodāniņu rokās, ap galvu cieši apsējusi lakatu. Dzeltena bobrika jaka. Ar vazelīnu ieziestā seja spīdēja. Viņa paņēma Veisu zem rokas un, pasniegusi Zubovam savu čemodāniņu, pavēloši teica:

—   Iesim!

Viņi iegriezās kāda tumšā šķērsielā, kuras abās pusēs pacēlās ķieģeļu ēku drupas.

Piespiedusies Johanam. meitene, skaidri izrunādama vārdus, stingri teica:

—        Es esmu jūsu sakarniece. Viņam, — meitene norādīja uz aizmugurē ejošo Zubovu, — ir savs īpašs uzdevums. — Brīdi kaut ko apsvērusi, sacīja: — Domāju, ka šobrīd mums abiem vispiemērotākā «pajumte» būs … — sastostījās, — nu, jūs, vārdu sakot . . . varat izlikties par manu pielūdzēju. — Tad jautāja: — Bet varbūt jums ir kāds cits variants?

—   Nē, nav, — Johans vaļsirdīgi atzinās.

—        Rīt pastāstiet savai priekšniecībai, ka iepazināties ar mani. Arī par to, ka pārnakšņojāt pie manis. Tas, šķiet, izklausīsies diezgan ticami.

—   Kas izklausīsies ticami? — Veiss nesapratis jautāja.

—        Kas tur ko nesaprast, — meitene dusmīgi iesaucās. — Ar artistēm taču neviens neceremonējas, vai skaidrs?

—       Jūs maldāties, — Johans iebilda. — Viņi mani uzskata par ļoti pieklājīgu jaunu cilvēku.

—       Pārāk izcelt neko nevajag, pat savu labo audzināšanu, — meitene pamācoši teica. — Vismaz jums, jefreitor.

—   Labi, — Veiss piekrita.

—        Laba gan te nekā nav. — Piespiedās vēl ciešāk Johanam. — Iegaumējiet. Mani sauc — Elza Volfa. Valsts vāciete. Māte — poliete. Tēvs, protams, vācietis, virsnieks. Kritis. Es — mīlestības grēks. Dzimusi Krakovā. Katoliete. Ja jautā par partneri, sakiet, ka mīļākais. Jau apnicis un drīz pametīs viņu. Kas vēl? Šķiet, ka viss. — Apņēmīgi atgādināja: — Tātad šonakt jūs gulēsiet pie manis.

Johans teica:

—       Bet es nevaru. Es apsolīju Dītriham, Steinglicam un, beidzot, Lansdorfam atgriezties laikā. Man jāiet…

—       Nē, nav jāiet. Man nepieciešams aizbildnis — karavīrs, jo kaimiņi mani sāk apspiest. Ar labu nakti, — viņa skaļi vāciski novēlēja Zubovam.

—   Ar labu nakti, — Zubovs nomurmināja un devās prom.

—   b'z kurieni Viņš? — Johans jautāja.

Elza paraustīja plecus.

—   Kā nu tā viens …

—        Bet tas, ka es šeit esmu viena un vienmēr viena, — tas jūs nemaz neinteresē?

—   Bet Zubovs?

—        Nikola ir lāga puisis, tikai pārāk aizraujas ar spēka vingrinājumiem. Nesen viņš atkal izdomāja atrakciju ar šaudīšanu.

—   Piedodiet, bet cik jums gadu?

—       Gados jūs esat vecāks par mani, pēc dienesta pakāpes — nezinu, — F-lza stingri teica.

—   Vai sen strādājat?

—        Kad atgriezīsieties, ieejiet kadru daļā un palūdziet manu personīgo lietu … — Saspringti ieskatījās Johanam acīs un aprauti pavēlēja: — Ziņojiet, es klausos …

Veiss īsos vārdos pastāstīja viņai visu to, ko bija sagatavojis informācijai. Viņa laiku pa laikam pamāja ar galvu, likdama saprast, ka iegaumējusi. Jautāja:

—   Vai tas ir viss?

—   Nē, tikai galvenais.

—        Nav slikti, — viņa bez smaida uzslavēja. — Jūs neesat velti zaudējis laiku. Brašs zēns.

—   Pateicos, — Veiss mazliet ironiski sacīja, — biedri priekšniek!

—        Nē, — viņa teica, atgādinādama: — Es esmu tikai jūsu sakarniece.

—   Vai atļausiet jautāt?

—        Ziniet, — viņa sacīja, — nedusmojieties uz mani. Jūs domājat, ka es esmu dzestrs cilvēks. Man sākumā gribējās krist ap kaklu Zubovam, bet tagad jums. Es tik ilgi nebiju redzējusi savējos … Ko tad jūs vēl gribējāt uzzināt?

—   Vai jūs atklājāt artista talantu Zubovā?

—        Es, — viņa lepni pamāja. — Pastāv speciāls «fīrera cirkulārs» par labas omas uzturēšanu lautā, un sakarā ar to skatuves darbiniekiem, «bicepsa meistariem», paredzēta broņa. Es Zubovu nodevu šī cirkulāra aizbildniecībā! Iedomājieties, Zubovs publikai patīk. Bet viņš pārāk pārdrošs.

—   Uz skatuves?

—   Nē.

—   Pret jums?

—        Nē, pret vāciešiem. — Skumji piebilda: — Katru reizi brīnos, kad ieraugu viņu.

—   Kādēļ?

—■ Nu. vienkārši tādēļ, ka viņš katru reizi iet tikpat ka nāvei pretī.

Tuvojās kāds garāmgājējs.

Elza sāka pļāpāt vāciski. Veiss ieklausījās viņas izrunā: Elza runāja nevainojami. Pie laternas viņš vēlreiz vērīgi ielūkojās viņai sejā. Nekā sevišķa — bāla, nogurusi. Varbūt pārāk augsta piere. Bet milzīgās, mirdzošās acis mazināja pieres baltumu. Lūpas mīkstas, pilnīgas un skaisti iezīmētas. Pasmags zods ar rētu. Toties balss! Balss ļoti mainīga: te dobja, te atkal skarba un dzestra.

Viņi nonāca pie neizskatīga četrstāvu nama, kam ieeja bija n« sētas puses. Oda pēc samazgām. Trepes tumšas. Durvis Elza atslēdza ar savu atslēgu. Garš gaitenis. Istaba blakus virtuvei — pavisam maza istabiņa, galds, krēsls, koka gulta, nebija pat skapja.

Uzmeta uz krēsla atzveltnes bobrika jaku, nosēja lakatu, un pēkšņi pār pleciem nokrita kupli, spīdīgi spilgti rudi mati. čukstus brīdināja:

—       Krāsoti. Vulgārāks izskats. — Stingri izrīkoja: — Liecieties gultā un guliet. Es jūs pamodināšu. Novelciet svārkus, lai es tos virtuvē varētu izgludināt. — Paskaidroja: — Tas būs tikpat kā lietišķs pierādījums. — Ironiski pasmīnēja: — Ziniel, kaimiņiem var likties aizdomīgi, ka ne reizi neesmu atvedusi sev līdzi kādu vīrieti. Es nodzēsīšu uguni.

—   Vai tas nepieciešams? — Veiss jautāja.

—   Nē, bet jums mazliet jāpaguļ.

Elza atgriezās ne tik drīz. Viņa apgūlās blakus Johanam, apsedzās ar jaku un, pievirzījusies tuvāk, jautāja:

—  Vai jūs gribat man vēl kaut ko pateikt?

Viņš čukstēja viņai ausī to, ko uzskatīja par nepieciešamu vēl papildus ziņot Centram, viņa elpa čukstot tikko jaušami kustināja matu šķipsnu. Un pēkšņi meitene sāka smieties. Johans nodomāja.

2<i0 li it viņa smejas par viņu: uzskata ziņas par nepatiesām vai arī jau novecojušām. Tad viņa paskaidroja: «Kutina,» — un viņš piesardzīgi atvirzīja matu sprogu no viņas auss. Turpinādams čukstēt, \ii,iš nejauši pieskārās ar lūpām viņas ausij, bet meitene neko ne- leica: vai nu nemanīja, vai arī negribēja tam piegriezt vērību. Kad pienāca viņas kārta runāt, viņš pagriezās ar muguru pret Elzu, un lagad viņa čukstēja Johanam ausī stingrā, tādā kā priekšnieka balsī. Šodien — lai nu paliek — viņa pieņems mutisku informāciju, bet uz priekšu lai pats visu sašifrē. «Pasta kastīti» viņa pateiks vēlāk. Bet shēmu, kur izvietotas bāzes, jāuzzīmē tūlīt: šīs ziņas noderēs Zubovam.

—   Vai viss?

—   Jā! — meitene atbildēja.

Johans atgūlās uz muguras un, raudzīdamies griestos, kas bija aplīmēti ar baltu papīru, jautāja:

—   Vai tāpat parunāties drīkst?

—   Tikai īsu brīdi…

—   Vai pielūdzēji uzbāžas?

—       Protams. Bet man ir reihskomandantūras dokuments: aizliegts uzturēt sakarus ar armijas pārstāvjiem. Infekcijas nesēja.

—   Kādas?

—   Tuberkulozes. Un jūs ko domājāt?

—   Vai tas ir taisnība? — Johans jautāja.

—   Taisnība. Agrāk biju vesela, bet šeit sākās process.

—   Jums jāārstējas.

—        Kad beigsies karš, noteikti ārstēšos. Par to vairs nerunāsim. — Jautāja: — Vai medaļu kopā ar «leģendu» saņēmāt?

—        Kas vēl nebūs! — Johans apvainojās. — Par varonību kauja vācieši apbalvoja.

—   Vai mūsējie arī ir apbalvojuši?

—   Nē, tikai vācieši.

—   Apsveicu, — viņa teica. — Varonis!

—   Ceru iegūt unteroficiera pakāpi.

—        Karjerists! Ja tā turpināsiet, būsiet ģenerālis vai šturmbanfīrers. — Kļuvusi nopietna, brīdināja: — Pārāk nesteidzieties izvirzīties, es viņus labi pazīstu: skaudīgi, cits citu nodod. Strauji panākumi ir ļoti bīstami.

—   Jūs tik prātīgi runājat kā vecmāmiņa.

—   Nu, bet tagad pietiek pļāpāt, — viņa pārtrauca Johanu.

- Pietiek! — Noliekusies, lai paņemtu no krēsla cigaretes, viņa

neviļus cieši piespiedās Johanam.

Johans nomurmināja:

—   Dīvaini, guļu gultā kopā ar meiteni . . .

Kaut ko atcerēdamās, viņa pasmīnēja. — Vienam pielūdzējam es gandrīz vai izgriezu roku, lai otrreiz vairs nelīstu klāt…

—        Bet kas jums bija džudo instruktors? — Johans vientiesīgi jautāja.

—       Ak tu mūžs! — viņa sašutusi čukstēja. — Jus esat parak ziņkārīgs. — Sarūgtināta piebilda: — Es par jums biju labākās domās.

—   Bet ko jūs vispār par mani domājāt?

—        Neko. Vienkārši cerēju, ka satikšu daudz solīdāku biedru. — Un atkal pārliecās, nodzēšot cigareti. — Klausieties un iegaumējiet: nav ne jūsu, ne manis. Un nekas nav un nebūs mums, kamēr tas viss te, — un viņas baltā roka tumsā it kā pašķīra istabiņas sienas. — Vai sapratāt? — Daudz laipnāk: — Lūdzu …

Viņi vēl brīdi patērzēja.

—   Laiks gulēt, — Elza teica, un iestājās klusums.

Viņš ilgi gulēja ar aizvērtām acīm, piespiedies pie sienas, bet tā arī neaizmiga. Pielēca no gultas, tiklīdz Elza pieskārās viņam, lai modinātu. Seja viņai bija vēl bālāka nekā vakar, zem acīm tumšas ēnas. Viņa bezspēcīgi sniedza roku Veisam.

—        Nezinu, kā es šodien varēšu uzstāties varietē. Es jūtos tik nogurusi! Biju pieradusi būt viena, un pēkšņi Zubovs un jūs. Un pēc tam atkal palikt vienai…

—   Arī man būs … — Johans samulsa, — skumīgi.

Elza viņu pavadīja.

Virtuvē pie plīts stāvēja sievietes. Izdzirdušas soļus, viņas visas uzreiz pagriezās atpakaļ.

Elza uzlika rokas Johanam uz pleciem, noskūpstīja uz lūpām un pēc tam viņu viegli pagrūda.

Johans iegaumēja ceļu uz Elzas mājām, pazīmes pašas par sevi iegriezās viņa apziņā. Viņam no prāta neizgāja Elza …

Viesnīcā *Grand Hoteli viņš paņēma pie portjē savus saiņus, devās uz kontroles-caurlaides punktu, kur uzrādīja dokumentus. Viņu iesēdināja garāmbraucošā mašīnā, un, tikai reizi pārsēžoties, viņš sasniedza savu apakšvienību.

27

Šteinglicam motīvi, ar kuriem Veiss izskaidroja savu aizkavēšanos, likās pilnīgi saprotami.

—       Dzīvot ar pastāvīgu mīļāko ir daudz higiēniskāk nekā katru reizi gulēt ar svešu meiču.

—   Bet es esmu pa īstam iemīlējies, majora kungs.

—   Sentimentalitāte ir mūsu nācijas Ahileja papēdis.

Lansdorfs bija apmierināts ar iepirkumiem, bet kavēšanās

iemeslu atzina par neattaisnojamu.

—  Vīrieši izdomājuši sievieti, lai attaisnotu savas muļķības.

Lansdorfs pamācoši sacīja:

—       Mums nepieciešami klusi un apņēmīgi cilvēki, kuri prot rast prieku, veikdami savu neievērojamo darbu vientulībā, un būt uzticīgi.

Johans dzīvi piekrita.

—       Tieši šīs brīnišķīgās Fridriha Nīčes domas es uzskatu par savu ideālu.

Bet pats pie sevis nodomāja: «Tik veikli, ka labāk nemaz nevar būt! Pašam sevi jāuzslavē, ka atcerējos. Neticēju, ka noderēs, bet, re, izrādās, ka noderēja.»

Lansdorfa kaulainā seja, likās, kļuva vēl stingāka. Viņš piegāja Veisam, apskatīja viņu tā, it kā gribētu viņam kaut ko uzlaikot.

—   Vai jūs Nīči milat?

—   Viņš piejaucis mūsu asinīm piparus!

—       Kā jūs teicāt? Atkārtojiet! — Lansdorfs pacēla kalsno pirkstu. — Lieliski! Vācu nācijas varenība slēpjas neierobežotā varaskāres talantā un tikpat neierobežotā pakļautības un paklausības talantā.

Veiss sasita papēžus, uzrāva zodu un pakalpīgi jautāja:

—   Ko pavēlēsiet, Lansdorfa kungs?

Dītriham paziņot nokavēšanās iemeslu neizdevās, jo kapteinim nebija laika runāt ar Veisu, — viņš tai brīdī meklēja samierināšanos ar savu šoferi, glītu un gražīgu puisi, ar kuru bija sastrīdējies. Dītriha šoferis Kurts sakravāja kapteiņa mantas, un viņš pats arī palīdzēja, acīm redzami priecādamies par izlīgšanu. Kapteinis pavēlēja posties ceļā Veisam, pateicis, ka līdzi brauks arī Kurts, jo viņš, Dītrihs, vientulību nevarot panest…

Lija lietus kopā ar sniegu. Sniegs, pieskāries zemei, tūdaļ izkusa. Viss likās ārkārtīgi netīrs. Virs galvas peldēja zemi, netīri mākoņi, zemi klāja netīras peļķes, šoseja lietū izmirkuši, ūdens upītēs zemes krāsā, un arī mašīnas logi bija nošķiesti dubļiem.

Dītrihs apsēdās blakus savam šoferim, bet Veiss, brīvi izlaidies, zvilnēja aizmugurē. Gaisma tik tikko iespīdēja mašīnā caur dubļu nošķiestiem stikliem. Krēslaini, nāk miegs. Veiss snauda un domāja par savu sakarnieci, kura viņam pat domās jāsauc par Elzu: to prasīja konspirācija.

. . . Mašīna panāca tanku vienību. Tanki brauca cits aiz cita vienādā atstatumā. Pa atvērtajām torņa lūkām raudzījās laukā mašīnu komandieru galvas. Johans piespieda seju logam. Joprojām domādams par meiteni, domās dzirdēdams viņas klusinātos čukstus, viņš mehāniski iegaumēja mašīnu numurus, emblēmas uz bruņām, balto riņķu skaitu uz lielgabalu stobriem, ar kuriem atzīmēja trāpīgos tēmējumus.

Katram tankam aizmugurē bija piesieti baļķi. Tātad šie tanki dodas uz purvainu apvidu.

Vācu tanku kolonā brauca arī divi mūsējie «KV». Tie bija svaigi krāsoti — tātad pēc remonta. «KV» atvērtajās lūkās rēgojās galvas rievainās ādas cepurēs — nebija šaubu, ka šos padomju tankus paredzēts izmantot provokācijas un diversijas operācijām. To visu Johans fiksēja atmiņā gandrīz mehāniski, turpinādams it kā pēc inerces joprojām domāt par meiteni.

Viņa stāstīja, ka agrāk, mājās, nodarbojusies ar mākslas vingrošanu pašdarbības pulciņā, un šo pieredzi viņa tagad izmantoja šeit. Kad viņa ieradusies vācu varietē lūgt darbu, teātra direktors viņai teicis:

—   Parādiet, ko jūs protat!

—   Es neesmu paņēmusi līdzi kostīmu.

—   Ah, — viņš nicīgi iesaucies, — no manis varat nekautrēties. Es jums vairs padarīt neko nevaru, esmu kļuvis gandrīz vai par einuhu.

Taktī sizdams ar monētu pa galdu, viņš dziedāja kādu bērnu dziesmiņu par trusīti un kaziņu, bet Elza, dziesmiņas pavadībā izdarīdama vingrojumus, ar kuriem agrāk bija uzstājusies skolas sarīkojumos, mulsumā uzņēma pārāk strauju tempu.

—   Labi, — direktors teica. — Es jūs ņemu. Tikai jūs pārāk nopietni strādājat. Mazāk sporta, vairāk seksa. Neaizmirstiet, ka tagad pa ielām staigā ļoti daudz vientuļu sieviešu. Ja vīrieši maksā naudu, lai noskatītos estrādes sievietē, viņiem nekādu prieku nesagādās atmiņas par ģimnāzijas sporta svētkiem.

Elza žēlojās Veisam:

—    Man dienā jāuzstājās divas reizes, fiziskā piepūle ir liela, tādēļ pastāvīgi jūtos izsalkusi. Man pat sapņos rādās ēdiens — maize, kartupeļi vai arī piens, bet reizēm viss kopā. Uz kartiņām izsniedz pavisam maz… Turklāt daļu atdodu kādai vācietei. Viņa dzīvo ārpus likuma, jo viņas dēls nošauts tāpēc, ka dezertējis. Briesmīgi nelaimīga sieviete …

Johans skatījas uz tankistiem, kuri nolūkojās caur apaļajām torņa lūkām. Viņu sejas, lietū aprasojušas, spīdēja un izskatījās pavisam sīciņas zem milzīgajām ķiverēm. Garām pazibēja pēdējā marsieša galva tankā. Pabraukuši garām šai dārdošajai tērauda sienai, kas, veldamās pāri zemei, satricināja to līdz pašiem pamatiem, viņi joņoja pa tukšo šoseju, bet, sasnieguši tiltu, lēnām brauca |>ari pelēki netīrai upei ar zemiem palieņu krastiem, kas bija apauguši ar meldriem un kārkliem. Braucot pāri dzelzs tiltam, Johans domās apsvēra, zem kura posma visizdevīgāk palikt sprāgstvielas; to varētu izdarīt kāds ceļa strādnieks, kuram uzdots salabot tilta dēļu pārsegu kājniekiem.

Kaut gan upīte šaura, tikai metrus vienpadsmit plata, nē, ne vai- rak par desmit, un nav arī dziļa, spriežot pēc krasta sēkļa, metrus pusotra — divus, ne vairāk, upes gultne staigna, duļķaina, bet palienes ļoti platas un purvainas. Ja uzspridzinātu tiltu, pārbrauktuves atjaunošana prasītu ne mazāk par divām nedēļām — pasākums ir tā vērts.

Johans atvēra logu un izmeta uz tilla sagumzītu avīzi. Tilta sargs to redzēja, taču neapturēja mašīnu ar štāba numuru, pat novērsās, it kā nebūtu redzējis. Sim sargam būs gadu četrdesmit. Komunikācijas visur sargā vecāku gada gājumu kareivji no pusinvalīdu komandām. Johans zināja, ka pastāv veseli bataljoni, kas komplektēti no cilvēkiem ar dažādām kuņģa slimībām, atsevišķas vienības, kas sastāv no kareivjiem ar vāju redzi un dzirdi. Vajadzētu noskaidrot šo vienību numurus. Tik sliktā laikā kā šodien var arī pamēģināt drāzties pāri tillam lielā ātrumā un nomest sainīti ar sprāgstvielu. Nomest, nevis kur pagadās, bet, teiksim, blakus tai ugunsdzēsēju smilšu mucai. Aiz mucas sainīti neredzēs, tikai jāmet tā, lai sainī tis pakristu zem fermas, kas no sprādziena apgāzīsies. Tiesa gan. posms paliks neskārts, bet pāri tiltam vairs netiks ne vilcieni, ne tanki, bet varbūt posms arī sagrūs, ja tam virsū uzgāzīsies augšējās fermas. Domājot par to, vai sagāzīsies augšējās fermas, Johans aiz mirsa ir Elzu, ir sevi, ir Zubovu. Svarīgi bija tas, ka viņa prāts . atkal rosmīgi strādāja un šī apziņa pildīja viņu ar jaunām, lietišķām rūpēm. Pašreizējos apstākļos neko labāku nevarēja vēlēties.

Kad beidzās asfaltētā šoseja, viņi izbrauca uz lauku ceļa un mašīna sāka mētāties no vienas puses uz otru, laiku pa laikam iegrimdama dziļās bedrēs.

Johans piedāvājās nomainīt Kurtu pie stūres. Kurts pārsēdās pakaļējā sēdeklī, un uz turieni pārsēdās arī Dītrihs.

Ieleju sedza zema, bieza migla. Johans iededza gaismu, taču mašīnas laternu priekšā griezās tik biezi miglas tvaiku mutuļi, ka ceļu saredzēt nevarēja. Johans brauca kā taustīdamies, laiku pa laikam atvērdams durtiņas un izliekdamies laukā, turoties ar vienu

roku pie durtiņām, ar otru pie stūres. Pēc tam ceļš sāka vīties augšup, garām zibēja tumši, salijuši meži, uzvedot pagraba smaku. Koku pakājes kā ar ballu pelējumu klāja plāna sniega kārtiņa.

Johans atcerējās, ka reiz šādā laikā viņš kopā ar savu kursu brauca sestdien talkā uz sovhozu. Kaut gan to sauca par «sestdienas talku», taču strādāja viņi divas nedēļas. Kartupeļu lauku upes palienē rudais, lietainais un aukstais rudens bija pārvērtis purvā.

Studenti izmirkuši, dubļos nobridušies, pēc darba gāja uz ēdnīcu, kur tos baroja ar tiem pašiem kartupeļiem: pirmais ēdiens — bieza kartupeļu zupa, otrais — atkal kartupeļi, tikai cepti margarīnā, ko viņi bija atveduši sev līdz no Maskavas. Gulēja viņi visi kopā sienā uz kūtsaugšas.

Grupas vecākais Petja Makarovs katru reizi patētiski viņus uz runāja:

—   Biedri! Jaunieši un jaunietes!

—   Kādēļ jaunieši, bet ne vienkārši «zēni»?

—   Nu labi, — Petja piekrita, — lai būtu zēni. Lai kā jūs sauktos, jums augstu jātur padomju morāles karogs un jāuzvedas pieklājīgi. Jums jāpilnveido sava personība.

Alise Bosonogova, visdaiļākā meitene institūtā, kura nemaz nekautrējās staigāt vatētā kamzolī un tēva biksēs, reiz kaprīzi atcirta:

—   Bet es nemaz nevēlos pilnveidot savu personību. Es ilgojos pēc neprātīgas mīlas mēnesnīcā. Šobrīd mēness gan nav redzams, bet, ja es saspringšu iztēli, Paškas Mohova seja man to pilnīgi aizstās. Mohov, nāc man blakus un sasildi mani!

Mohovs ugunīgi sarkaniem matiem un vasaras raibumiem klātu seju, mulsi smaidīdams, pārkāpa pāri sienā guļošajiem zēniem un apsēdās blakus Alisei.

. Viņa lietišķi apjautājās:

—   Vai konspektus esi paņēmis līdzi? — Un paskaidroja: — Materiālu pretestība — labākās miega zāles. Tu, Pavel, lasi, bet es tev blakus tvīkšu un sapņošu par piecnieku.

Siens bija tik sauss, ka smaržoja ne pēc siena, bet pēc putekļiem, un šo pašu smaržu nomāca asā un šķērnā kūts smaka. Saša Belovs klausījās lietus brāzienos, klausījās Mohova monotonā lasīšanā un Alises nopūtās, kura laiku pa laikam raudulīgi iesaucās:

—   Es nekā nesaprotu! Atkārto populāri un, lūdzu, saviem vārdiem …

Kāda meitene ar cerību balsī jautāja:

—   Kā jūs, biedri, domājat, vai šo talku mums ņems vērā pie

Ieskaites? Fizikas un matemātikas fakultātē, kā stāsta, esot ņēmuši vērā …

Neviens viņai neatbildēja, bet Griša Medvedjevs, kura tēvs toreiz cīnījās Spānijā, domīgi sacīja:

—  Gvadalahara. Man šķiet, ka tā izskatās pavisam melna. Un rei- zēm sarkana, karsta kā lādiņa sprādziens.

—   No kurienes tu zini, kā lādiņš sprāgst?

—   Man ik naktis sapņos tēvs rādās. Tur, frontē. Dzīvus fažistus mēs neesam redzējuši, vienīgi Borisa Jefimova karikatūrās. Bet šie fašisti tur, Spānijā, slepkavo ļaudis. Komunisti cīnās pret tiem, grib paglābt cilvēci no fašisma briesmām — tā, lūk, ir īsta dzīve. Bet mēs šeit vāļājamies siltumā zem jumta ar pilnu vēderu un jokus dzenam, dzīvi pārvēršam jokos.

—   Nu, — Saša teica, — mums ir savs uzdevums: man, piemēram, aizstāvēt diplomdarbu. Tas šobrīd ir mans galvenais dzīves mērķis.

Bet diplomdarbu tā viņš arī nepaguva aizstāvēt. Laika vairs nepietika.

Valsts drošības pārvaldē instruktori viņu eksaminēja daudzās disciplīnās, taču neviena no tām, izņemot vācu valodu, neietilpa institūta programmā.

Majors, vācu valodas pasniedzējs, teica Belovam:

—  Tikai par vienu kļūdu izrunā — tur tev teikuma beigās pieliks svina punktu. Tādēļ saņemt no manis nepelnītu piecnieku ir tikpat necienīgi kā izlūgties dzīvību no ienaidnieka …

Bet Saša nemaz nevēlējās kaut ko saņemt nepelnīti.

Kur pašreiz atrodas viņa kursa biedri? Varbūt tepat blakus kaut kur karo? Interesanti, kur ir Alise? Ko domāja Alise, izdzirdusi institūtā, ka viņš pēkšņi uz daudziem gadiem aizbraucis uz Ziemeļiem? Viņa vienmēr apgalvoja, ka bēdāties neprot. Un skaista tikai tādēļ, ka iemieso sevī jaunavas laimi un dziļi nicina savas personīgās bēdas, prot neredzēt nepatīkamo, nepiegriež tam vērību.

Vai viņa raudāja? Jādomā, ka ne. Bet, ko viņa patiesībā izjuta, neviens nezināja. Alise prata patīkami tērzēt, pļāpāja visādus niekus un neatļāva nevienam pat ieminēties par galveno, par viņas noslēpumu.

Viņai bija savs noslēpums. Reiz kādā Jaungada vakarā viņa durvīs saskrējās ar Sašu. Alise dziedāja institūta sarīkojumos: viņai bija patīkams kontralts, un daudzi pat mudināja viņu iestāties konservatorijā.

Negaidot viņa jokodamās teica:

—   Klau, diedelniek, vai nevēlies pavadīt burvīgu meiteni uz mājām, iepriecini sevi!

Visu ceļu viņa jokojās un āzēja Sašu. Bet pie pašām parādes durvīm, Alise izbijusies paskatījās apkārt, pacēla seju un teica:

—       Saša, noskūpsti mani! — Un žēli piebilda: — Atjauju uz lupām.

Saša neveikli pieskārās viņas nemākulīgajām lūpām. Pēc taiu viņa noņēma savas rokas no viņa kakla, vainīgi nopūtās.

—   Zini, vairāk tā nedarīsim.

—   Vai nekad? — Saša jautāja.

Alise atklāti un stingri paskatījās viņam acīs, taču balss trīsēja, kad viņa sacīja:

—        Vispār, ja vēlies, esmu ar mieru precēties. — Klusībā it kā kaut ko apsvērusi, pacēla acis un turpināja: — četrdesmit otrā gada otrajā septembrī. — Un paskaidroja: — Pirmkārt, tā ir mana dzimšanas diena …

—   Un otrkārt?

—       Man taču nepieciešams laiks, lai varētu pārliecināties par tavu mīlestību.

—        Labi, es pierakstīšu šo datumu, lai neaizmirstu, — Saša smejas, izlikdamies, ka uztvēris Alises vārdus kā joku. Viņš nevarēja citādi rīkoties, kaut gan saprata un juta, ka viņa runāja pavisam nopietni. Taisnību sakot, viņam pašam nemaz nebija joki prātā. Bet viņš tobrīd jau mācījās speciālā skolā, kaut gan vēl skaitījās institūtā, un nezināja, kāds liktenis viņu gaida. Viņš nezināja, vai viņam ir tiesības saistīt kādu, tai skaitā arī Alisi, ar šo savu nezināmo likteni.

Alise izņēma 110 somiņas bloknotu un pavēloši teica:

—   Pieraksti!

Saša saprata, ka Alise nekad nepiedos viņam šo joku. Tas viņu ļoti apbēdināja, bet, joprojām izlikdamies, viņš smiedamies ierak stīja bloknotā datumu un parakstījās zem tā.

Alise izrāva lapiņu, saplēsa sīkos gabaliņos un iemeta peļķē.

—        Pietiek! — viņa lepni un saniknoti teica. — Viss! — Un aiz gāja.

Sastapt Alisi vienu viņam vairs neizdevās. Tikai vēlāk, reizē ar visiem pārējiem, viņa uzzināja, ka Belovs aizbraucis uz Ziemeļiem.

28

Ceļš uz eksperimentālo nometni «0-X-247» gāja caur priežu silu. Šeit atradās nometnes personāla ciemats — sardzes kazarmas un priekšniecības mājiņas. Pati nometne bija izvietota apakšā, kailā ieplakā; agrāk tur bija smilšu karjers.

Ieleja purvaina: jādomā, ka pa nogāzēm tek strautiņi; paša apakšā zilpelēka migla, kas ož pēc puvuma. Nometnes personāla ciemats atgādināja vasarnīcu rajonu, tur bija viss — ar drāšu tīklu segts tenisa laukums, ar keramikas plāksnītēm glīti aplikti smilšu celiņi, rožu dobes saudzīgi pārklātas ar salmu pinumu paklājiem. Bija ari rotaļlaukums bērniem: dēļu iežogojums ar smilšu kaudzi, šūpoles, jautri raibas sēnes — lapenes, peldbaseins — šobrīd tas bija pārvērsts slidotavā.

Dežurējošais rotenfīrers no esesiešu iekšējās apsardzes aizveda Dītrihu un Veisu uz viesu māju, laipni parādīja tualetes istabas, atvēra skapi, kur glabājās pidžamas un filca ritakurpes.

Augstas gultas ar diviem pēļiem. Uz naktsgaldiņiem bEbelītes melnā dermatīna iesējumā, katrā naktsgaldiņā fajansa naktspods un ierīce zābaku novilkšanai. Pie gultas puķains paklājiņš. Novas- kotā grīda laistās, mazliet lip pie pazolēm. Pie logiem gaišzili aiz kari un smagas portjeras.

Tualetes istabā krūzes ar aukstu un karstu ūdeni, fajansa bļodas, pūkaini dvieļi. Jauns, vēl neizsaiņots ziepju gabaliņš, zobu pasta, odekolons, tualetes ūdens. Zāļu skapītī dažādi medikamenti, uz katra nosaukums latīņu valodā un arī paskaidrojums vācu valodā, kā un kādos gadījumos zāles lietojamas.

Tiklīdz atbraucēji bija saveduši sevi kārtībā, ieradās ziņnesis un pavēstīja, ka viņus gaida oberšturmbanfīrers Francs Kleins.

Uzmetuši plecos lietusmēteļus, viņi devās pa smilšaino celiņu uz mājiņu, kura bija apmesta un gar kuras sienām vijās sarkanbrūnas dekoratīvas efejas. Virs parādes durvīm rēgojās milzīgi brieža ragi ar baltu pieres kaulu, kas pēc formas atgādināja vairogu.

Priekšnamā, kura sienas klāja ozolkoka panelis un kuru apgaismoja masīvi vara daudzžuburu svečturi, viņus gaidīja pats oberšturmbanfīrers. Viņš bija ģērbies bridža biksēs, mīkstos rūtainos mājas svārkos, kājas ieautas zābakos. Jādomā, ka Kleins viņus šādi pieņēma aiz diviem iemesliem: lai viesi justos sirsnīgi un nepiespiesti un tai pašā laikā lika saprast, ka viesu dienesta pakāpe nav tik augsta, lai pieņemtu tos mundierī. Ievedis Dītrihu un Veisu savā kabinetā, kas bija iekārtots ar masīvām senlaiku mēbelēm un pilns ar smagiem, milzīgiem paklājiem — tie gulēja gan uz grīdas, gan karājās pie sienām, — viņš iepazīstināja atbraucējus ar diviem kabinetā sēdošajiem virsniekiem — zonderflreru Flinku, brangu viru ar paprāvu vēderiņu un pliku pauri, un ar unteVšturmfīreru Reisu, kautrīgi smaidošu jaunekli ar vaigu bārdu, un arī ar psiholoģijas profesoru Strumpfeli, kas bija jau labi gados, izlepušu, uzblīdušu seju, ģērbies vizītsvārkos un strīpainās biksēs. Profesors smēķēja lielu, melnu cigāru.

Toties pats oberšturmbanfīrers Kleins izskatījās ļoti elegants un izturējās pavisam nepiespiesti. Sārta seja, pakumps deguns, sirmie, viļņainie mati, par spīti karavīru modei, nebija īsi apcirpti, bet sprogās krita uz kakla, kas bija nevērīgi apsiets ar spilgtu kašmira šalli. Kleins smēķēja cigareti garā ziloņkaula iemutī.

Pie sienas stāvēja augsts, gandrīz vai līdz pašiem griestiem skapis ar stāvām, šaurām iedaļām — tur glabājās skaņu plates. Blakus skapim uz sarkankoka skapīša stāvēja patafons ar atvērtu vāku, acīm redzot, pirms viesu ierašanās viņi bija klausījušies mūziku.

Uz pārvietojamā stikla galdiņa stāvēja pudeles un glāzes, šķīvjos sālītas mandeles un sausiņi. Pēc visa spriežot, neviens no viņiem nebija liels alkohola cienītājs: viņi bija atkorķējuši tikai šauru reinvīna pudeli un minerālūdeni.

Pārtrauktā saruna turpinājās.

Kleins centās pierādīt, ka Gēte ir visu laikmetu un visu tautu ģenialākais dzejnieks ne tikai tādēļ, ka viņa dzeja ir dziļas vispār- cilvēcīgas filozofijas caurausta, bet arī tādēļ, ka tā skanīga, muzikāla, viņam Gētes poēzija ir kā varena, aizraujoša simfonija.

Profesors iebilda, ka poēzijas īstā vērtība nav meklējama labskanībā: vispirms tai jāpaceļas domas kalngalos. Pat ja Gēte būtu rakstījis sliktā stilā, viņa radītais Pausta tēls apliecinātu talanta nemirstību. Profesors nožēloja, ka vāciešu jaunā paaudze, kaut gan tās pārstāvji ir dedzīgi patrioti, vāji pazīst savus dižos klasiķus. Pievērsies Reisam, viņš teica:

—   Unleršturmfīrera kungs, es justos laimīgs, ja jūs pierādītu, ka es maldos, citēdams kaut dažas mūsu ģeniālā dzejnieka vārsmas.

Reiss uz mirkli samulsa, bet, ātri atguvies, jautri un vientiesīgi iesaucās:

—   Horstu Veseli — to es varu.

—   Jūsu izglītībā lieli trūkumi, — Kleins pārmeta viņam. Tad viņš pievērsās Veisam un, acīm redzot, vēlēdamies izāzēt šo abvēra jefreitoru, jautāja: — Nu, bet jūs, jaunais cilvēk? Arī jūs droši vien ieteiksiet mums nodziedāt Horstu Veseli? Tas daudz vienkāršāk! Kam velti traucēt veco Gēti?

Johans paraustīja plecus un ar pašcieņu atbildēja:

—   Ja atļaujat… — un nodeklamēja:

Tā gudrība visaugstākā:

Ka pelna brīvības un dzīves dvesmu

Tik, kas ik dienas gūst to cīniņā.

—  Bravo, — Kleins bez sajūsmas iesaucās. — Bravo. — Un it ka aplaudēdams salika sev priekšā abas plaukstas.

Flinks drūmi piebilda:

—  Admirālis Kanariss komplektē kadrus kā Romas pāvests: erudītus un izveicīgus.

Dītrihs piebilda:

—  Un drošsirdīgus. — Izteiksmīgi pašķielējis uz paša krūtīm, kuras greznoja ordenis, pamāja ar galvu uz Veisa medaļu un paskaidroja: — Jefreitoram Veisam labā izglītība nemaz netraucēja būt varonim frontē.

—  Ko jūs sakāt, abvēra darbinieki cīnās frontē — tas ir jaunums! — Flinks pārsteigts iesaucās.

—   Kungi! — Kleins sacīja. — Mēs taču atpūšamies. — Pacēla glāzi ar minerālūdeni. — Uz manu dārgo viesu veselību!

Ienāca frau Kleina. No viņas zeltainajiem matiem bija izveidota komplicēta frizūra, bet sejā, šķiet, uz mūžu sastindzis skaistas sievietes gavilējošs smaids. Viņa sniedza visiem pēc kārtas savu balto, silto, smaržojošo un gredzeniem rotāto roku.

Pēc īsa mirkļa ziņnesis ienesa kabinetā zīdaini mežģinēm un zīda lentītēm rotātos autiņos. Viesi jūsmīgi apbrīnoja mazuli.

Kleina kundze sacīja:

—  Tā ir mūsu dāvana fīreram. Mēs viņu nosaucām par Ādolfu.

Viesi jūsmoja, šļupstēdami dudināja, pirkstiem badīdami bērnu.

Tad ziņnesis aiznesa mazuli un Kleins, plaši atvērdams divviru durvis uz ēdamistabu, aicināja viesus pusdienās: ,

—   Lūdzu, bez ceremonijām, jūtieties kā mājās. Lūdzu atvainot mūsu vienkāršās pusdienas.

Pie galda Johans sēdēja blakus Reisam. Unteršturmfīrers izrādījās diezgan vienkāršs puisis. Viņš draudzīgi krāva Veisam uz šķīvja dažādus garšīgus ēdienus un konjaku ielēja nevis mazajā, šaurajā glāzītē, bet lielā, zilā glāzē, kas bija domāta baltvīnam. Pats viņš ēda arī diezgan enerģiski, taču paguva šo to pastāstīt Veisam. Dienests šeit neesot grūts, un, kaut gan Kleins esot ārkārtīgi stingrs un prasīgs priekšnieks, sadzīvot ar viņu nav grūti, tikai jāprot klausīt. Flinkam nemaz nav smags raksturs, viņa drūmums izskaidrojams ar kuņģa čūlu, un, ja viņu nemoka lēkmes, Flinks ir lāga vīrelis, turklāt kroketa cienītājs. Toties profesors Štrumpfelis esot ievērojams zinātnieks, pats Ileidriha kungs lūdzis maksimāli palīdzēt viņam darbā. Un, kaut arī viņš ir profesors, jādomā, vēl spēcīgs vīrs, jo, braukdams uz šejieni, paņēmis līdzi pavisam jauniņu asistenti, kurai istaba ierādīta blakus Strumpfeļa guļamistabai.

Sarunu pie galda uzturēja namatēvs un namamāte. Frau Kleina zūdījās, ka grūti šeit, smilšu augsnē, iekārtot puķu dobes. Toties oberšturmbanfīrers slavēja šejienes priežu silu: klimats esot veselīgs, apkārtne skaista. Cilvēki tik patīkami un saticīgi, ka pat vāveres nebaidās no tiem. Viņš licis uztaisīt vairākus desmitus būrīšu putniem un cerot, ka pavasarī varēs klausīties putnu dziedāšanā un čivināšanā.

Pēc pusdienām vīrieši atgriezās kabinetā. Dzēra kafiju, smēķēja. Klausījās mūziku. Reiss mainīja plates ar «Tanheizera» ierakstu. Kleins Vāgneru atzina par dižāko komponistu. Visi klusēdami piekrita viņam, šai paēdušā, liegā pussnaudā Kleins, apsēdies blakus viesiem uz dīvāna un draudzīgi uzsitis Dītriham pa kaulaino, bridža biksēs iespīlēto ceļgalu, laipni solījās palīdzēt veikt viņu misiju.

Viņš pilnīgi nododot Dītriha rīcībā ieslodzīto kartotēku. No zon- derfīrera Flinka viņš saņemšot konsultāciju par katru objektu. Sūkdams cigareti garā kaula iemutī, Kleins īsos vārdos pastāstīja, ka jau kopš trīsdesmit trešā gada — kopš tā laika, kad pie katra SS pulka organizēja koncentrācijas nometni, — viņš specializējoties šai nozarē.

Pirmajā laikā koncentrācijas nometnes bijušas pavisam primitīvas. Materiāls komplektējies no komunistiem, liberāļiem, arodbiedrību darbiniekiem — galvenokārt sarkanie, sijāšana nebijusi or ganizēta, likvidācija notikusi dabiskā ceļā: epidēmijas, spēku izsīkums, zināms procents par iekšējās kārtības noteikumu pārkāpšanu.

Nometņu caurlaides spēja ievērojami palielinājusies kopš ebreju masveida ieslodzīšanas, tad arī tika radīta speciāla nonāvēšanas tehnika. Ievērojamu palīdzību sniegušas lielās firmas, piegādādamas dažādas ierīces un ķimikālijas.

Panākumi šai nozarē bijuši tik lieli, ka Dancigas senāta priekšsēdētājs Itaušnings jautājis fīreram, vai viņš domā uzreiz iznīcināt visus ebrejus. Hitlers atbildējis: «Nē. Tad mums atkal būtu no jauna kaut kas jāizdomā. Nepieciešams, lai mēs vienmēr savā priekšā redzētu taustāmu pretinieku, nevis kailu abstrakciju.»

Tagad, mūsdienu vēsturiskos apstākļos, vairs par to nav jārūpējas, jo materiāla netrūkst. Jau organizētas milzīgas, lieliski iekārtotās koncentrācijas nometnes ar kolosālu caurlaides spēju un gandrīz neierobežotām iespējām, tādas kā Dahava. Būhenvalde, Rā- vensbrika, Saksenhauzena, Flosenburga, Neiengainme. To funkcijas — sodīt un iebiedēt, ka arī iznīcināt nevēlamo materiālu, kas plūst no dažādām jauniekarotajām teritorijām.

Agrāk eksperimentālās nometnes bija tādas kā mācību iestādes: tur izgudroja jaunus iedarbīgus apspiešanas līdzekļus, trenējās to pielietošana un arī pārvaldes nietodu apgūšanā. Šādiem nolūkiem l>ija organizēta, piemēram, Flosenburgas nometne, kur daudzi SS darbinieki guvuši pirmo pieredzi.

Eksperimentālā nometne «0-X-247», kuru vadīt uzticēts Kleinam, mazliet atšķiroties no iepriekšējām un arī no citām līdzīgām koncentrācijas nometnēm. Administrācijas pienākumos ietilpstot ari atsevišķu eksemplāru izraudzīšana, apstrādāšana un sagatavošana, lai tos SD, gestapo un, dabiski, arī abvēra dienests varētu izmantot noteiktiem mērķiem.

Noslēgumā Kleins pastāstīja, ka profesors Strumpfelis devis daudzus vērtīgus priekšlikumus, kā pārbaudīt speciāliem dienestiem apmācāmo personu psihisko stāvokli.

Ditrihs pateicās Kleinam, taču visai uzpūtīgi aizrādīja, ka viņš esot pietiekami labi informēts par nometņu sistēmu. Viss, ko tik laipni pastāstījis oberšturmbanfīrera kungs, esot zināms katram esesietim. Viņu galvenokārt interesējot, cik daudz derīga materiāla oberšturmbanfīrera kungs varētu piedāvāt abvēram.

—• Ak, — Kleins dzīvi atsaucās, — piedodiet, bet es jums nepiedāvāšu nevienu eksemplāru! Tos jūs atlasiet paši uz savu atbildību. — Tad vēl dzēlīgi piebilda: —■ Es esmu pārāk liels birokrāts. Nododu jūsu rīcībā kartotēku, bet brīdinu: par visu atbildiet paši. Es šeit nekādu līdzdalību neņemu, — un izdarīja ar savām labi koptajām rokām tādu kustību, it kā nopurinātu no tām ūdens šļakatas.

'29

Unteršturmfīreram Reisam Johans uzreiz iepatikās, varbūt tādēļ, ka viņi bija vienos gados, bet visi pārējie krietni padzīvojuši cilvēki. Pat apsardzes kareivji bija pusmūža vīri. Reisam bija sārti balta seja, īsi apcirpti mati, kas saslējušies kā eža adatas, un nejēdzīgi plata vaigu bārda šaurajā sejiņā, bet viņš izskatījās tīri aizkustinošs, kad, nelepodamies ar dienesta pakāpi, laipni palīdzēja Veisam apvilkt melno vaskadrānas pelerīni, kas bija piesūcināta ar smirdīgu dezinficējošu vielu.

Kleins lika Reisam pavadīt abvēra darbiniekus uz nometni, bet Dītrihs, baidīdamies no lipīgām slimībām, aizgāja uz kanceleju pētīt ieslodzīto kartotēku.

Rīts bija salts un spirgts. Priežu oranžkrāsas stumbri bija nosarmojuši, tikai skujas mirdzēja spilgti zaļas. Ari zāli klāja salna, un celiņu smiltis čirkstēja zem kājām kā sniegs salā. Oda pēc darvas, ledus un juta žūstošas zāles ruglo smaržu. Debesis dzidri saulainas un likās tik vēsas kā ūdens ar ledu.

Tikai ieplakā, kur atradās nometne, gulēja salta, necaurredzama migla, kas to padarīja līdzīgu baltam acu ābolam.

Reiss bija atbraucis pakaļ Johanam ar motociklu. Johans iesēdās piekabē, izstiepa kājas, apsedza tās ar vaskadrānas pārklāju. Reiss draudzīgi sacīja:

—       Es ar daudz lielāku prieku tevi aizvestu uz pilsētu. Mēs tur jautri pavadītu laiku. Šeit tāda garlaicība kā svētā apustuļa Pāvila skolā.

—   Vai tad tu tur esi mācījies?

—   Tēvs gribēja, lai kļūstu par mācītāju.

Johans pašķielēja uz Reisa esesieša formas cepuri ar melno samta iekantējumu un skārda emblēmu, uz kuras bi ja attēlots galvaskauss ar sakrustotiem kauliem, un piebilda:

—   Tā nu nemaz neatgādina krustā sisto.

Reiss pasmīnēja:

—       Tēvs līdz pirmajam pasaules karam bija misionārs Āfrikā. Šaujot ar manliheru, spēja trāpīt gaisā pasviestā pogā.

—   Vai tad viņš šāva tikai pa pogām?

Kad neģēri uzvedās pieklājīgi, tikai pa pogām.

—        Skaidrs, — Johans teica. Un jautāja: — Kopš kura laika tu atrodies šeit?

—        No Treblinkas tieši uz šejieni! Tā arī bija eksperimentāla nometne, tikai domāta ieslodzīto likvidēšanai, galvenokārt ebreju iznīcināšanai. Ļoti bīstams dienests. — Reiss pažēlojās. — Zini, tur pirmo reizi izmēģināja tvaiku, bet vēlāk trlskameru nodalījumā — arī gāzi. Man no tās pastāvīgi sāpēja galva, jo tvana gāze, sajaukta ar tvaikiem, ilgi neizklīst. Reiz man lur pat uznāca astmas lēkme.

—   Un tādēļ tevi pārcēla uz šejieni?

—       Jā, pēc zināma laika. Pie mums bija ieradies no savas Krakovas rezidences ģenerālgubernators llanss Franks, kuram likās, ka nometnes administrācija strādā neapmierinoši. Pēc viņa domām, nepiedodami zema caurlaides spēja. Pirms aizbraukšanas viņš sasauca visus virsniekus un pateica: «Ko lai mēs iesākam ar ebrejiem? Vai jus domājāt, ka mes tos nometināsim Ostlande? Mazāk pļapat. Vārdu sakot, likvidējiet tos pašu līdzekļiem. Ģenerālgubernatūrai jābūt tikpat tīrai no ebrejiem kā reiham.»

—   Bet kāds tam visam sakars ar tevi?

—   Ļoti ciešs, jo hitlerjugenda vadība mani nosūtīja uz Ādolfa

Hitlera skolu. Es tur beidzu speciālu nodaļu: studēju pretizlūkošanas darbu iedzīvotāju vidū. Taču Treblinkas nometnē pēc Franka ierašanās man vairs nebija ko darīt.

—   Kādēļ?

—       Kā tu to nesaproti! Tikko bloku rakstveži sastādīja jaunat- siītīto sarakstu, tajā esošos vajadzēja pārrakstīt izejošo sarakstos. Tad es žēlojos šturmbanfīreram, ka rnani izmanto nelietderīgi.

—  Vai tad tevi spieda piedalīties nāves sodu izpildīšanā?

—       Kas tev nāk prātā! Pie mums tur ieslodzītajiem piesprieda nāves sodu tikai ārkārtīgi retos gadījumos.

—   Bet kādā veidā…

—       Ja tu runā par likvidāciju, — Reiss pārtrauca, — to par nāves sodu saukt nevar. Nāves sods ir oficiāla, organizēta soda akcija. Bet šo veidu …

—   Kā to sauc?

—• Vienkārši par jaunatbrīvoto teritoriju nederīgās iedzīvotāju daļas likvidēšanu. — Steidzīgi piebilda: — Ir speciāla instrukcija, kur norādīts, ka likvidācijas procedūra jāizved tā, lai objekti to nevarētu uzskatīt par atriebības akciju. Mēs darījām visu, lai ieslodzītie, iedami uz gāzu kamerām, domātu, ka viņus sūta uz dušu telpām vai uz hospitāli. Pie ieejām kamerās pat plivinājās karogi ar sarkanu krustu. Daļu 110 ieslodzītajiem likvidēja brīdī, kad mērīja viņu augumu. Šāva caur garuma mēra spraugu, kas atrodas tieši pretī pakausim, objektam pat jausmas nav, kas viņu gaida, turklāt nejūt gandrīz nekādas sāpes.

—• Bet kā tu to zini?

—       Ārsti stāstīja, ka lode, iestrēgusi smadzenēs, radot ne lielākas sāpes, kā raujot zobu bez nomērdēšanas, pie tam tas velkas tikai īsu mirkli. Arī gāzes nāvējošo iedarbību cilvēks apzināti izjūt tikai piecas minūtes, pēc tam apziņa jau ir notrulinājusies un objekts uz nāves iestāšanos jau reaģē tikai ar muskuļu saraušanos.

—   Tu, kā redzu, šai nozarē esi īsts profesors.

—       Tas mums visiem jāzina: ja nezini, tad, redzot to visu diendienā, var palikt traks.

—   Bet, ja zini, vai tad uz psihi tas neatstāj iespaidu?

—       Tos, kuri nespēja izturēt, nosūtīja uz fronti vai pievāca gestapo.

—   Tu tātad spēji visu izturēt?

—   Es caurām dienām lūdzu dievu, pat naktīs.

—   Vai tas līdzēja?

—        Es centos sevi pieradināt pie domas, ka atrodos lopu kautuvē, ka tie nav cilvēki, bet dzīvnieki.

—   To tu gan esi jauki izdomājis …

—        Protams! Zini, ar laiku iemācījos neatcerēties viņu sejas. Ļoti svarīgi ir iemācīties neko neatcerēties.

—   Bet ja nu pēkšņi viss ataust atmiņā?

—   Kam tas vajadzīgs?

—   Ja nu tev to visu kādreiz atgādinās?

—        Kas? Kas atgādinās? — Reiss tik satraukti iesaucās, ka nobremzēja motociklu. — Tie vairs augšām necelsies. Mēs paši arī izvairāmies par to runāt, it kā nekā tamlīdzīga nav un nekad nav bijis.

—   Tu laikam domā, karš jau beidzies?

—       Nē, kas tev nāk prātā?! — Reiss mulsi jautāja. - Ko tu ar lo gribi teikt?

—       Neko, — Johans miermīlīgi atbildēja. — Es tikai domāju, karš vēl nav beidzies. Bet kādreiz tas tomēr beigsies.

—       Nu, protams, — Reiss nomierinājies piekrita. — Kad ieņemsim Maskavu, visa pasaule nogulsies mums pie kājām.

—   Arī pie tavējām?

—   Protams, arī pie manējām.

—       Jā, kājas tev diezgan piemērotas. Jāsaka, pat lieliskas kājas. Ar tādām kājām ir viegli skriet.

Johans runāja caur zobiem, taču smaidīja. Visa viņa būtne stinga naidā. Kādēļ viņš uzsāka šo sarunu? Viņš nedrīkst sevi tā sāpināt, viņam jānorūdās kā tēraudam, viņam jānocietina sava sirds, lai, satiekoties ar padomju ļaudīm, varētu bezjūtīgi un vienaldzīgi paiet tiem garām, it kā tie nebūtu cilvēki.

Ieleju klāja auksta miglas dūmaka.

Zem motocikla riteņiem čirkstēja smiltis un knikšķēja akmens šķembas. Karjera stāvās sienas, kuru nogāzēs bija izdedzināti visi krūmiņi, izskatījās melnas. Parādījās dēļu sargtorņu silueti, pāri vairākkārtējai drāšu tikla sētai pacēlās pelēki stabi ar baltiem, lieliem izolatoriem — tātad pa drātīm plūst augstsprieguma strāva.

Tad kļuva redzamas zemas mūra ēkas ar augstiem ķieģeļu skursteņiem.

—   Vai tur atrodas krematorijas?

—       Nē, šajās krāsnīs apdedzina keramikas plāksnes, — Reiss pakalpīgi skaidroja. Brīdi vilcinājies, piebilda: — Reizēm gan tās izmanto ari citām vajadzībām … Tikai reizēm . . .

Viņi izbrauca cauri vieniem, pēc tam otriem vārtiem, kas bija cieši apvīti dzeloņdrātīm, un vārtu abās pusēs atradās betona kupoli ar ložmetēju ambrazūrām. Motociklu viņi atstāja pie komandantūras — tā bija vienstāva koka ēka boz pamata un izskatījās |iēc barakas.

I'a ķieģeļiem klātu ietvi viņi nonāca tukša pastaigas laukumā. Smilšainā augsne šeit bija nomīdīta kā klons, kuram par saistvielu kalpoja sviedri un nobrāzto kāju asinis.

Pārējais nometnes pagalms bija sadalīts ar drātīm tādos ka aplokos, tur atradās divas zemas barakas ar tik nolaideniem jumtiem, ka tos ar roku varēja aizsniegt vidēja auguma cilvēks. Šīs barakas šeit sauca par blokiem.

Gar drāšu iežogojuma iekšpusi stiepās vairāku metru plata baltu kaļķu josla. Ieslodzītais, kurš nejauši bija iekāpis kaļķos, tika sodīts par bēgšanas mēģinājumu.

Ne krūmiņa, ne sakaltušas zālītes — pilnīgi līdzens melns klajums, ko varēja labi pārredzēt no jebkuras augstākas vietas.

Logi barakās, kaut gan bija zemi, stiepās visā sienas garumā, desmit metru atstatumā; koka ventilācijas skursteņi bija ierīkoti nevis vertikāli, kā vajadzētu būt, bet bija iemontēti sienā kā kastes mute.

Reiss paskaidroja:

Šos skursteņus izmanto, lai noklausītos. — Lepni piebilda: Her Kleins ievedis daudzus^ uzlabojumus. Viņš, piemēram, izvairās no nāves sodu publiskas izpildīšanas. Toties katrs karceris apgādāts ar visu nepieciešamo, lai tur ievietotais ieslodzītais varētu pats tikt galā ar sevi, protams, ja oberšturmbanfīrera kungs to uzskata par lietderīgu.

—   Tas ir, palīdz izdarīt pašnāvību?

—   Kādēļ pašnāvību? Tiek dota iespēja brīvi izvēlēties nāves veidu.

Pamanījis, ka tuvojas cilvēki svītrainās drēbēs, Reiss lika Johanam vērīgi apskatīt ieslodzītos.

—   Individuālo īpatnību likvidēšanas princips ari ir Kleina kunga izgudrojums. Viss sākas ar to, ka ieslodzītajam iedod numuru — vairāk nekā sava viņam nav. Mēs neatstājam tam itin neko, vienīgi numuru. Lai ieslodzītais ne pie kā nepierastu, mēs tos ik dienas pārceļam uz citu baraku, uz citu nāru un citu grupu. Mēs tos jaucam kā kārtis, jo krievu ļaudīm sevišķi attīstīts organizēšanās instinkts. Šādā veidā mēs šo instinktu vājinām. Vieglāk arī izmantot «austiņas», sūtot tos no vienas grupas uz otru.

—   Vai tu runā par ziņu pienesējiem?

—   «Austiņas». Tas ir mūsu termins, kas precīzāk formulē informētāja uzdevumu.

—   Vai jums šo «austiņu» daudz?

Reiss mīklaini atbildēja:

—   Tie ir oberšturmbanfīrera personīgie kadri.

—       Mums tieši šādi puiši vajadzīgi, — Veiss jūsmīgi iesaucās. — Ceru, ka jūs mums tos neliegsiet?

—   Kā pavēlēs oberšturmbanfīrers.

Johans uzlika roku Reisa mugurai un, draudzīgi apkampis, jautāja:

—        Nu, bet aiz draudzības. Pārīti tādus, kas fiziski stiprāki. Redzu, ka šie visi par daudz novārguši.

—   Ne jau visi, dažam labam «trusim» pārsteidzoši sīksta dzīvība.

Veiss vēsi teica:

—        Mums neder truši, ar kuriem izdara medicīniskus eksperimentus.

—        Nē, tie pavisam citas sugas truši, — Reiss smiedamies viņu pārtrauca, — es runāju par dzinējtrušiem. Nu, saproti, pēdu dzinēji; piemēram, parādām viņam vietu iežogojumā, caur kuru var viegli tikt cauri, un šis trusis organizē grupu, kas vēlas bēgt. Sādā ceļā mēs atklājam tos subjektus, kuri pratuši saglabāt savas individuālās īpašības, un likvidējam tos.

—   Lieliski izdomāts, — Johans uzlielīja.

—        Šablons, — Reiss kautri teica. — Mēs to izmantojam vēl kopš Treblinkas laikiem.

Johans pārlaida skatienu ieslodzīto kolonai un teica:

—   Klau, parādi man to puisi!

—        Redzi, tas tur pretī — septiņdesmit trīs divas nulles divpadsmit.

Saprazdams, ka runa ir par numuru uz ieslodzītā svārku krūtīm, Johans diezgan ātri to atrada.

Pēc izskata tāds kā visi. Ne ar ko īpašu neatšķiras. Seja zilpelēka, piepampusi, ausis apaļas un platas, sakumpis, noslīdējušu dibenu. Vienīgā atšķirība — pāri labējai uzacij kaila rēta.

—   Tas mums neder, par vecu, — Johans vēsi noteica.

—       Viņam taču nav vēl trīsdesmit gadu. Viņi visi izskatās pēc večiem.

Johans, sasprindzis visus savus dvēseles spēkus, raudzījās ieslodzītajiem sejās, skatījās viņiem acīs. Ret viņš sastapa tikai stiklainu, nedzīvu acu mirdzumu, šķiet, tās neredzēja un negribēja viņu redzēt. Viņš šiem cilvēkiem neeksistēja — lūk, ko pauda viņu skatieni. Neeksistēja — iin viss. Viņš tiem bija nekas. Nekas pelēkā mundierī. Nekas, kura balsij viņi paklausīs tāpat kā reproduktora balsij.

Reiss pamāja ar pirkstu un sauca:

—   Septiņdesmit četri divas nulles četrpadsmit.

Blokfīrers nokliedza:

—       Septiņdesmit četri divas nulles četrpadsmit, pieiet pie unter- šturmflrera kunga!

Stingri piesizdams kājas, 110 kolonas iznāca cilvēka skelets, noņēma no galvas strīpainās drānas cepuri, sasita papēžus un izstiepās.

—   Aprunājies, ja vēlies, — Reiss atļāva Johanam.

Johans, cieši lūkodamies cilvēka sejā, skaļi, un skaidri jautāja krieviski:

—       Vai vēlaties piedāvāt savus pakalpojumus, stādamies Dzimtenes nodevēju rindās? Dižās Vācijas uzvaras un fīrera slavas vārdā?

—   Nesaprotu, — dobji atbildēja 740014. numurs.

—   Vai es slikti runāju krieviski? — Veiss jautāja.

—   Nesaprotu.

—   Ko jūs nesaprotat?

—   Nesaprotu — un viss.

—   Varbūt negribat saprast?

Ieslodzītais klusēja.

Reiss nemierīgs apvaicājās:

—- Ko viņš tev atbildēja?

—  Viņš vēlas padomāt, — Johans sacīja.

Reiss teica:

—       Pasaki, ka man rodas doma, vai nevajadzētu viņu paārstēt specblokā. Viņš ļoti slikti izskatās.

Johans pārtulkoja.

Ieslodzītā seja kļuva vēl pelēkāka. Smīns pārslīdēja vienam viņa vaigam, un viņš aizsmacis sacīja:

—   Skaidrs!

—   Kas jums skaidrs? — Johans jautāja.

—       Viss, — 740014. numurs atbildēja. Un piebilda: — Kāp ārā, esam galā.

—       Marš! — Reiss iebļāvās un nevērīgi pateica blokfīreram, kas pieskrēja klāt: — Uz finišu!

—- Vienu brītiņu, — Johans pasteidzās iejaukties. Mīļi smaidīdams, griezās pie Reisa: — Atļaujiet man pašam viņu papurināt.

—   Atlikt! — Reiss pavēlēja blokfīreram.

Klaudzinādami koka tupelēm, ieslodzītie izklīda pa barakām.

Laukumā iestājās stindzinošs klusums. Uzreiz kļuva jūtama miglas skābā smirdoņa, cilvēku sviedru un slapjo skrandu tvanīgā smaka, asā dezinfekcijas smaka.

Gar drāšu sētu kā pelēkas ēnas šaudījās vilku suņi. Tie nekad nerēja; tiem bija mācīts bez skaņas mesties virsū cilvēkam.

Reiss, piesardzīgi sperdams soļus, lai neiebristu peļķē, teica:

—   Mūsu nometne ir izlases nometne. Tas nozīmē, ka mēs saņemam jau stingri atlasītu materiālu, un tomēr viņu vidū gadās komunisti. Sie tipi ir ļoti bīstami.

—   Vai šobrīd nometnē ari atrodas kāds aizdomīgs subjekts?

—   Jā, turklāt vairāki.

—   Vai tu man vēlāk pateiksi viņu numurus, lai es velti nezaudētu laiku?

—   Labprāt, — Reiss piekrita. — Tie ir ļoti viltīgi eksemplāri … Viņi prot labi slēpties un tikai tad, kad dodas nāvē, atklāj sevi.

—   Kādā veidā?

—   Demonstrē nekam nevajadzīgu vīrišķību.

Johans soļoja pa tumšo un elastīgo kā āda laukumu, kas smirdēja pēc cilvēku sviedriem, un domāja par to, ka nometnē vispirms nogalina tos, kuri nevēlas paildzināt savu dzīvi un labprātāk izvēlas acumirklīgu nekā lēnu, mokošu nāvi. Bet šeit ir arī stipri cilvēki, kurus salauzt spēj vienīgi nāve. Ir arī tādi, ne mazāk stipri, kas liecas līdz pēdējam brīdim, liecas, lai pēkšņi uz mirkli izslietos visā augumā un kļūtu cilvēki sev pašiem par postu. Tieši šos pēdējos jācenšas atrast. Tie palīdzēs Johanam veikt viņa uzdevumu, tie ir ārkārtīgi vērtīgi cilvēki. Bet kā viņus atrast?

Piemēram, šis pats 740014. numurs. Kas viņš? Ko viņš? Vai tikai numurs kartotēkā? Ja Johans būtu nonācis gūstā, vai viņš sevi atklātu? Nekādā gadījumā, viņš melotu.

So 740014. numuru Reiss nupat pavēlēja likvidēt. Varbūt tagad viņš pateiks, kas viņš ir? Bet kādēļ lai viņš sevi atklātu? Ja viņš līdz šim nav mēģinājis ar nodevību atpirkties no nāves, kādēļ gan lai viņš to darītu tagad? Bet varbūt mēģinās glābt sev dzīvību ar meliem? Viņš taču ir jau izturējis daudzas pārbaudes, tas nozīmē, ka bija kaut kas tāds, kādēļ viņu pārsūtīja uz šo izlases nometni, kur nonāk tie, kas devuši cerības pārvērst viņus nodevējos.

Būs jāaprunājas ar viņu divatā.

Varbūt viņš nevēlējās dot savu piekrišanu, baidīdamies no citiem ieslodzītajiem? Sī smalkā jaukšanas metode nenodrošina ziņu pienesējus no atriebības: tos bieži atrod nogalinātus atejas vietās. Tas nozīmē, ka šeit ir tadi, kas soda nodevējus. To nevar izdarīt viens cilvēks, nepieciešama organizēta rīcība.

Diemžēl nav lādu staru, ar kuru palīdzību varētu redzēt cilvēkam cauri. Nav un nebūs. Bet Johanam jāatrod iespēja ieskatīties šo cilvēku, dvēselēs. Jāatrod …

Migla kļuva drēgni mitra, gandrīz vai necaurredzama. Reiss iededza motocikla ugunis. Raitais gaismas disks nespēja pāršķelt biezo miglu. Kad izbrauca no ielejas, viņi uzreiz sajuta, cik silā bijis sausi, tīri. Smiltis čirkstēja zem riepām, nometnes personāla namiņu logos omulīgi mirdzēja daudzkrāsainie zīda abažūri. . .

Dītrihs lika Veisam iepazīties ar kartotēku. Viltīgi pamirkšķinājis ar aci, viņš teica:

— Es izskatīju personīgās lietas un sastādīju sarakstu. Tu ari sastādi šādu sarakstu. Ja numuri sakritīs, būs pavisam labi: divas galvas gudrākas par vienu. — Pēc tam pažēlojās: — Kleina kungs ir liels blēdis: nevēlas atšifrēt atzīmes uz personīgām lietām. Es- esieši paraduši strādāt tikai savā labā.

Tagad visus vakarus un pat augas naktis Johans pavadīja kancelejā. Viņa dienesta uzcītību nevarēja izskaidrot tikai ar Lansdorfa norādījumiem vien, kaut gan tos atstāt bez ievērības ari nedrīkstēja. Johanam bija savi, tālejoši apsvērumi: viņš nolēma vispirms atklāt «austiņas» — denuncētājus. Reiss, parādīdams viņam vienu no «trusīšiem», īstenībā bija iedevis rokā diega galiņu, pie kura turēdamies Johans tagad uzsāks savu ceļojumu pa kancelejas labirintu.

Johans nemaz neaiztika kartotēku pulētās kastītēs, viņu pagaidām neinteresēja arī mapes ar ieslodzīto personīgajām lietām.

Produktu piegādes pavadzīmes un noliktavas pārziņa atzīmes — lūk, kas viņu šobrīd interesēja.

Visi kara gūstekņi šeit nolemti lēnai bada nāvei. Esesieši badu izmanto kā sodu: tiem, kurus ievieto soda blokos, pārtiku nedod nemaz.

Bet dzīvību uzturēt nometnē var tikai ar ēdienu. Tādēļ esesieši savus informētājus pamudina ar papildu uztura devām. Papildu devu saņem arī bloka vecākie — tā saucamie «kapo». Arī nodevēji saņem atlīdzību graudā un kā augstāko balvu — tabaku un degvīnu.

Johans rūpīgi pētīja sarežģītās atzīmes uz produktu kvītīm, analizēja tām piespraustos blokfīreru parakstus. «Trusīša» numuru Johans izmantoja kā atslēgu, lai atšifrētu šo komplicēto grāmatvedību. Drīzi vien Johans pārliecinājās, ka bija izvēlējies pareizu ceļu.

Specblokā ieslodzīto cilvēku sarakstos viņš vairākkārt atrada minētā «trusīša» numuru. Ret no specblokā, uz kura jumta plīvoja karogs ar sarkanu krustu, taču neviens dzīvs neatgriezās. «Trusīša» uzturēšanās laiks specblokā sakrita ar blokfīrera parakstiem par saņemto papildu devu, tabaku un degvīnu.

Sādu pašu likumsakarību Johans atklāja arī soda bloka sarakstos: «trusīša» «sodīšanas» datums vienmēr sakrita ar datumu, kad soda bloka blokfīrers saņēma papildu devu.

Pēc daudzu nakšu darba kancelejā Johans izdibināja, ka šis «trusītis» nebija vienīgais, kas atgriezās s^veiks un vesels no nāves kameras. Sarakstos bija vēl citi «numuri», kas vairākkārt parādījās specblokā un soda blokā, un viņu atrašanās datums aizvien sakrita ar blokfīreru parakstu datumiem.

Tā Johans atklāja nodevējus. Kartotēka viņam bija nepieciešama tikai tādēļ, lai numurus aizstātu ar uzvārdiem. Sašifrējis uzvārdus, viņš tos paslēpa zem ieklāja zābakā, bet numurus ierakstīja bloknotā.

Produktu kvītis Johanu vairs neinteresēja. Tagad viņš ķērās pie ieslodzīto personīgajām lietām. Uz dažām gestapovietis Flinks bija izdarījis kādas atzīmes. Izpētījis tās, Johans noskaidroja, ka ieslodzītie, kuru personīgās lietas Flinks bija atzīmējis, nolemti nāvei. Nevis tādēļ, ka tie būtu pilnīgi fiziski novārguši, bet tādēļ, ka, par spīti savam stāvoklim, tie bija saglabājuši rosmi un ar to kaitīgi ietekmēja apkārtējos. Johans izrakstīja arī šo ieslodzīto numurus un uzvārdus. To vidū atradās ari 740014. numurs — tas pats ieslodzītais, kuram viņš tik atklāti un nepārprotami bija piedāvājis kļūt par Dzimtenes nodevēju. Johans sauca lietas īstajā vārdā, kaut gan paši nelietīgākie fašisti šādus priekšlikumus izteica daudz gludākās un nenoteiktās frāzēs.

Negulēto nakšu nervu sasprindzinājums lika sevi manīt, taču Johans jutās apmierināts. Viņš bija atklājis metodi, kas palīdzēja noskaidrot ieslodzīto īsto seju; ar tās palīdzību atradis tos cilvēkus, kas nodeva savus likteņa biedrus, uzzināja to ieslodzīto vārdus, kuri nežēlīgi spīdzināti, bija sagaidījuši nāvi kā īsti vīri un kurus Reiss, plecus raustīdams, sauca par neprāšiem. Johans atšifrēja arī šo cilvēku vārdus, lai izpildītu savu pienākumu pret nomocītajiem, paziņojot Dzimtenei, ka tie miruši varoņa nāvē un viņu piemiņa saglabājama mūžos.

Rītausmā, beidzis darbu kancelejā, Johans devās uz karjeru, kur strādāja ieslodzītie, un stundām ilgi uzmanīgi novēroja tos numurus, kas viņu sevišķi interesēja. Viņš novēroja, ka gestapo informētāji sevi ne visai piepūlēja un sardze tos arī nemudināja strādāt veicīgāk. Toties ieslodzītos, kurus Flinks bija paredzējis likvidēt, sargi izdzina līdz pēdējam un nežēlīgi sita. Ret šie nāvei nolemtie ne tikai strādāja paši, bet arī palīdzēja spēkus zaudējušam biedram iekustināt ķerru ar smago, mitro smilti, pacelt akmens bluķi. Sie novērojumi saskanēja ar secinājumiem, pie kādiem Johans nonāca, pētījot kancelejas materiālus, un apstiprināja viņa domu pareizību.

Tagad Johans varēja sastādīt sarakstu, kādu prasīja Ditrihs. Viņš sarakstā ieveda visus tos nodevējus, kas pēc savām fiziskām un intelektuālām dotībām vismazāk atbilda parašutista diversanta uzcle- vurnam. Johans ar tiem bija daudzkārt runājis un izdibinājis, ka šie stulbeņi nav spējīgi atrisināt visvienkāršāko aritmētikas uzdevumu vai arī paturēt atmiņā trīs divciparu skaitļus. Tie pat nebija spējīgi uzzīmēt uz papīra maršrutu no keramikas krāsnīm līdz pastaigas laukumam. Tie tik nu būs vareni teroristi un izlūki! Fašistiskais vērmahts saņems lielisku pastiprinājumu!

Veisam nekādas briesmas par to nedraudēja. Viņa izvēles pareizību apstiprināja šo cilvēku personīgās lietas, kuras viņš arī uzrādīja sarakstā. Šo cilvēku personīgās lietās melns uz balta bija ierakstīts, kādus pakalpojumus šie gļēvuļi labprātīgi snieguši fašistu izmeklēšanas darbiniekiem.

It kā būtu savā starpā norunājuši, viņi visi apgalvoja, ka padomju vara tos nospiedusi, viņi bijuši tās upuri. Tas deva iespēju secināt, ka viņi ir ar mieru atriebties par savām ciešanām Padomju zemē. Protams, nebija izslēgta varbūtība, ka daži no tiem paši sevi apmeloja, lai glābtu savu ādu. Lai būtu kā būdams, bet viņu atzīšanās liecināja, ka Veiss, balstīdamies uz dokumentāliem pierādījumiem, izvēlējies kandidātus pēc politiskā principa, un tas nodrošināja viņam Lansdorfa atzinību.

Kādā dienā, kaut gan bija slikts laiks, Dītrihs uzaicināja Veisu pastaigāties pa mežu. Acīm redzot, Dītrihs nemaz nešaubījās, ka šeit arī istabas sienām ir ausis, tādēļ viņš vēlējās aprunāties bez lieciniekiem.

Kad viņi bija iegājuši dziļāk mežā, Dītrihs sāka žēloties par Kleinu. Viņš nemaz neesot pārliecināts, ka Kleins dara visu, lai palīdzētu atlasīt noderīgākos cilvēkus. Pēc visa spriežot, gestapo nemaz nevēlas šķirties no tiem ieslodzītajiem, kuri būtu derīgi speciālam uzdevumam.

Johans godbijīgi noklausījās Dītriha gaušanos un klusēdams pamāja ar galvu, šādi izteikdams savu piekrišanu: jā, viņu uzdevums tiešām grūts. Viņš ļāva kapteinim atvieglot sirdi un, izvēlējies izdevīgu brīdi, lika priekšā apsēsties uz celma atpūsties. Kamēr Dītrihs sēdēja, Johans izņēma no planšetes savu sastādīto kandidātu sarakstu, ko viņš bija papildinājis ar attiecīgiem izrakstiem no personīgajām lietām. Svinīgi pasniegdams Dītriham sarakstu, Johans lūdza, lai viņš šo pieticīgo darbu uzskata par savu, likdams manīt, ka viņš to dara aiz personīgām simpātijām pret Dītrihu. Kapteinis ļoti uzmanīgi iepazinās ar dokumentiem un, šķiet, jutās pilnīgi apmierināts. Sevī viņš nosprieda, ka šo sarakstu nodos Lansdorfam kā sava vērīgā darba rezultātu, ne bez pamata cerēdams, ka tas cels viņa paša prestižu un visu abvēra darbinieku prestižu arī Kleina acīs. •

Sī doma uzlaboja Dītriha omu. Viņa seja jau pauda pašapmierinātību, it kā tieši viņš būtu tas, kas tik prasmīgi izvēlējies kandidatūras, un it kā šis nopelns piederētu tikai viņam un nevienam citam. Veiss viņu vairs neinteresēja, viņš pat nelikās viņu redzam. Nekādu pateicību pret Johanu viņš arī neizjūta. Vai tas kas sevišķs! Iedomājieties, viņam padots jefreitors, kas vēl vakar bija kareivis, i sameklējis viņa uzdevumā dažus vērtīgus materiālus. Vai tad Veiss nebija viņam padots cilvēks, kura pienākums censties Dītriha labā, strādāt Dītriha labā. Pats par sevi saprotams, ka kapteinim Dītriham ir pilnas tiesības izmantot sev padota cilvēka darba augļus, uzskatīt tos par saviem. Vai vispār vērts par to runāt!

Dītrihs mundri soļoja pa slapjajā sniegā iemītu taciņu un svilpoja. Viņš apmierināts steidzās pie Kleina un pretēji savam paradumam nemaz nebaidījās saslapināt kājas, brizdams smalkādas zābakos pa peļķēm.

Kā Johans to jau bija paredzējis, Kleins un Flinks, iepazinušies ir izvēlēto ieslodzīto sarakstu, ko nodeva viņiem Dītrihs, nekādu prieku neizjūta.

Flinks dusmīgi nopurpināja:

—   Kapteiņa kungs, jūs esat pārāk nesaudzīgs. Jūs gribat mūs atstāt nometnē bez ausīm un acīm. Es protestēju.

Dītrihs brīdinoši sarāva uzacis.

—   Ja es jūs esmu pareizi sapratis, jūs protestējat pret virspavēlniecības lēmumu karot ar visiem iespējamiem līdzekļiem?

Kleins, piesardzīgi izvairīdamies no asumiem, pārtrauca strīdu un samierinoši sacīja:

—   Dītriha kungs, es apbrīnoju jūsu spīdošo izlūka talantu. — Laipni smaidīdams, piepildīja glāzes ar vīnu un, pasniedzis vienu Dītriham, jautāja: — Ceru, ka jūs mums pastāstīsiet, kādā veidā jums izdevās atklāt mūsu slepeno informatoru kontingentu un atstāt mūs pilnīgi bez ieročiem?

Kleina balss skanēja sarūgtināti, taču acīs pazibēja uzvarošs prieks. Viņš klusībā priecājās, ka visvērtīgākie informatori nebija iekļuvuši Dītriha sarakstā, toties tur bija daži pārliecināti komunisti, kurus viņi bija nolēmuši likvidēt.

Johans uzreiz to pamanīja, bet Dītrihs nekā neredzēja.

Kapteinis, norādīdams uz savu pieri, lielīgi pavēstīja:

—   Diemžēl šā seifa atslēgas glabājas pie admirāļa Kanarisa.

—   Tā es ari biju domājis! — Kleins godbijīgi iesaucās. — Abvērs reizē ir lielisks instruments svešu seifu uzlaušanai un necaurredzama siena, kad jānosargā savi profesionālie noslēpumi. Es jūs saprotu, — un viņa acis atkal viltīgi iemirdzējās.

Nākamajā dienā Johans žēlodamies pastāstīja Reisam, ka negulētas naktis ir bijušas veltīgas: kapteinis Dītrihs esot parādījis tik lielu izmaņu pretizlūkošanas darbā, ka ticis galā ar visu bez viņa palīdzības. Tādēļ viņš esot ļoti norūpējies par to, kā priekšniecība novērtēs viņa — Veisa bezdarbību komandējuma laikā.

Reiss no visas sirds juta līdzi Johanam un, lai uzlabotu viņa garastāvokli, piedāvājās aizvest Johanu ar motociklu uz pilsētu, kur atradās nometnes vadošajiem darbiniekiem ierādītā meitu māja. Neko citu Reiss palīdzēt nevarēja.

Visas šīs dienas Johanu nodarbināja domas par ieslodzīto 740014. numuru. Neskaitāmas reizes viņš pāršķirstīja viņa personīgo lietu un pamazām nonāca pie interesanta secinājuma.

Anketā par savu pastāvīgo dzīves vietu viņš bija uzrādījis Gor- lovku, bet, atbildēdams uz jautājumu par profesiju, ierakstījis: « Viensētas zemnieks». Bet kur varēja rasties viensētnieks pašā Don basa rūpniecības centrā? Turklāt anketā 740014. numuram bija krievu uzvārds, kaut gan turpat blakus teikts, ka viņš pēc tautības ukrainis.

Johans padomāja, kā šis uzvārds skanētu ukrainiski, un jutās ļoti pārsteigts, ka ukraiņu valodā tas ir visā zemē pazīstama ogļrača uzvārds. Vārds anketā, jādomā, bija īsts, un arr tas sakrita.

Vakarā Johans ieradās specblokā, izsauca blokfīreru un toni, kas necieš iebildumus, paziņoja, ka ar oberšturmbanfīrera Kleina kunga ziņu abvēra kapteinis Dītrihs pilnvarojis viņu nopratināt divus ieslodzītos. Tādā pašā pavēlošā tonī viņš lika atvest uz nopratināšanu 740014. numuru, bet tieši pēc stundas — «trusīti» ar rētaino uzaci.

Būdams labi izdresēts un, acīm redzot, pieradis bez iebildumiem paklausīt, blokfirers ieveda Veisu nodalījumā, kas bija speciāli iekārtots ieslodzīto pratināšanai, un atstāja Veisu vienu.

Johans apskatīja telpu. Viņa uzmanību vispirms saistīja skapis, kurš sniedzās līdz pašiem griestiem un kura durvis stāvēja pusvirus. Johans atvēra tās un atlēca atpakaļ.

Skapis bija iekārtots tā, lai nopratināšanas laikā tur ieslodzīto stieptu garumā. Par skapi to grūti bija saukt, drīzāk stāvus uzsliets zārks ar iemontētu speciālu ierīci mocīšanai. Pie griestiem uz blokiem karājās rokas važas, apakšā gulēja kāju važas. Johans mēģi nāja tās pacelt un nevarēja: tik smags bija tām piestiprinātais betona atsvars. Jādomā, ka šī briesmīgā krusta izgudrošanas gods piederēja Flinkam. Reiz Flinks starp citu ieminējās, ka kopš bērnības nespēj redzēt asinis. Bet rit, varbūt pat vēl šodien Johans, satiekot šo Flinku, sniegs viņam roku, uzsmaidīs un, apjautājies par viņa labsajūtu, pļāpās ar viņu par nenozīmīgiem niekiem: par laiku, par jaunām skaņu platēm …

Johans pievēra skapi, apsēdās pie galda un, paņēmis rokā uz galda guļošo gumijas nūju, tā sažņaudza to, ka rokā iegriezās uz nūjas uzmauktie metāla uzgriežņi. Pirksti neviļus palaida nūju vaļā. Šo nūju, acīm redzot, bija izgudrojis Reiss, kas ne vienreiz vien bija dižojies, ka viņam ir ierocis, ko viņš jokodamies sauca par «scepteri ar laulības gredzeniem».

Pieklauvēja. Blokfīrers ieveda ieslodzīto 740014. numuru un pamatstājā palika pie durvīm, gaidīdams tālākus rīkojumus. Johans, paņēmis rokās gumijas nūju, piegāja un pavēlēja blokfīreram atstāt kameru. Vicinādams nūju ieslodzītā sejas priekšā, Johans krieviski jautāja:

—        Nu, ko teiksi? — un, it kā pārbaudīdams šo nopratināšanas ieroci, ar spēku iesita ar nūju pa durvju stenderi. Pēc tam viņš atvēra durvis un paskatījās laukā. Koridorā neviena nebija.

Johans piegāja pie galda un sacīja:

—   Sēdieties …

Ieslodzītais dziļi ievilka elpu, kā pirms lēciena ūdenī, un apsēdās uz masīva ķeblīša, kas bija pieskrūvēts pie grīdas.

Cieši lūkodamies acīs, Johans nosauca ieslodzītā īsto vārdu. Piebilda:

—   Stahanovietis. Ogļracis. Komunists. Nu?

Ieslodzītais, nepacēlis acis, grūtsirdīgi noraudzījās uz savām rokām. No sejas nenozuda nekustīgā, nedzīvā izteiksme.

Johans uzbļāva:

—        Runā, lops, atbildi! — Un atkal trieca nūju pret galdu. — Runā!

Ogļracis pagrieza viņam muguru un sargādamies nosedza ar rokām galvu.

Veiss apsēdās un teica:

—   Varbūt sasmēķēsim …

Ieslodzītais pārsteigts uzlūkoja viņu.

—        Pareizi, — Johans atzinīgi teica. — Pareizi dari. Tu esi brašs puisis.

—        Bet tu — nelietis, — ogļracis atbildēja pavisam mierīgi, ar pašcieņu. — Suns vilka ādā.

—        Skaidrs, — Johans sacīja, — precīzs formulējums. — Turpināja: — Ņemiet vien visu paciņu, nu, teiksim, kā trofeju.

Ogļracis bailīgi pavilka sev tuvāk cigaretes un tad steigšus paslēpa azotē. Jautāja:

I — Vai ceri uzpirkt?

—       Ja es domātu, ka esat uzpērkams! p — Varbūt tikpat neuzpērkams kā tu?

—       Par to nerunāsim, — Veiss viņu pārtrauca. — Pietiek. — Johans pieliecās viņam klāt. — Bet ja nu es tev ticu?

—   Gribi uzpirkt, — ogļracis stūrgalvīgi atkārtoja.

Johans sniedza viņam roku un nejauši gandrīz nogrūda no galda lielu skārda bundžu ar šķidru ģipsi. Tīri mehāniski nopukojās:

—1 Kāda velna pēc tā šeit stāv?

—       Tēlo? — ogļracis gluži mierīgi iesaucās. — Izliecies par iesācēju? Vai mazums esi mums mutes ar ģipsi mūrējis, lai pie spīdzināšanas mēs netrokšņotu?

—       Ak tā, interesanti, — Johans pataustīja ar pirkstu auksto šķidrumu bundžā. Viņš paskatījās pulkstenī un pavēlēja:

—   Nāc šurp!

Ieslodzītais paklausīgi pienāca.

Johans iesmēla saujā no bundžas ģipsi.

—       Atver muti! — Piezieķēja ieslodzītā muti un teica: — Tev jāstāv klusu. Ne skaņas! — Atvēra skapi. — Kāp iekšā!

Ogļracis pa paradumam jau cēla rokas pretī važām.

—   Nevajag. Mēģini pakustēties, pagrozīties.

Ogļracis izpildīja pavēli.

—       Atspiedies pret sienu un stāvi mierīgs, iegaumē, lai es nedzirdētu ne skaņas, ne trokšņa. Vai skaidrs? — Un, pēdējo reizi uzlu- kojis apjukušo, pārsteigto ogļrača seju, aizvēra skapi un izgāja no kameras.

Koridorā neviena nebija. Arī specblokā priekšā neredzēja ne dvēseles. Nometne, tīta drēgnā, pēc sastāvējušām dūņām smirdošā miglā, likās izmirusi. Žilbinošā, nedzīvā prožektoru gaisma it kā grieza miglu mutuļos. Johanam pēkšņi likās, ka viss, ko viņš šeit pieredzējis, ir tikai baigs sapnis. Bet tikai mirkli viņam tā likās. No šīs pusapziņas viņu iztraucēja blokfīrers. Tas bija atvedis «trusīti», kas, pārkāpis pār slieksni, izteiksmīgi pamirkšķināja ar aci, norādīdams uz skapi:

Blokfīrers ar cienību teica:

—       Es, jefreitora kungs, domāju, ka jūs bez asistenta neiztiksiet, bet, kā redzu, esat ticis viens galā.

Viņi visi trīs ienāca kamerā. Johans apsēdās pie galda.

«Trusītis» verdziskā izlaidībā, nenogaidījis uzaicinājumu, arī apsēdās.

—       Piecelties! — Johans uzkliedza un, paķēris gumijas nūju, no visa spēka trieca viņam pa galvu.

«Trusītis» sāka žēli šņukstēt, nosedzis seju ar rokām.

—        Klusu! — Johans pavēlēja un, pamājis ar roku, lika blokfiro ram iziet. Kad tas bija prom, Johans, mazliet pavēris skapja durvis, eieši uzlukoja «trusīti». — Tu! … — Un Johans nosauca vēl trīs denuncētāju numurus, turklāt nosauca tos skaļi un skaidri saprotami. Pēc tam viņš atgāzās krēslā un, šūpodams galvu, turpināja: — Jus visi četri, — viņš vēlreiz saprotami nosauca numurus, — par sniegto palīdzību gestapo esat izpelnījušies paaugstinājumu.

—   Pateicos oberjefreitora kungs!

—        Turi muti! Es vēl neesmu beidzis. Abvēra dienests izmantos jus savā sistēmā. Bet tagad, — Veiss pasniedza «trusītim» baltu papīra lapu un zīmuli, — uzraksti, kuri, pēc taviem novērojumiem, bīitu nekavējoties jālikvidē.

«Trusis» paķēra papīru un sāka žigli rakstīt. No uzcītības viņam uz pieres izspiedās sviedru lāses. Kad viņš pasniedza Veisam aprakstīto papīru, no viņa agrākās vaļīgās uzvedības nebija vairs ne ēnas.

Johans pārskatīja sarakstu.

—        Vai tas ir viss? Bet tagad taisies, ka tiec. Un iegaumē: mēs, abvērieši, tevi pakārsim, ja muldēsi. — Johans paskatījās gaitenī un. ieraudzījis blokfīreru, kas tur gaidīja, pavēlēja: — Aizved viņu atpakaļ un neaizmirsti sadot pa purnu, lai visi redz, kāds viņš atgriežas no specblokā. — Tad pavadīja viņus līdz ārdurvīm.

Atgriezies Johans brīdi stāvēja, pēc tam, vēlreiz pārliecinājies, ka gaitenī neviena nav, atvēra skapja durvis.

—   Nāc laukā. — Jautāja: — Vai tu visu dzirdēji?

Ogļracis piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Izlasi sarakstu!

Ogļracis piegāja pie galda un paņēma sarakstu.

—   Arī manu numuru, nelietis, ierakstījis …

—       Jā, — Johans sacīja, — tas tieši ir labi, ka viņš tevi nav aizmirsis.

—   Kam no tā labums?

—        Nu, teiksim, man. — Tad stingri noprasīja: — Vai tagad tev ir skaidrs?

Ogļracis atkal piekrītoši pamāja ar galvu.

Veiss pasteidzās brīdināt:

—   Pēc divām dienām — ne agrāk.

—        Labi, — ogļracis mierīgi atteica. — Pēc divām dienām nožņaugsim.

Johans, pielicis pirkstu pie lūpām, parādīja, ka jārunā klusi, un arī pats tikko dzirdami čukstēja:

—   Tu dosi savu piekrišanu iestāties fašistu diversantu un izlūku

ak ola. Mazliet patielējies, bet neatsakies. Tikai ņem vērā vienu: es- Icvi nepazīstu, un tu mani ari nepazīsti. [ — Skaidrs.

—  Ejam, — Veiss teica un jau pagriezās pret durvīm.

Het pēkšņi sev aiz muguras viņš izdzirda tik tuvu un sirsnīgu vārdu.

—   Biedri! — ogļracis čukstēja.

Johans pagriezās atpakaļ.

—       Krauj man pa purnu, lai arī es izskatos, kā pienākas. — Ogļracis parādīja savilktu dūri, piemiedza acis un uzstājīgi atkārtoja:

—  Sit!

—   Nevaru …

—   Kā — nevari? — ogļracis sadusmojās. — Vai drīkst nevarēt,

kad vajag!

—   Nevaru, — Johans atbildēja.

—   Mīkstčaulis, — ogļracis nicīgi izmeta. Padomāja un piebilda:

—  Neirastēniķis!

Redzēdams, ka tas viss neatstāj uz Veisu nekādu iespaidu, ogļracis, brīdi vilcinājies, apņēmīgi paņēma no galda gumijas nūju, kurai visā garumā bija uzmaukti uzgriežņi.

—   Nevajag, — Johans lūdza.

—   Vai tu domā, ka nebūs aizdomīgi? — ogļracis jautāja.

—   Nekas, gan jau būs labi, — Johans atbildēja.

Viņi kopā atstāja specbloku. Pa priekšu, smagi vilkdams kājas, streipuļoja ogļracis, aiz muguras, turēdams roku uz vaļējas pistoles maksts, soļoja Veiss. Komandantūrā Johans pavēlēja dežurējošam sardzes kareivim aizvest ieslodzīto uz baraku.

Nākamajā dienā Johans, atsaukdamies ūz Reisa rekomendāciju, lika priekšā Dītriham ieslēgt diversiju darbam izvēlēto kandidātu sarakstā ieslodzīto 740014. numuru. Kad vēlāk Johans, izteikdams Reisam pateicību par palīdzību derīgu kandidātu izvirzīšanā, nosauca ieslodzītā numuru, Reiss pārsteigts uzlūkoja viņu. Tūdaļ gan pasmaidīja un izteica prieku, ka varējis pakalpot. Šis gestapovietis droši vien klusībā nopriecājās, ka tik veikli apvedis ap stūri abvēra darbinieku. Reiss nebija aizmirsis, ka ieslodzīto 740014. numuru bija paredzēts tuvākajā laikā likvidēt, bet, kādam nolūkam tieši viņu izvēlējušies abvēra darbinieki, — Reisu nemaz neinteresēja.

Tagad, kad viņi bija atlasījuši zināmu skaitu ieslodzīto diversantu skolai un sastādījuši attiecīgu sarakstu, kapteinis Dītrihs savu misiju eksperimentālā nometnē varēja uzskatīt par veiktu un, kā viņš

domāja, par sekmīgi veiktu. Viņš priecājās arī par to, ka viņam bija izdevies izvairīties no nometnes apmeklēšanas, jo viņš tiešām ļoti baidījās no infekcijas.

Pirms aizbraukšanas oberšturmbanfīrers Kleins ielūdza Dītrihu un Veisu brokastīs. Viss norisa gluži tāpat kā pusdienās, kas bija sarīkotas par godu viņu atbraukšanai. Kleins, Flinks, Reiss un Štruinpfelis, ērti atgāzušies atzveltnes krēslos, nesteigdamies tērzēja par mākslu, tikai šoreiz sarunu priekšmets bija nevis mūzika, bet glezniecība. Tiesa, Johans uzreiz neaptvēra, par ko īsti tiek runāts, jo viņi galvenokārt sprieda par krāsaino fotogrāfiju.

Sarunu dalībnieki visai ātri nonāca pie kopīga sprieduma par mūsdienu glezniecību. Glezniecības vērtējums mazliet pārsteidza Johanu, kuram likās, ka viņu pārsteigt vairs nekas nevar. Izrādījās, ka Vācijā pašreiz fotogrāfija un glezniecība saplūdušas vienotā, sintētiskā mākslā. Viss izskaidrojams ar to, ka pati dzīve dodot viscēlākos paraugus. To apliecina fīrers — šis viscēlākais tikumības un pilnības paraugs, — lūk, uzskats, pie kā nonāca namatēvs un viesi.

Pēc garšīgajām un sātīgajām brokastīm Kleins lūdza viesus atgriezties savā kabinetā.

Profesors Strumpfelis pamācošā toni plaši izklāstīja Dītriham savus uzskatus. Ņemot vērā to, ka cilvēks nav nekas cits kā viens no dzīvnieku paveidiem, — viņš gudri spriedelēja, par stimulu jāizmanto tādi ietekmēšanas līdzekļi, kas ir ekonomiski izdevīgi: bads kā soda līdzeklis un papildu deva kā pamudināšanas līdzeklis. Publiskas eksekūcijas un nāves sodi audzina tikai lajos gadījumos, kad sodāmās personas aktīvi un dzīvi reaģē uz šo procedūru, citiem vārdiem sakot, kad tie izturas dabiski. Ret, un tas diemžēl notiek visbiežāk, tie pret nāves sodiem izturas ciniski un nedabiski, un tas uz skatītājiem atstāj pilnīgi pretēju iespaidu.

Sis derdziski lietišķās pamācības, turklāt ietērptas tādā kā zinātniskā formā, izraisīja klātesošajos vienīgi godbijīgu garlaicību, bet pārtraukt profesoru neviens neuzdrošinājās. Viesi atviegloti uzelpoja, kad Reiss, mazliet par daudz noreibis no vīna, atļāvās pārtraukt ieilgušo lekciju.

— Mēs, her profesor, Treblinkā iekārtojām speciālu slimnieku pieņemamo istabu. Tur stāvēja plīša dīvāni, drēbju pakaramā vietā pat brieža ragi — ieslodzītie uz tiem pakāra savu apģērbu. Tad pēc laipnā «lūdzu» durvis plaši atvērās, un — priekšā grāvis. Tieši šai vietā. — Reiss parādīja ar pirkstu savā pakausī, par kuru vietu iet runa.

Naids, dusmas, nicinājums — šādām jūtu izpausmēm izlūks Alek-

«nndrs Belovs nedrīkstēja nodoties. Tādēļ Johans sēdēja, atgāzie» krēslā gluži tāpat kā visi pārējie, un smēķēja. Izmantojis īsu klu- iiuna brīdi, viņš godbijīgi sacīja Kleinam:

—       Es domāju, her oberšturmbanfīrer, šiem lieliskajiem novērojumiem ir liela zinātniska vērtība un tos cienījamam profesoram vajadzētu plaši publicēt.

—       Jā, jā, — Šlruinpfelis dedzīgi atsaucās. — To es uzskatu par savu pienākumu.

—       Tikai ne tūlīt, — Flinks pasteidzās iebilst. — Kamēr mēs ne- lālsim nodibinājuši savu kundzību visā pasaulē, mums jāievēro zināma atturība. Tā sakot, attiecībā uz dažām citām nācijām.

—   Pats par sevi saprotams, — Struinpfelis piekrita.

Kleins piebilda:

—       Piemēram, pret Holandes ebrejiem mēs taču izturējāmies pavisam laipni: atdevām ģimenes locekļiem likvidēto piederīgo pīšļus aizlodētās skārda bundžās. Par katru bundžu viņi maksāja septiņdesmit piecus guldeņus.

Reiss arī vēlējās iesaistīties sarunā:

—       Stāsta, ka Aušvitcā, kur par komandantu Rūdolfs Hess, matus apstrādājot ar tvaiku, pēc tam saiņojot ķīpās, lai vēlāk izmantotu matraču izgatavošanai. Esmu dzirdējis, ka Dahavā kaulus maļot un izmantojot tos par mēslojumu laukiem. Sim nolūkam tur iekārtota speciāla mašīna.

—       Jā, tur strādā plašos mērogos, — Flinks parādīja arī savas zināšanas. — Ja tie neizmantotu šos plašos tehniskos jauninājumus, kapsētas aizņemtu milzīgas teritorijas.

Kleins pārmetoši iesaucās:

—       Kungi, man šķiet, ka šāda sarunu tēma slikti veicina gremošanu!

—       Taisnība gan, — Reiss iztapīgi atbalstīja namatēvu, — brokastis, kā parasti, bija lieliskas, it īpaši garšīgs man likās putukrējums.

—   Jūs cienāt saldumus.

—       Man prātā ienāca māmiņa, — Reiss teica. — Viņa brīnišķīgi prata gatavot.

—       Jā, kādreiz mēs visi bijām bērni, — Kleins sapņaini iesaucās un, izstiepis siltās ritakurpēs ieautās kājas, palūkojās logā. Lija lietus ar sniegu. Kleins skumji piebilda: — Bet tagad manu galvu jau klāj sarma. Vēl nesen, paskatījies spogulī, pamanīju nodevīgās grumbas…

19*

29)

—       Jā, starp citu, — Veiss dzīvi iesaucās, — kapteinis Dītrihs un es — mēs abi esam jums ļoti pateicīgi, ka jūs tik laipni mums

nodevāt savu informatoru sarakstu! Tas ir liels pakalpojums abvēram.

Flinks uzmeta pārsteigtajam Kleinam aizdomīgi atriebīgu skatienu.

«Jauki!» Johans nodomāja. «Tagad jūs, nelieši, ieklupsiet viens otram matos. Flinks denuncēs tevi gestapo, un tu, švītīgais bende, parādā nepaliksi — savukārt denuncēsi Flinku!»

—   Piedodiet, — Kleins samulsis nomurmināja, — te ir kāds pārpratums …

Veiss, neļaudams Kleinam pabeigt, piecēlās, sirsnīgi paspieda viņam roku un, tikpat mīļi smaidīdams, sacīja:

—   Vislabākie novēlējumi jūsu cienījamai dzīvesbiedrei un jūsu burvīgajam mazulim. — Pēc tam viņš pievērsās Reisam: — Unter- šturmfīrers mums parādīja īpašu laipnību, rekomendēdams ieslodzīto 740014. numuru: viņam nebija žēl mums atdot pat savu personīgo informatoru. Tiešām cēls upuris uz abvēra altāra. — Paklanījies visiem, Veiss sasita papēžus un devās uz durvīm.

Dītrihs atvadījās daudz atturigāk, neuzskatīdams par vajadzīgu kādam īpaši pateikties.

Viņš bija stingri nolēmis visus nopelnus par šeit iegūtajiem materiāliem pierakstīt tikai savai iniciatīvai un savam vērīgumam. Citādi Lansdorfa acīs neizkalposies. Dītrihs pietiekami labi pazina šo cilvēku.

Pirmā pasaules kara laikā Lansdorfs, fon Papena draugs, Valtera Nikolaji vadībā bija veicis ne mazumu spīdošu izlūkošanas operāciju lielākajās Eiropas valstīs, vēl šobrīd viņš ieņem ievērojamu stāvokli SD dienestā; Heidrihs un Himlers pieraduši uz viņu paļauties. L'n tomēr Lansdorfs kritis nežēlastībā: viņš nepiekrita impērijas vadības uzskatiem «ebreju jautājumā».

Pirmajā laikā, kad nacisti sagrāba varu, Lansdorfs ebreju iedzīvotāju iznīcināšanu uzskatīja par lietderīgu, jo, ka viņš izteicās, tas «pieradināja kaujās nenorūdīto jaunatni pie gaļas».

Bet vēlāk, pēc zibens ātrās Polijas un Francijas okupēšanas, viņš sāka sludināt ideju, ka nevajag pilnīgi iznīcināt ebrejus. Darba spējīgākos, tāpat kā senajā Romā vergus, jāiesloga izmantotās raktuvēs un šahtās uz mūžu. kur speciāli iekārtotās darbnīcās tie ražotu dažādas vērtības. Tas pats jādara ar ebreju tautības zinātniekiem: savākt vienkopus, izolēt, bet radīt tādus apstākļus, kuros tie varētu nodarboties ar zinātnisku darbu. Visus viņu sasniegumus nodotu vācu zinātniekiem, kuri tos izmantotu pēc saviem ieskatiem.

Šis revizionistiskais uzskats par vienu no Trešās impērijas pamat- doktrīnām tika novērtēts kā liberālisms, un Lansdorfs nesaņēma li li augstu posteni, kādu bija pelnījis.

Turklāt Lansdorfam bija īpašs uzskats par saviem tautiešiem, kas strādāja izlūkošanas dienestā.

Mēs, vācieši, — Lansdorfs sprieda, — esam spējīgi pilnībā npgūt visas valsts disciplīnas formas. Mums ir neparasti augsti at- iistits disciplīnas, aklas paklausības instinkts. Izlūkam visas šīs īpašības ir nepieciešamas. Bet mums trūkst artistiskuina, kas piemīt frančiem un arī slāviem. It īpaši slāviem — viņiem raksturīga reālistiska fantāzija. Nav nejaušība, ka tieši krievi devuši cilvēcei Dostojevski, Tolstoju, Čehovu. Turklāt kāda pārdrošība! Viņi taču izveda — lai velns tos parauj — šo revolūciju!

Tādēļ Lansdorfs gandrīz nekad neuzslavēja savus darbiniekus, vienmēr viņu operācijās saskatīja pārāk lielu aizraušanos ar spēka akcijām, bet ārpusplāna terora aktus uzskatīja par neirastēnijas pazīmi — par darbu publikas izklaidēšanai. Pret Steinglicu viņš izturējās nevērigi: kas nu tas par izlūku — ikdienišķs miesnieks, pilnīgi bez fantāzijas.

Dītrihs zināja, cik grūti ir izpelnīties Lansdorfa atzinību.

Bet Veiss nezināja, cik uzmanīgi Lansdorfs viņu novēro. Tieši šai jaunajā jefreitorā, kas viņu apkalpoja, Lansdorfs atklāja tās mākslinieka dāvanas, kādas trūka vācu izlūkiem. Viņš tās nojauta jau tajā vakarā, kad Johans lasīja viņam priekšā garlaicīgo franču romānu. Johans pats nemaz nezināja, kāds atdarināšanas talants viņam piemīt. Ļoti veikli modulēdams balsi, viņš atveidoja grāmatas varoņu intonāciju, nianses, izrunas manieri, lasīdams priekšā garum garos monologus vannā snaudošajam, pieredzes bagātajam, gudrajam vīram, kas bija viens no visizcilākajiem vācu izlūkiem, kurš tikpat uzticīgi bija kalpojis gan ķeizaram, gan Hindenburgam un tagad kalpoja Hitleram, gluži tāpat kā to darīja visi pārējie Trešās impērijas ģenerāļi.

30

Nometnes stiepās cita aiz citas: piefrontes, sapulcēšanās, tranzīta, šķirošanas, izlases, soda… Bezgalīgas, klajas kapsētas, kur dzīvi miroņi bija apbedīti dēļu baraku kapličās. Aukstumu, badu, epidēmijas šeit uzskatīja par visckonomiskākiem nogalināšanas līdzekļiem; jo augstāks bija cilvēku mirstības procents, jo nometnes administrācijas darbs tika novērtēts par auglīgāku.

Veiss runāja ar komandantiem, uzklausīja viņu sūdzības, zūdī- šanos, spriedelēšanu. Sūdzības visur bija vienas un tās pašas. Administrācija esot spiesta nomelnēs ietilpināt ne tikai kara gūstekņus, bet arī liekos ēdējus, no kuriem jāiztīra «atbrīvotās teritorijas». Apšaušana — pārāk izšķērdīgs līdzeklis: tas prasa ievērojamu daudzumu munīcijas, kas tagad nepieciešama frontei, bet ar kapitālu iznicināšanas tehniku esot diemžēl apgādātas tikai lielās koncentrācijas nometnes. Itin visi komandanti izteica līdzjūtību abvēra darbiniekiem: jā, tiešām šeit ļoti grūti esot atrast drošu materiālu! Johanu pārsteidza tas, ka zonderfīreri pēc sejas nepazina tos ieslodzītos, kas strādāja vācu labā, — viņi atšķīra fos tikai pēc numuriem. Tā bija tāda kā neiedomājami aprobežota vienaldzība, reizēm pat bez ļaunuma, kaut kas līdzīgs tam, kā izturas pret lopiem kautuvēs. Nometņu administrācijā bieži varēja sastapt īstus zvērus cilvēka izskatā, kuri nenogurstoši gudroja un izdomāja visādus izsmalcinātus spīdzināšanas paņēmienus, — viņus uzskatīja par apsēstiem, taču noderīgiem savādniekiem. Bet masu akcijas prasīja organizatoriski saimnieciskas dotības. Un tos, kam piemita šīs dotības, vērtēja daudz augstāk nekā sadistus, jo sadisti nepietiekami veicināja galveno uzdevumu — plānveidīgu ieslodzīto iznīcināšanu. Taču tieši šis nometnes darbības rādītājs tika stingri kontrolēts.

Veiss izteica patiesu līdzjūtību nometņu komandantiem gandrīz vai neapzināti, lietodams tos pašus šausmīgos vārdus, kādus viņi runāja. Viņš centās iegūt viņu simpātijas, centās izzināt, kāda rakstura grūtības vēl rodas administrācijai. Johans vēlējās dabūt materiālus par komunistu pagrīdes organizācijām nometnē. No tīri praktiska viedokļa viņu interesēja stāsti par bēgšanas mēģinājumiem. lai sīki izpētītu nometnes apsardzes sistēmu, kādā veidā atklāj bēgšanu, kā vajā un meklē bēgļus. Šīs «sirsnīgās pārrunas», uz kurām Johans pamudināja stāstītāju kā jūsmīgs un līdzjūtīgs klausītājs, viņam deva ne mazumu derīgu ziņu, kuras viņš nekavējās izmantot.

Reiz kāds nometnes komandants, doktors zonderfīrera pakāpē, izteica domu. ka nav lietderīgi tik neapdomāti, masveidīgi iznīcināt ieslodzītos. Viņš atsaucās uz fīrera doktrīnas formulējumu «palīg- tauta», tas ir, cilvēki, kurus paredzēts izmantot vergu darbam. Kad vācu impērija iekarošot pasauli, būs liela vajadzība pēc šāda darbaspēka. Viņš dziļdomīgi pavēstīja, ka, ja agrāk, pēc Veimāras konstitūcijas, prezidentu ievēlēja uz septiņiem gadiem, tad tagad Hitleram valsts galvas tiesības esot piešķirtas uz mūžu. Fīreram pieder neierobežota, īsta patvaldnieka imperatora vara, un viņš pats esot pasludinājis, ka kopš šī brīža «Vācijas pastāvēšanas forma noteikta luvāko tūkstoš gadu laikā». Kad fīrers kļūs par visas pasaules valdnieku, viņam taču būs nepieciešamas darba rokas, lai iemūžinātu savu vārdu vēl lielākās, gigantiskākās celtnēs, kas ar saviem i/mēriem pārsniegtu pat ēģiptiešu piramīdas. Doktors pat pieminēja seno Romu, kur vergus vērtēja ļoti augstu: par sveša verga nogalināšanu senāts piesprieda prāvu soda naudu. Bet kāds cits esesietis unteršarfīrera pakāpē nepiekrita doktoram un teica:

— Kādu laiku, — viņš teica, — impērija būs pilnīgi nodrošināta ar vergu darbaspēku un vēl pāri paliks. Reiha lauksaimniecībā vien strādā apmēram miljons poļu kara gūstekņu, bet rūpniecībā, kas agrāk iz juta darba roku trūkumu, tagad to ir vairāk, nekā vajag, — vācu rūpnīcās strādā franču kara gūstekņi. Kara gūstekņu skaits ir tik liels, ka tos izmantot Vācijā nav iespējams un nav arī lietderīgi, tādēļ tūkstošiem holandiešu un beļģu kara gūslekņu nosūtīti atpakaļ uz dzimteni. — Piebilda: — Tādēļ austrumu rasu masveida likvidācija ir tīri higiēnisks līdzeklis, kaut gan zināmā mērā to prasa ari mūsu pašu drošība: slāvi lielākā vai mazākā mērā ir nelabojami saindēti ar boļševismu.

Šis zinātņu doktors zonderfīrera pakāpē vaļas brīžos, kad viņš bija brīvs no saviem komandanta pienākumiem, rakstīja grāmatu, un šajās stundās nebija atļauts rīkot ieslodzīto apšaušanu: doktors savas vientuļās nodarbības laikā mīlēja klusumu.

Nometņu kartotēkās iegūtās ziņas, kā arī daudzi citi materiāli, kas Johanam bija uzkrājušies, prasīja īpaša tilpuma slēptuvi. Viņš pārgrieza pilnīgi jaunu automašīnas kameru un, ievīstījis savu arhīvu vatē, iebāza tur. Tad viņš atkal salīmēja kameru, iebāza to riepā un, piepumpējis ar gaisu, novietoja bagāžniekā. Šo rezerves riteni vajadzības gadījumā varēja izmantot ne sliktāk par pārējiem četriem.

Šajās neiedomājami saspringtajās dienās Johans fiziski stipri pār- gura, taču galva bija skaidra, domas strādāja noteikti, un nepārtrauktais nervu sasprindzinājums, cik tas savādi arī neizklausītos, palīdzēja viņam asāk uztvert visas apkārtējās parādības, atšķirt galveno no mazsvarīgā, garām ejot, iespiest atmiņā katru vārdu, kas vēlāk varēja noderēt. Toties viņa fiziskais stāvoklis bija neapskaužams. Acis iekaisa un sāpēja, sūrstēja pirkstu gali, no pastāvīgās negulēšanas visu laiku nāca miegs, un, ja izdevās uz brīdi nosnausties, viņš gulēja tādā kā nemaņā.

Johans veica milzīgu darbu, konspektējot, šifrējot nometnes dokumentāciju, zīmēdams uz mikroskopiskiem papīra gabaliņiem nometņu topogrāfiskos uzmetumus, apsardzes vienību un apakšvienību dislokāciju. Uz šīm papīra strēmelītēm viņš uzrakstīja arī nometnes vadības sastāvu, statistiskas ziņas par ieslodzīto iznīcinā-

šanu, kā arī varoņu un nodevēju vārdus. īpašu vērību viņš pievērsa paņēmieniem, ar kādiem ienaidnieks vervēja nodevējus. ^ļj

So paņēmienu bija ļoti daudz. Piemēram, gūstekni iebāza soda bloka šaurajā betona kamerā un, turot tur viņu stāvus vairākas dienas, pēkšņi pusdzīvu izvilka, nostādīja zem siltas dušas, noskuva, ieģērba pieklājīgā civilā tērpā, iesēdināja mašīnā un aizveda uz vienu no pilsētas meitu mājām. Piedzirdījuši viņu, atstāja dāmas sabiedrībā. Bet ausmā — atkal mašīnā un no jauna ieslēdza soda bloka baigajā akmens futrālī. Tur viņš palika vairākas dienas. Pēc tam viņu izsauca gestapo darbinieks. Tagad viņam bija jāizvēlas: nāve vai nodevība.

Pastāvēja vēl daudz izsmalcinātākas metodes, piemēram, ieslo- ■ dzītiem piesēdināja provokatoru, kas uzdevās par antifašistu. To i darīja divējādos nolūkos: no vienas puses, provokators, ieguvis | simpātijas, atklāja ieslodzīto īsto seju, bet no otras — un tas bija daudz sarežģītāk, — provokators mēģināja sadraudzēties ar īpaši nepaklausīgiem gūstekņiem, centās iedvest viņiem, ka cīņa ir veltīga, jo visus padomju gūstekņus pēc atgriešanās Dzimtenē tik un tā nežēlīgi sodīs. Lai provokatori iemantotu lielāku uzticību, no- ', metnes administrācija pat reizēm organizēja atsevišķu nodevēju bēgšanu 1111 palīdzēja tiem pārkļūt frontes līnijai vai nonākt pie partizāņiem, kur šie Dzimtenes nodevēji apmeloja tos, kuri, saglabājuši uzticību Tēvzemei, atrada sevī spēku un izturību vīrišķīgi cīnīties nometnē pret ienaidnieku.

Pamazām Johans iemācījās atklāt šādus nodevējus. Pirmkārt, viņš piegrieza vērību tiem, kuri, ievietoti soda blokos, saņēma pastiprinātu uzturu. Lai pārbaudītu, vai viņš nav maldījies, Johans sīki pētīja produktu kvītis. Nodevību apliecināja ari fakts, ka nevarēja kancelejā atrast kopiju no ziņojuma augstākajai priekšniecībai par ieslodzītā izbēgšanu, nebija arī pavēles par bēgļa meklēšanu, kurā būtu uzskaitītas izbēgušā ieslodzītā ārējās pazīmes. Sie «bēgļi» nebija atrodami arī bēgļu sarakstos, kā ari netika ieskaitīti pār- skatā par šā mēneša laikā izdarītiem bēgšanas mēģinājumiem. Tāpat netika sodīts ar nāvi neviens no šo provokatoru drauģeļiem, kas ļ parasti bija «kapo».

Dažkārt šādus provokatorus administrācija pati ierakstīja kādā bēgļu grupā — visiem taču bija zināms, ka tie bieži nonāk karceros, un ar ko gan vēl labāk var sevi rekomendēt! Taču žurnālā, kurā ar vāciešiem piemītošo rūpību tika ierakstīti visi sodītie ieslodzītie, blakus provokatoru numuriem nekad nebija norādīts pārkāpuma veids. Kaut gan nodevējus bieži ievietoja soda blokā, taču viņu numurus atrast ieslodzīto sarakstos, kurus bija paredzēts iznīcināt, ]

296 nevarēja. Johanam to visu noskaidrot nemaz nebija tik vienkārši. Milzīgais, neparasti rūpīgais darbs prasīja gigantisku spēku, prāta «sumu, apķērību, loģisku domāšanu un kolosālu atmiņu. Turklāt apstākļi, kādos Johanam vajadzēja izskatit veselas kaudzes papīru, veikt rūpīgu, pacietīgu un metodisku izmeklētāja darbu, nebūt nebija tik droši un mierīgi. Viņam pastāvīgi bija jābūt saspringti piesardzīgam. Viņš labi zināja, kas viņu gaida, ja gestapo rokās nokļūs kaut viena no viņa piezīmēm, par kuru viņš nespēs dot pietiekami ticamus paskaidrojumus, kādam nolūkam tā izdarīta.

Palikt mīnu zem pretinieka ešelona, uzspridzināt benzīna tvertni, nošaut kādu ievērojamu hitlerieti — tas ārēji ir daudz iespaidīgāks, skaļāks, redzamāks darbs nekā sīkais, nogurdinošais kancelejas darbs, ko veica Johans.

Johanam bieži nāca prātā Tolstoja «Sevastopoles stāsti», hospitāļa apraksts un kara riebīgo aizkulišu spēcīgais notēlojums. Bet dzīve nomelnēs bija vēl šausmīgāka: šeit ļaužu dvēseles tika pakļautas nedzirdētām un nebeidzamām mokām. Neko tik baigu un šausmīgu Johans vēl nebija redzējis, tas bija vēl drausmigāk nekā skatīt cilvēka ķermgni, ko gabalos saplosījušas šāviņa metāla šķembas.

Fiziski noguris, Johans tomēr izjuta auksta, ar vēsu prātu aprēķināta naida uzplūdus, tādu kā atriebīgu iedvesmu, kas padarīja viņu tik pārdrošu, pašpārliecinātu un garīgi mundru kā nekad.

Viņš saprata, ka viņa sīkais «kancelejas» darbs šobrīd ir daudz nozīmīgāks par tā saucamajām «spēka akcijām». Kad Centrs saņems viņa savāktos materiālus, padomju izlūku operatīvās grupas pēc šo materiālu apstrādāšanas štābā varēs ne tikai ātri un precīzi likvidēt frontes līnijai pārsviestos nodevējus, bet arī šeit, ienaidnieka aizmugurē, viņi veiks to, kas tiem jāveic. Tas dos iespēju glābt daudzus vīrišķīgus un godīgus gūstā kritušus padomju karavīrus no netīrajām provokatoru rokām, kuri grib viņus nomelnot! Vai tas ir mazāk vērts nekā glābt dzīvību, nē, vairāk nekā dzīvību, — glābt cilvēka godu.

Godīga cilvēka apmelošana, patriota nomelnošana ir tāda pati fašistiska diversija, un vai tā noved pie mazākiem upuriem par diversanta sprāgstvielu? Johans, novēršot tamlīdzīgas diversijas, šobrīd veic varbūt vissvētāko čekista pienākumu: viņš glābj cilvēku, glābj cilvēka godu, cilvēka labo vārdu.

Pirmajā čekistu emblēmā attēlots zobens un vairogs. Jā, čekists «r zobenu spriež tiesu par ienaidnieku, bet vairogs viņam dots, nevis lai sargātu sevi, bet gan visus padomju ļaudis. Tā viņam šo

297

emblemu bija kadroiz izskaidrojis viens no viņa audzinātājiem — Dzeržinska laika čekistiem.

— Vairogs — tā ir tava komunista sirds, un nekas tik droši nenosargā padomju cilvēku no nelaimes kā komunista skaidrā sirds.

Jāsaka, ka Johanam dažkārt gribējās nogalināt šos nodevējus vilkačus, kurus viņš šeit atmaskoja, iznicināt tos paša rokām. Jādomā, ka «trusi» eksperimentālā nometnē ogļracis jau būs nolikvidējis un droši vien ne savām rokām: viņiem tur liela pagrīdes organizācija. Bet vai atklāt, kas slēpjas zem 740014. numura, vai atrast šādu ogļraci bija mazāk svarīgi nekā atmaskot nodevēju? Tagad Johans varēs paziņot par viņu Centram un ogļrača ģimene uzzinās, ka bez vēsts pazudušais vīrs un tēvs pelna vislielāko cieņu, ģimene varēs lepoties ar viņu.

Un atkal mitrais sniegs, tanku izbrauktie ceļi, sagrautās pilsētas, izmirušās, melnās sādžu krāsmatas, izrakņāta un saplosīta zeme, pamestas aizstāvēšanās pozīcijas, bezgala daudz neapbedītu padomju karavīru līķu.

Komandējums ir beidzies. Mašīna dodas atpakaļ uz Varšavu.

Dītrihs snauž, piespiedis pie krūtīm planšeti. Tajā atrodas gūstekņu saraksti, kurus nodomāts savervēt diversantos, un ziņojums Lansdorfam, kuru Veiss bija uzrakstījis pēc kapteiņa diktāta enerģiskā, lielīgā manierē, kas atbilda impērijas stilam.

Dītrihs ļoti apmierināts ar Veisu un solījās izgādāt viņam unter- oficiera pakāpi. Dītriham palika Veisa mierīgā, pakalpīgā kautrība, viņa īsti vāciskā darba mīlestība un arī nekaunīgā uzstājība. ar kādu Johans izvilka materiālus no nometnes priekšnieka, lai veiktu darbu, ko īstenībā vajadzēja veikt Dītriham.

Hitlers solīja: «Es izaudzināšu tādu jaunatni, kuras priekšā drebēs visa pasaule. Šī jaunatne būs cietsirdīga un valdonīga. Ne par kādu intelektuālu audzināšanu pat runa nevar būt.» Prūšu junkuru ģimenēs — un Dītrihs bija audzis tieši šādā ģimenē — cietsirdīga varas kāre kopš seniem laikiem tika uzskatīta par īsta vācieša rakstura iezīmi, bet militārā audzināšana — par vienīgi iespējamo savu pēcnācēju audzināšanu.

Dītrihs domāja, ka pretinieka kareivis, kas padevies gūslā, jāsoda ar nāvi turpat uz vietas par pamācību pašu kareivjiem. Kara gūstekņu nometnes viņš uzskatīja par lieku greznību un visai skeptiski novērtēja iespēju savervēt šajās nometnēs uzticamus diversantus.

Nometnes personālu viņš nicināja: viņā acīs tie bija aizmugurnieki, kns vairo savu bagātību, zagdami nometnes uzturu un nepalaiz- dnmi garām nevienu iespēju sev kaut ko ieraut. Nemaz nevajadzēja lnit sevišķām novērošanas spējām, lai pamanītu milzīgās cūku kūlis pie katras nometnes. Nevarēja neredzēt arī kravas mašīnas, kas slavēja pie milzu apmēra noliktavām: šeit, ķīpās sasietus, vairumā pārdeva nogalināto gūstekņu apģērbus un apavus. Pārdeva arī kaulu miltus lauku mēslošanai. Gādīgā nometnes administrācija nevienu nieku nelaida zudumā — speciāli iekārtotās telpās uz gāzes degļiem pfirkausēja nogalināto zobu kroņus desmit gramu smagos /.elta stienīšos.

Bet Dītrihs par to nemaz neinteresējas, viņš vispār nevēlējās sevi lieki apgrūtināt, turklāt vēl bāzt degunu nometnes netīrajos darījumos. Paradis pret visiem izturēties augstprātīgi, viņš tomēr saprata, ka viņam nezin vai būtu izdevies sekmīgi veikt savu dienesta uzdevumu, ja nebūtu jefreitora Veisa apbrīnojamo darba spēju.

Kaut gan Veisa seja no pārpūlēšanās izskatījās novājējusi, viņš nebija zaudējis savu parasto laipnīgumu, viņš aizvien bija uzmanīgs un godbijīgs pret savu priekšnieku, un bija patīkami redzēt viņu vienmēr smaidošu. Jāsaka, ka šis jefreitors nemaz nav muļķis. Viņš ir attapīgs, pietiekami izglītots un tik vientiesīgi uzticīgs Steinglicam, ka ik reizes apvainojas, kad Dītrihs atļaujas pazoboties par majora trūkumiem. Šo uzticību Dītrihs novērtēja kā zināmu cildenuma iezīmi, kuru viņa tēvs ļoti augsti vērtēja savos padotajos.

Arī Veiss bija apmierināts ar Dītrihu. Viņš domāja, ka viņam laimējies, jo šis nelietis izrādījās neaktīvs, slinks lops. Kapteinis visus savus pienākumus uzkrāva Johanam, reti kur iejaucās, gandrīz ne par ko neinteresējās un netraucēja.

Johana domas ilgi nekavējās pie Dītriha. Viņš ar riebumu atce- rējas savus «draugus» no nometnes gestapo dienesta, šos «spodros» vīrus, kas tik pārmērīgi rūpējās par savu veselību un paniski baidījās no infekcijas. Profilakses nolūkos viņi reizes trīs dienā mazgājās zem dušas, bez sava gala rīvēja rokas ar spirtu un rūpīgi izskuva katru matiņu padusēs, lai, dievs sargi, neiemestos utis, un gāza sev virsū odekolonu tādā daudzumā, ka, brīdi pastāvot blakus, sāka sāpēt galva.

Viņi visi sprieda gandrīz vienādi: ikvienam reiz jāmirst, un šeit nenotiek nekāda kara gūstekņu iznīcināšana, bet mēs tikai vienkārši neveicinām ieslodzīto eksistences paildzināšanu. Daži no viņiem izsmalcināti spīdzināja ieslodzītos nevis aiz tieksmēm uz sadismu, bet vienīgi baidīdamies no tā, ka viņus nenotur par labsirdīgiem cilvēkiem. Labsirdīgam būt bija bīstami, tādēļ viņi fotografējās pie karātavām nāves sodu izpildīšanas laikā, vēlēdamies nodrošināt sevi ar īpašu dokumentu, kas apliecinātu viņu profesionālo piederību dienestam, kurš kara apstākļos bija vismazāk bīstams.

Noreibuši no Vācijas kara uzvarām Rietumos, no spēcīgo kapitālistisko lielvalstu armiju sakāves, viņi nešaubījās, ka isā laikā uzvarēs Padomju Armiju. Un, būdami pārliecināti, ka nebūs vairs lādu, kas viņu zvērības atriebs, viņi labprāt lepojās ar tām, rādīja slepenos medicīniskos blokus, lielījās ar aizlodētām stikla pudelēm, kur glabāja bērnu asinis, kuras viņi ar lidmašīnām sūtīja uz armijas hospitāļiem; specblokus viņi sauca par zinātnes tempļiem, jo vācu studenti, nākamie ārsti, varēja praktizēties operēšanas mākslā nevis morgos, bet pie dzīviem ieslodzītajiem.

Pēc tam kad šie gestapovieši, kas nemaz nebija vecāki par Veisu, bija izvadājuši Johanu pa specblokiem, viņi draudzīgi rūpējās par viņu, lai pasargātu no inficēšanās: no pulverizatora apslacināja viņu ar odekolonu, lēja no krūzes uz rokām siltu ūdeni, ja tai brīdī nedarbojās duša. Vārds «lops», kā viņi šeit sauca ieslodzītos, nemaz neskanēja viņu lūpās kā lamu vārds. Nē. Viņi tiešām uzskatīja kara gūstekņus par cilvēkveida lopiem un šķiroja tos paklausīgos un nepaklausīgos, tādos, kuri padodas vai nepadodas dresēšanai.

Reizēm viss, ko Johans redzēja, viņam likās kā fantastiski, baigi murgi, kaut kas līdzīgs sapņiem, ko redz vājprātīgais. Lūk, viņš ar sev līdzīgiem jauniešiem met kauliņus uz galda, kas klāts ar tīru galdautu, dzer alu. Viņi atceras savu bērnību, vecākus, sapņo par kara beigām un atgriešanos mājās. Viņi jokojas, spēlē harmonikas, dzied. Bet tad kāds no viņiem pieceļas un, ar nožēlu pavēstījis, ka viņam jādodas dežurēt, uzliek galvā laiviņu, uzkar kaklā automātu, paņem nūju vai pātagu un iet uz nomelni sist, mocīt, nogalināt.

Ret viņš, Aleksandrs Belovs, atvadoties māj ar roku šim slep- kavam, laipni smaida, pieraksta lauku pasta numuru, lai vēlāk apmainītos draudzīgām vēstulēm, un gauži nožēlo, ka tik jauks zēns spiests atstāt viņu sabiedrību.

Ik reizes, kad Johanam šeit nācās redzēt nomocītu padomju cilvēku, viņa dvēselē atvērās neredzama brūce. Šādu brūču ar katru dienu kļuva arvien vairāk, un viņam vajadzēja pieradināt sevi pie šīm neārstējamam, pastāvīgi jūtamām sāpēm un, necerot, ka tās pāries, iemācīties dzīvot tā, lai sāpes netraucētu viņam veikt viņa pienākumu, iemācīties slēpt savas jūtas, jo viņš zināja, ka ne tik drīz pienāks laiks, kad viņš atkal varēs kļūt tāds, kāds bija īstenībā. Kāda gan tā būs laimei

Vakar reihskancleram Ādolfam Hitleram stipri sāpēja vēders. Taču šorīt vēders atkal bija darbojies normāli. Tātad sāpju cēlonis bija nevis zarnu darbības traucējums, bet vienkārša nervozitāte. Tagad rcihskanclers patīkamā atvieglinājuma sajūtā pusguļus zvilnēja atzveltnes krēslā un ar baudu atcerējās, kā vakar šeit, impērijas kancelejā, viņa milzīgajā un svinīgi iekārtotajā kabinetā, apspriežoties par Austrumu frontes stāvokli, kas, viņiem pilnīgi negaidot, bija kļuvis visai nepatīkams, viņš pēkšņi ieminējās, ka viņam uznākušas vēdera graizes. Un visi šie slavas vainagotie vācu karavadoņi, vērmahta zieds, it kā aizmirsuši, kādēļ viņi šeit ieradušies, sāka. dziļi norūpējušies, apspriest sava fīrera slimības sīkākos simptomus un ieleikt viņam daudzas derīgas, pašu pārbaudītas ārstnieciskas pamācības. Viņš uzmanīgi, pacietīgi un labvēlīgi uzklausīja visus. Kad Keitels un Jodls izsmalcināti laipnā, bet naidā trīcošā balsī uzsāka strīdu par to, vai fīreram jāatbrīvo vēders mākslīgiem līdzekļiem vai ne, viņš žēlīgi ļāva abiem izrunāties, neiejaucoties viņu dedzīgajā un karstajā polemikā.

Bet tas, ka maršali un feldmaršali, Vācijas visvecāko un visslavenāko militāro dzimtu pārstāvji, tik aizrautigi apsprieda šo fīrera pašsajūtas intīmo momentu, sacenzdamies savā starpā, demonstrējot viņam savas zināšanas dažādos ārstēšanās paņēmienos, iedvesa Hitleram kādu ironisku domu. Ja viņš pēkšņi atļautos šo karavadoņu klātbūtnē ar troksni sabojat gaisu — par šādu kaprīzi nicinošu atriebšanos buržuāziskai publikai viņam bija stāstījis kāds ģenerālis, francūzis, kura uzvārdu fīrers bija aizmirsis, — jādomā, ka neviens no viņiem neatrastu šeit nekā nosodoša.

Tas, ka viņam ir šāda vara pār viņiem, Hitleru reibināja. Vara pār visiem šiem teitoņa bruņiniekiem, kas dižojās ar savu dižciltību, ar savu ģimenes godu, ar saviem militāriem nopelniem reiha priekšā.

Bet viņš. kādreizējais neievērojamais austriešu spiegs Siklgrubers, jefreitors, neveiksmīgs gleznotājs ar sulaiņa fizionomiju, — viņš laimīgas sagadīšanās dēļ tagad pacēlies tiem pāri. Impērijai bija nepieciešams vadonis, kas visa labā gatavs uz visu, bet kas nezaudētu praktisku saprātu un neaizmirstu, ka patiesais stāvokļa noteicējs nemaz nav viņš, bet gan istie Vācijas valdnieki — Krupi, Stinesi, Tiseni. Kaut gan «Barbarosas» stratēģiskais plāns ir vācu militārās domas kalngals, taču impērijas magnāti uzskata par nepieciešamu izdarīt tajā savus labojumus. Vai tie nebija viņi, kas atvēra vācu fašismam kredītu, par ko tagad nekavējoties jānorēķinās ar

Donbasa oglēm un metālu, ar Baku naftu, iemaksājot kā procentus noteiktos termiņos šos izejvielu avotus, kurus viņi vēlas pārvērst savu industriālo īpašumu piedēkļos.

Sagrābt Maskavu un Ļeņingradu — šo efektīgo uzvaru virspavēlniecība uzskatīja par savu galveno stratēģisko mērķi. Ģenerāļi bija paraduši Eiropas kara laukā domāt tikai par galvaspilsētām, jo ar galvaspilsētu krišanu parasti , beidzās karš: Eiropas lielvalstis tradicionāli kapitulēja.

Kaut gan viņš pats bija apgalvojis, ka Padomju Savienība ir «milzis uz māla kājām», taču apziņas dziļumos viņš pamazām sāka nojaust, ka karš pret Krieviju pilns negaidītu pārsteigumu, bet paredzēt un novērst tos nav spējīgi ne viņa līdzgaitnieki, ne viņš pats. Jau trešajā jūlijā sauszemes karaspēka ģenerālštāba priekšnieks ģenerālpulkvedis Halders ziņoja pa telefonu galvenajai mītnei:

—   Nebūs pārspīlējums, ja teikšu, ka kampaņa pret Krieviju ir veikta četrpadsmit dienu laikā.

Arī viņš pats, fīrers, vēl nesen, septītajā oktobrī, bija spiests melīgi apgalvot, ka Sarkanā Armija ir pilnīgi sakauta un karš pret Krieviju faktiski ir beidzies. Viņš meloja apzināti, vadīdamies no cēla mērķa: ar šādu paziņojumu viņš bija gribējis iesaistīt karā pret Padomju Savienību Japānu, radīdams tās valdībai iespaidu, ka krievi atrodas sakāves priekšvakarā.

Viņš ir politiķis, bet meli politikā — pilnīgi attaisnojams līdzeklis tuvākā mērķa sasniegšanai. Viņš pats taču sludināja:

—   Man ir priekšrocība — mani nesaista nekādi teorētiskas vai morālas dabas apsvērumi.

Bet, kad viņam aiz iztapības melo, kā meloja Ilalders un citi slaveni vācu karavadoņi, viņš, bijušais jefreitors, nevar neizjust pret tiem slēptu un augstprātīgu nicinājumu. Kad tie no viņa rokām saņēma ordeņus, kā saņem dzeramnaudu, viņš redzēja to sejās sulaiņa izteiksmi. Un, kad viņš, mākslīgi sevi uzbudinājis, nikni un apvainojoši uz tiem kliedza, ja tie izdarīja kādu kļūdu, visi ar verdzisku padevību, demonstrēdami prūšu militārās disciplīnas un paklausības garu, uzklausīja tādus lamu vārdus, par kādiem būtu sarcis pat asenizators. Viņš saprata, ka viņa liekulība aizvien izpaužas pārsteidzīgi, ka tā ir pārāk rupja, 1111 bieži vien apskauda savus ģenerāļus, kas bija audzināti augstākās ķeizariskās skolās un tādēļ brīvi un pilnīgi pārvaldīja šo mākslu.

Šobrīd viņam rūpes sagādāja pavisam kas cits.

Viņš gaidīja ierodamies abvēra priekšnieku admirāli Kanarisu, lai sadotu tam brāzienu. Pašreiz viņš atpūtās, gatavodamies neprā- ligai niknuma lēkmei, kas viņam nāca tikai par labu: tā ierosināja prāta darbību.

Bet Kanariss prata ar maigumu, glaimiem un biklu izturēšanos nomierināt šis skaļās vētras. Kanariss lielīgi teica Heidriham:

— Cilvēks vienmēr piekritīs jūsu viedoklim, ja jūs viņu nekaitināsiet. Tikai tad cilvēks spējīgs domāt saprātīgi.

Kanariss — ak, šī viltīgā lapsa, hiēna sīrupā.

Vēl 1934. gadā «Intelligence Service» bija iesūtījusi Vācijā savus speciālos aģentus psihologus, lai pētītu Šiklgrubera — Hitlera psihiskās tieksmes. Viņi bija apgādāti ar izlūkošanas kartiņu: «Vidēja auguma, atkārušās ausis, taisns, liels deguns, izrieztas, zilas acis, tumši mati, normāls augums, viegli uzbudināms un ātri sakaitināms, kas raksturīgs visām personām, kuras stāv kādas jaunas politiskas kustības priekšgalā. īpašu pazīmju nav.»

Angļu izlūki kā netīri reportiereļi savāca visintīmākās ziņas par fīreru. Viņi bija uzzinājuši pat to, ka fīrera daudzie mēģinājumi iegūt pēcnācēju beigušies nesekmīgi, un tie bija viņi, kas apgalvoja, ka Hitleram patīkot paša sviedru smaka un, lai paostītu savu padusi, viņš sveicienam ceļot roku. Hitlera aizraušanos ar mistiku viņi izskaidroja ar kādreizēju pusaudža netikumu. Un šādus «materiālus» Kanariss bija uzdrošinājies iesniegt viņam, fīreram, impērijas galvai, it kā ar to gribēdams izdarīt viņam draudzīgu, uzticīgu pakalpojumu. it kā apliecinādams, ka viņš Hitleram atvēris visus vācu pretizlūkošanas seifus.

Hitleram bija aizdomas, ka angļu aģentu ziņojuma īsto tekstu Kanariss ir noslēpis, bet šo iesniegto sacerējis pats vai arī kopā ar nelaiķi Remu, kurš, pretendēdams uz fīrera lomu, vienmēr bija centies aizvainot Hitleru, likdams saprast, ka abvēra seifos tiek uzkrāta arī viņa netīrā veļa.

Hitlers zināja, ka Kanariss ar mīlestību kolekcionē savos seifos visvisādas tenkas, kādas savākuši viņa spiegi par impērijas vadītājiem. Ar tamlīdzīgu kolekcionēšanu un tikpat uzcītīgi nodarbojās arī Himlers, Heidrihs, Ribentrops. Šīs kartotēkas ir viņu personīgais zelta fonds, kuru viņi vajadzības gadījumā varēs apmainīt pret jebkuras pasaules lielvalsts valūtu. Taču Hitlers par viņiem zina vairāk, nekā viņi zina paši par sevi, jo viņi paši uzcitigi, ar entuziasmu pienes viņam ziņas cits par citu.

Ja runājam par Hitlera patiesiem personīgiem nopelniem reiha labā, tad vismaz viens no tiem nav apšaubāms: kļuvis par Trešās impērijas galvu, viņš, izmantodams savu sīkā policijas pēdu dzinēja pieredzi, bija radījis grandiozu totālās spiegošanas sistēmu. Ar šo gigantisko apsardzes sistēmu nodrošinājis tos, kas viņu pacēla varas virsotnē. Un Krupu, Stinesu, Tisenu — visu šo magnātu, Vācijas īsto valdnieku, pienākums ir, jā, tieši pienākums, lai arī kas vēlāk notiktu, samesties kopā un izliet viņam monumentu no mazas daļiņas tā zelta, ko nepārtrauktā straumē sanesa viņu bankās asins upes, kas pārplūdināja Eiropu.

Kanariss sīkiem solīšiem ietipināja fīrera kabinetā. Sašķiebis uz sāniem sārto fizionomiju ar sirmiem, it kā nolaizītiem matiem, viņš ātri elpoja, izlikdamies, ka aizelsies dienesta uzcītībā: ka vienmēr — ieradies precīzi. Bet īstenībā viņš nemaz nebija aizelsies, steidzoties uz šejieni: viņš jau vairāk par stundu, kavēdams laiku fīrera adjutantiem ar jautru pļāpāšanu, padevīgi gaidīja, kamēr viņu izsauks uz reihskancelejas pieņemamo istabu. Kanariss prata pļāpāt, neko neizpļāpādams, tai pašā laikā pamudinādams sarunas biedru uz bīstamu vaļsirdību.

No fīrera adjutanta — sava slepenā aģenta Kanarisam bija zināms, kādā jautājumā viņš izsaukts.

Arī Hitlers zināja caur Heidrihu, ka Kanarisam zināms, kādā jautājuma viņu izsauks. Hitlers zināja ari to, kas to pateicis, jo viens no tuvākajiem Kanarisa darbiniekiem, kurš gatavoja materiālus iesniegšanai fīreram, bija Heidriha slepens aģents. Bet, vai pareizi par visu Ileidrihs ir ziņojis fīreram, savukārt pārbaudīs Himlers, kuram ir savi slepeni aģenti Heidriha aparātā. To visu tāpat zināja Kanariss. Bet to, ka tas viss Kanarisam zināms, zināja arī fīrers. Viņš to uzņēma kā pašu par sevi saprotamu. Butu taču šausmīgi, ja kaut viens no viņa palīgiem totālās spiegošanas sistēmas izveidošanā neizprastu šīs sistēmas visaptverošās spējas. Un, zinādams, ka Kanarisam skaidri zināms, kādēļ viņš izsaukts, zinādams, ka Kanarisam mapē atrodas visi materiāli un pat jau iepriekš uzrakstīts paskaidrojums, Hitlers tomēr uzskatīja par nepieciešamu kļūt nikns un strauji uzbrukt Kanarisam, lai pārsteigtu viņu it kā nesagatavotu. Ne velti Kanariss ar mīlestības pilnu sajūsmu stāstīja, ka pēkšņums — paņēmiens, ar ko fīrers gūst universālus un drošus panākumus, un to varot apliecināt pat dažas vājā dzimuma pārstāves.

Greizsirdīgo sacensību, kas norisa gestapo, SD un abvēra dienestu starpā, jo katrs gribēja kļūt par visdrošāko Trešās impērijas galvas slepenās informācijas avotu, Hitlers veikli izmantoja, lai pārbaudītu savu informatoru uzticību. Par ikvienu Hitleram bija tādi materiāli, kas liecināja pret viņiem un ko viņš varēja izmantot par oficiālu pamatojumu nāves spriedumam. Arī to visi zināja.

Par savu mīluli Gēringu fīreram bija kompromitējoši materiāli, dokumenti, kurus viņš jebkurā brīdī varēja vērst pret Gēringu.

Gērings kā neprātīgs blēdījās, lolodams sapni kādreiz pārspēt Hūras magnātus un iegūt lielāku peļņu no sava koncerna, nekā ieguva magnāti. Kaut gan Gērings ar slepenu pavēli jau 1934. gadā bija iecelts par Hitlera pēcnācēju, viņš domāja, ka patiesi nesatricināmu varu pār ļaudīm var nodrošināt tikai bagātība, tādēļ viņš tik nesavaldīgi laupīja visās okupētās Eiropas valstīs un attaisnodamies sarunās ar fīreru izlocījās, meloja, ka viņš esot kaislīgs mākslas priekšmetu kolekcionārs.

Hitleram bija zināmi Gēbelsa piedzīvojumi ar jauniņām baletdejotājām, kurām viņš savā inuižā bija iekārtojis harēmam līdzīgu kopmītni, — par to viņu varēja sodīt ar kriminālsodu. Ar Jo, ka Gēbelss izšķiež savus spēkus šai darbības laukā, Hitlers augstsirdīgi izskaidroja viņa propagandistisko runu nepārliecinošo spēku; pat tās īsās runas bija vājas, kuras iespiestas izsniedza kopā ar maizes kartītēm.

Ikviens no viņa līdzgaitniekiem bija atstājis savas pēdas netīro darbu likumu grāmatā, kas glabājās pie Hitlera.

Sājos sarakstos varēja atrast arī vācu magnātus. Hitleram bija dokumenti, kas neapgāžami pierādīja vislielāko vācu koncernu sadarbību ar amerikāņu un angļu firmām, kaut gan viņš nevarēja neatzīt, ka šī sadarbība notika Trešās impērijas interesēs.

Taču, ja būtu nepieciešams, viņš varētu atļauties nekaunīgi apvainot vienu otru vācu rūpnieku, protams, ne pašus lielākos, reiha nodevībā. So trumpi viņš turēja rezervē, kaut gan savstarpējā patentu, kara izgudrojumu apmaiņa, tirgošanās ar stratēģiskiem materiāliem, ieročiem, munīciju, degvielu un citas tandidzigas lietas tika darītas ar impērijas vadības ziņu un piekrišanu, un lielo koncernu īpašnieki Amerikas Savienotās Valstīs un Anglijā nemaz nedomāja šo sadarbību slēpt.

Hitleram pret savu gribu vajadzēja paklausīgi tēlot dēmoniskas personas lomu, kura apveltīta ar paredzēšanas spējām. Oficiālie biogrāfi piedēvēja viņam šīs īpašības, neirastēniķa slimīgo aizdomīgumu izskaidrojot ar ģēnija nesavaldību, šādi veicinot tumšo ļautiņu banāli provinciālās gaumes fantastisku uzplaukumu.

Pildīdams savu pienākumu, izliekoties par tādu, kādu viņu vēlējās redzēt, viņš izturējās tā, lai viņa uzvešanās liktu aizmirst viņa personas ikdienišķīgumu. Tā arī tagad, pieradis sevi uzkurināt līdz uzbudinājumam un nonācis tādā kā transā, viņš sāka neganti bļaut un, noreibis no kliegšanas, juta, ka viņu pārņem tik viegla un patīkama nemaņa, kāda rodas pie nelielām narkotisko vielu devām, kas uzmundrinoši un atspirdzinoši iedarbojas uz nervu sistēmu. Fīrers aizmirsies bļāva, draudēja, neprātīgi kliedza, izjuzdams saldkaislu baudu no šīs reibinošās pašaizmiršanās.

Kanariss izturējās tā, kā pienācās izturēties šādos brīžos, — viņš visādi ākstījās, pārmijus meistariski attēlodams savā taukajā seja te bailes, te pazemīgu lūgumu. Kanariss vaibslījās klusēdams, un no šīs ilgās un grūtās piepūles viņam sāka sāpēt sejas muškuļi, gar ausīm tecēja sviedri un kāju pirksti melnās lakādas kurpēs krampjaini raustījās.

Tas turpinājās tik ilgi, kamēr abas puses pārliecinājās, ka viņi abi godam notēlojuši savu lomu un uzvedušies tieši tā, kā pienācies uzvesties, pēc tam Hitlers mierīgā un apmierinātā balsī pavēlēja Kanarisam ziņot. Uzklausījis lietišķo pārskatu un ar viņam piemītošo neatlaidību rakņādamies Kanarisa papīros, Hitlers, kas tagad pilnīgi un līdz sīkumiem izprata jautājuma būtību, īsi un skaidri pateica, ka abvēra izlūkošanas un diversiju darbs pret Padomju Savienību, kaut gan izdevumi gadā ir trīsdesmit viens miljons reihsmarku, kas līdzinās vienpadsmit miljoniem un septiņi simti tūkstošiem dolāru, organizēts neapmierinoši. Ja līdz 1941. gada jūnijam abvēra aģentūras darbību paralizēja padomju pretizlūkošanas orgāni un iedzīvotāju stūrgalvīgā uzticība komunisma leģendai, tad šobrīd vācu aģentūras vājo darbu ne ar ko nevar attaisnot. Te Hitlers atkal aizmirsās, atkal iekrita transā un, nostājies atbilstošā pozā, sāka augstā stilā sludināt, it kā viņa priekšā atrastos milzīga auditorija, nevis viens vienīgs klausītājs, turklāt tāds, kas pats to visu ļoti labi zināja. Viņš sācis karu pret krieviem un vedīs to ar īpašām totālās diversijas, totālās spiegošanas un totālās kaitniecības metodēm. Viņš Padomju zemi uzspridzinās no iekšienes. Tā pārklāsies ar asins geizeriem, rūpnīcu un fabriku drupām. Nāve lidināsies virs katra galvas, un terora šausmas novedīs tautu stingumā. Sāksies slepkavošanas epidēmija, slepkavos speciāli iesūtīti aģenti — cilvēki bez goda un sirdsapziņas, bez dzimtenes. Tie sēs nāvi, paši baidīdamies no nāves, jo vēl citiem tādiem pašiem aģentiem tiks uzdots iznīcināt katru slepkavu, kas atteiksies pildīt to gribu, kuri viņus sūtīja nogalināt. Visas lielās rūpnīcas, fabrikas, elektrostacijas Padomju Savienības teritorijā jāuzspridzina. Šāda uguņošana reiham maksās daudz lētāk nekā bombardēšana, 1111 darīs to tie, kas, trīcēdami par sava paša dzīvību 1111 glābdami to, slepkavos savus tautiešus.

Hitlers ar iedvesmu turpināja:

— Mums jānomauc 110 austrumu kara gūstekņiem plānā padomju lakas kārtiņa, jāpārvērš tie zvēros un tūkstošiem jāpārsviež ar izpletņiem uz padomju aizmuguri, lai tie līdzīgi tīfa utīm pārklātu visu zemi un pārvērstu to ellē.

Kanariss svētlaimīgi un bijīgi vērās fīrerā, pacietīgi nogaidīdams brīdi, kad atkal varēs turpināt lietišķu sarunu. Vēl vajadzēja apspriest viņa sagatavoto ziņojumu par plaša diversijas un izlūku skolu tīkla izveidošanu, kur varētu masveidā apmācīt aģentus darbam Padomju Savienības aizmugurē. Lai arī cik apnicīgi bija klausīties fīrera augstā stila prātojumos, Kanariss viņam pilnīgi piekrita: ņemot vērā vērmahta armiju nepiedodami lēno virzīšanos uz priekšu austrumos, bija nepieciešams spert ārkārtējus soļus un turklāt plašā mērogā, lai paātrinātu pret Krieviju vērstā karagājiena sekmīgu nobeigumu citiem līdzekļiem — ar slepenā kara līdzekļiem, ar karu bez frontes līnijas, kurš ir daudz nežēlīgāks par parastām kaujām.

Šādam nolūkam Kanariss ierosināja radīt ar nosaukumu «Vali» īpašu izlūkošanas štābu vienā no Varšavas priekšpilsētām un izvērst pie tā izluku un diversiju skolu tīklu. Viņš jau bija paguvis izklāt uz fīrera milzīgā galda shēmu, kurā parādīts visu iestāžu un objektu izvietojums, pievienodams paskaidrojumu tekstu, pagaidu tāmi un komandējošā sastāva un pasniedzēju sarakstu. Turklāt viņš šo projektu jau bija paguvis reģistrēt reihskancelejā kā sevišķi slepenu objektu, kas bija tikpat slepens kā galveno virspavēlniecības mītņu izvietojums austrumu teritorijā.

Fīrers beidza sludināt un sāka iepazīties ar paskaidrojumiem. Iegrimis lasīšanā, viņš urbināja ar zīmuļa galu ausi, atzinīgi ņurdēja un laiku pa laikam skaņi šņakstināja zobus, kā vienmēr, kad darbs viņam sagādāja prieku. Izteicis daudzas pareizas un visai derīgas piezīmes, kas liecināja, ka viņš šo jautājumu pārzina labi. turklāt spējīgs ienest kaut ko jaunu šai visvecākajā kara nozarē. Hitlers pavilka zem projekta par jaunu diversijas iestāžu tikla izvei došanu savu parakstu, kas atgādināja pātagas cirtiena pēdas.

Admirālis Kanariss atviegloti uzelpoja. Hitlers negaidot pacēlu galvu no papīriem un svinīgi pavēstīja:

—     Admirāl, es varu jūs iepriecināt. Manai vakardienas sliktai sajūtai nav bijis nopietna iemesla. Šodien man labi izgāja vēders.

—     Tas mani bezgala iepriecina, mans fīrer! — Kanariss sirsnīgi iesaucās, un viņa seja izplūda viņam raksturīgā piemīlīgā smaidā.

Viņš tiešām ļoti priecājās, jo pretējā gadījumā nav zināms, kā viņam būtu veicies ar šīsdienas ziņojumu! Lai iegūtu vēl lielākas Hitlera simpātijas, viņš paziņoja, ka, pēc Lansdorfa informācijas, eksperimentālajā nometnē ieslodzītie esot nožņauguši četrus aģen tus. Kāds abvēra jefreitors teicis Lansdorfam, ka no šiem aģentiem būtu iznākuši sevišķi vērtīgi diversanti un viņš tos gribējis paņemt skolai, bet nometnes administrācija, lai neatdotu tos abvēram, uzskatījusi par labāku izdot ieslodzītajiem, kas ar šiem aģentiem izrēķinājušies. Fīrers apsolīja saukt pie atbildības eksperimentālās nometnes vadību, nododot to gestapo rokās, lai uz priekšu vairs neviens neuzdrošinātos traucēt abvēram pildīt tā augsto misiju un sagatavot totālu aģentūras uzbrukumu Austrumos.

—     Heil, Ilitlerl — Kanariss nokliedza.

—     Ileil! — fīrers atbildēja, it kā pats sev salutēdams. Viņš sveicienam bija atsaucies mehāniski, jo viņa blāvais nogurušais skatiens tai brīdī uzlūkoja savu spilgto parādes portretu, kas bija uzgleznots ar labākajām koncerna «/G Farbenindustrie» krāsām un ko viņam pasniedza 20. aprīlī — dzimšanas dienā. Par savu augsto, izcilo stāvokli viņam bija jāpateicas šim koncernam, tāpat kā «/G Farbenindustrie» īpašniekiem savukārt bija jāpateicas IJitleram par kolosālajiem papildienākumiem: viņu zelta krājumi pieauga ar katru kara gadu.

Fīrers bija stingri apsolījis vērmahta armijām, kas karoja Austrumu frontē, ka tās ziemsvētkus svinēs Maskavā. Viņam pašam arī nebija iebildumu nosvinēt svētkus sakautajā krievu galvaspilsētā. Katram gadījumam armijas centra ģenerālkvartirmeistars glabāja šim nolūkam otrā ešelona vezumos servīzi ar fīrera iniciāļiem.

Sniga slapjš sniegs un tūlīt izkusa. Berlīne no mitruma pelēcīgi spīdēja. Pelēkajos kanālos kā baltas sniega pikas peldēja pīles un kaijas. Tās no cilvēkiem nemaz nebaidījās. Labsirdīgie garāmgājēji meta tām maizes drupatiņas. Pie gestapo ēkas cita pēc citas piestāja mašīnas, no kurām, rokas aiz pakauša sakrampējuši, kāpa laukā cilvēki — tādi paši vācieši kā tie, kas viņus veda uz šejieni. Uzkāpuši augšā, viņi nostājās gaitenī ar sejām pret auksto, ar eļļas krāsu nokrāsoto sienu.

Pēc nopratināšanas daži no viņiem, atstādami uz podiņu grīdas asiņainas pēdas, paši aizstreipuļoja līdz kamerai, bet pārējie, kas vairs nespēja nostāvēt kājās, tika aizvesti nestuvēs, kurām bija pierīkoti velosipēda riteņi. Gestapo, tāpat kā kara rūpnīca, strādāja bez pārtraukuma dienu un nakti — trijās maiņās …

Pilsētā viss bija pieklājīgi, klusi, tikai mitrais sniegs, gausi krizdams no pelēkajām debesim, nespēja noklāt ielas baltas. Sniegs sniga un kusa, satecēdams aukstās, gļotainās peļķēs, kurās kā taukaini traipi atspoguļojās augstprātīgās, no pelēkiem akmeņiem celtās pilsētas ugunis.

Varšavas vācu izlūku skola, kā arī vairākas tās filiāles bija organizētas 1941. gada oktobrī. Skola bija pakļauta izlūkošanas un diversijas dienestam, ko nosacīti sauca par «Vali štābu» un kas darbojās Austrumu frontē. Skola atradās divdesmit vienu kilometru no Varšavas — tās austrumu pusē, Sulejuovekas miestiņā, Pade- revska ielā, netālu no Rombertovas ciemata un Milosnas dzelzceļa stacijas. Turpat bija izvietojusies kāda «Vali štāba» filiāle ar spēcīgu radiostaciju.

Izlūkošanas dienesta štāba filiāle un skolas kanceleja atradās baltā četrstāvu ēkā, kur agrāk bija iekārtota sieviešu patversme, bet izlūku kopmītnēm un mācību telpām uzcēla slandarttipa dēļu barakas priežu mežā. Skolas teritoriju no «Vali štāba» filiāles šķīra Paderevska iela; izlūku-kājnieku un izlūku radistu kopmītnes iežogoja sēta. Vācu virsnieki un apsardzes komandas kareivji bija apmetušies netālu no šejienes, agrākā Pilsudska vasarnīcā un vēl divās skolās.

Teritoriju apjoza seši spēcīgas raidstacijas masti. Ja uz visu šo kompleksu paskatītos no augšas, no lidmašīnas, tad vienīgi izlūkošanas dienesta štābs durtos acis: ēka spilgti izcēlās, jo bija liela un ar sarkano dakstiņu jumtu. Pārējās ēkas iekļāvās apvidū.

Barakā, kas atradās trīsdesmit metrus uz ziemeļiem no štāba, dzīvoja strādnieki — kara gūstekņi: šoferi, drēbnieki, kurpnieki, turpat blakus bija arī pārtikas un mantu noliktavas. Pagalmu dalīja divās daļās dēļu žogs. Blakus barakai bija neliela vienstāva noliktava, un tur glabājās kara gūstekņu mantas 1111 apģērbs, ko paredzēja izsniegt diversantiem, kad tos pārsviedīs uz padomju aizmuguri. Rietumu pusē blakus pašai skolai atradās vēl dažas celtnes.

Trim zaļajām barakām slaidu priežu vidū logi atradās austrumu pusē. Vienā barakā trijās istabās bija iekārtota kopmītne piecdesmit izlūkiem-radistiem.

Otrajā — divas istabas aizņēma izlūku-kājnieku kopmītne trīsdesmit cilvēkiem, bet trešajā barakā notika nodarbības.

Visas trīs istabas vidējā barakā bija iekārtotas kā radistu klases, un katrā klasē vienlaicīgi varēja nodarboties desmit cilvēki.

Blakus barakām pacēlās pelēka divstāvu mūra ēka, kuras augšstāvā, speciāli iekārtotā darbnīcā, fabricēja viltotus dokumentus. Tos izsniedza aģentiem, kas devās uz padomju aizmuguri. Šeit izgatavoja itin visu: gan stūra, gan apaļos zīmogus, te atradās arī fotolaboratorija.

Štāba ēkai bija trīs ieejas. Ielas dienvidu pusē — parādes durvis ar baltām kolonām, tās veda uz apsardzes telpu, caur kuru varēja nokļūt virtuvē un pagalmā. Virtuvē varēja iekļūt arī no pagalma. Blakus sētas durvīm atradās dēļu piebūve lauku virtuvei. Taču izmantoja šeit tikai trešo ieeju ēkas galā pagalma pusē, kas veda uz rietumu spārnu, — no sarkaniem ķieģeļiem celto piebūvi. Piebūves pirmajā stāvā atradās virtuve un kazarma, otrajā — noliktavas, trešajā — virsnieku un unteroficieru dzīvokļi.

Pats izlūkošanas orgāna štābs aizņēma balto ēkas daļu. Tur strādāja virsnieki. Kabineti ar uzvārda plāksnītēm pie durvīm atradās pirmajos divos stāvos — pa divpadsmit katrā. Trešajā slāvā — radiomezgls. Tur bija arī skatītāju zāle simt piecdesmit cilvēkiem.

Lai nodrošinātu padomju karaspēka aizmugures aģentus ar fiktīviem dokumentiem, pie «Vali-l» bija radīta speciāla komanda <1G». Tajā ietilpa četri pieci vācieši — gravieri un grafiķi, kā arī kāds abvēra savervēts krievu kara gūsteknis, kas labi zināja padomju civilo un militāro lietvedību.

Komandas «1G> pienākums tāpat bija savākt, izpētīt un izgatavot krūšu nozīmes, stūra un apaļos zīmogus. Ordeņus un grūti viltojamu dokumentu veidlapas — pases un partijas biedra kartes komanda saņēma no Berlīnes.

Bez tam vēl komandai «1G» vajadzēja instruēt aģentus par dokumentu noformēšanas un izsniegšanas kārtību Padomju Savienības teritorijā.

Noliktavas, drēbnieku un kurpnieku darbnīcas apgādāja aģentus ar karavīru tērpiem, apbruņojumu un civilām drēbēm.

Nodaļa «Vali-2» vadīja diversantu un teroristu darbību Padomju Armijas vienībās un to aizmugurē. Nodaļas rīcībā Sulejuovekas miestiņā, netālu no bijušās Pilsudska vasarnīcas, atradās ieroču, sprāgstvielu un dažādu diversijas materiālu noliktavas. Nodaļa «VaIi-3» vadīja pretizlūkošanas darbu. Tās uzdevums bija cīnīties pret padomju izlūkiem, partizāņu kustību un anlifašistisko pagrīdi armijas un divīziju aizmugures zonās okupētajā padomju teritorijā.

«Vali štābam» bija piekomandēta arī speciāla aviācijas vienība: četras — sešas lidmašīnas, kuras pārsvieda aģentus uz padomju aizmuguri.

Pie «Vali štāba» organizētā Varšavas skola, kas padomju kara gūstekņus apmācīja par kvalificētiem aģentiem, bija centrālā skola, paraugskola. Tādēļ uz šejieni brauca vācu izlūkorgānu darbinieki iepazīties ar izlūkskolu organizēšanas un aģentu apmācības metodēm. Tās lauku pasta numurs — 57219.

Varšavas skolai vācu izlūkošanas orgāni piešķīra sevišķu nozīmi. Abvēra pārstāvji, kara gūstekņu nometnēs izraudzījuši atbilstošu kandidatu, vispirms paši to vispusīgi izpētīja, ievaca ziņas no no metnes iekšējās aģentūras un tikai pēc tam mēģināja savervēt.

Parasti savervētajiem nepateica, kā paredzēts tos izmantot: to viņi uzzināja tikai izlūkskolā. Tur viņiem izsniedza čehu vai franču trofeju mundierus un iedeva palamu vārda vietā.

Lansdorfs aizņēma vienu «Vali štāba» istabu un iekārtoja to tik ērti un mājīgi, cik vien tas bija kazarmā iespējams. Grīdu un tahtu klāja mīksti, pūkaini tepiķi, caur skapja stikla durvīm varēja redzēt angļu un franču grāmatu raibās muguriņas, divos istabas kaktos atradās stāvlampas, un tas viss kopā, it īpaši daudzās puķes, padarīja istabu mājīgu. Ziņodams Veiss laipni raudzījās Lansdorfa kalsnajā sejā, bet neredzēja nedz plānās, sakniebtās lūpas, nedz šauro degunu, nedz iekritušos, gludi skūtos vaigus, nedz stāvo pieri ar dziļiem, kailiem deniņiem: viņš uzmanīgi vēroja, kā mainījās viņa priekšnieka izriezto acu skatiens, kuras bija aiz vecuma izbalojušas. taču joprojām saglabājušas dzīvu spīdumu.

Lansdorfs gulēja uz tahtas, palicis roku zem galvas, un, Veisam ienākot, nemainīja savu stāvokli. Lansdorfs bija ģērbies pidžamā un siltā angļu kamieļvilnas halātā. Kājās — zviedru kažokādas rīta- kurpes. Griestu lampa bija nodzēsta, bet spilgtā toršera gaisma krita Veisam tieši sejā. Veiss saprata, ka krēsls, ko Lansdorfs viņam piedāvāja, nebija nejauši nolikts zem toršera un, kaut gan spilgtā gaisma kairināja acis, Johanam ne prātā nenāca pastumt krēslu noslāk.

«Tik vecam izlūkam kā Lansdorfam šis paņēmiens mazliet par rupju,» Veiss nodomāja.

Tikpat primitīva Johanam likās garlaicības un vienaldzības izteiksme, ar kādu Lansdorfs, šķiet, nevērīgi klausījās Veisā, un arī ironiskās piezīmes, kādas Lansdorfs izteica viņa ziņojuma laikā: jefreitors, šķiet, pārāk naivs, tik ļoti jūsmodams par kapteiņa Dītriha darbu, lā prātu un projektiem. Taču viņš nepārtrauca Veisu. kad tas izteica dažus it kā Dītriha ierosinātus apsvērumus, lai no skaidrotu, ko Lansdorfs par tiem domā.

Veiss sacīja, kapteinim Dītriham, kas ir parādījis smalkas un dziļas novērošanas spējas, esot pilnīga taisnība, ka viņš viegli savervējamos krievu kara gūstekņus uzskata par tādiem, kas tikpat viegli var nodot arī Vācijas intereses. Šo cilvēku gļēvais un zemiskais raksturs nav visai droša ķīla, un nez vai no liem izdosies sagatavot aģentus, kas būtu gatavi uz visu. Orientēties uz tamlīdzīgu kontingentu nozīmē izvēlēties vieglāko ceļu. Bet viegls ceļš ne vienmēr ved pie mērķa.

—   Ko tad tu iesaki? — Lansdorfs jautāja tikpat vienaldzīgi vienmērīgā balsī.

—   Es? Neko. Es stāstu tikai to, ko esmu dzirdējis.

Šādi atbildēdams, Johans saspringti domāja, kādā veidā varētu Lansdorfam iedvest domu, ka, papildus gestapo rekomendētajiem kandidātiem — abvēra darbiniekiem būtu arī pašiem jāatlasa izlūku skolām noderīgākie kara gūstekņi. Tas dotu Johanam iespēju ieteikt skolai cilvēkus, kuri viņam nepieciešami un ar kuru palīdzību varētu veikt bīstamo, taču pašreiz dzimtenei tik nepieciešamo darbu: novērst abvēra aģentu ļaundarības un arī glābt tos kara gūstekņus, kuri izrādīsies spējīgi cīņai, spējīgi varoņdarbam.

Izdibinādams Lansdorfa nostāju, viņš nenoteikti piebilda:

—   Kapteinis Dītrihs izteica varbūtību, ka daži kara gūstekņi tikai pašaizsardzības dēļ izvairās sadarboties ar mums, jo baidās no citu ieslodzīto atriebības. Tas nav nekas cits kā specifiska maskēšanās forma, bet, lai prastu lik veikli maskēties, nepieciešams prāts, izturība, nosvērtība — tieši tās īpašības, kādas nepieciešamas aģentam.

Lansdorfs strauji pacēla galvu, cieši uzlūkoja Veisu un izgrūda caur zobiem:

—   šāda doma, jāsaka, ir diezgan oriģināla. Vismaz nav šablons … — un iegrima domās. Bet pēc īsa brītiņa, nevēlēdamies parādīt, ka šī doma viņu ieinteresējusi, noguris aizvēra baltos plakstiņus un paželojās: — Šis nepastāvīgais laiks — te sals, te atkal atkusnis — padara mani gurdenu. Manā vecumā cilvēki jutīgi uztver laika apstākļu pārmaiņas. — šaligi nodrebinājis plecus. Lansdorfs gurdi atlaidās spilvenos. Taču sirds viņam bija nemiera un satraukuma pilna.

Pirms dažām dienām viņš pats nopratināja kādu sagūstītu padomju virsnieku, gandrīz tikpat vecu kā viņš. Gūsteknis bija kalsns, iznesīgs cilvēks ar stingru, mierīgu seju. Sevišķu uzmanību pievērsa viņa mazliet spīdumu zaudējušo pelēko acu caururbjošais skatiens zem grumbainajiem plakstiem. Virsnieku pie Lansdorfa atveda tieši no hospitāļa, kur viņam steigā sašuva brūces, lai varētu viņu pārvietot. Asins pārliešana un tonizējošie līdzekļi vēnā uz īsu laiku stiprināja gūstekņa fiziskos spēkus, kurus viņš bija jau pavisam zaudējis: viņa dzīvība dzisa, un viņš jutās ārkārtīgi vārgs. Tomēr, pārcilvēciski sasprindzinājis nervus, viņš izturējās tik savaldīgi, ka grūti bija ticēt, ka šis cilvēks vēl tikai vakar gulējis uz operācijas galda.

Gūsteknis neatteicās ne no glāzītes konjaka, ne no cigaretes, ko viņam piedāvāja Lansdorfs.

Viņa mierīgo un pašapzinīgo izturēšanos varētu uzskatīt par nekaunīgu, ja viņā būtu nojaušama kaut vai mazākā izlikšanās.

Sniegt kaut kādas ziņas viņš noteikti atteicās. Paraustījis plecus, ironiski piebilda:

—       Šķiet, ka esmu pietiekami nogurdinājis gados daudz jaunākus un enerģiskākus pratinātājus, kuri mani iepazīstināja ar visām gestapo spīdzināšanas metodēm. — Apjautājās: — Bet varbūt jums prātā kaut kas īpašs? Labāk gan nezaudējiet velti laiku.

Lansdorfs paskatījās pulkstenī.

—       Pēc četrdesmit minūtēm jūs nošaus. — Viņš laipni paskaidroja: — Es to jums atklāti pasaku, jo, pats būdams virsnieks, cienu vīrišķību, vienalga, kas to arī parādītu.

—       Ak tā! — gūsteknis pasmējās un izaicinoši jautāja: — Vai jums neliekas, ka tas atgādina kapitulāciju?

—   Kurš tad no mums kapitulē?

—   Protams, jūs!

—   Nedižojieties.

—   Kādēļ gan ne?

—   Nāve ir vienīgais, pret kuru jāizturas nopietni.

—   Aha! Jums vēlēšanās pafilozofēt.

—   Bet jums?

Sagūstītais virsnieks, norādījis uz tulku, jautāja Lansdorfam:

—       Vai vēlaties, lai viņš vēlāk atstāstītu jūsu padotajiem jūsu banālos spriedelējumus?

—        Nē, drīzāk gan jūsu, — Lansdorfs apvainojies atcirta. — Tieši jūsu spriedumi ir banāli. Kas gan var būt vēl banālāks kā mirt par dzimteni!

—        Kad mēs jūs pratināsim, — virsnieks atbildēja, — jūs varēsiet izvairīties no šādas banalitātes.

—   Vai jūs ticat aizkapa dzīvei?

—   Nu labi, kad mūsējie jūs pratinās.

—        Vai jūs nopietni domājat, ka šāda iespēja jums radīsies? Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs man pateiktu, kā jūs to panāksiet.

—        Metiet mieru! Metiet mieru! — virsnieks stingri teica. — Tas ir pārāk naivs paņēmiens.

—        Pieņemsim. — Lansdorfs atkal paskatījās pulkstenī un parādīja ar pirkstu uz ciparnīcu. Jautāja: — Sakiet — vai vērts? Varbūt jūs tomēr apdomāsieties? — Ar uzsvaru daudzsološi sacīja: — Esmu ar mieru pat tad. ja nekā sevišķa nepastāstīsiet. Es labprāt saglabātu jums dzīvību.

—   Kādam nolūkam?

—        Pieņemsim, ka man šodien labs garastāvoklis un es to negribu sabojāt.

—   Rupjš paņēmiens, — virsnieks teica un nicinoši piebilda:

—  Vecmodīgi.

Lansdorfs atgādināja:

—   Desmit minūtes!

—        Varbūt jusu pulkstenis kavējas? — virsnieks sacīja un atspiedās ar rokām pret galdu, lai pieceltos.

Tulks pacēla pistoli, kuru visu laiku bija turējis rokā.

Landorfs teica gūsteknim:

—   Lūdzu, nesteidzieties. — Viņa balss skanēja pieglaimīgi:

—   Tātad jūs domājāt, ka mēs jums atļausim nomirt kā varonim? Jūs esat pārāk naivs. Nopratināšanas protokols jau uzrakstīts un zem tā atrodas jūsu paraksts, ko mēs esam lieliski atveidojuši. So jusu liecību mēs iedosim izlasīt dažiem jūsu kara biedriem. Pat ja tie nevēlēsies ar mums sadarboties, mēs viņus tomēr atstāsim dzīvus un pat dažam labam palīdzēsim izbēgt un pāriet frontes līniju. Jūsu nodevība — jā, jūsu nodevība, ko mēs safabricējām, — kļūs zināma jūsu dzimtenē.

Lansdorfs atgāzās pret krēsla atzveltni un ledainā naidā jautāja:

—   Jūs bijāt tik naivs un cerējāt, ka mēs jūs tik vienkārši nošausim? Mēs jūs iznīcināsim ne tikai kā sagūstītu virsnieku, bet arī kā cilvēku.

Gūstekņa seja kļuva pelēka, deniņos izspiedās sīkas sviedru lāses, lūpas nobālēja un krampjaini savilkās.

Vērodams gūstekni, Lansdorfs apmierināti teica:

—        Redziet nu, es nebiju maldījies, domādams, ka uz tādiem kā jūs fiziski iespaidošanas līdzekļi neiedarbojas. Ceru, ka jums nav nekādu šaubu, ka mēs rīkosimies tieši tā, kā es jums nupat teicu?

Virsnieks klusēja. Viņa acu zīlītes savilkās šauras, elpa kļuva saraustīta, uztūka kakla vēnas. Ar pārcilvēcisku piepūli viņš pārlika veselo kāju pāri sašautajai un, šūpodams to, pēkšņi aizsmacis jautāja:

—   Nu?!

—   Kas —• nu? — Lansdorfs bargi jautāja.

—   četrdesmit minūtes ir pagājušas.

—        Es jums dodu vēl desmit minūtes. — Lansdorfs atvēra mapi, nesteigdamies izņēma vairākas fotogrāfijas ar kādas sievietes 1111 bērnu attēliem un pasniedza tās virsniekam. — Vai jūs šīs sejas pazīstat? — Tad teica: — Viņi sarks par jums. Uz visu mūžu jūs viņiem kļūsiet par piedauzības akmeni.

Virsnieks brīdi kāri vērās fotogrāfijās. Tad viņa acis iemirdzējās gandrīz vai spulgā spožumā. Viņš atliecās pret krēsla muguru un. atviegloti uzelpojis, iesaucās:

—  Viņi neticēs! — Uzvaroši atkārtoja: — Viņi tam neticēs! — un mēģināja piecelties kājās.

Lansdorfs slepus piespieda celi zvana pogai pagaldē.

Ieskrēja divi sargi un metās virsū gūsteknim. Vienam viņš iesita ar elkoni sejā, bet otra uzbrukumu izmanīgi atvairīja. Taču tulka nervi neizturēja — norībēja šāviens …

Kad iznesa līķi, Lansdorfs saniknots sacīja tulkam:

—   Pasakiet majoram Steinglicam, ka šo viņa priekšlikumu es nevaru' uzskatīt par lietderīgu. Nav šaubu, ka šim virsniekam ir tik nevainojama reputācija, ka izmēģināt šādu metodi nebija nekādas vajadzības.

Līdz pašam vakaram Lansdorfs nevarēja atbrīvoties no sajūtas, ka viņš būtu nesodīti apvainots, pieķerts neglītā rīcībā. Sī sajūta bija ļoti nepatīkama, un tā kļuva vēl nepatīkamāka, domājot par to, ka aģentu kadrus viņam pirmo reizi mūžā vajadzēs vervēt 110 cilvēkiem, kam pilnīgi svešs prakticisms, kuru Lansdorfs uzskatīja par vienīgo stingro pamatu aģentu gatavošanā.

Jaunības gados, pirmā pasaules kara priekšvakarā, Lansdorfs draudzīgi sadarbojās ar kādu franču virsnieku: piegādāja tam slepenus materiālus un par to saņēma tikpat slepenus dokumentus. Tas abiem atļāva ātri tikt uz augšu viņu izvēlētā darbības laukā: vienam — vācu, otram — franču ģenerālštābā. Jāsaka, ka viņi ne reizes nepiekrāpa viens otru, neapkaunoja savu virsnieka godu. neblēdījās, un visi dokumenti, ar kuriem viņi apmainījās, bija vienlīdz vērtīgi. Lansdorfam nekad pat prātā nebija ienācis, ka viņš toreiz būtu rīkojies negodīgi. Drosmīgi, riskanti? Jā, to viņš neno liedz. Bet ne vairāk.

Lansdorfa domas atkal un atkal atgriezās pie padomju virsnieka, un tas viņu kaitināja. Viņš jutās pievilts. Nē, nevis šis virsnieks bija viņu pievīlis. Viņš bija pavisam citādu iedomājies tautu, kuru nāksies uzvarēt, lai Trešā impērija varētu justies droša. Pirmo reizi pēdējos gados viņu pārņēma nedrošības izjūta. Bet, sevi mierinādams, viņš to izskaidroja ar nogurumu, vecumu un nemieru, kas radās pēc nesenās sarunas ar Kanarisu.

Fīrers jau vairākkārt bija izteicis Kanarisam neapmierinātību par to, ka Padomju Savienība izrādījusies vienīgā valsts, kur visi mēģinājumi organizēt «piekto kolonu» beigušies nesekmīgi. Kad Kanariss to pastāstīja Lansdorfam, viņš neuzdrošinājās pateikt, ka Oršas aizstāvēšanas cīņās piedalījušies arī Oršas cietumā ieslodzītie un tikai daži no tiem pārbēguši vācu pusē. Pēc vācu uzbrukuma atsišanas ieslodzītos sadzina atpakaļ cietumā. Tad kāds padomju divīzijas komandieris izprasījis atļauju savai priekšniecībai organizēt no ieslodzītajiem atsevišķu apakšvienību. To uzzinājis, Lansdorfs bija licis nosūtīt pārbēdzējus atpakaļ, lai iie apakšvienībā nodarbotos ar kaitniecību, bet kareivji — bijušie ieslodzītie, — nesaceļot lielu troksni, nožņauguši pārbēdzējus.

Sis fakts Lansdorfu pārsteidza, jo no drošiem avotiem bija zināms, ka Krievijā pēc zemes atņemšanas turīgajai zemniecībai un pēc smagajām represijām, kas bija skārušas plašus iedzīvotāju slāņus, radušies pietiekami labvēlīgi apstākļi plašam kaitnieciskam darbam.

Kaut gan Berlīne bija devusi noteiktus norādījumus, kādas biogrāfiskās ziņas jāņem vērā, vervējot aģentus kara gūstekņu vidū, šie norādījumi bieži neatbilda krievu gūstekņu uzvedībai nopratināšanas laikā, un tas abvēra darbiniekiem radīja lielas grūtības.

Tādēļ, apdomājis apķērīgā jefreitora priekšlikumu, Lansdorfs nolēma izņēmuma kārtā atļaut abvēra pirmās nodaļas darbiniekiem atlasīt izlūku skolām kara gūstekņus, kas nometnēs nebija parādījuši sevi ka atklāti nodevēji, turklāt atlasīt uz savu atbildību, nekonsultējoties ar gestapo.

Protams, Lansdorfs par šo savu lēmumu Veisam neko neteica.

Tai pašā dienā Lansdorfs pavēlēja ieskaitīt jefreitoru Johanu Veisu «Vali štāba» apakšvienībā par tulku, kaut gan viņš zināja, ka jefreitors krievu valodu pārvalda vāji; Veisam bija sveša īpašā padomju terminoloģija, kā arī daudzi specifiski padomju varas laikā radītie jaunvārdi.

Bet vai to varēja prasīt no Baltijas vācieša, kam krievu valodu bija mācījuši baltemigranti. Tādēļ, satiekoties ar citiem tulkiem, Johans modri sekoja savai runai, pirms izrunāšanas apdomādams katru krievu vārdu. Sis ne visai vieglais garīgais darbs prasīja lielu noteiktību, bet no tās bija atkarīga Johana dzīvība tāpat kā, jāsaka, vēl no daudziem citiem apstākļiem, kurus viņš nekad nedrīkstēja aizmirst.

Kapitālistisko valstu izlūkošanas orgānu anālēs glabājās augstā stilā sacerēti ziņojumi par veiklām operācijām, kas patiesībā ir diezgan prasti plaģiāti: ja nomazgā asinis un netīrumus — jūsu priekšā veclaiku blēžu romāns. Vienīgā starpība, ka tā personāžiem trūkst dzīvas iztēles un Iie nav nekas cits kā sīki, viņiem pat nezināmu, svešu nodomu izpildītāji.

Tā, piemēram, 1940. gada janvārī fašistiskā reiha barveži, nolēmuši, ka pienācis laiks noslēgt «jautro», «rotaļīgo» karu pret Franciju, pavēlēja vienam savam lidotājam kādā miglainā dienā nolaisties Beļģijas teritorijā. Lidotājs nolaidās, un pie viņa atrada somu ar dokumentiem, kas atļāva secināt, ka Vācija, izmantodama jau pirmajā pasaules karā pārbaudīto šlifena plānu, gatavojas iebrukt Beļģijā.

Angļu-franču karavadoņi noticēja šai vienkaršai blēdībai. Bet vācieši iebruka Sedanas rajonā, un sabiedroto karaspēks iekļuva lamatās. Tamlīdzīgus sižetiski aizraujošus operāciju aprakstus var atrast visas pasaules izlūkošanas dienestu katalogos, un tos var lasīt ar interesi. Taču misijai, kura bija jāveic Johanam Veisam, nebija teātrāla spožuma. Tas nebija nekāds zibens turnīrs ar iepriekš paredzētiem gājieniem, bet gan viņa nelokāmās pārliecības un morālā stipruma vislielākais pārbaudījums, viņš nedrīkstēja zaudēt ticību cilvēkiem, kas bija savu sirdsapziņu aptraipījuši asinīm un kam bija laupīta Dzimtene un gods, — lūk, kādos apstākļos viņam vajadzēja veikt savu uzdevumu.

Tās bija tikpat neticamas grūtības, kādas jāpārvar cilvēkam, kas spiests pārliecināt nupat kā no kaujaslauka iznestus ievainotos, kuri, sāpēs locīdamies, guļ lauku hospitāļa teltī uz operācijas galda, ka tiem nekavējoties jāatgriežas ierindā. Vai arī mēģināt pārliecināt dezertierus, kas paši sevi sakropļojuši, lai tie atgrieztos frontē un veiktu varoņdarbus.

Johanam Veisam bija jāstrādā ar cilvēkiem, kas bija kļuvuši par zaudētu kauju upuriem, bet nebija krituši kaujaslaukā. Ar tādiem cilvēkiem, kas bija zaudējuši tiesības vērties debesīs.

Tās ir sabrukušas, nošautas, iemītas dubļos tur, kur cīņā kritušo līķi bija paši ar savām asinīm pielodējušies pie kara saplosītās planētas. Tur, kur slējās apdeguši, lūžņos pārvērsti, sprādzienos uzšķērsti tanki, kuru bruņu saplaisājusī čaumala sabirst pelēkā plāvā, kur vāļājas lielgabali ar augšup saslietiem, pāršķeltiem stobriem, kas uzspridzināti ar pēdējo granātu, iebāžot to nokaitētā stobrā. Tur, kur tranšejas pārvērtušās kapos, bet blindāžas — kapličās, kas apvītas ar gabalos saraustītiem, pelēkiem drāšu mudžekļiem, kur pār zemi, kas pildīta ar mīnām — plakaniem odžu gredzeniem, klājas tvana pilna, pelēka migla un trotila smirdoņa, kur melni, taukaini un lipīgi sadegušās sprāgstvielas kvēpi pārklājuši visu, kur no kokiem, kam lādiņi nošķēluši galotnes, palikuši tikai augsti celmi, kur rūsa kūstošajam sniegam piešķīrusi kodīgi sarkanu nokrāsu, kur pati zeme līdz saknēm izdedzināta un apbērta lādiņu un mīnu šķembām.

Tur, kur bijis kaujaslauks, tur nav vairs debesu.

Debesis uz mūžu nodziest pār tiem, kurus zaudētās cīņas ļaunais liktenis nodod dzīvus ienaidnieka rokās.

Hitleriešu kara gūstekņu nometnes un visa šo nometņu sistēma bija domāta, lai iznicinātu cilvēkā visu cilvēcisko. Nometnēm bija jāveic reiha ekonomiskā plānā paredzētā ieslodzīto masveida fiziskā iznicināšana. Šim nolūkam koncentrācijas nometnes tika apgādātas ar attiecigu tehnisko iekārtu, ko stingri noteiktos termiņos piegādāja vissolīdākās vācu firmas.

Pārdomādams daudzās kara gūstekņu nometnēs redzēto dzīvi, Johans pārdzīvoja sarežģītas un mokošas jūtas. Viņš zināja, ka tūkstošiem padomju ļaužu slepus cīnās, lai saglabātu savu cilvēka cieņu, kas tiem dārgāka par dzīvību. Taču to cilvēku vidū, ar kuriem Johans tieši saskārās vācu izlūku un diversantu skolā, grūti bija sastapt idejiskus un cēla gara cilvēkus ar nesalaužamu gribu.

Skolā nonāca dažādi cilvēki, vairumā gan rūpīgi atlasītas padibenes, kas ar savu zcmiskumu un nicināmo gļēvulību bija pievērsuši sev ienaidnieka uzmanību. Johans pat domās nevarēja viņus salīdzināt ar tiem kara gūstekņiem, kuri, dzīvodami pilnīgi tādos pašos apstākļos, kas cilvēkā nokauj visu cilvēcisko, tomēr uzvedās kā padomju ļaudis, bija saglabājuši pašcieņu un miruši kā nevienam nezināmi varoņi. Ari viņi drosmīgi cīnījās par savu eksistenci, taču ne tikai tāpēc, lai glābtu savu dzīvību, bet lai, cīnoties līdz pēdējam dzīvības mirklim, paliktu padomju cilvēki un ar nāvi apliecinātu savu nemirstību.

Bet šie te bija atkritumi.

Un Johanu dedzināja naids pret šiem dzīvajiem miroņiem.

Viņam bija savs naids jāapspiež, un tai pašā laikā viņš nedrīkstēja augstsirdīgi žēlot tos, kas bija kļuvuši par savas mazdūšības upuri.

Ne vienu reizi vien viņam nāca prātā Fēliksa Dzeržinska vārdi: «Cilvēks vienīgi tad spēj izjust sabiedrības postu, ja viņš spējīgs just līdzi katra atsevišķa cilvēka konkrētai nelaimei …»

Protams, šo nodevēju vidū ir gluži vienkārši nelaimīgi cilvēki, kas padevīgi pakļāvušies apstākļiem un nav atraduši spēku pretoties. Vai gan tādēļ viņam būtu jājūt līdzi mīkstčauļiem?

Bet vai dzimtenes vairogs nesargā arī tos, kas zaudējuši visu, bet zaudēdami saglabājuši cerību un vēl var tikt atkal atdoti dzimtenei? Šādu vairogu dzimtene uzticējusi viņam, Johanam Veisam. Šeit turēt šo vairogu ir nesalīdzināmi grūtāk nekā spriest tiesu ar zobenu, bet viņam tas jāiemācās, lai neatļautu ienaidniekam pievākt pakritušos, kas spējīgi piecelties, ja vien atbalstītos uz glābēja rokas. Vai viņam pietiks spēka un apņēmības palīdzēt, atbalstīt cilvēku. lai tas. karādamies pie bezdibeņa malas, pilnīgi nepagrimtu?

Kad Belovs speciālā uzdevuma skolā apguva visas izlūkam nepieciešamās gudrības, viņš bija stingri pārliecināts, ka iegūtās zināšanas viņam būs drošs ierocis nākamajā cīņā. Viņš nemaldīgi ticēja, ka šis zināšanas viņam palīdzēs atmaskot «iespējamā ienaidnieka» nodomus, kurš, sludinādams «neierobežotas varmācības» ideju, pavēstīja, ka zemeslode iekarotājam ar kāškrustu uz karoga nav nekas cits kā tikai ceļojoša balva.

Johans piederēja tai padomju jaunekļu paaudzei, kuru sirdis bija apdedzinājis karš Spānijā; spāņu republikāņu un internacionālo brigādu traģiskā cīņa pret Franko, Musolini un Ilitlcra fašistiskajām falangām bija atstājusi viņos neizdzēšamas pēdas un izraisījusi nelokāmu apņēmību ziedot dzīvību cīņai pret fašismu, lai to uzvarētu un iznicinātu.

Aleksandrs Belovs bija izvēlējies šo pašaizliedzīgo cīņas ceļu. atteikdamies no zinātnieka aicinājuma, bet viņš taču droši vien būtu guvis panākumus akadēmiķa Liņeva gudrajā vadībā. Kā stingrs puritānis viņš sevi gatavoja izvēlētam mērķim. Taču, no daudz kā atteicies, viņš sev vairs neatļāva augstsirdīgu izturēšanos pret tiem. kas pirmsvētru satraukumā šādu vai tādu iemeslu deļ izvairījās mobilizēt savu gribu.

Sos viņa īpašos» uzskatus ietekmēja priekšstats, kādam pēc viņa domām bija jābūt čekistam. Aizraušanās un augstā pienākuma apziņa palīdzēja pārkaldināt tās rakstura īpašības, kuras viņš uzskatīja par neorganizētas psihes elementiem. Viņš stingri saņēma sevi rokās, visu pakļaudams mērķtiecīgai gribai — iespējami labāk veikt savu pienākumu Dzimtenes labā.

Tiešām Belovs līdz šim domāja, ka ir pietiekami sagatavojies. Taču pašreizējais darbs fašistu izlūkošanas un diversiju «Vali štābā» mulsināja viņu.

Viņam bija darīšana ne ar hitleriešiem, bet ar to rokaspuišiem — saviem bijušajiem tautiešiem. Ikviens no tiem bija nemanāmi apaudzis ar tādu kā traģisku un netīru nelietības un mazdūšības kraupi. Kā piekļūt dvēselei, kas paslēpusies zem šī kraupja, un pacietīgi, bez aizspriedumiem pārbaudīt, vai serde izpuvuši vai tikai no virsas nomelnojusi, kā nomelno asinis cilvēka brūcē. Sādi cilvēki ticību dzīvei var atgūt vienīgi tad, kad tie atkal metīsies cīņā, no kuras viņi jau bija atteikušies.

Johans atcerējās savus studiju gadus, strīdus par Dostojevski. Cik bezgala naivs viņš bija, pašapzinīgi apgalvodams, ka rakņāšanās sakropļotu dvēseļu netīro dzīļu krēslā ir tikai bezjēdzīga, saldkaisla mocība un nekas vairāk! Dostojevska laikā to varbūt vēl varēja attaisnot. Taču mūsdienu cilvēkam tā ir pilnīgi sveša.

Bet tagad viņam jārakņājas cilvēku dvēseļu netīrumos, tās jāiepazīst, lai glābtu un izrautu no ienaidnieka dzelžainajām rokām! Tādēļ viņa otrais uzdevums — neatļaut ienaidniekam izmantot Dzimtenes nodevējus — vairs nelikās tik grūts. Viņš uzskatīja, ka apstākļi bija pilnīgi atbilstoši un prasmes arī netrūka. Turklāt arī Centrs palīdzēs visu labi noorganizēt, izstrādāt noteiktu un pareizu darbības plānu.

33

Majors Šteinglics patiesi nožēloja, ka viņam jāšķiras no tāda šofera kā Veisa, bet priecājās, ka viņš nu būs jaunais darba biedrs, abvēra darbinieks. Drošības labad viņš Johanu brīdināja:

— Mums nepieciešami fakti, bet nevis jūsu slēdzieni. Secinājumus mēs izdarīsim paši. Atmiņa — tā ir izlūka profesija, — viņš pamācīja. Un jau mazāk oficiāli turpināja: — Dažkārt nepieciešama liela vīrišķība, lai izliktos par gļēvuli. Agresīvus uzdevumus dod drošsirdīgajiem, taču apbalvojumus saņem tie, kas vada darbu, sēdēdami kancelejās.

Šteinglics vēl līdz šim laikam nebija saņēmis iecerēto amatu, joprojām pildīja nenoteiktās inspektora funkcijas un nemitējās domāt, ka viņš ir apiets.

Dītrihs, ieraudzījis Veisu jaunā darbā, lietišķi pastāstīja, ka štābā par tulku strādājot kāds krievs — Maslova kungs. Kaut gan viņš esot cariskās armijas pulkvedis, tomēr viņš aizvien jāpatur acīs, jo zināmās baltemigrantu aprindās vērojamas nacionālistiskas noskaņas un neapmierinātība par vācu ieroču uzvaru Krievijā.

Skolas vadība, pasniedzēji un instruktori vēl nebija nokomplektēti, tādēļ visas dzīvojamās istabas bija tukšas un Johans varēja izvēlēties sev labāko, bet viņš apmetās vienā no sliktākajām, domādams, ka pieticība nav lieka rekomendācija. Viņa izvēli noteica vēl citi apsvērumi. Blakus istabai, kas atradās pašā gaiteņa galā, bija saimniecības telpas — noliktava un virtuve, kuru pagaidām neviens neizmantoja. Nebija tālu arī kāpnes, kas veda uz bēniņiem, kurus nepieciešamības gadījumā Johans varēja izmantot ne tikai kā blakus telpu, bet arī kā rezerves izeju — kas par to, ka tā veda uz jumtu.

«Lai nodibinātu tuvākas attiecības ar kursantiem ārpus dienesta,» kā izteicās Dītrihs, viņš Veisam ieteica nomainīt militāro tērpu pret civilo uzvalku, piebildis, ka vācietis, krievu valodas pratējs, civilā drīzāk pamudinās uz atklātību nekā tas pats vācietis, ģērbies uzvarētāja mundierī.

Apdomādams, kā apieties ar saviem jaunajiem dienesta biedriem, Johans nolēma jau no paša sākuma izturēties ja ne kā līdzīgs pret līdzīgu, tad vismaz tā, lai tie redzētu viņā nopietnu cilvēku, kuram netrūkst pašcieņas. Jāliek viņiem saprast, ka viņam ir savs noteikts priekšstats par Krieviju, tādēļ viņš cenšas pamatīgi papildināt savas zināšanas un vēlas specializēties šai virzienā ne tikai kā tulks, bet cerēdams ar laiku ieņemt kādu solīdu amatu pie gau- leitera, teiksim, Maskavas ģenerālgubernatūras apgabalā.

Viņš tāpat nolēma psiholoģiski apbruņoties, šo to aizgūstot no prūšu aristokrāta fon Dītriha uzvedības manierēm un stila. Vēsa, nedzīva, uzsvērta laipnība, prasme sarunā aprobežoties ar banālu, nenozīmīgu, tukšu frāžu savārstījumu, kuras vienādi lieto kā sulaiņi, tā aristokrāti. Aristokrātiem šīs frāzes ir laba toņa, labas audzināšanas parole un arī līdzeklis, kā sarunas biedru turēt zināmā distancē.

Taisnību sakot, Johans vairāk baidījās no uzmācīgi vaļsirdīgajiem, nevaldāmi pļāpīgajiem darba biedriem nekā no sausajiem, nesabiedriskajiem un aizdomīgajiem klusētājiem.

Pazīšanās ar Lansdorfu arī šo to deva Veisam. So cilvēku droši vien, tāpat kā pārējos izcilos profesionāļus, ievērojamos vācu izlūkošanas darbiniekus, tirdīja godkāre. Viņš alka izstrādāt līdz šim neredzētu operāciju, viltības mākslā pārspēt visievērojamākos izlūkošanas dienestus. Lai kļūtu slavens šajā jomā, kļūtu par vispārīgi atzītu dvēseļu mednieku, padarītu sevi nemirstīgu, uz mūžu ierakstot savu vārdu slepenā kara vēsturē.

Lansdorfs nepārtraukti domāja par nezināmo operāciju, kura — viņš bija pārliecināts — kādā jaukā dienā viņu darīs slavenu. Laimīgs viņš jutās tikai naktīs, kad varēja nokratīt visas ikdienišķās, apnicīgās rūpes un klusībā saldi apcerēt šīs operācijas bezgalīgos variantus, gudri viltīgos gājienus, jau iepriekš izbaudot triumfu, ko viņš gūs. Tā tas bija naktī, bet dienā, pakļauts netaisnā likteņa gribai, Lansdorfs bija spiests nodoties sīkam darbam>~Dabiski, ka uzdevumu vervēt kara gūstekņus masveida spiegošanas un diversijas akcijām viņš uzņēma gluži tāpat, kā frontes virsnieks būtu uzņēmis pavēli atstāt ierindu un doties uz dziļu aizmuguri, lai apmācītu tur jauniesauktos.

Bet Lansdorfam, ja vien priekšniecība to būtu vēlējusies, bija kur parādīt savas spējas. «Impērijas kara ministrijas psiholoģiskā laboratorija», «Augstākā izlūkošanas skola», kuru Ilimlers bija noorganizējis Bavārijā, «Kvalifikācijas celšanas kursi» Berlīnes piepilsētā, kur periodiski paaugstināja kvalifikāciju ievērojamākie izlūki, — lūk, kur bija viņa spējām atbilstoša vieta, tur tāds spiegošanas meistars kā viņš, kura darbu pazīst ievērojamākie izlūkošanas dienesti pasaulē, varētu paspīdēt ar savām profesionālajām zināšanām un ierosmi.

Bet šeit viņš spiests nodarboties ar melnu, viņa zināšanu necienīgu, turklāt bezjēdzīgu darbu. Lansdorfs jau sen bija sapratis, ka pret citām Eiropas valstīm pielietotā stratēģija karā ar Krieviju izrādījusies neveiksmīga.

Visas Eiropas zemes viņi bija iekarojuši divas reizes: vispirms neredzami ar totālo vācu spiegošanu, kas aptvēra visus iedzīvotājus, ieskaitot pat valdošos varasvīrus, un tikai pēc tam vērmahts, sakopojis savu karaspēku dzelzs dūrē, zibens ātrā triecienā pakļāva sev valstis, kuras no iekšienes jau bija saēdusi nodevības rūsa.

Krievijā tik labvēlīgu apstākļu totālai spiegošanai nebija. Vācu aģentūra Padomju zemē cieta neveiksmi kā pirmskara gados, tā ari kara sākumā. Bet tieši Austrumu fronte bija galvenais posms visā vācu izlūkošanas dienesta sistēmā.

Nespēdami radīt Padomju valstī tā saucamo «piekto kolonu», vācu izlūkošanas orgāni ķēriis pie falsifikācijas un iztapīgi gudroja faktus, kas apstiprinātu Hitlera priekšstatu par Krievijas vājumu. Balstoties uz šo melīgo informāciju, fīreram izdevās satriekt ģenerāļa Sekta piekritējus, kurš vēl 1920. gadā bija brīdinājis: «Ja Vācija uzsāks karu pret Krieviju, tad tas būs bezcerīgs karš.» Arī vācu propaganda plaši izmantoja meli* un viltojumus, taču tas nedeva un nevarēja dot patiesu priekšstatu par pretinieka reālajiem spēkiem.

Lansdorfs, visu to zinādams, masveida aģentūras gatavošanu no kara gūstekņiem uzskatīja par palīglīdzekli, kam nebija izšķirošas nozīmes.

Krievijā viss bija citādāk nekā uzvarētajās Eiropas valstīs. «Piektās kolonas» Eiropas valstīs noorganizēja pirms militārām akcijām, un tās palīdzēja uzvarēt karā. Toties Krievijā uzvaru varēja izcīnīt tikai ar vērmahta karaspēku.

Lūk, kādēļ Lansdorfs centās izlūku skolās sagatavot iespējami vairāk aģentu, labi zinādams, ka diversiju grupas nevarēs papildināt ar vietējiem iedzīvotājiem. Tas nozīmē, ka skolām nav jāgatavo diversiju darba organizatori, bet tikai akli izpildītāji, kas pilnīgi pakļaujas sūtītāju gribai. Bailes no nāves viņus piespiedīs paklausīt; pāriet savu tautiešu pusē tie arī neuzdrošināsies, labi zinādami, ka krievi viņiem nepiedos nodevību.

Eon Dītrihs neskatījās tik skeptiski kā Lansdorfs. Viņš cerēja atrast starp savervētajiem tādus cilvēkus, kas spētu kļūt par ievērojamiem aģentiem un prastu iespiesties padomju varas orgānos. Viņš domāja, ka atrast šādus cilvēkus palīdzēs Johans Veiss. Tādēļ Dītrihs pretēji savam paradumam sāka izturēties pret Veisu daudz labvēlīgāk, bet Johans iemeslu tūdaļ uzminēja. Johans tikai nesaprata, kādēļ Lansdorfs tagad pret viņu izturējās tik vienaldzīgi 1111 vēsi.

Viņus veda uz šejieni pelēkā nokrēslā pa vienam, pa diviem, retāk — nelielās grupās, veda slēgtās kravas mašīnās — ar restu durvīm un lodziņiem, kas aizklāti ar brezentu. Nerunīgie, drūmie esesiešu sargkareivji, kuru sejas likās kā akmenī cirstas, zināja vienīgi to, ka viņi jāatved uz šejieni un šaut driksl tikai bēgšanas gadījumā. Mašīna pēc vairākkārtējas dokumentu pārbaudes iebrauca sektorā, un, tiklīdz vietējā apsardze parakstījās par atvestā vai at vesto cilvēku saņēmšanu, esesieši tūlīt devās atpakaļ.

Atvestie vispirms palūdza atļauju aiziet uz ateju. Ceļā, kas bieži vien bija diezgan garš, viņiem saskaņā ar pavēli netika atļauts izkāpt no mašīnas.

Šie cilvēki nezināja, kur un kādam nolūkam viņi ir atvesti. Mokošā nezināšana un baiļu satraukums gandrīz visu sejas bija padarījis vienādas.

Tie galvenokārt bija cilvēki, kuru nodevība jau bija praktiski pārbaudīta ieslodzījuma laikā nometnē, viņi sevi jau bija parādījuši kapo, policistu, provokatoru lomās. Ņēma vērā arī pašu kara gūstekņu izteicienus, ka viņi ir nesamierināmi padomju varas ienaidnieki. Tāpat pirms atlasīšanas par katru ievāca sīkas un vispusīgas ziņas no nometnes iekšējās aģentūras un arī no nometnes administrācijas. Ja cilvēks bija dzimis apvidū, ko vācieši jau bija okupējuši, gestapo savukārt viņu pārbaudīja pēc tur atrastajiem dokumentiem, turklāt vēl iztaujāja vietējos iedzīvotājus.

Jaunajiem aizliedza savā starpā sarunāties. Barakā, kur ieslēdza atvestos, sēdēja sargs ar automātu kaklā un nūju rokā un uzraudzīja, lai stingri ievērotu šo klusēšanas karantīnu.

Reģistrēt viņus veda pa vienam.

Johans Veiss nestrādāja tikai par tulku vien. Dītrihs viņam uzdeva izdarīt pirmo vispārējo pretizlūkošanas aptauju, pārbaudot kara gūstekņu sniegto ziņu pareizību un noskaidrojot, kurš no viņiem melo un kurš nav derīgs psihisku motīvu dēļ.

Kopš šī brīža viņiem aizliedza, piedraudot ar nežēlīgu sodu, atklāt kādam savu īsto uzvārdu. Vārda vietā katrs dabūja palamu.

—   Nu! — Veiss pavēlēja. — Ātri un īsi.

Runājot ar šiem subjektiem, Johana seja pieņēma «ārieša» vēsi augstprātīgo, nicinošo izteiksmi, un tas viņam izdevās tik veikli, par ko viņu varētu apskaust pat vistalantīgākais mīmikas mākslas meistars. Tiesa, šoreiz viņa seja nevijus pauda viņa patiesās jūtas.

Cilvēks, kuru viņš pratināja, bija atradinājies patstāvīgi domāt un tādēļ klusēja. Virs biezās, ļenganās lūpas parādījās sviedru pilieni, sviedriem pārklājās arī kailais galvvidus.

Veiss apstiprinoši vaicāja:

—   Tātad sauksim tevi par Plikpauri?

Cilvēks klusēdams piekrītoši pamāja ar galvu.

Veiss pagriezās pret rakstvedi:

—        Rakstiet: Plikpauris, — un, pats pie sevis priecādamies, nodomāja: «Jauks eksemplārs, turklāt ar atmaskojošu palamu!»

Veiss centās piešķirt kursantiem palamas, kas izteiktu viņu ārējās pazīmes, un daudzos gadījumos tas viņam arī izdevās. Tas vēlāk noderēs.

Plikpauri nosēdināja uz ķeblīša pie sienas, ko klāja balts palags, un abvēra kareivis no «G» nodaļas tēmēja ar Ieiku vispirms no priekšas, pēc tam profilā, kā parasti fotografē cietumos.

Veiss uzmanīgi novēroja Plikpauri. Fotografēšanas brīdī viņš centās ģīmi savilkt smaidā.

Tad Veiss nokomandēja:

—   Mierā!

Plikpaura ģīmis uzreiz savilkās trulā un nekustīgā izteiksmē.

Reidzis rakstīt anketu, Plikpauris uzcītīgi, skaidri salasāmi parakstīja savu vārdu un tūlīt sāka rakstīt autobiogrāfiju. Rakstīja, ilgi pārdomādams un bieži apvaicādamies:

—       Vai pieminēt, ka es vēlēšanās vienmēr izstrīpoju viņu kandidātus Augstākai Padomei? — Pēc tam vaļsirdīgi piebilda: — Esmu vairākas reizes saukts pie tiesas atbildības un, tikai pateicoties paša atjautībai, aizvien izgrozījies.

Uzrakstījis visu, ko vajadzēja, viņš tikpat skaidri, salasāmi un nevilcinādamies parakstījās zem solījuma strādāt vācu izlūkošanas dienesta uzdevumā, apsmērēja rādītājpirkstu uz speciāla flaneļa veltnīša, kas bija piesūcināts ar krāsu, un blakus parakstam atstāja sava pirksta nospiedumu, tad noslaucīja pirkstu un atviegloti noteica:

—   Viss, — tagad pilnīgi tīrs.

—   Kas tīrs? — Veiss asi jautāja.

—        Redziet, pirkstiņš, — Plikpauris, bailēs sarāvies, nošļupstēja. — Tikai par pirkstu es to teicu.

Šādi noformēja visus nākamos kursantus. Kopš šī brīža, kopš pirmās iepazīšanās ar tiem, varēja jau noskārst katra individuālās īpatnības.

Vieni izturējās kliedzoši familiāri, it kā vēlēdamies demonstrēt savu drosmi un gatavību darīt visu, ko vien tiem liks. Taču iespējams, ka ar šādu uzvedības manieri dažs centās apklusināt sirdsapziņas pārmetumus, dažs varbūt tīšām, ar nolūku iztēloja sevi par pilnīgi pagrimušu cilvēku, kuram vairs nekas nav svēts.

Turpretī citi līķa blāvām acīm, salauzti, nomākti, iztukšojušies, stulbi, padevīgi, gurdi un vienaldzīgi darīja visu, ko no viņiem prasīja.

Gadījās arī pēc izskata diezgan slīpēti un izmanīgi — tie lietišķi interesējās par dzīves apstākļiem skolā; vai arī tādi, kas čukstus atgādināja savus nopelnus nometnē, baidījās, kaut viņu pakalpojumus nepiemirstu un kaut viņus nesajauktu ar pārējiem.

Bija arī tādi, kas izturējās visai neatkarīgi. Tie mēģināja runāt vāciski un pasludināja sevi par principiāliem padomju iekārtas pretiniekiem. Anketā tie neaizmirsa uzsvērt, ka padevušies gūstā nevis ievainoti vai aplenkti, bet labprātīgi. Tie savās autobiogrāfijās neaizmirsa uzskaitīt īpašumus, kas pirms revolūcijas piederējuši viņu vecākiem. Atbildot uz jautājumu «Vai arodbiedrībā sastāvējāt?» — noteikti piebilda: «Biju spiests sastāvēt.»

Viens no šādiem «neatkarīgiem» — spēcīgs vīrs platiem pleciem un platiem vaigu kauliem, ar šaudīgu, nadzīgu skatienu nenogaidījis pats steidzīgi izvēlējās sev palamu:

—   Vīze.

Iepazinies ar anketu, Veiss iedaļā «Armijā ieņemamais amats» izlasīja: «Apbedīšanas komandas kareivis.» Šādas apakšvienības kara sākumā nemaz nebija. Atbildot uz jautājumu par profesiju, viņš bija ierakstījis: kurpnieks.

Veiss teica:

—   Pie mums Šeit ir darbnīcas, es tevi iekārtošu tur.

Vīze sabozās. Pēc tam, priecādamies, ka atradis pārliecinošu argumentu, pasmējās un aizvainoti teica:

—   Mani taču nevervēja kurpnieka darbam — es parakstu devu spiega darbam. Kādēļ mani pazemina amatā?

Vīzes autobiogrāfija bija uzrakstīta ļoti pareizā valodā, kaut gan viņš apgalvoja, ka nav beidzis vairāk par trim klasēm.

Veiss nepalaida garām nevienu sīkumu, bet uzskatīja par lietderīgu līdz zināmam laikam ne par vienu atsevišķi neinteresēties.

Kad viņus iztaujāja, tāpat arī aizpildot anketas un rakstot autobiogrāfijas, gūstekņi izturējās dažādi. Vieni centās pastāstīt par sevi vairāk, citi, gluži otrādi, aprobežojās ar īsām atbildēm uz katego riskiem jautājumiem un stūrgalvīgi izvairījās no apvainojošiem izteicieniem, aprakstot savu dzīvi padomju laikā.

Vienam tādam atturīgam Veiss to aizrādīja. Viņš drūmi atbildēja:

—       Es taču parakstīju solījumu darboties, ko jūs no manis vēl gribat?

Veiss sacīja:

—   Tev padomju sistēma jānovērtē no politiskā viedokļa.

—   Kam tas vajadzīgs?

—       Ja tev ienāks prātā pārbēgt pie savējiem, tavs dzīves apraksts nonāks padomju varas iestāžu rokās un vari būt drošs, ka tevi bez žēlastības pakārs.

—  Varat nešaubīties, tāpat pakārs.

—   Tātad tu vēlies, lai tevi labāk pakar tur nekā šeit?

—   Ko es vēlos — ir skaidrs. Citādi es šeit neatrastos.

—   Kas tu biji nometnē?

■— Cilvēks.

—       Es jautāju, — Veiss bargi uzbļāva, — tu mums nometnē pakalpoji?

—       Ak pakalpoju? … — ieslodzītais atkārtoja, it kā tikai tagad būtu sapratis jautājumu. — Pavisam vienkārši pakalpoju. Kāds tips man parādīja eju, bet es viņu nožņaudzu, lai nemusina citus bēgt.

—        Bet varbūt šis tips bija mūsu slepenais «trusis», — Veiss jautāja, cieši lūkodamies ieslodzītajam acīs, — un tu viņu nogalināji?

Cilvēks nobāla, bet tūdaļ savaldījās.

—        Gestapo jau mani pārbaudīja, — viņš izgrūda caur zobiem. Pacēla kreklu un parādīja rētas: — Vai redziet, kādi zīmogi, — pārbaudīts …

Viens no tiem, kas izturējās solīdi, — plikpaurains un padzīvojis vīrs ar noļukušu vēderiņu un komandiera baritonu centās pamatīgi izklāstīt Veisam, kādēļ viņš izvēlējies tieši šo ceļu.

Tiesa gan, viņš esot kadru virsnieks, taču viņa dienesta lapa skaidri rāda, cik ilgus gadus viņš nodienējis vienā un tai pašā amatā, nesaņemdams ne dienesta paaugstinājumu, ne apbalvojumus. Viņš bija cerējis, ka karš viņam pavērs iespēju izsisties uz augšu, tādēļ rīkojās tik apņēmīgi: viņš pavēlējis savai vienībai atstāt aizsardzības joslu un neizdevīgā brīdī doties durkļu cīņā. Pretinieka uguns nopļāvusi pilnīgi visus, tikai viņš viens palicis dzīvs un sapratis, ka tagad viņam neizbēgt no kara tribunāla. Tādēļ viņš atzinis, ka labāk būtu padoties gūstā.

—   Starp citu, — šis kadrinieks piebilda, — arī pirmajā pasaules karā es nokļuvu gūstā un uz visiem laikiem esmu saglabājis vispatīkamākās atmiņas par vāciešu humanitāti.

—  Vai jūs jau toreiz bijāt virsnieks?

—   Nē, tikai savvaļnieks. Taču dokumenti par praporščika pakāpes piešķiršanu jau bija nosūtīti uz pulku.

Viens otrs no šiem cilvēkiem, kas bija nolēmuši nodot savu dzimteni, cerēja, ka vācieši viņu nodevību kaut kā īpaši izcels, un neatlaidīgi centās izzināt no tulka, kādas privilēģijas viņi ar to iemantos. Visvairāk viņus interesēja jautājums, vai viņi pēc uzdevuma izpildīšanas — protams, ja paliks dzīvi, — kļūs par Vācijas pilsoņiem vai, sliktākajā gadījumā, ieņems kādu ienesīgu amatu okupētajā teritorijā.

Vieni jautāja lietišķi, būdami patiesi ieinteresēti, citi turpretī, kā tas likās Veisam, gribēja atstāt iespaidu, ka viņiem rūp atlīdzība par savu nodevību, bet īstenībā ar tamlīdzīgiem jautājumiem vēlējās noslēpt to, ko tie nevēlējās atklāt vāciešiem.

Johans pratināja no agra rīta līdz vēlam vakaram. Barakā smirdēja pēc dezinfekcijas, sasviedrētie apavi, ilgi nemazgātā cilvēku miesa uzvēdīja riebīgi rūgtenu smaku.

Vismocošākais bija skatīties šiem cilvēkiem acīs; vieniem tās bija plaši ieplestas klusā izmisuma kliedzienā, zīlītes šķita kā cauršautas brūces ar sarecējušām, melnām asinīm. Šādas mēmi kliedzošas acis droši vien ir cilvēkiem, kas dodas pašnāvībā.

Citiem — piemiegtas un šauras kā asmens, ledaini naidīgas pret sevi un visu pasauli — tās izteica neprātīgu gatavību uz visu.

Vēl citiem — izmanīgas, sprigani šaudīgas, nenotveramas, un šajā nenotveramībā slēpās viltīgas izmanības dzīvais spēks.

Bija nedzīvas acis ar stingu skatienu, kādas ir cilvēkam, kas atteicies no dzīves un turpina eksistēt pret savu gribu un apziņu.

Bija spodras, naidīgas, kuru zīlītes dzēla kā pistoles stobra melnums. Patronas izšautas, bet cilvēks tomēr vēl cer, ka palikusi viena, pēdējā, un viņš svārstās, vai to saglabāt savam pēdējam mirklim vai ietriekt ienaidniekā.

Bija baltas auna acis, kas vienādi truli noraudzījās uz visu, — vienaldzīgas mājas dzīvnieka acis.

Bija mirdzošas, kas dega gluži kā tīfa slimniekam drudža murgos, kad zudis priekšstats par laiku, par sevi pašu un īstenība tā sajukusi ar izdomu, ka itin viss, pat paša eksistēšana, šķiet neticams, melīgs.

Bija arī tādas, kas spēja saglabāt nesatricināmu mieru. Likās, ka šīs acis nav veidotas no cilvēka miesas un asinīm, bet gan no

stikla un, līdzīgi mākslīgām, kalpo vienīgi tam, lai nebiedētu cilvēkus ar tukšiem, melniem acu dobumiem.

Bija vērīgas un saspringti jūtīgas, piemiegtas kā snaiperim, kas sēž slēptuvē un skaidri apzinās, ka ikviens viņa šāviens ne tikai atnesīs zaudējumu ienaidniekam, bet arī atklās paša slēptuvi un norādīs pretiniekam, uz kurieni šaut, — tādēļ nepieciešams bez liekas steigas visu labi apsvērt, iekams nospiež mēlīti.

Bet varbūt tas Johanam tikai tā likās. Viņam ļoti gribējās ticēt, ka starp tiem, kurus viņš iztaujāja, atrodas cilvēki ar slepeniem nodomiem. Cilvēki, kas pat pēc visnežēlīgākiem pārbaudījumiem nav pilnīgi zaudējuši cilvēciskās iezīmes.

Savervētos pakļāva arī paviršai medicīniskai apskatei, tās nolūks bija nevis izdibināt viņu fizisko stāvokli, bet gan nosargāt vāciešu personālu no iespējamas infekcijas. Ja uz miesas pamanīja vairākas kara ievainojuma rētas, savervēto pratināja papildus, lai noskaidrotu, kādos apstākļos kara gūsteknis bijis ievainots un vai šīs rētas nav kādreizējās varonības apliecinājums. Tādus centās aģentūras darbā neizmantot. Visu, kas varēja radīt aizdomas, ierakstīja savervētā uzskaites kartītē. i

Bija izdiluši, kaulaini ķermeņi, uz kuru ādas kā uz senlaiku pergamenta varēja izlasīt, ar kādiem spīdzināšanas «ieročiem un meto-j dēm cilvēks novests līdz izmisuma solim, kas to atvedis uz šejieni.

Bija slimīgi aptaukojušies, kuri nometnē saņemto papildu devu rija slepeni, steidzīgi un kāri, baidīdamies, ka tikai kāds tos nepārsteidz rijot, jo tas neapgāžami pierādītu viņu nodevību. Bet par nodevējiem tie bija kļuvuši savas rijības dēļ, un, lai izvairītos no smagā katorgas darba, viņi labprātāk slēpās vieninieku karceros kā zvēri alās — alās, kas oda pēc to cilvēku asinīm, kurus šeit iemeta pēc eksekūcijas, spēkus zaudējušus.

Johanam vajadzēja viņus visus uzmanīgi apskatīt, uztverot, paturot vērā un klasificējot katra iezīmes, turklāt viņš nemaz "nebija pārliecināts, ka viņam izdosies atrast kaut mazāko atbalsta punktu. Pagaidām nebija nekā iepriecinoša.

Visas šīs dienas Johans jutās slimīgi satraukts, tāds kā samulsis, jo, nonācis aci pret aci ar tik bezgalīgu rindu pagrimušu cilvēku, viņu pārņēma izmisums, viņš šaubījās, vai pietiks spēka pārvarēt un pacelties pāri apziņai, kas iztukšoja sirdi, ka viņa tautiešu vidū bija nemanāmi un mierīgi dzīvojuši, strādājuši un eksistējuši tādi cilvēki, kādus viņš šeit redzēja.

Līdzīgi daudziem savas paaudzes jaunekļiem Johans bija paradis domāt, ka šķiras ienaidnieks ar visām savām raksturīgām īpašībām jau labi iepazīts daudzkārtējās cīņās, apveltīts ar iezīmēm, kas

redzamas tik skaidri kā dzimumzīmes. Jā, šeit netrūka ari tādu, kam šis iezīmes nebija apšaubāmas. Ar tiem viss bija vienkārši, un viņus šķiras ienaidnieka iezīmes atbrīvoja 110 mokošās nepieciešamības izskaidrot nodevību. Bet ar tiem, kuriem, likās, nebija pamata nodot savu tautu, bija pavisam citādi.

Tātad ir vel kaut kas apslēptāks, kas sastāv 110 rakstura īpatnību morālo iezīmju summas. Pārliecības tērauds nesaaug ar sirds savtības taukiem. Pakļaušanās apstākļiem atņem cilvēkam gribu, un viņš vairs nespēj cīnīties pret šiem apstākļiem un nekļūt par nodevēju.

Reizēm vajāts gars ķeras pie viltības, kas strupceļā nonākušu cilvēku nodevīgi uzvedina uz domām meklēt kauna pilnu un nožēlojamu izeju, un cilvēkam ne prātā nenāk, ka šī izeja, ko viņš sev atradis, novedīs viņu bezdibenī.

Pirmais piekāpības solis dažkārt cilvēku noved tādā izmisumā, ka viņš zaudē pretestības spēku un, it kā iebridis staignā purvā, grimst arvien dziļāk un dziļāk.

Ja mēs arī zinām dzidros avotus, no kuriem cilvēks smeļ spēkus cīņai, un zinām, ka nekādi apstākļi, lai cik baigi tie ari būtu, nespēj tos saduļķot, tomēr nekad līdz pilnībai nav izzināmas cilvēka dvēseli gandējošās indes, kas vienam cilvēka raksturam nespēj neka nodarīt, bet citam var izrādīties nāvējošas.

So cilvēku lēmums nodot Dzimteni atrāva tos no Dzimtenes, un viņi, apliecinājuši šo solījumu ar pašrocīgu parakstu, paši sev parakstīja nāves spriedumu.

Šķiet, te nekādu šaubu vairs nevarēja būt, 1111 Johanam atlika tikai meklēt ceļu un līdzekļus, kā drīzāk panākt šī sprieduma izpildīšanu, ko nodevēji paši bija sev parakstījuši, un, jo ātrāk tas notiktu, jo labāk viņš atvairīs draudus padomju ļaudīm.

Bet kas viņam devis tiesības spriest tiesu par visiem šiem nelaimīgajiem, kas šeit atradās? Nē, viņam nepieciešams ikvienu izpētīt iepriekšējā izmeklēšanā» un jāizdara secinājumi, tikai dziļi pazīstot viņu dvēseli, jo cita materiāla, uz ko viņš varētu balstīties šajos apstākļos, viņam nav un arī nebūs. Viņam tas jādara, paklausot savai pārliecībai: lai cik stindzinoši krampji būtu savilkuši šāda cilvēka dvēseli, bet, ja tajā saglabājies kaut mazumiņš 110 Tēvzemes mīlestības, vēl ir kāda cerība, ka šis mazumiņš spēs uzvarēt visu jnelno, atmirušo cilvēkā.

Tieši šeit, savu visniknāko ienaidnieku vidū, Johanam jāatrod sabiedrotie. Viņš saprata, ka tas prasīs ne mazāku garīgo spēku saspringtību kā patiesa varonība.

Tādēļ viņš vērīgi, pētoši ielūkojās ikvienā, ar kuru šeit nācās sastapties, stūrgalvīgi meklēdams kaut niecīgāko atbalsta punktu, reizēm pat maldinošu, šķietamu. Ja šādu punktu viņam izdosies atrast, viņš centīsies to paplašināt kā priekštilta placdarmu cilvēka iekarošanai. Cilvēks, kas būs nolēmis veikt varoņdarbu, iegūs tiesības kļūt par viņa — Johana līdzgaitnieku.

Bet ar tiem, kam vairs nebija cerību, kas nespēja izpirkt savu vainu, viņš rīkosies vienkārši, tas ir tīri tehnisks jautājums: Johans rūpīgi bija apdomājis, kādi tehniski līdzekļi viņam jāpiemēro. Viņš bija pietiekami labi profesionāli sagatavots, pietiekami labi pārzināja operatīvo mākslu, kā arī izlūkošanas darba organizēšanas metodes dotajos apstākļos un zināja, ka nenāksies cīnīties vienam, tur, mājās, saņemot viņa priekšlikumus, attiecīgas nozares speciālisti veltīs ne mazumu rūpīga darba, lai tos plānveidīgi izstrādātu.

Turklāt Johanu nodarbināja doma, kā izturēties, lai dienesta biedri «Vali štābā» atzinīgi novērtētu viņa uzcītību un nejustu greizsirdīgu skaudību. Lai tie domātu, ka viņu jaunajam darba biedram ir zināmas dotības un ka tās galvenokārt izpaužas nenogurstošā darba mīlestībā. Tas, no vienas puses, nodrošinās darba biedru simpātijas, bet, no otras, — dos iespēju ietaupīt laiku un spēkus galvenā uzdevuma risināšanai. Bez šādas aizsargbruņas viņš nemaz nedrīkst iziet kaujaslaukā. Lieki būtu runāt par to, ka tas no Johana prasīja milzīgu visu garīgo un fizisko spēku sasprin- gtību.

34

Abvēra virsnieki, pildot dienesta pienākumus, izturējās tāpat kā brīvajā laikā; to nevar teikt par parastām vācu karaspēka vienībām. Abvērā nebija nekādas īpaši uzsvērtas stājas un oficiāluma dienesta attiecībās un jo mazāk ārpus tām. Kareivju vairākums nāca no inteliģences aprindām, un viņiem nebija sveša robeža starp godbijību un pusfamiliaritāti.

Vienas dienesta pakāpes virsnieki gan dienesta laikā, gan ārpus tā uzrunāja cits citu vārdā un ar «tu». Augstākas dienesta pakāpes virsniekus, sākot ar ģenerāli, bet reizēm arī ar pulkvedi, ja tas ieņēma ģenerāļa amatu, uzrunāja ar dienesta pakāpi, piebilstot vārdu «kungs», bet dienesta darīšanās — trešā personā. Ārpus dienesta — otrā personā, it īpaši, ja redzēja priekšnieku ne pirmo reizi un sarunā nebija uzsvērti oficiāla. Turpretī aģenti uzrunāja visus virsniekus tikai ar dienesta pakāpi, nepieminot uzvārdu un vārdu «kungs». Sasveicinājās militāri: abvēra darbinieki atdeva ■odu cits citam, pieliekot roku pie cepures, nevis ar partijā pieņemto sveicināšanas veidu, kā tas bija SD, SS, gestapo dienestos, kur salutēja ar paceltu roku.

Būtībā visi abvēra virsnieki bija pieredzējuši speciālisti, profesionāļi ar varžacīm uz dibena no ilgās sēdēšanas tamlīdzīgā dienestā. Izmanīgākie savā laikā bija pārgājuši uz SD, gestapo dienestiem vai izkalpojušies par Kanarisa uzticamiem rokaspuišiem un stingri sēdēja Berlīnē. Daži jaunībā bija apguvuši slepenās policijas praksi, citi — 1111 tie bija vairākumā — ieguvuši fundamentālu pieredzi izlūkošanas 1111 pretizlūkošanas aģentūras darbā pirmā pasaules kara laikā.

Būdami šauri speciālisti savā nozarē un pārliecinājušies, ka abvēra dienests vienmēr ir bijis godā pie visiem Vācijas varasvīriem, viņi uzskatīja sevi par īpašu kastu, un šī kastas apziņa nodrošināja savstarpējas uzticības un cieņas atmosfēru.

Tādēļ iesācēja Johana Veisa parādīšanās viņu yidū radīja skeptisku neuzticību un ne jau tādēļ, ka viņi neuzticētos Johanam politiskā ziņā, bet gan aiz ētiskiem aizspriedumiem. Šais aprindās pastāvēja ne tikai virsnieku uzvedības kodekss, bet arī profesionālās «tikās kodekss. Profesionālā ēlika prasīja, lai lietas nesauktu īstajā vārdā.

Visnelietīgākās metodes, paņēmienus, briesmīgos, zvēriskos mērķus izteica ar profesoriski elegantu terminoloģiju un apsprieda ar akadēmisku aukstasinību. Pat tie, kas bija savā laikā praktizējušies kriminālpolicijā un pilnībā pārvaldīja profesionālo kriminālistu un prostitūtu žargonu, šeit neuzdrošinājās sarunā izmantot šo bagāto folkloru un centās izteikties smalki 1111 zinātniski.

Lai cik dīvaini tas liktos, bet labās audzināšanas atmosfēra nevis apgrūtināja, bet, gluži otrādi, atvieglināja Veisa uzdevumu.

Viņa plašās zināšanas, vācu klasiskās literatūras un filozofijas pazīšana, kā arī tas, ka viņš bija iepazinis izcilu zinātnieku darbus tehnikas jomā, lasījis seno vēsturnieku un juristu sacerējumus, dažādu zinātņu nozaru grāmatas, kas bija sarakstītas pirms Hitlera, nodrošināja viņam iespēju parādīt sevi kā cilvēku, kam nav nekāda sakara ar parasto, vulgāro nacista tipu, bet kurš tai pašā laikā ir pietiekami elastīgs un erudīts, lai ar savām zināšanām neliktos vecmodīgs.

Kopš pirmās tikšanās ar saviem jaunajiem kolēģiem Veiss lika saprast, ka viņa konservatīvais vāciskums ir radies, dzīvojot ārpus reiha, Baltijā, kur tēvzemes uzticība varēja izpausties tikai mīlestībā uz to, ko vācu tauta savas pastāvēšanas laikā radījusi. Tamlīdzīga atzīšanās atstāja ļoti patiesu iespaidu.

Johans uzskatīja par nepieciešamu pateikt arī to, ka jaunās kārtības Vāciju, atrazdamies tālu no tās, viņš iztēlojies it sevišķi cēlu un romantisku. Viņš uzskatot sevi par parādnieku reiham, un tādēļ katru darbu, ko viņam šeit uzticēs, Johans pildīs ar vislielāko centību un cer, ka viņa pieredzes un nopelniem bagātie darba biedri neliegs savus padomus un palīdzību, par ko viņš savukārt gatavs visādā veidā pakalpot.

Kautrība un pieticīgums ātri izklīdināja neuzticību, bet iztapīgo gatavību pildīt cita pienākumus biedri uzņēma labvēlīgi.

Medaļa, kā arī nejauša ieminēšanās par savu pazīšanos ar atsevišķiem gestapo un SD darbiniekiem radīja kolēģos zināmu piesardzību; tas lika domāt, ka šis Veiss, kaut gan atstāj labsirdīga puiša iespaidu, nemaz nav tāds vientiesis, kas pie kura katra meklētu atbalstu un aizgādniecību. Viņš tiecas gūt panākumus dienesta gaitās, bet labi apzinās, ko grib un ko spēj panākt.

Veisa izveicību, apķērību un darba spējas pienācīgi novērtēja jau pirmajās skolas formēšanas dienās. Sevišķi lielu uzcītību viņš parādīja kancelejas darbā. Izpētījis aģentu personīgās lietas, viņš pats pēc savas ierosmes sastādīja speciālu konspektīvu kartotēku, kur krāsās bija uzskatāmi parādīta katra savervētā aģenta uzticamības pakāpe. Komandējošam sastāvam tas likās ļoti parocīgi, jo atjāva ātri un nemaldīgi orientēties šai raibajā aģentu kontingentā.

Mainot attiecīga kara gūstekņa raksturojumu, nebija grūti izmainīt krāsaino kodās atzīmi: viena krāsaina papīra kvadrātiņa vietā kartītei piesprauda citu.

Veisa izgudrotai kartotēkai nebija oficiāla rakstura, un tā bija domāta vienīgi iekšējām dienesta vajadzībām. Bet oficiālā kartotēka, ko sastādīja pēc apstiprinātas formas, izrādījās daudz nepa- rocīgāka. Sai savai kartotēkai Veiss pasūtīja papildu fotouzņēmumu komplektu, un, tā kā šo pasūtījumu nevarēja apmaksāt no valsts līdzekļiem, Johans samaksāja fotogrāfam no savas kabatas. Bet visu aģentu fotouzņēmumu kopijas Johanu iepriecināja kā balva par viņa iniciatīvu. Piesardzības dēļ Johans fotogrāfa klātbūtnē liekos eksemplārus sadedzināja, iepriekš tos ietinis vecā avīzē. Tiesa, tas bija diezgan prasts paņēmiens, jo avīzē viņš bija ietinis nevis kursantu uzņēmumus, bet atbilstošu daudzumu spožā papīra.

Tāpēc Johanam vairs nevajadzēja nodarboties ar zīmēšanu, kas- savā laikā viņam atļāva nodot Centram uzskatāmu materiālu.

Slēptuvi fotogrāfiju glabāšanai viņš nolēma iekārtot oberleitnanta Ilāgena istabā, ar kuru viņš bija ļoti iedraudzējies. Pie sienas virs mazgājamā trauka karājās liels spogulis, un Johans, daudz nedomādams, ar plākstera lenti piestiprināja aploksni spoguļa kreisajā pusē.

Izlūkošanas un diversijas «Vali štāba» instruktora-tulka Johana Veisa jaunā dzīves taka bija sākusies visai daudzsološi.

Naktī šeit ir tik klusi kā dziļā bedrē. Arī tumsa aiz loga liekas staigna un auksta kā dūņas. Pat sargsuņi tā izdresēti, ka nekad nerej: tie klusēdami metas virsū cilvēkam.

Uz drēbju pakaramā Johana mundieris un civilais uzvalks.

Gulēdams gultā, viņš noraugās šai savā vācieša tērpā un nejūt, ka augums būtu no tā atbrīvojies. Spirdzinošais miegs nenāk. Viņš sācis slikti gulēt. Bet viņam jāpiespiež sevi aizmigt.

Pat ja ieroci visu laiku tur uzvilktu, atspere atslābst, metāls atslābst un šāviņš var neiet vaļā.

Pastāvīgi saspringts metāls atslābst. Bet cilvēks?

Gandrīz visi «Vali štāba» darbinieki ievēro stingri reglamentētu, vienmērīgu higiēniskas dzīves režīmu. Vairums virsnieku ir padzīvojuši cilvēki, tādēļ par savu veselību tie it īpaši rūpējas. Ievēro diētu. Pirms nakts atpūtas pastaigājas laukumā, vienmērīgi likdami soļus. Satiekoties brīdi parunājas par viegliem, prātu nenogurdinošiem tematiem. To varētu nosaukt par tādu kā «sarunas pastaigu».

Par dienesta darīšanām viņi runā tikai darbā, vaļas brīžos šādas sarunas liktos ne tikai dīvainas, bet pat nepieklājīgas. Šiem cilvēkiem viņu darbs ir tikai profesija un nekas cits. Toties korporatīvās jūtas attīstītas vairāk nekā citiem. Ilgajos darba gados viņi pieradinājušies izturēties pret aģentiem-kursantiem tā, kā izturas pedantiski skolotāji pret saviem audzēkņiem: galvenais — disciplīna. Mācību metodika un paņēmieni ir izstrādāti daudzu gadu desmitu praksē un pārbaudīti daudzās zemēs, kur darbojušies viņu gatavotie aģenti. Šo audzinātāju vidū netrūkst godkārīgu pedagogu, kas lepodamies stāsta par saviem audzēkņiem, kuru veiklās operācijas ierakstītas vācu izlūkošanas hrestomātijā.

Šie vecie abvēra virsnieki, kas bija pieraduši gatavot aģentus no Rietumeiropas materiāla, galvenokārt no cilvēkiem, kas ieņēma ievērojamus valstsvīru posteņus vai amatus, vai arī no ievērojamiem komersantiem, no kuriem dažs labs savu solīdo stāvokli komercijas pasaulē bija dibinājis uz līdzekļiem, ko ieguva par spiegošanu, — šie izlūkošanas dienesta veterāni pašreizējo darbu — aģentūras gatavošanu no kara gūstekņiem — uzskatīja par nenozīmīgu, sīku darbu, par viņu kvalifikācijas noniecināšanu, par viņu nelietderīgu izmantošanu.

Iepazinušies ar kara gūstekņu — nākamo aģentu personīgajām lietām, viņi zūdījās, ka šo cilvēku vidū nav neviena, kas savā dzimtenē būtu ieņēmis solīdu, cienījamu stāvokli vai arī kādu augstāku virsnieka posteni. Pēc viņu profesionālā viedokļa šis bija viszemākās kvalitātes materiāls — neizturīgs materiāls. Ja šīs personas neko nebija varējušas panākt savā zemē, tas nozīmē, ka tām trūka vajadzīgo dotību, tātad tām nebija profesionālam aģentam-izlūkam nepieciešamo īpašību. Viņu vidū nav perspektīvu cilvēku, kas derētu ilgstošam darbam un būtu spējīgi, pateicoties savām personīgām rakstura īpašībām, ielavīties izlūkošanai svarīgās padomju iestādēs.

Lasot autobiogrāfijas ar visdažādāko likstu un zaudējumu uzskaiti, par ko šie ļaudis vainoja padomju varu, viņi tikai raustīja plecus brīnīdamies, jo domāja, ka saprātīgs un izdarīgs cilvēks, kaul arī naidīgi noskaņots pret pastāvošo valsts iekārtu, jebkuros apstākļos rastu tūkstošiem veidu, kā izpeldēt virspusē, nevis grimtu dibenā.

Bijušo kriminālnoziedznieku pēc palamas Cekuls, kurš uzskaitīja visus likumpantus un ieslodzījumu laikus, uz kādiem viņš bija notiesāts, kā arī apstākļus, kādos viņš bija iekritis, nevērtēja kā perspektīvu figūru. Jādomā, ka viņam nebija nekādu organizatorisku dotību, jo vienmēr viņš bija darbojies uz savu roku. Visi lielie Eiropas kriminālnoziedznieki — profesionāļi jau sen izmantoja darba dalīšanas praksi, ko veica ar visstingrākās disciplīnas un organizētības palīdzību.

Ernsts Ilāgens pamācoši teica Veisam:

— Ņemiet vērā, Johan, gandrīz visiem krieviem trūkst prakticisma un elementārās dzīves gudrības. Jāsaka, to ģeniāli parādījis Dostojevskis, bet boļševiki šo īpašību attīstījuši pārmērīgi. Mēs dodam šiem ļaudīm noteiktas profesionālas zināšanas. Tālākā audzināšana padarīs tos zināmā mērā derīgus dienestam. Audzināšanas uzdevums — atbrīvot viņus no dažāda veida tikumiskiem priekšstatiem. Es gribu teikt, ka viņi atbrīvosies no daudzām normām, kas pastāv tikai tāpēc, lai stingri saistītu personību ar tādiem nosacījumiem kā jēdziens par dzimteni, pienākumu, godu un tamlīdzīgi.

Cilvēks, ko vervē vienā zemē citas zemes vajadzībām, atbrīvojas 110 nacionālām jūtām, politiska egoisma un uzticīgi kalpo sava paša interesēm, pats sev.

Tieši tā savu uzdevumu izprot mūsu labākie aģenti, ko mēs vervējam dažādās Eiropas valstīs. Bet šie krievi to visu pārdzīvo kā traģēdiju, neguļ, nervozē un nevis tādēļ, ka baidītos no briesmām, kas tos gaida pēc pārsviešanas uz aizmuguri. Nē. Viņi meklē sev attaisnojumu. Kāpēc? Tāpēc, ka, apstākļu spiesti, ir izvēlējušies prātīgāko un loģiskāko ceļu un, būdami uzvarēti, tagad kalpo uzvarētājiem!

Ievērojiet, tikai daži interesējas par nākamo atlīdzību. Sākumā tas man likās aizdomīgi. Bet vēlāk pārliecinājos, ka viņi tik neparasti jutīgi atceras savu pagātni, ka nespēj ne tikai saprātīgi un lietišķi interesēties par savu nākotni, bet pat pietiekami skaidri nenovērtē savu pašreizējo stāvokli, kas tiem dod daudz lielākas priekšrocības nekā apstākli, kādos dzīvo viņu tautieši mūsu koncentrācijas nometnēs. Viņi nespēj saprast un apjēgt pilnīgi vienkāršu parādību, kas līdzīgos apstākļos liktos skaidra katram normālam cilvēkam. Ja viņi, lai izrautos no nometnes, bija ar mieru pārnākt pie mums, viņiem taču jāsaprot, ka mēs viņus esam izglābuši no nāves. Tātad viņu dzīvība pieder mums. Viņu dzīvība vairs nevar būt viņu īpašums, tāpat kā nav vairs īpašuma tam, kas to zaudējis bankrotā. Mēs tiem dāvājam viņu īpašumu, dzīvību, tikai paturam tiesības šo dzīvību saprātīgi un lietderīgi izmantot.

—   Vai jūs mēģinājāt viņiem to iedvest? — Veiss vaicāja.

Hāgens domīgi atbildēja:

—   Mēģināju. Ar vienu kara gūstekni es šādā garā aprunājos, bet man palika iespaids, ka viņš manī klausījās kā kristietis pagānā.

—   Piedodiet, es nesaprotu, — Veiss teica, kaut gan viņš ļoti labi saprata, viņam tikai gribējās, lai Ilāgens izsakās skaidrāk. — Viņi taču gandrīz visi ir ateisti.

—  Vārdu «kristietis» es lietoju nevis tiešā, bet pārnestā nozīmē — kā zināmas fanātiskas ticības sinonīmu.

—   Un kurš ieslodzītais tas bija?

—  Es neatceros, — Hāgens izvairīgi atbildēja un stingri piebilda: — Tas tikai liecina, ka pat skolā nonāk visai neparasti un nevēlami elementi.

—   Atļaujiet jums nepiekrist, — Johans sacīja. — Viņu vidū ir lieliski eksemplāri — pārliecināti padomju iekārtas ienaidnieki.

—   Vai jūs runājat par tiem, kas atvesti no Beļčinskas, Breiten- furtas un Neikurenas sagatavošanas skolām?

Veiss pamāja ar galvu.

Hāgens atkal iegrima domās.

—   No baltemigrantiem visnoderīgākie ir nacionālisti. Viņu idejas ir daudz iedarbīgāks līdzeklis, lai paverdzinātu viņu tautu. Anglija šo metodi — skaldi un valdi — ir daudzkārt pārbaudījusi. Taču īstenībā tie tomēr ir fanātiķi un fantazētāji.

—   Kādēļ gan fantazētāji?

—   Tādēļ, — Hāgens pamācoši teica, — ka šie nacionālistiskie elementi mums nepieciešami tikai šobrīd, lai tos izmantotu okupētajā teritorijā. Viņi mums nepieciešami, lai ienestu sajukumu pretinieka uzskatos, vājinātu tā vienību. Bet vēlāk nacionālistu eksistence nebūs savienojama ar nacionālo teritoriju pārvācošanu un kolonizēšanu pat tajos gadījumos, ja mēs šīs teritorijas uzskatīsim tikai kā eksporta telpu un jēlvielu piedēkli vai, pavisam liberāli, kā zināmus satelītus.

To vienādi var attiecināt kā uz monarhistiem, tā uz tiem, kas cer, ka ar vācu armijas palīdzību Krievijā tiks restaurēta buržuāziski demokrātiska valdība Kerenska garā.

—   Bet kādēļ gan ne?

—   Kādēļ ne? Tādēļ, — Hāgens jau sāka dusmoties, — ka Padomju Savienība sastāv no nācijām, kas praksē pārbaudījušas šīs savienības priekšrocības. Tās paradušas savu varenību un lielumu izteikt apvienotā ekonomikas kopsummā un, izmantodamas šīs kopējās ekonomikas priekšrocības, pieradušas pie noteikta dzīves līmeņa un tiesību vienlīdzības.

—   Nu un tad?

—   Saskaldīt šo savienību gabalos, cerot, ka šie gabali nelieksies apvienoties, — tas ir tas pats, kas mēģināt ar asmeni izsmelt ūdenskrātuvi.

—   Bet vai ir kāds cits ceļš?

—   Es domāju, — Hāgens pārliecinoši teica, — ka vienīgi tāds, kādu mēs esam paredzējuši. Ja dažiem fīrera uzskati šīs problēmas risināšanā agrāk likās pārāk tieši, tad tagad mēs esam pārliecināti: cita ceļa nav un nevar būt. Tikai ar vislielāko varmācību mēs spēsim saglabāt reiham šīs teritorijas. Nepieciešams iztukšot šo gigantisko cilvēku rezervuāru un iztukšot visefektīvā- kiem līdzekļiem. Bet tie, kas būs palikuši pāri, jāizmanto kā palīg- darbaspēks, regulējot dzimstību, lai nākotnē mūs neapdraudētu jauni plūdi. — Pamācoši piebilda: — Mans jaunais draugs, saprotiet: nācijas, kas ilgu laiku atradušās padomju iekārtas ietekmē un barotas ar tās augļiem, līdzinās Romulam un Remam, kurus zīdījusi vilku māte.

Vilku māti var nogalināt, bet tās piens jau ir iezīsts. Bet tie, kas, pārbēguši pie mums, tagad sauc šo vilku māti par zvēru un, aicinot vilcēni nogalināt, zvēriski slepkavo visus, kuri viņu godā kā savu māti, tie var cerēt tikai uz atsevišķu cilvēku atbalstu. Bet ne uz cilts atbalstu.

—   Bet uz ko tad mēs varam paļauties?

Ilāgens pasmaidīja un, uzsvērdams ar augstprātīgu smaidu savas loģikas priekšrocības, sacīja:

— Tieši uz šo nacionālistu atbalstu, uzturot viņos ilūziju par «patstāvības» separātismu, buržuāziski demokrātisku restaurāciju, un arī uz to atbalstu, kas piedalījušies savu tautiešu nogalināšanā un tāpēc uz mūžu nodevuši sevi mūsu kalpībā. Tas ir tieši tas materiāls, ar kuru mums jāstrādā.

Kas šajos Hāgena spriedelējumos piederēja viņa paša pārdomām un kas bija uzspēle, profesionālas divkosības iemaņa, izveidojusies no mehāniska paraduma pieķert sarunu biedru, lai kas viņš būtu, — grūti pateikt. Taču tas viss paplašināja Johana priekšstatu par saviem dienesta biedriem, atklāja viņam aplinku ceļus, kādos tie mēģināja izzināt savu sarunu biedru patiesās domas.

Vismaz Johanam izdevās atklāt Hāgena dvēseles organismā, kas bija nosargāts ar profesionālas piesardzības bruņām, vārīgu vietu. Sāda vārīga vieta izrādījās autora godkāre.

Hāgens uzskatīja sevi par izlūkošanas zinātnes teorētiķi. Viņš domāja, ka cenšanās izzināt ir sava veida izlūkošanas darba forma. Valsts varas stiprums ir atkarīgs tikai no aģentūras sistēmas sazarojuma plašuma, un briesmas pastāvošai iekārtai var draudēt vienīgi no turienes, kur šī sistēma nespēj iespiesties. Sī koncepcija bija pārņemta no japāņu totālās spiegošanas doktrīnas, kuras sistēmu Hess pētīja Japānā un sekmīgi pārnesa uz Trešo impēriju.

Ilāgens turēja sava sacerējuma lapas izstieptā rokā un augstā balsī savām tālredzīgām acīm lasīja Johanam atsevišķas vietas. Lasot viņa uzblīdusi, bālā seja pieņēma svinīgu izteiksmi un ieguva zināmu līdzību ar Nerona marmora bisti, tikai likās veidota no taukaina plastilīna.

Hāgens deklamēja augstā stilā:

—   Būt visu zinātājam nozīmē būt visvarenam. Pazīt pretinieku nozīmē būt visvarenam. Pretinieka pazīšana — puse no uzvaras.

Sī patiesība ir neapšaubāma un vispārēja. Lai augstākā būtne — cilvēks pakļautu zemākas būtnes, nepieciešams izmantot tādu instinktu apspiešanas regulatoru kā badu, nepieciešams pielietot dinamiskus paņēmienus, kas izsauc sāpju sajūtu. Vienīgi droša slepeno dienestu sistēma var piegādāt valdošām personām ziņas par pārvaldāmās sabiedrības slēptajām vājībām un piešķirt šīm personām dinastijas stiprumu.

Veiss naivi jautāja:

—   Bet fīreram diemžēl nav mantinieku?

—  Jā, — Hāgens piekrita. — Fīreram piemīt ģeniāls politisks temperaments, kam viņš upurē visu.

Veiss uzsvērti nopietni sacīja:

—  Jūsu sacerējums tik dziļi analizē mūsu darbību, parāda to tik neparastā aspektā, ka esmu vienkārši pārsteigts. — Un kautri piebilda: — Diemžēl man nav tik lielas zināšanas, lai pienācīgi novērtētu jūsu sacerējumu.

Hāgens, juzdamies aizkustināts no vientiesīgā sarunas biedra uzslavas, apsolīja:

—   Es labprāt palīdzēšu: jūs varat izmantot manu bibliotēku.

Pārrunas par grāmatām, kuras Johans ņēma lasīt no Hāgena,

palīdzēja viņam papildināt savas zināšanas par fašistu izlūku darbības stilu.

Dibinādama izlūku skolas, kas gatavoja aģentus no padomju kara gūstekņiem, hitlerisko izlūkošanas orgānu vadība bija izdevusi speciālu direktīvu, kurā teikts, ka skolu vadītājiem, pasniedzējiem un instruktoriem jāorganizē savs darbs tā, lai iekarotu pilnīgu kursantu uzticību. Bija norādīts, ka pret kursantiem jāizturas laipni, prasīgi, bet taisnīgi, lai atstātu humānu un augsti kulturālu iespaidu. Jāpārliecina kursanti, ka vācieši tikai kā starpnieki palīdz antipa- domju ārzemju centram atbrīvot PSRS no boļševikiem. Jāiedveš doma, ka kursanti ir savas dzimtenes dēli, kas cīnās par jaunu iekārtu un darbojas pilnīgi brīvprātīgi, pēc paša ierosmes, vācieši viņu iekšējā dzīvē neiejaucas, tikai sniedz iespējamo palīdzību.

Johanam nebija sveša šī divkosīgā taktika: pātaga un rausis, bendes un konditora sajaukums, hiēnas un lapsas hibrīds. Speciālajā grāmatu fondā, kur bija uzkrāti iekritušu spiegu atzīšanās protokoli, viņš bija pētījis imperiālistisko izlūkdienestu nelietību skolu, labi iepazinis visas metodiskās viltības, ar kādām tie ievilināja cilvēkus savos aģentūras tīklos.

Redzēt, kā šie nomocīto dvēseļu mednieki ar viltīgā liekulībā izsmalcinātu meistarību pielieto savu taktiku, bija tas pats, it kā Johanam dienu dienā, stundu stundā būtu jāskatās uz bendēm, kas pirms nāves soda izpildīšanas sacenšas laipnībā pret saviem upuriem.

Kur rast tādus vārdus, lai atstāstītu Ilāgena «sirsnīgo» sarunu ar cilvēku, kura zilgani uzpampušajā sejā blāvoja nedzīvas un stingas acis!

Nometnē šis cilvēks, pēc palamas Goga, bija atteicies izsist ķebli zem kājām biedram, kam bija piespriests nāves sods pakarot. Piedraudēja pakārt viņu pašu, un tomēr viņš atteicās. Tad cilvēks, kuram jau bija uzmesta cilpa kaklā, bargi pavēlēja:

—  Nav nekādās vajadzības karāties kopa ar mani! Labpratīga nāve tikai veicina viņu uzvaru. — Un palūdza: — Nemulsti, biedri!

Goga paklausīja šim cilvēkam, kas domāja, ka cīņā pret fašistiem šāda rīcība ir attaisnojama. Tomēr ieslodzītie Gogam to nepiedeva. Viņš ļoti pārdzīvoja un neizturējis grima aizvien dziļāk, kļūdams par kapo. Un nu viņš ir šeit kursants.

Hāgens tagad šim cilvēkam ar izdzisušo skatienu centās laipni ieskaidrot, ka komunisti, organizēdami kara gūstekņu nomelnēs pagrīdes organizācijas, paši ir pie visa vainīgi, un, ja tas tā nebūtu un kara gūstekņi pakļautos nomelnes noteikumiem, tad nebūtu nekāda vajadzība apsargāt nometnes un nebūtu jāpielieto sodi, kas jūtīgajiem vāciešiem sagādā vēl lielākas dvēseles ciešanas nekā fiziskās, ko pārcieš sodītie.

Ieslodzīto ierobežotā uztura deva izskaidrojama pavisam vienkārši. Vācija ir uzņēmusies misiju uzturēt padomju kara gūstekņus, bet padomju pilsoņi okupētajā teritorijā sabotē un nepiegādā pārtiku tādā daudzumā, lai pienācīgi apgādātu kara gūstekņus. Tātad vienīgi padomju ļaudis, kas dzīvo okupētajā teritorijā, ir vainīgi, ka padomju kara gūstekņi mirst nometnēs bada nāvē.

Ilāgens runāja, aizkustinoši dudinādams un līdzjūtīgi vērdamies Gogas nedzīvajās acīs.

Goga sēdēja uz ķeblīša tik taisni kā pēc komandas «Mierā!». Viņa rokas bija padevīgi saliktas klēpī, nosmēķētais cigaretes galiņš pielipis pie lūpas un jau to dedzināja, bet viņš, šķiet, to nemaz nemanīja. Seja stulba, nekustīga, vienīgi labā kāja — tā, ar kuru viņš izsila ķebli no notiesātā biedra kāju apakšas, nepārtraukti drebēja.

Noliecies pie Gogas, Hāgens, pieglaimīgi smaidīdams, turpināja:

—   Krievu tauta ir brīnišķīga tauta ar labsirdīgu, vienkāršu dvēseli, krievu dziesmas ir ļoti skaistas. Krievu tauta ir laba, strādīga arāju tauta. Mēs krievus ļoti mīlam. Mēs jums palīdzēsim panākt, lai Krievija atkal jums kļūtu mājīga dzimtā sēta. — Glaimīgi atgādināja: — Jums bija ļoti labsirdīgas ķeizarienes — Katrīna Pirmā un arī Otrā. Vācietes. Ak, cik ļoti viņas rūpējās par krievu tautu! Ne velti tauta viņas dēvēja par «māmuliņām». Cik tas ir jauki! — Hāgens pārgrieztām acīm pavērās debesīs, bet pēc tam stingri un nosodoši teica: — Jāsaka, mēs vācieši esam jūsu priekšā vainīgi, ka neesam pratuši savā laikā atmaskot visai pasaulei Marksa noziedzīgās idejas. Jūs kritāt par upuri šīm idejām, un tagad mēs, atbildot par to, ka Markss dzimis mūsu zemē. esam spiesti glābt citas tautas no viņa kaitīgajām idejām. To veikt mums palīdz mūsu varonīgie karavīri. — Norūpējies jautāja: — Vai tu visu sa prati?

Goga pielēca kājās, izstiepās:

— Tieši tā! — Taču viņa nedzīvās acis — Johans to redzēja — uz īsu mirkli ļauni un izsmejoši nozibsnīja, bet tūlīt atkal nodzis- damas sastinga. ļ

Kad Goga aizgāja, Ilāgens palūdza Johanam atvērt kancelejas vēdlodziņu un, riebumā viebdamies, teica:

• — Sie lopi smird kā suņi. — Tad dzīvi, mazliet lielīgi jautāja: — Vai jūs pamanījāt, cik šis kustonis jutās aizkustināts, kad es slavēju viņa cilti? — Piebilda: — Mums labi jāpazīst viņu vēsture, paražas. Tas viņiem glaimo un modina viņos veselīgus zemkopju instinktus.

Katrs vadītājs, pasniedzējs, instruktors izsmalcināja savas spējas, cenzdamies iespējami labāk pildīt slepeno direktīvu, kura prasīja iegūt kursantu uzticību.

Garajās, klusajās naktīs, kad šeit viss, klusuma vājināts, likās miris, degošas domas dedzināja Johana smadzenes, neļaudamas gulēt.

Viņam bija tāda sajūta, it kā šī viltīgā direktīva būtu viņu pašu sagūstījusi un viņš zaudējis iespēju tuvoties kursantiem. Ja skolas vadībai, pasniedzējiem un instruktoriem, vadoties no šīs direktīvas, izdosies ar viltīgu labvēlību iegūt kursantu uzticību, tad, dabiski, tie, kurus Johans varētu izmantot, agri vai vēlu pārstās uzticēties vāciešiem, kas šādā ceļā meklē tuvību, un Johans šo ceļu vairs nevarēs izmantot. Katru viņa vārdu gūstekņi, kas vēl lolo cerības izrauties brīvībā, uzskatīs par lamatām.

Varbūt likt saprast viņiem, ka šī vācu draudzīgā labvēlība nav nekas cits kā lamatas? Bet kā? Lai viņš to varētu izdarīt, viņam vispirms jāiemanto gūstekņu uzticība. Bet, ja visi vācieši šeit tiecas pēc tā paša, kā viņa izvēlētie gūstekņi spēs atšķirt viņa patiesos nodomus 110 viņa dienesta biedru nodomiem?

Bija vēl viens ļoti svarīgs apstāklis. Izrādījās, ka Johanam tiešam ir izcilas iemiesošanās spējas, un, iepriekš rūpīgi sagatavots, viņš bija lieliski iemiesojies vācietī, kļuvis vācietis, ne uz mirkli ne- šķirdamies 110 sevis paša. Tēlodams savu lomu, viņš to aizvien vairāk pilnveidoja, iejūtīgi aizgūdams apkārtējo ļaužu vissīkākās iezīmes, kuras viņš bija nenogurstoši novērojis un rūpīgi apkopojis. Pareizi atminēdams to cilvēku psiholoģiju, ar kuriem viņam iznāca satikties, viņš mehāniski noteikti atveidoja viņu ideoloģiski kanonizētās frāzes, kas viņam kalpoja kā aizsarglīdzeklis — kaut kas līdzīgs ofi- ciozam domu mundierim. Tas viss viņam padevās diezgan ticami.

Met, iespiesties cilvēka dvēselē, kurš nodevis savu dzimteni, iejusties viņa ādā, lai rūpīgi izpētītu, kas tajā saglabājies no cilvēciskām jutām un kas miris uz visiem laikiem, — tas Johanam nekādi neizdevās.

Viņš gan spēja iedomāties vajātu, nomocītu, gļēvu cilvēku, kas izmisuma brīdī nolēmis kā «īslaicīgu, saprātīgu kampromisu» izmantot zināmu piekāpšanos ienaidniekam, bet, ievilkts mutuļa pirmajā lokā, grima arvien dziļāk, arvien šaurāks loks to aizrāva uz pazudinošo dzīli.

Sādu cilvēku viņš vēl var saprast, un viņam tāds loģiski jāpārliecina, iedvešot vīrišķību, ko tas tik kauna pilnā ceļā zaudējis, un pēc tam jādod cerības, jāpiespiež ticēt, ka, veicis varoņdarbu, tas atkal varēs atgriezties savas tautas vidū.

Jādomā, ka šādu pagrimšanas ceļu gājuši daudzi. Bet starp tiem, kas kļuvuši par nodevējiem sava vājuma dēļ, ir vēl citi, tādi, kas pašreiz gatavi izdarīt vēl daudz nelietīgāku nodevību: lētticīgi noticējuši fašistu melīgajiem solījumiem, šie gļēvuļi šeit stiprina dūšu un cer kļūt uzticīgi līdzdalībnieki savas tēvzemes bandītiskai saskaldīšanai gabalos. Tie tic, ka katrs šāds gabals vācu impērijas labvēlīgā aizsardzībā kļūs par izolētu rezervātu visam vecajam, patriarhālajam un Vācija rūpēsies par šīm aizbildināmām zemkopju nācijām — saviem jēlvielu piedēkļiem.

Lūk, šādu cilvēku iepazīšanai Johans nevarēja atrast atslēgu, viņš nesaprata tos. Bet tādu netrūka, it īpaši starp tiem, kas atvesti 110 sagatavošanas skolām, — dažādu buržuāziski nacionālistisku antipadomju centru audzēkņi. Viņiem likās, ka viņu tautas, pagrieztas pret straumi, biklā padevībā atgriežas patriarhālos laikos, rādījās klusa dzīvīte zem lauku māju salmu jumtiem, «patstāvīga» dzīve. Un tās labā viņi bija gatavi iznīcināt savu tautu, kas ieplūdusi pārējo padomju tautu ģimenē, izveidojusi diženu sociālistisku lielvalsti. Bet tai pašā laikā nedrīkstēja aizmirst, ka starp tiem, kuriem ienaidnieka uzspiestie uzskati bija jau asinīs, netrūka arī citu, kas tamlīdzīgus uzskatus varēja izmantot kā sava veida aizsargkrāsu. kā pašsaglabāšanas līdzekli.

Katram kursantam kārtējās nodarbības laikā lika rakstīt sacerējumu par tēmu «Kādēļ es esmu padomju varas ienaidnieks».

No vienas puses — šo sacerējumu varēja uzskatīt par sava veida vekseli, ķīlas zīmi par ienaidniekam pārdoto dvēseli, bet no otras — tas deva materiālu pētīšanai. Sacerējums rādīja, kāds sakars izdarītai nodevībai ar nodevēja spriedumu par savu dzimteni.

Johanam riebās lasīt tamlīdzīgu lasāmvielu, taču viņš tai veltīja daudzas stundas. Saspringti, nopietni viņš analizēja katru frāzi, meklēja tajā apslēptu domu, pretestību vai izveicību, kas palīdzēja cilvēkam izvairīties no nepieciešamības apvainot vissvētāko. Viņš centās izanalizēt pat stulbumu, kādā dažs labs ar nolūku rakstīja, cerēdams, ka varbūt aiz tā slēpjas vēl pilnīgi nepazaudētas simpātijas pret dzimto zemi. Pārējie tulki, kas tik labi nezināja krievu valodu, protams, nevarēja pilnībā izprast sacerējumā slēpto domu un tādēļ nebija spējīgi atklāt frāžu patieso nozīmi, kurās Johans pamanīja tādu kā mājienu, divdomību, slepenu ņirgāšanos.

Aklo niknumu, kam pamatā bija kādreizējā privātīpašuma zaudējums, niknums un reizē arī cerības dabūt šo īpašumu atpakaļ, vācu tulki uztvēra kā nekaunīgas vergu pretenzijas pēc saimniekam piederošās laupījuma daļas. Sos kursantus uzskatīja par tādiem, kas lolo veltīgas ilūzijas.

Ikvienu šeit mudināja šūdināt no antipadomju propagandas atkritumu netīrajām skrandām tādu karogu, kādu tas vēlas. Kursantiem atļāva sevi uzskatīt par tādiem kā slepeniem vērmahta sabiedrotiem, bet īstenībā viņi nebija nekas vairāk kā melnas žurkas, kuras uzlaiž uz pretinieka kuģa, lai tās sagrauztu kravas telpās visu, kas graužams.

Abvēra darbinieki, cenzdamies izpētīt aģenta dvēseli pēc šīs rakstveida atzīšanās, ar ierēdniecisku uzcītību saskaitīja neapšaubāmas un apšaubāmas antipadomju replikas un, ja bilance bija par labu kursantam, viņam ielika apmierinošu atzīmi, ja ne — sacerējumu lika rakstīt vēlreiz.

Johanam arī bija savs reģistrs. Viņš paturēja prātā kursantus, kuru sacerējumos varēja nojaust divdomīgus izteicienus vai arī vārda «dzimtene» rakstīšanu ar lielo burtu un vēl daudz citu sīkumu. Varbūt tas bija darīts ar nolūku, bet varbūt arī aiz paraduma, no kura aģents vēl nebija atbrīvojies.

Akls niknums nemeklē oriģinālus argumentus, lai pierādītu savu gatavību paklausīgi pildīt stiprā gribu. Tādēļ, ziņodams Lansdorfam par šāda veida sacerētājiem, Johans ieminējās, ka šie aģenti viņam nerada uzticību, jo viņš šaubās par viņu vaļsirdību: visiem vienādi argumenti, visi mehāniski atkārto vienus un tos pašus pret- padomju izteicienus.

Lansdorfs uzslavēja Johana vērīgumu.

Ilāgens izstrādāja taktiku, kādā veidā sūtīt diversantus uz padomju aizmuguri. Viņš ieteica sūtīt vienlaicīgi divas grupas, katru ar savu īpašu uzdevumu: viena grupa darbosies tieši, bet otra kontrolēs un novēros pirmo grupu un, ja tā uzdevumu neizpildīs, iznīcinās to.

Johans uzrakstīja līdzīgu ziņojumu, pie tam viņa priekšlikumi ne ar ko neatšķīrās no Hāgena izstrādātās taktikas, bet pēc neilga laika viņš iesniedza Lansdorfam raportu, kurā sīki paskaidroja, kādēļ viņš savu iepriekšējo ziņojumu uzskata par kļūdainu.

Veiss pirmajā plānā izvirzīja ekonomiskus apsvērumus: transporta līdzekļu amortizāciju, degvielas, apbruņojumu komplektu un sakaru līdzekļu neekonomisku izlietošanu. Otrajā — pārskats Berlīnei. Ja katra uzdevuma veikšanai sūtīs divkāršu skaitu aģentu,, bet rezultātus noteiks pēc darbības, ko veic puse aģentu, tad skolas darba panākumi būs uz pusi mazāki. Un trešais arguments. Fīrera princips ir totālā spiegošana, tāpēc aģenti jāiesūta masveidā. Materiāla rezerves ir lielas, kādēļ neliels atbirums stāvokli negroza, toties viņi nebūs novirzījušies no galvenā — no fīrera norādījumiem.

Lansdorfs atzinīgi novērtēja Johana paškritiku un aizturēja Ilāgena ziņojumu, pateikdams, ka Hāgena ieteiktā taktika ir pieņemama tikai īpaši svarīgu uzdevumu izpildē.

Tā Johans nodrošināja iespēju paralizēt iesūtāmo grupu darbu: lajos gadījumos, kad šajā grupā atradīsies cilvēks, kas būs spējīgs kontrolēt aģentus un nepieciešamības gadījumos tos iznīcināt. Bez tam vēl Johans iedvesa Lansdorfam domu, ka jau iepriekš jāsamierinās ar atsevišķu grupu neveiksmēm. Nav liela bēda, ja atsevišķa grupa neveiks uzdevumu, jo ar laiku iesūtāmo grupu skaits taču stipri palielināsies.

Pēc tā tiekdamies, Johans balstījās uz nelokāmu pārliecību, ka nodevēju slānis kara gūstekņu vidū būtībā ir niecīgs un abvēra darbinieki, vervēdami nepieciešamos kadrus, uzņems skolās ne tikai šo slānīti, bet būs spiesti uzņemt daudz plašākas padomju kara gūstekņu masas, kuri palikuši uzticīgi dzimtenei, un, ja izdotos saistīties ar nometņu pagrīdes organizācijām, tad skolās ieplūdīs cilvēki, kurus pagrīdnieki paši atlasīs varoņdarbam.

Johans laida darbā pat rasu teoriju, lai iedvestu saviem dienesta biedriem, ka zemākas rases pārstāvji nav spējīgi pildīt sarežģītus aģentūras uzdevumus: intelektuālā nepilnvērtība un psihes primiti- vitāte ir nepārvarami šķēršļi.

Bet Hāgenu viņš nomierināja, teikdams, ka atsevišķu grupu, iekrišana vai pāriešana pretinieka pusē notrulinās krievu modrību un uz laiku radīs labvēlīgus apstākļus citu grupu darbībai.

Hāgens piekrita Johanam un nosauca to par ēsmas izmešanas- taktiku. Viņš pat teica, ka šāda taktika ir kaut kas jauns tik specifiskos apstākļos, kad materiāla netrūkst un tā pakalpojumi nav jāapmaksā, kā to vajadzēja darīt Rietumeiropas karalaukā.

Ieslodzītais 740014. numurs no eksperimentālās nometnes «0-X-247», tas pats, kuru Johans izglāba no nāves un kuram viņš bija sevi atklājis, laimīgi ieradās skolā un pēc noformēšanas saņēma palamu Dūzis.

Taču pirmajā sarunā ar Johanu viņš izteica skaidri redzamu neapmierinātību, ka ir izpestīts no nāves nometnes.

Dūzis vēsi un mazliet augstprātīgi pastāstīja Johanam, ka nometnē viņš ievēlēts pagrīdes organizācijas vadībā. Viņiem izdevies saistīties ar citām pagrīdes organizācijām un nodibināt Kara gūstekņu savienības komiteju, ko viņi nodomājuši vēlāk nosaukt par Kara gūstekņu savienības augstāko padomi. Viņi apvienotiem spēkiem un ar vācu antifašistisko organizāciju atbalstu gatavojoties organizēt vienlaicīgu sacelšanos visās nometnēs. Tādēļ Dūzis domā, ka viņam atrasties skolā esot nelietderīgi. Kaut arī darbs, ko komiteja veikusi, vēl nav liels, taču viņa vieta ir tur, nometnē.

Johans nebija to paredzējis. Viņam tas nozīmēja zaudēt cilvēku, uz kuru būtu varējis šeit pilnīgi paļauties. Taču Dūzis, atgriezies nometnē, varētu uzdot nometņu pagrīdes organizācijām izvirzīt izlūku un diversantu skolām piemērotus kara gūstekņus un šādi palīdzēt Johanam.

Johans apsolīja Dūzim atrast ieganstu nosūtīt viņu atpakaļ uz nometni, vai nu atzīstot viņu par nederīgu aģentūras darbam, vai arī izmantojot kādu pārkāpumu, tikai Dūzim līdz tam laikam starp kursantiem jāatrod līdzvērtīgs un uzticams aizstājējs. Viņi norunāja, ka pārtrauks katru satikšanos.

Nevarēja neredzēt, ka ieslodzītajam 740014. numuram tagad ir pilnīgi citas,pašapzinīgākas manieres. Viņš gandrīz vai ar tādu kā augstsirdīgu labvēlību, ar neslēptu pārākumu, sevī smīnēdams, tagad klausījās Veisā, it kā gribēdams likt tam saprast, ka viņš, Dūzis, nav vairs tas, kas bija agrāk. Tagad viņš ir persona, kam piešķirtas īpašas tiesības, kas viņu paaugstina, un vēl nemaz nav zināms, kas kuru apktilpos: viņš padomju izlūku vai tas viņu.

Kaut arī. no viņa kaulainās sejas nebija nozudušas ēdes, sitienu, bada pēdas un skolā saņemtais franču mundieris karājās uz. viņa kauliem kā uz drēbju pakaramā, kaut arī viņa milzīgās strādnieka roku delnas ar izžuvušajiem muskuļiem bija sastrādātas un izkropļotas akmeņlauztuvē, kaut arī krampjos sarautie pirksti atgādināja divus saspiestus ķekarus, — tomēr viss viņa augums šai brīdī likās tik majestātisks, ka to neviens nespētu atveidot ne bronzā, ne marmorā.

Par tik cienījamu, pašapzinīgu cilvēku Dūzi neapšaubāmi bija padarījusi uzticība, ko biedri viņam parādīja nometnē, ievēlēdami pagrīdes organizācijas vadībā.

Viņš bija tautas izvēlētais, kas pārliecināts, ka pārstāv šeit augstāko varu.

Lūk, kādēļ viņš tik augstprātīgi klausījās Johanā, uzskatīdams, ka Veiss, kaut arī ir padomju izlūks, varbūt pat leitnants vai kapteinis, taču — tikai kalpotājs. Bet viņš, Dūzis, ir pilnvarots tautas pārstāvis, tātad viņa vara ir augstāka. Tā sakot, viņš ir komunistu un bezpartejisko bloka pārstāvis. Un viņu ievēlēja ne tikai eksperimentālās «0-X-247» ieslodzīto kolektīvs, bet starpnometņu Kara gūstekņu savienība, kura gatavo visu koncentrācijas nometņu ieslodzīto sacelšanos. Viņš ir starpnometņu savienības vadošās grupas loceklis. Apspriežot savienības darbu, vadošās komitejas locekļi izteica dažādus viedokļus par sacelšanās organizēšanas taktiku. Bija jāved cīņa pret kreisām, sektantiskām tendencēm, kuru pārstāvji izteicās, ka organizatoriskais darbs un propaganda ir velta laika šķiešana, jāsaliedē tikai uzticams kodols, kas spējīgs pieveikt sardzi, un pēc tam masas pašas stihiski pievienosies un atbalstīs sacelšanos. Un, pat ja ieslodzītie aizietu bojā, svarīgi sākt šo akciju. Brīvība vai nāve — tāds bija viņu lozungs.

Bija tādi, kas sludināja oportūnistiskus uzskatus un par savienības uzdevumu ieteica tikai ieslodzīto dzīvības saglabasanu; ņemot vērā, ka Sarkanās Armijas uzvara vēsturiski ir neizbēgama, jācenšas vienīgi izvilkt dzīvību, saglabāt sevi līdz tam vēsturiskajam brīdim, kas izlems visu likteni. Tādēļ nevajadzētu radīt nelegālas komunistiskas organizācijas nometnēs, komunistiem jāieiet savienībā nevis kā šo organizāciju pārstāvjiem, bet uz vispārējiem noteikumiem. Un savienībai jābūt tādai organizācijai, kas par savu uzdevumu uzskata vienīgi savstarpēju palīdzību un kultūras izglītības darbu. Tad iekrišanas gadījumā savienības biedri neliks pil- nīgi iznīcināti, bojā aizies tikai vadītāji. Iespējams, ka dažās nometnēs administrācija pat samierināsies ar šādu nevainīgu kara gūstekņu organizācijas formu un tas vēlāk dos iespēju aktivizēt savienības darbību.

Šīs karstās diskusijas notika šaurā cirtnē. Komitejas locekļi ielīda akmens spraugā un, gulēdami cieši blakus, sabāzuši galvas kopā, čukstus centās cits citu pārliecināt, kamēr biedri, kas tos sargāja no uzrauga acīm, skaldīja spraugas priekšā akmens bluķus, izveidodami tādus nogruvumus, caur kuriem nebija iespējams izlīst. Taču šie nogruvumi apgrūtināja gaisa ieplūšanu cirtnē, bet komitejas locekļi slāpdami, sviedriem pārplūzdami, smakdami, ciezdami sāpes krūtīs, kādas, jādomā, cieš dzīvs aprakts cilvēks, turpināja dedzīgi strīdēties un meklēja tādu lēmumu, ko visi varētu pieņemt.

Dūža informācija par Kara gūstekņu savienības organizēšanas plāniem bija ļoti lakoniska. Iespējams, ka Dūzis tik skopi stāstīja tādēļ, ka laika parunāties viņiem bija maz, bet varbūt viņš gribēja likt nojaust Veisam, cik drūmi lietišķs ir nometnes komitejas darbs.

Pietika jau ar to vien, lai Johans redzētu, ka padomju ļaužu cildenais gars nav salaužams un paverdzināms, tā dzīvotspēja ir tik milzīga, ka to iznīcināt nav iespējams, gluži tāpat kā nevar iznīcināt dzīvību zemes virsū.

Johanam likās, ka viņa misija, kas līdz šim viņam šķita kaut kā īpaši apmirdzēta, nobāl šo daudzo tūkstošu cilvēku priekšā, kuri, līdzīgi ieslodzītajam 740014. numuram, ienaidnieka aizmugurē varonīgi cīnās ar tām pašām metodēm, ar kādām cīnās viņš, un veic ne mazākus varoņdarbus kā viņš. Turklāt tiem ir nesalīdzināmi grūtāk cīnīties nometnē, jo tie atrodas tādā kā milzīga kapa dibenā. Johans atradās gandrīz vai privileģētā stāvoklī, kaut gan par vismazāko kļūdu viņam tāpat vajadzēs samaksāt ar savu dzīvību, pirms nāves soda izciešot ne mazāk ilgstošas un nežēlīgas mocības, kādas cieš nometnēs ieslodzītie.

Majors Šteinglics, sekodams vecajam prūšu bauslim «Cilvēks — nav nekas, organizācija — viss», aizrautīgi nodevās administratīvam darbam. Izlūku masveida ražošanas plūsmas metode, pret kuru "viņš sākumā izturējās skeptiski, pamazām aizrāva viņu, jo tas deva iespēju paspīdēt ar plašiem, rakstiskiem ziņojumiem Berlīnei. Kopā ar Hāgenu viņš gatavoja statistiskus pārskatus, kuros, atsaukdamies uz gaidāmām vērmahta uzvarām, aprēķināja procentos, cik lielu papildinājumu skolu tīklam dos sakautās pretinieka armijas. Sie aprēķini tiešām atstāja grandiozu iespaidu.

Noteikto skolas dienas režīmu nekad nepārkāpa. Cēlās pulksten sešos, vingroja 110 sešiem desmit minūtēm līdz sešiem četrdesmit, divdesmit minūtēs vajadzēja uzkopties, brokastis — no pulksten septiņiem līdz astoņiem, nodarbības no astoņiem līdz pulksten divpadsmitiem, pusdienas — no divpadsmitiem līdz četrpadsmitiem, nodarbības — 110 pulksten četrpadsmitiem līdz astoņpadsmitiem, vakariņas — līdz pidksten deviņpadsmitiein, vakara pārbaude — divdesmit vienos un trīsdesmit minūtēs. Gulēt gāja divdesmit divos.

Svētdienās nodarbību nebija. Kursantiem pastu pienesa barakā, tas ir, visvisādu antipadomju un baltemigrantu literatūru un avīzes. Reizēm notika īsa lekcija par tēmu «Padomju valsts vēsture».

Apdomādams organizācijas un audzināšanas sistēmu, kas darbojās netraucēti un ļoti ietekmīgi, Šteinglics izteica bažas, ka kursanti, dzīvodami tik ideālos apstākļos, tā sakot, pieraduši pie vācu dzīves veida un kārtības, var atsvešināties no tiem apstākļiem, kādos tiem vajadzēs darboties, un tādēļ pavēlēja izlīmēt barakās padomju trofeju plakātus. Viņš lika kursantiem uzrunāt citam citu ar vārdu «biedrs» un svētdienās dziedāt korī savas tautas dziesmas.

Bet Dītrihs savukārt rūpējās, lai radītu drošu tā saucamo «slepenu skolas klausītāju sastāva operatīvas apkalpošanas» sistēmu.

Viņš no kursantiem atlasīja tādus, kuriem varēja uzticēt provokatoru funkcijas. Lika atsūtīt dažas sievietes, kas spējīgas — galvenokārt intīmos apstākļos — pārbaudīt atsevišķu aizdomīgu kursantu politisko uzticamību. Siem kursantiem atļāva arī atstāt skolas teritoriju, lai novērotu viņu izturēšanos brīvībā. Dītrihs pieprasīja nodot viņa personīgā rīcībā lielu daudzumu reibinošus dzērienus eksperimentiem un apdzirdīja kursantus, lai izzinātu viņu īsto noskaņojumu. Viņš rūpīgi apdomāja dažāda veida pārbaudes kombinācijas, lai papētītu tos, kuru uzvešanās viņam likās aizdomīga. Pavēlēja kopmītnēs uzstādīt mikrofonus.

Vārdu sakot, katrs darīja savu darbu.

Vienīgi Lansdorfs nemainīja savu ierasto, paša noteikto dzīves ritmu un bez sajūsmas noklausījās savu padoto lielīgos raportus.

Lansdorfs tāpat kā agrāk kaitināja Steinglicu ar savu garīgo pārākumu un nāvējošo skepticismu.

—   Major, vai jūs nebūtu tik laipns un man neatgādinātu, no kā mēs saņēmām ziņas par Francijas militāro potenciālu, kuras to pazudināja?

Šteinglics tūdaļ nosauca viņam pazīstamo spiegu vārdus.

—   Muļķības! — Lansdorfs nicīgi iesaucās. — Sīkums. Franču ģenerālis Sovino 1938. gadā publicēja grāmatu «Iebrukuma iespējas», kurai priekšvārdu bija uzrakstījis maršals Petēns. Tā mums kļuva par rokasgrāmatu. — Pētīdams savus nagus, Lansdorfs apvaicājās:

—  Bet par Angliju?

Šteinglics izstiepies klusēja, kaut gan viņam ļoti gribējās atgādināt paša nopelnus.

—   Ievērojamais angļu kara vēsturnieks Lidels Garts publicēja savu sacerējumu «Brilānijas aizsardzība». Fīrers šo grāmatu ļoti augsti novērtēja. Hess teica, ka tā noder, lai pareizi novērtētu vispārējo situāciju un tās saturu izmantotu praktiski. — Pārmeta:

—   Jūs, major, nevēlaties sevi apgrūtināt ar liekām zināšanām. Žēl gan. — Daudznozīmīgi piebilda: — Nav nemaz teikts, ka valsts noslēpumu atslēgas vienmēr tikai jāzog, jāatņem, viltīgā ceļā jālaupa vai jāiegūst ar nekur nederīgiem kramplaužu līdzekļiem, kurus ražo masveidā. Domājoši cilvēki šīs atslēgas var iegūt no zinātniekiem, vēsturniekiem, pētniekiem, kuriem dažkārt savas godkāres apmierināšana vairāk rūp nekā valsts intereses.

Šteinglics apvainojās un atturīgi sacīja:

—   Lēdijas Astores — mūsu fīrera pielūdzējas salonā jebkurš aģents, pat praktikants, var uzzināt, ko pirms stundas teicis čēr- čils, — viņam tikai nav jāslēpj, ka viņš ir mūsu aģents. Es jums varu nosaukt vairākus Francijas ministru vārdus, kuri ik mēnesi no admirāļa Kanarisa speciālā fonda saņēma atlīdzību, kas ievērojami pārsniedza viņu ministra algu.

Taču asignējumos padomju aģentūrai mēs diemžēl esam sasnieguši tik lielu līdzekļu ekonomiju, ka tā jau var izraisīt šaubas par mūsu darbu. Protams, — viņš piebilda, — ja mēs neskaitām izdevumus pabalstu izsniegšanai emigrantiem un pensijas mūsu vācu aģentu ģimenēm, kad padomju orgāni izbeidza viņu darbību.

—   Nu, nu, nevajag skaisties, — Lansdorfs teica nomierinoši draudzīgā tonī. — Es cienu jūsu pūles un saprotu jūsu grūtības. — Pēc tam domīgi piebilda: — Acīm redzot, boļševikiem izdevies iedvest tautai domu, ka valsts zināmā mērā ir katra pilsoņa īpašums un tie sargā valsts intereses, kā mēs abi savu personīgo īpašumu. — Lietišķi piebilda: — Es izskatīju dažādu kara gūstekņu nopratināšanas protokolus. Dažiem, izrādās, ir vieglāk atteikties no savas dzīvības nekā no tā, kas viņiem zināms. Grūts materiāls, ļoti grūts. Tādēļ vēlreiz atgādinu: strādājiet elastīgāk, elastīgāk. Ja jums tas liktos nepieciešams, varētu pāris dienu kādu daudzsološu kursantu pavizināt pa Berlīni, lai viņš pabrīnās par mūsu civilizācijas un labklājības līmeni, par sadzīves apstākļiem, greznajiem veikaliem. Lai viņš kaut ko sev nopērk. Vārdu sakot, pamēģiniet viņus ietekmēt ne tikai ar mūsu ideju arsenālu, bet arī ar priekšmetiem. Vai jūs mani sapratāt?

Šteinglics no šīs sarunas saprata tikai to, ka Lansdorfs šaubās par kursantu uzticamību 1111 ka, pēc viņa domām, aģentūras darbam Rietumeiropas valstīs ir daudz auglīgāka augsne nekā Krievijā, — šai pēdējai domai Šteinglics pilnīgi piekrita.

Novērodams kursantu mācības, viņš pārliecinājās, cik tie ir stulbi un nespējīgi cilvēki. Viselementārākos priekšmetus tie apgūst ar grūtībām, visiem ir vāja atmiņa, trūkst apķērības, un tādēļ apmācību laiks nepiedodami ievelkas garumā. Šteinglics, domādams par savu bijušo šoferi, lepojās ar savu tautieti jefreitoru Johanu Veisu, kas tik spīdoši iemiesoja vācu nācijas labākās iezīmes. Johans tik apbrīnojami īsā laikā bija pratis apgūt nepieciešamās zināšanas un

Ieņemt goda pilno vietu starp vispieredzējušākiem abvēra darbiniekiem. Viņš starp šiem krieviem neredzēja nevienu tik spējīgu jaunu cilvēku kā Johanu un tāpēc domāja, ka tas izskaidrojams ar viņu nacionālo aprobežotību, mūžseno atpalicību no citām Eiropas tautām.

Bet vai tad Šteinglics varēja zināt, ka šis šķietamais neiedomājamais stulbums, aizmāršība, neapķērlba, kas piemita daudziem kursantiem, prasīja no viņiem patiesi virtuozu apķērību un vērīgi asu prātu.

Jāsaka, ka dažu kursantu izlikšanās talants sagādāja Veisam tādās pašas grūtības kā Steinglicam, un viņi abi bija par to noraizējušies, kaut gan pilnīgi pretēju iemeslu dēļ. Taču grūtību avots viņiem abiem bija viens un tas pats.

Vēl līdz šim Johanam nebija izdevies pietiekami labi iepazīt kaut vai vienu kursantu. Un tieši tas izraisīja mokošās pārdomas, kad viņš, nevarēdams naktīs aizmigt, pārcilāja atmiņā tūkstošiem vissīkāko tikko jaušamu un ne ar ko nesaistītu simptomu, kas norādīja, ka cilvēks vēl ir cilvēks. Bet šos cerību modinošos simptomus nomāca tāds daudzums negatīvu īpašību, ka pagaidām nevarēja iegūt kaut cik pārliecinošu iespaidu.

Laiks gāja, un uzdevums neatliekami prasīja rīkoties, bet, neraugoties uz to, ka Johans visai regulāri informēja Centru, izmantojot slēptuvi, kuru bija norādījusi Elza, un saņēma no Centra norādījumus un visādus padomus, viņam šeit, izņemot Dūzi, atrast uzticamu cilvēku līdz šim nebija izdevies.

Kursantu dienas uztura deva: maize — 400 grami, margarīns — 25 grami, zirņu vai zirgu desa — 50 grami un trīs cigaretes. Rītos un vakaros miežu yai biešu kafija. Salīdzinājumā ar nometnes devām uzturs varēja likties bagātīgs.

Visvairāk kursanti cieta no tabakas trūkuma. Līdzīgi tam, kā ieslodzītais, gaidīdams spriedumu, alkst remdināt grūtsirdību ar nepārtrauktu smēķēšanu, tāpat ari šie ļaudis — vieni gurdeni, nospiesti, ar gausām kaustībām, citi uzbudināti līdz histērijai —- mocījās tabakas badā.

Reiz Ilāgens vientiesīgi možā tonī tiem pasolīja: .

— Palīdzēsiet mums iekarot Kaukāzu, un jums tabakas netrūks!

Kaut gan krieviski tas skanēja diezgan divdomīgi un dažs labs pasmīnēja, tomēr šis solījums nevienu neiepriecināja.

Pēc vakara pārbaudes Johanam vajadzēja pārmīšus ar citiem tulkiem dežurēt kancelejā pie austiņām, ko vadi saistīja ar mikrofoniem kopmītnēs. Pārslēdzot savienojumus, viņš varēja brīvi noklausīties, ko savā starpā runāja kursanti jebkurā barakā.

Nozīmīgākās sarunas bija jāpieraksta un pēc dežūras jānodod Dītriham. Johanam nebija šaubu, ka tamlīdzīgi mikrofoni uzstādīti arī štāba darbinieku istabās, tikai šīs līnijas noklausīšanos veic «III-C» nodaļas darbinieki un pats Dītrihs.

Ilāgens bija iedevis Veisam palasīt divus Vilibalda Alekša vēsturiskos romānus. Viņš ar uzsvaru teica:

—   Mūsu pagājušā gadsimta dižais romantiķis.

«Kāds aprobežots provinciālisms, kāda uzpūtība,» Johans nodomāja. Lasīdams šos romānus dežūras laikā, viņš izjuta vienīgi gara nabadzību. Vai to varēja salīdzināt ar Tolstoju, Čehovu, Dostojevski, kuri dzīvoja un rakstīja tai pašā laikā.

Johans atcerējās «Karu un mieru», un viņam likās, ka tur bija aprakstīta viņa dzīve, ko viņš šeit ir zaudējis. Atcerēdamies lappuses. kurās bija notēlots Platons Karatajevs, kas lēnīgi, padevīgi, bez naida uzlūkoja ienaidnieku, kluss, nekurnēdams, neskumdams pielāgojās visam, aizkustinoši priecājās, ka viņš eksistē, Johans iedomājas kursantu Deņisovu.

Deņisovs, pēc palamas Pīļtēviņš, bija tumši zeltainiem matiem, pelēkām acīm, runāja okādams, sejā vienmēr lūdzošs, sastindzis smaids. Savā «sacerējumā» Deņisovs rakstīja: «Kā zināms, cilvēks mūžā dzimst tikai vienreiz. Bet no viņa nav atkarīgs, par kādas valsts pilsoni viņš piedzimis. So stihisko apstākļu dēļ esmu kļuvis par padomju pilsoni.»

Mantu noliktavā Deņisovs ilgi un rūpīgi izmeklēja sev mazāk nonēsātu franču karavīra tērpu. Ar pieredzējušu aci izvēlējās kurpes, kuru papēži- un pazoles bija mazāk nodilušas, kaut gan labi zināja, ka nepagūs tās nonēsāt, jo pēc kursu beigšanas viņš saņems citas drēbes. Taču saimnieka instinkts bija stiprāks par reālajiem apstākļiem. Deņisovs priecīgi pasmaidīja, kad viņain laimējās apavu kaudzē atrast kurpju pāri ar divkāršām pazolēm.

—   Laba manta, — viņš apmierināti smaidīja. — Domāta nopietnam valkātājam.

Eda viņš lēnām, domās iegrimis. Košļājot viņam kustējās uzacis, ausis, vaigu kauli un pat matu sari uz galvas. Viņš labprāt iemainīja margarīnu, atdodams pret to vienu veselu cigareti un pusi no otras.

Mācījās uzcītīgi. No visas sirds priecājās par labu atzīmi, bēdājās par sliktu. Savā ziņā bija pat atjautīgs.

Tieši šobrīd Veiss dzird austiņās viņa trīsošo, saldi lietišķo teno- riņu. Droši vien spriedelē, gulēdams gultā:

—   Atjēdzies es vispirms nopriecājos, ka neesmu miris. Kauja ari jau bija beigusies. Par daudz nepatīkami bija visu laiku domāt, ka tēmē uz tevi. Pienāk vācietis. Piecēlos un stāvu viņa priekšā, no bailēm drebēdams. Skatos — tāds pats kā visi cilvēki. Delikāti smaidu. Nu un viņš mani arī pažēloja. Ved, baksta mugurā ar automātu. Visapkārt guļ mūsu puiši. Zēl to. Pasteigušies. Bet aizkapa dzīves taču nav. Mūsu rotā dienēja arī mans novadnieks. Ja viņš redzētu, man būtu kauns padoties gūstā. Bet viņš vēl pirms tam nomira sanbatā. Tātad liecinieku nav. Bet es gan izrādījos sīksts. Man izredzes vēl padzīvot. Es, re, pēc labas dzīves nemaz netīkoju. Man pietiek, ja man ir sava mājele, ja uzspīd saulīte un, protams, arī ja ēdiens netrūkst. Es nemaz neesmu skaudīgs. Uz šejieni mani atsūtīja tikai par labu uzvedību. Pie nometnes sadzīves arī biju pieradis. Pierodu pie visa. Cilvēki ņem pie sirds netaisnu sodu. Bet es — nekas — turpinu dzīvot, piemiedzu acis, un — nekas — izciešu. Ir no mums atkarīgi apstākļi, bet ir arī tādi, kas nav atkarīgi. Ir nometnes, bet ir arī skolas, kur gatavo spiegus. Kāds taču tik un tā tur vietu aizņems. Bet kādēļ tad lai es to neaizņemtu? Ja es neiešu — būs citi, kas ies. Skaidra bilde.

—   Tu tāds rūpīgs un droši vien arī slepkavosi rūpīgi.

Ierunājās kāda rupja balss, acīm redzot, tā piederēja cilvēkam ar

palamu Nagla. Viņa apdegušo seju tagad klāja spīdīga, cieši pieguļoša, plāna, gandrīz vai caurspīdīga, sārta plēve. Viņa anketā rakstīts — sapieris. Taču Veiss klusībā domā, ka drīzāk tankists vai lidotājs, kas apdedzis mašīnā.

, — Man tas nemaz nebūs jādara, — Deņisovs iebilda. — Es lūdzu ieskaitīt mani radistos. Ņemot vērā, ka esmu skolots, man ir cerības, ka manu lūgumu ievēros. Kolhozā es strādāju tikai tīru darbu, rakstu darbus.

—   īsts laiža.

—   Es vienmēr esmu pieklājīgs. Mana paša dzīves pieredze māca, ka katra priekšniecība jāgodā un jācienī. Ar dižu prātu lielīties nevaru, toties tas man visai vērīgs. Kolektivizācijas laikā man pavēlēja žmiegt, nu un es žmiedzu arī. Bet palicējiem, kuru tuviniekus pēc maniem norādījumiem izsūtīja, es vēlāk atvainojos. Vai es vainīgs? Valdība! Ja būtu pretojies — mani pašu izsūtītu. Saprata. Mūsu ļaudis ir apzinīgi. Citiem šāva lodziņā — man ne. Es esmu vientiesīgs cilvēks un tādēļ noderīgs.

—   Tik noderīgs kā vemjamās zāles.

—   Tu ar šādu rupjību manu patmīlību neievainosi. Nē. Ja gribi — kaut vai spļauj virsū! Noslaucīšu — un nekas. Ja vien neesi slims ar kādu lipīgu sērgu. Spļāviens nav nekas, bija un izbija. Bet, ja tev ienāktu prātā mani fiziski iespaidot… Tikai nedomā, ka es turēšos pretī. Taču priekšniecībai kļūs zināms, kas mani savainojis. Es taču tagad skaitos viņu inventārs.

—        Pie mums nometnē vienu šādu vīru atrada ķemertiņā nožņaugtu, — Nagla domīgi teica.

—       Velti, — Deņisovs iebilda. — Teiksim, vienu provokatoru no- galēja. Bet par viņa nelieša miesu trīsdesmit labus cilvēkus vēlāk nošaus. Es vienmēr esmu bijis pret to. Jāsaka, ka ne mazumu labu cilvēku esmu izglābis ar to, ka novērsu tamlīdzīgas lietas.

—   Nosūdzēji?

—        Tikai vienu vai divus, kas bija sadomājuši. Bet ar to izglābu dzīvību desmitiem. Tu tikai labi padomā. Iznāks pavisam cildena aritmētika.

—   Ak tu … sūdabrālis!

—       Vārdiem tu mani vari aizskart, kā gribi. Rupjības mani neaizskar. Un tevi arī neaizskaršu. Tādēļ ka man katrs cilvēks ir cilvēks Nevis lops un ne kustonis, kaut gan arī tos es mīlu. Es vienmēr turēju kaķi. Ja gribi zināt, par kaķi es skumstu, pieminu. Bet cilvēki — ko tur runāt! Cilvēki ir visur, un visi tie ir cilvēka bērni, tikai katrs pēc savas liestes.

—   Vai tu ilgi dzīvoji pie padomju varas?

—        Kā jau visi — kopš dzimšanas līdz šī gada 17. jūlijam, kad mūs saķēra, — Deņisovs labprāt atbildēja.

Nagla domīgi sacīja:

—        Ar tevi kopā es labprāt ,ietu uzdevumā: tu tik prātīgs cilvēks, ar tādu nepazudīsi.

—        Ne-ē, — Deņisovs iebilda. — Pret tavu personu man ir iebildumi.

—   Kādēļ tad es tev nederu pārī?

—   Tu mani nožmiegsi — un viss, bet pats no bēdām nošausies.

—   Kāpēc tu tā domā?

—        Tāpat vien, acis tev tādas mežonīgas. Vācietis ir par stulbu, lai mūs izprastu. Bet es jūtu, ka tu pārdzīvo. Nē, pie savējiem tu neatgriezīsies. To es nesaku. Ir nedomāju. Pieņemsim, ieradīsies pie varasvīriem: te nu esmu, labdien, atļaujiet nožēlot grēkus. Bet tevi — aiz krāgas un uz NKVD. Var uzreiz, pat gailis pakaļ nedziedās, bet var arī pažēlot — divdesmit piecus kā likts! — Pārmetoši teica: — Domāju, ka mūsu vidū ir arī naivie, kas sapņo soda rotā izpirkt savu vainu. Bērnišķīgi sapņi. Tādēļ arī proletariāts spriež tiesu ar zobenu, lai tādus kā mūs, naivos, padarītu par galvas tiesu īsākus.

Nagla jautāja:

—        Vai tev par šādu aģitāciju maksā ar cigaretēm vai ar taukvielām?

Ne-ē, es brīvprātīgi. — Satraukti jautaja: — Klau, vai pienākas papildu deva par pareizu sarunas vešanu?

—  Pienākas, — Nagla atteica. — Tikai to nesaņem šeit.

—  Tu mani nebiedē. Tādi kā tu, ja iekritīs, varbūt norīs indes tableti. Es gan to nedarīšu. Es pašnāvībā doties nedomāju. Instruktora kungs mūs pareizi pamācīja, ka jāsacer «atzīšanās leģenda». I s padomju likumus labi pazīstu. Par drīzu un vaļsirdīgu atzīšanos likuma punkts paredz sodu mīkstināt. Kas tur liels, padzīvošu nometnē, arī tur cilvēki dzīvo.

—   Tu, Pīļtēviņ, esi īsts gnīda!

—   Es taču tev jau teicu, ka vārdi mani neaizskar! — Deņisovs noskaitās.

Nočabēja salmu maiss, droši vien nogūlās … Klusums.

Johans pārslēdza noklausīšanās aparātu uz citu baraku. Šeit spēlēja kārtis uz cigaretēm un margarīna porcijām. Johans ierakstīja ziņojumā: «Kursants Nagla teica kursantam Pīļtēviņam, ka viņš to nošaus, ja tas gribēs pārbēgt pie pretinieka. Naglas ietekme ir audzinoša un pareiza. Varbūt derētu viņus sūtīt kopā uzdevumā.»

Veiss atcerējās, ka reiz aizrādījis Naglam un tas atbildējis: «Instruktora kungs, man vienīgi acis tādas nekaunīgas, bet pats es lik lēnīgs kā plānprātiņš, varat jautāt, kam gribat.» Vēl pavisam nesen Johans bija liecinieks, ka Nagla sakāvās ar bijušo kriminālnoziedznieku Cinkstētāju. Noskaidrodams iemeslu, uzzināja: Cink- stētājs bija izteicis netīras aizdomas par Naglas sievu, un tas viņu gandrīz nosita. Johans toreiz abus iesēdināja karcerī. Činkstētājs gauži lūdza ievietot viņu atsevišķi, apgalvodams, ka Nagla esot psihopāts un sava bābieša dēļ vēl viņu nožņaugšot.

Pēc dežūras Veiss kartotēkā sameklēja Naglas adresi un sastādīja šifrētu vēstuli: lūdza sameklēt Naglas sievu un palūgt, lai viņa atsūta vīram vēstuli.

Pie Deņisova kartiņas viņš piestiprināja dzeltenu kvadrātiņu: neuzticams, bet pie Naglas kartiņas — zaļu: pārbaudīts. To viņš darīja nevis savai zināšanai, bet lai palīdzētu dienesta biedriem orientēties, pareizāk sakot, — dezorientēties.

Bija snidzis, zemi klāja plāna kūstoša sniega kārtiņa. Gaiss likās sasmacis. Laukumā vingroja kursanti: pietupās, vicināja rokas.

Deņisovs vingroja uzcītīgāk par citiem. Viņa vaigu galos parādījās sārtums, acis mirdzēja priekā, ka viņš dzīvo, elpo un vēl kādu laiku turpinās dzīvot.

Nagla meta rokas augšā nikni, enerģiski. Viņa nedabiski sārtā un spīdīgā seja bija nekustīga kā lakota maska.

Kursanti, kājām mīdīdami plāno, puķaino sniegu, atstaja taja melnus pēdu nospiedumus, kas tūdaļ pieplūda ar ūdeni.

Virs galvas plati savus zaļos skuju pušķus pleta augstās priedes, kuru sārti dzeltenos stumbrus kā ar zvīņām noklāja plānā, saplaisājusī miza. Ja paceltu galvu un ilgi vērtos koku kuplajās galotnēs un vēl augstāk — pašās debesīs, ja skatītos tik ilgi, kamēr sāk viegli reibt galva, tad rastos skurbinoša sajūta, ka nekā tāda nav, nav bijis un nevar būt un, lūk, Johans tūlīt paskatīsies sev apkārt un ieraudzīs …

Nē, nē, nedrīkst ļaut jūtām vaļu, nedrīkst musināt sevi, savu iztēli.

Šodien aģenti nodarbībās pratināja cits citu. Tamlīdzīgām nodar~ bībām veltītas daudzas mācību stundas. Viens aģents tēlo oficiālu padomju pretizlūkošanas darbinieku, otrs — Padomju Armijas aizmugurē aizturētu aizdomīgu personu. Pirmajam jāpierāda, ka «aizturētais» ir vācu izlūkošanas orgānu aģents, bet otrajam jāmēģina attaisnoties un novērst no sevis aizdomas.

Šajās «izrādēs», kurās pie katra galda sēdēja savs turnīra pāris, Johans ieguva jaunus atmaskojošus pierādījumus pret vieniem un pastiprināja savas cerības uz citiem — uz tiem, kurus viņš jau ilgāku laiku novēroja un pret kuriem viņš izjuta kaut ko līdzīgu slēptai simpātijai.

Deņisovs bija iejuties savā lomā pilnīgi. Viņa pelēkās, gliemim līdzīgās acis bija mitras. Viņš pazemojoši un žēli taisnojās sava «izmeklētāja» priekšā:

— Izturieties pret mani cilvēciski! Ielenca. Izbēgu. Dokumentus saplēsu. Ak šitie te? Vai tad es zināju, ka tie nav «īsti»? Frontes līniju pārgāju kopā ar kādu, kas arī bija nonācis aplenkumā. Lode to noguldīja. Es paņēmu viņa dokumentus, lai nodotu valdīšanai, kā tas pienākas. Nu, un uzdūros patruļai. Tie man — rādi dokumentus! Es tad arī parādīju viņa dokumentus. Ja būtu zinājis, ka viņš ir spiegs, es pats to būtu nožmiedzis. Re, kāda odze, pielipa man! Vai tad es esmu slepenais, lai uzostu, kas viņš par putnu? Kādēļ gar dzelzceļu blandījos? Kur gan citur lai es būtu gājis? Biju nomocījies, visu ceļu kājām vien. Gribēju pa ceļam iesēsties kādā ešelonā. Uz kurieni gribēju braukt? Būtu aizbraucis līdz kādai apdzīvotai vietai, kur atrodas NKVD. Pieteikties. Armijas sevišķās daļas darbinieki — tic nekad ar mums, aplenkumā nonākušiem, daudz nerunā… Ret jums ir pieredze spiegu tvarstīšanā. Pats dievs jums vēlējis atšķirt šķīstu no nešķīsta. Ko nozīmē — slēpos? Es ne no viena neesmu slēpies. Man no savējiem nav jābaidās; varbūt kopš

tā laika, kad iznāca slapstīties vāciešu aizmugurē, man tāds paradums radies, bet par to es lūdzu piedošanu …

Nagla, kas tēloja izmeklētāja lomu, bija aizrāvies un nikni kliedza uz bijušo petļurieti, padzīvojušo, solīdo Kauliņu, kas skolā, uzskatīdams sevi augstāku par citiem, dižojās ar savu nopelniem bagāto pagātni.

—       Tu, nelieti, jau agrāk centies pārdot Ukrainu vāciešiem un tagad atkal gribi to pārdot ar ādu un kauliem!

—       Pilsoni izmeklētāj, par to jums nav nekādu pierādījumu, — Kauliņš cienīgi iebilda.

—        Bet ierocis? Ieroci taču pie tevis atrada? Ak tu parazīts, tu slepkavoji padomju ļaudis!

—       Ieroci es nēsāju vienīgi pašaizsargāšanās nolūkā. Tieši pret tiem, par kuru jūs mani turat.

—   Bet no armijas taču dezertēji?

—       Es esmu baptists. Es no armijas izvairījos nevis aiz politiskiem motīviem, bet savas relfģiskās pārliecības dēļ.

—       Tavs dievs svētī ne ar krustu, bet kāškrustu. Vai tad tu neuzspridzināji ešelonu, kurā brauca cilvēki?

—   No kurienes jums tik nepatiesas ziņas?

—   Tu taču pats ar to lielījies!

—   Kam?

—   Man.

—   Kur? Kad?

—   Barakā, vēl nesen stāstīji. Ko glūni?

Veiss uzskatīja par vajadzīgu iejaukties un stingri teica:

—        Kursant Nagla, jūs drīkstat izmantot tikai tos «pierādījumus», kādus ieguvāt pie aresta … — bet Kauliņam pamācoši aizrādīja: — Starp citu, ņemiet vērā, ka padomju orgāni, jūs aizturot, var pieprasīt visus materiālus par jūsu pagātni. Tādēļ nav izslēgta iespējamība, ka jums vajadzēs atbildēt uz līdzīgiem jautājumiem. Lai jūs būtu labi sagatavots, pastāstiet kursantam Naglam galvenos vilcienos visu, par ko padomju aizmugurē jūs var apvainot, un Nagla šos faktus izmantos treniņā, lai jūs jau tagad apdomātu savas atbildes.

Kauliņš, nepatikā viebdamies un pūzdams, sāka uzskaitīt Naglam savus pagātnes noziegumus.

Naglas seja kļuva pelēka, saspringta, acis ļauni gailēja.

Veiss, izlikdamies, ka nodarbināts ar blakus sēdošo pāri, stāvēja, pagriezis muguru pret Kauliņu, un saspringti klausījās viņa noziegumu uzskaitē.

Pēc tam Veiss devās pie cita pāra. «Izmeklētājs» grūtsirdīgi centās izdibināt no «iekritušā» aģenta:

—        Nē, tu man skaidri pasaki — kas tevi spieda pārdoties ienaidniekam un iet pret savējiem?

—        Es nemaz negribēju iet pret savējiem. Piespieda ar varu. Domāju, ka varbūt vēlāk izdosies pārbēgt pie savējiem.

—   Kādēļ tad tu tūlīt neieradies pie priekšniecības?

—   Baidījos no soda.

—   Tātad tu biji nometnē?

—   Jā.

—   Bet par spiegu pieteicies, lai izkļūtu no nometnes?

—   Pareizi, tikai tādēļ. Glābos no nāves.

—   Tātad tu tagad esi pilnīgi zudis cilvēks.

—        Bet vai tad tu pats neesi zudis? — Kursants, kuru pratināja, no tiesas apvainojās. — Kurš nometnē izspiegoja savējos? Tu!

Veiss stingri brīdināja:

—       Tam, kuru pratina, nav tiesību uzstādīt jautājumus izmeklētājam.

Pratināmais žēlojās:

—        Bet kādēļ viņš aizskar manu personu? Es tēloju grēku nožē- lotāju, fašisma upuri, bet viņš bāž man degunā mūsu vietējo materiālu.

Pēkšņi atskanēja pļauka, tad kāds ievaidējās, nosēcās. Veiss piegāja pie galda, aiz kura sēdēja Nagla un Kauliņš. Abi pielēca kājās un nostājās pamatstājā.

—       Viņš mani sāka sist, sist no visa spēka! — Kauliņš iesaucās; tā tuklā seja dega kā ugunis.

Nagla, šķobīdams sausās lūpas un nekaunīgi raudzīdamies Veisam acīs, izlaidīgi paskaidroja:

—        Kas tur sevišķs? Es esmu izmeklētājs. Viņš liedzās, un es viņam iegāzu. Pats taču mums stāstījāt, ka NKVD spīdzinot. — Pamājis uz Kauliņu, noteica: — Es viņu trenēju. Lai norūdās. — Naglas z'aļganajās, piemiegtajās acīs iedzirkstījās zobgalīga uguntiņa.

—   Abus karcerī! — Veiss pavēlēja.

—   Par ko tad mani? — Kauliņš pārsteigts jautāja.

—        Par stingrības, izturības un aukstasinības trūkumu — trīs diennaktis …

Laiku pa laikam kancelejā ieradās kalsna gara auguma dāma ar stingru, skarbu seju un raga brillēm uz acīm. Viņa izturējās cienīgi un nosvērti. Dītrihs lika parādīt viņai te viena, te otra kursanta fotogrāfiju un pateikt tā raksturīgākās iezīmes.

Dāma vērīgi, iegaumēdama aplūkoja fotogrāfiju, klusēdama uzklausīja raksturīgākās iezīmes un, vēsi pateikdamās ar galvas mā-

Jlciui, aizgāja, stingri piesperdama kājas kažokādas puszābaciņos iii lakādas rotājumu.

Tā bija unteršarflrere Flinke. Viņas specialitāte: atsevišķu personu operatīva novērošana, izmantojot šim nolūkam speciāli izvēlētas Ielasmeitas.

Brīvajā laikā ielasmeitas varēja nodarboties ar savu parasto vienkāršo amatu, iemaksājot noteiktu ienākumu procentu fondā, no kura līdzekļiem sūtīja frontiniekiem dāvanas svētkos.

līnteršarfīrere vadīja šo ielasmeitu apmācību. Rīta cēlienā pēc vingrošanas — ierindas apmācība un divas stundas pirms pusdienām — gatavošanās aģentūras darbam.

Kursantus, kuri likās ne visai uzticami, pārbaudīja dažādās kombinācijās, turklāt izmantoja arī ielasmeitas. Meičām lika iemācīties no galvas kādu žēlīgu fašisma upura stāstu, lai izprovocētu līdzjūtību pret sevi.

Zināmu daudzumu reibinošu dzērienu, kā arī dažādus tērpus meičām šī unteršarfīreres Flinkes sieviešu palīdzības apakšvienība saņēma «Vali štāba» noliktavās.

Unteršarfirere, izmantojusi fotogrāfiju un pazīmes, pavēlēja vienai no sev padotajām meičām ievilināt slazdos kursantu, kuram pārbaudes nolūkā atļāva atstāt novietnes teritoriju. Meiča samedīja savu upuri un atkarībā no tā, par ko viņa uzdevās — vai nu par trauku mazgātāju, istabeni, vai apkopēju, — ievilināja kursantu kādā virtuvē, sardzes telpā vai pagraba noliktavā. Meičas bija jau gados, pieredzējušas, samērā gudras un labi tēloja savu lomu; vēlāk tās pastāstīja unteršarfīrerei Flinkei, ko viņas uzzinājušas no kursanta ideoloģiskās pārbaudes laikā.

Reiz Johans ziņoja Lansdorfam par atsevišķu kursantu noskaņojumu, kuru sarunas viņš bija noklausījies mikrofona. Lansdorfs viņam jautāja, vai nebūtu lietderīgi, ja Dītrihs pielietotu vēl sarežģītākas pārbaudes metodes. Johans neparasti skaļā balsī atbildēja:

—   Kapteinis Dītriha kungs ir izcils pretizlūkošanas darbinieks, es apbrīnoju viņa talantu.

Lansdorfs pārsteigts pacēla acis. Johans savilka grimasi, pieskārās savai ausij, pēc tam parādīja uz sienu un atkārtoja tikpat skaidri sadzirdami:

—   Kapteini Dītrihu varētu nosaukt par vismodernākās izlūkošanas tehnikas staigājošu enciklopēdiju.

Lansdorfs nekā neatbildēja. Bet pēc pāris dienām, saticis Veisu pagalmā, teica:

—   Jefreitor Veis, mēs ar kapteini Dītrihu braucam uz Varšavu, atgriezīsimies tikai rit no rīta. Manā prombūtnē ieradīsies sakarnieks.

Parādiet viņam manu istabu un Dītriha istabu. Mums, šķiet, nav kārtībā telefoni. — Stingri pavēlēja: — Palīdziet viņam, ja tas būs vajadzīgs. Tikai lai neviens cits to neredzētu …

— Klausos, — Veiss atbildēja.

Veiss sniedza sakarniekam visai augsti kvajificētu palīdzību un ne tikai palīdzēja Dītriha istabā uzstādīt slēptuvi ar mikrofonu, kura vada galu ievilka Lansdorfa istabā, bet paguva iemontēt šādu mikrofonu arī Lansdorfa istabā un papildvadus no abiem mikrofoniem, nomaskējis par elektrības vadiem, ievilka kancelejā.

Tagad Johanam bija iespēja dežūras laikā noklausīties ne tikai kursantu sarunas vien.

Kad Lansdorfs atgriezās, Veiss pateica, ka diemžēl viņa zināšanas un prasme izrādījušās nepietiekamas, lai kaut ko palīdzētu sakarniekam. Tas esot ticis galā ar visu viens. Veiss tikai pārbaudījis, vai telefoni strādā labi. Sakarnieks atgriezies savā vienībā.

36

Pārsviešanai uz padomju aizmuguri sastādīja nelielas grupas. Par grupas vecāko parasti iecēla radistu, bet varēja arī reizēm par vecāko iecelt izlūku-kājnieku.

Lielākā daļa skolas kursantu, kurus sagatavoja izlūku-radistu darbam, radiotehniku nepārzināja. Padomju karavīri-radisti, nokļuvuši gūstā, stingri slēpa no ienaidnieka savu karavīra specialitāti. Pat tie, kas bija devuši solījumu kļūt par dzimtenes nodevējiem, slēpa, kaut gan citu iemeslu dēļ, ka viņi strādājuši par radistiem, un tādēļ skolā izlikās par radiotehnikas nezinātājiem.

Pirmajā nodarbību dienā kursanti rakstīja kontroldarbu krievu valodā. Izrādījās, ka daudziem bija zems izglītības līmenis, kaut īsti labi nevarēja zināt, vai tie izlikās vai tīšām kļūdaini rakstīja, taču daļu 110 kursantiem šī iemesla dēļ ieskaitīja izlūkos-kājniekos.

Klasēs, kurās bija iekārtots raidītājs un telefona austiņas, nodarbības notika septiņas stundas dienā. Pirmajās divās nedēļās mācījās uztvert alfabētu. Dienā caurmērā vajadzēja iemācīties divus burtus.

Pēc mēneša tos kursantus, kuri nespēja vai arī negribēja iemācīties Morzes ābeci, atskaitīja no radistu klases un nosūtīja uz izluku- kājnieku baraku. Šos atskaitītos Johans vērīgi pētīja, lai noskaidrotu, kuram 110 tiem patiešām nebija dotību un kurš izlikās par pusizglitolu stulbeni.

Trenēšanos grupā izbeidza, tiklīdz kursanti spēja uztvert jau 70 burtu zīmes minūtē — tā bija viszemākā norma.

Pēc tam grupa mācījās kodu, šifrēšanu un atšifrēšanu. Sadalījušies pāros, viņi apmainījās radiogrammām ar blakus klasēm. Instruktors, uzlicis austiņas, kontrolēja pārus un analizēja kļūdas, kad raidījums bija beidzies.

Pēc tam apmācīja rīkoties ar rāciju. Kursantus aizveda uz mežu, un tur grupas, kas atradās triju līdz piecu kilometru attālumā cita no citas, centās uzņemt radiosakarus. Meža iecirkņus, kur notika nodarbības, apsargāja kareivji ar sargsuņiem.

īso sakaru apgūšanai bija paredzētas desmit dienas.

Tālo sakaru apmācībai arī bija paredzētas desmit dienas. Par korespondentu kalpoja viena no Kēnigsbergas raidstacijām — abvēra izlūkošanas centra filiāle, kas jau ilgus gadus bija specializējusies Austrumu pētīšanā.

Spiegu-radistu sagatavošana ilga no trim līdz četriem mēnešiem atkarībā no kursanta spējām 1111 uzcītības. Radistu grupām bija pāra numuri, kājnieku grupām — nepāra numuri.

It īpašu riebumu Johans izjuta pret radistu, pēc palamas Fāze.

Tas bija jauns puisis, gadus deviņpadsmit vecs, uz fronti aizgājis 110 Maskavas brīvprātīgi un, acīm redzot, pirms kara nodarbojies ar radioamatierismu, bet šeit izcēlās ne tikai ar savām zināšanām radiotehnikā. Ar pieglaudīgu laipnību, iztapīgiem glaimiem viņš bija pratis iekarot daudzu skolas pasniedzēju simpātijas, turklāt ļoti īsā laikā iemācījās veikli runāt vāciski.

Fāze bija nekaunīgs, nekautrīgs, viņa kalsnajā sejā ar smailo degunu pastāvīgi redzēja ironisku smaidu. Pret kursantiem viņš izturējās augstprātīgi un ne ar vienu no tiem nedraudzējās. Viņa sacerējums par noteiktu tēmu izcēlās ne tikai ar lielīgu augsta stila literārismu, bet arī ar jūsmīgiem prātojumiem; cildinādams fašistisko kodeksu, viņš sauca to par stipras personības neierobežoto varu.

Reiz Veiss izsauca viņu uz pārrunām un viņš izturējās bez verdziskas pazemības. Apdomīgi un saprātīgi paskaidroja, kādēļ viņš piekrīt fašisma uzskatiem. Fāze pat atļāvās pateikt Veisam, ka Johana uzskati par tikumības kategorijām esot vecmodīgi. Tik abstraktus jēdzienus kā dzimtene, karavīra gods un tā tālāk viņš nemaz neuzskatot par morāliem principiem. Saprātīgi domājošs cilvēks vadoties vienīgi no reāliem apstākļiem. Ja fašistiskā Vācija praktiski ir pierādījusi, ka tā daudz stiprāka par Padomju Savienību, tad katram brīvam indivīdam esot tiesības nostāties stiprākā pusē.

Lai pamatotu teikto, viņš citēja vielas no pretpadomju brošūrām, ar kurām bija bagātīgi apgādāti kursanti. Un citēja ar tādu pārliecību, ka Johanam neradās ne mazākās šaubas: Fāze ir ne tikai vāciešu savervēts nodevējs, bet reti sastopams nelietis, kas bez šaubīšanās un ar apdomu pārdevis savu ticību padomju ideāliem. Viņa nervozo uzbudinātību Johans izskaidroja ar to, ka šis tips visai nekaunīgi un nepacietīgi tīkoja ieņemt privileģētu stāvokli, lai paceltos pāri visiem citiem kursantiem.

Analizējot no dažādiem avotiem ienākušo informāciju par kursantu noskaņojumu, Dītrihs, vēlreiz aprunājies ar Fāzi, nolēma, ka tas pelna īpašu uzticību, un, ņemot vērā Fāzes izcilās spējas, rekomendēja to izvirzīt par radioapmācību instruktoru.

Veiss saprata, kādas grūtības viņam radīs Fāzes iecelšana par pasniedzēju instruktoru, un tādēļ mēģināja — bet diemžēl nesekmīgi — atrunāt Dītrihu. Johans jutās pārsteigts, uzzinādams, ka viņa iebildumu pret šo kandidatūru atbalsta skolas priekšnieka vietnieks oberleitnants Ilerlahs.

Ilerlaha dzīves ceļš nebija viegls. Viņa tēvs — kara invalīds dzīvoja lielā trūkumā. Ilerlahs pusaudža gados bija mēģinājis aplaupīt kādu veikalu un iekrita. Sodu izcieta mazgadīgo noziedznieku cietumā. Iznācis no cietuma, viņš ilgi klaiņoja, meklēdams darbu. Iestājās šturmovikos, sākumā tīkodams tikai pēc kroņa mundiera un bezmaksas brokastīm. Pamazām kļuva par traku fanātiķi, līdzīgi tiem nacistiem, kas bija gatavi atdot dzīvību par fīreru ne tikai aiz uzticības viņa idejām, bet arī tādēļ, ka saskatīja viņā cilvēku, kas, tāpat kā viņi, nācis no viszemākām aprindām. Ilerlahu tuvināja fīreram kopīgs naids pret ebrejiem un pret inteliģenci. Uz ebrejiem varēja nesodīti izgāzt savu niknumu, atriebjoties par pārdzīvotām dzīves likstām. Nicinošā izturēšanās pret inteliģenci, iespēja tos vajāt it kā pacēla viņu, skrandaini, pāri pār izglītotiem cilvēkiem, pakļāva tos viņa ļaunajai, mežonīgajai gribai.

Hitleram izdevās sacelt kājās visas sabiedrības padibenes. Tādēļ šie virspusē uzpeldējušie salašņas saskatīja viņā savu apustuli, barvedi, kas laukumos turēja runas viņiem saprotamā asins, grautiņu, laupīšanas valodā.

Pret Dītrihu, šo uzpūtīgo aristokrātu, Ilerlahs izjuta slēptu nepatiku.

Pirmajā laikā, Hitlera sociālās demagoģijas apstulbināts, viņš cerēja, ka nacistu kustībā ierobežos vācu aristokrātijas junkuru- dzimtmuižnieku, junkuru rūpnieku tiesības. Taču izrēķināšanās ar Remu un ta šturmovikiem, ko sarīkoja, izdabājot Rūras magnātu un vērmahta ģeneralitātes prasībām, parādīja, ka viņa sapņi bijuši iluzoriski. Hitlers nostiprināja savu varu, nostiprinādams valdošās kungu šķiras varu. Bet tas nebūt neiedragāja Ilerlaha uzticību fīreram. Gluži otrādi — šī uzticība pārauga fanātiskā, aklā pielūgsmē.

Viņš ticēja tikai fīreram un nevienam citam.

Herlaham piemita neparastas darba spējas, viņš nekad nevienam neko neuzdeva, visu centās darīt pats. Būdams aizdomīgs, drūms, stūrgalvīgs, viņš neuzticējās pat saviem priekšniekiem, kas bija augstākā dienesta pakāpē un ieņēma augstāku amatu. Nebaidīdamies aizstāvēja to, par ko bija pārliecināts, jo nešaubījās, ka viņa nevainojamā fašista pagātne droši sargā viņu no visām briesmām.

Viņš bija bīstams Veisam ne tikai ar savu modro aizdomību vien: viņš, jādomā, šeit bija vienīgais, kas savu darbu izlūkošanas un diversiju skolā uzskatīja nevis par vienkāršu armijas dienesta pienākumu, bet par sava veida kalpošanu augstākai būtnei, tādēļ ar vislielāko pašaizliedzību un aizrautību atdeva visus savus spēkus darbam, nekas cits viņu neinteresēja, tikai darbs.

Padomju kara gūstekņus viņš zvēriski ienīda un pat nepieļāva domu, ka šīs zemākās būtnes varētu kalpot Vācijai citādi kā vien aiz bailēm no nāves. Tikai tādēļ viņš neticēja, ka kursants Fāze varētu būt uzticams. Herlahs izvirzīja savus argumentus, atbalstīdams Veisa iebildumus.

Taču Dītrihs nelokāmi pastāvēja uz savu. Acīm redzot, Dītrihs pret Herlahu, šo nekaunīgo zemās kārtas iznireli, izjuta gluži tādu pašu nepatiku kā Ilerlahs pret viņu. Bija laiks, kad tādi kā Ilerlahs bija nepieciešami, viņi lieliski veica bendes pienākumus, izrēķinoties ar vācu sociālistisko strādnieku kustību, kas tolaik bija stiprs spēks pret fašismu, bet tagad viņi savu darbu jau bija padarījuši.

Izlūkošanas un diversijas skolas priekšnieks bija rotmistrs Helmūts Ilerds — fabrikanta Ventlinga znots.

Savā laikā Herds, tāpat kā viņa sievastēvs, bija pārliecināts monarhists un līdz trīsdesmit piektajam gadam atradās opozīcijā pret Hitleru. Bet pēc tam pievērsās fīreram, patiesi ticēdams, ka Hitlers ir Trešās impērijas galva, jaunās, dižās Vācijas imperators, kaut gan šīs ticības pamatā bija citi motīvi, taču kalpoja viņš fīreram ar tādu pašu fanātismu kā Ilerlahs.

Fašistiskās Vācijas imperiālistiskā agresija solīja Ventlinga firmai iespēju ieņemt monopolistisku stāvokli lielo finansu varasvīru pasaulē, bet Austrumu jēlvielu avoti — pasakainu peļņu. Ilerds, tāpat kā Ilerlahs, strādāja godīgi un nenogurstoši. Taču viņa ierēdnie- ciskai uzcītībai trūka kaislīgas aizrautības. Ilerdam rūpēja tikai tas, lai Berlīne saņemtu solīdus un iespaidīgus ziņojumus un pārskatus.

Ilerlahs saprata, ka Herdam nav nekādas vēlēšanās viena kursanta dēļ bojāt attiecības ar «III-C» nodaļas virsnieku, un viņam nekas cits neatlika kā piekāpties Dītriham. Bet viņš pamudināja Veisu iesniegt raportu un tajā paskaidrot savus iebildumus pret kursanta Fāzes izvirzīšanu.

Pēc nodarbībām, kurās par uzskates līdzekli izmantoja kādas padomju pilsētas maketu un dokumentālu filmu par metalurģijas kombinātu, kas atradās šajā pilsētā, — rūpnīca bija izvēlēta par diversijas akta objektu, — pie Johana pienāca kursants Krimsla un pačukstēja, ka viņš vēlas kaut ko slepenu paziņot.

Krimsla uzdevās par bijušā zirgu audzētavas īpašnieka dēlu no Saļskas stepēm; pilsoņu kara gados viņš bija kalpojis par adjutantu pie ģenerāļa Gņiloribova. Padomju varas laikā Krimsla strādāja par veterināru Donas apgabala zirgu audzētavā. Apgalvoja, ka viņš esot kazaks, kaut gan īstenībā bija Orlas pristava dēls.

Kara gūstekņu nometnē Krimsla iesniedza lūgumu, lai viņam atļauj organizēt kazaku eskadronu, bet pārbaudot izrādījās, ka no kavalērijas viņš nekā nejēdz.

Bālsnējs, ar izplūdušu seju un gaišām auna acīm, gļēvulis, sliņķis un muļķis — Krimsla, nonācis izlūkošanas un diversijas skolā, izspiegoja visu un visus. Kursanti vairījās no viņa. Viņš tos kaitināja ar savu uzbāzību, gaudulibu, nekaunīgi iztaujādams un pamudinādams uz aizliegtām sarunām; gadījās, ka viņu pat paklusām piekāva. Krimslas denunciācijas bija tik nenozīmīgi sīkas, ka Dītrihs pavēlēja izsvītrot viņu no informētāju saraksta.

Parasti pasniedzēji un instruktori uzklausīja denunciācijas speciāli šim nolūkam ierādītā istabā, kas atradās blakus kancelejai. Tas bija pavisam mazs kambarītis, kaut kas līdzīgs noliktavai, ar durvīm uz pagalmu. Krimsla pastāstīja Veisam, ka kursants Dūzis, sarunājoties ar kursantu Naglu, esot teicis: «Tad jau labāk skaisti un lepni mirt par ideju nekā tik nelietīgā ceļā izpirkt sev dzīvību.»- Nagla esot piekritis un teicis, ka padomāšot.

Veiss pārliecinoši teica:

—   Domāju, ka viņš runāja par dižās Vācijas ideju.

Krimsla sadūšojies iebilda:

—   Ne gluži tā. Viņam pavisam pretējas domas. Viņš sačukstas vēl ar citiem kursantiem.

—   Labi, — Johans viņu pārtrauca. — Skaidrs. — Pavēlēja:

—  Ja vēl ko uzzināsi — ziņo man personīgi. Es ņemšu priekšā šo- Dūzi.

—   Klausos! — Krimsla, brīdi vilcinājies, čukstus turpināja:

—  Tad vēl tas no inteliģentajiem, Fāze .. . Viņš apgalvo, ka Hitlers esot devis norādījumus atļaut okupētajā Krievijā visiem iedzīvotājiem mācīties tikai-četrus gadus. Tad vēl — aizliegt visādas potes,.

tātad veicināt bērnu mirstību. Tur esot paredzēts regulēt iedzīvotāju daudzumu. Vārdu sakot, šis Fāze iedveš mums pesimismu.

—   Kādā nolūkā?

—       Tādā, lai mēs kļūtu grūtsirdīgi, bet viņš, nelietis, izceltos ar savu možumu.

Veiss iegrima domās. Pavēlēja:

—   Uzraksti man par viņu raportu!

Krimslas raportu, kur tas denuncēja Fāzi, Johans parakstīja, pielika datumu un ielika mapē, lai nodotu oberleitnantam Herlaham.

Veiss nezaudēja cerības, ka Fāzes vietā viņam izdosies sameklēt daudz atbilstošāku kandidatūru radiotehnikas instruktora amatam. Dūzi jāpacenšas iespējami ātrāk atskaitīt no skolas. Johans zināja, ka Krimsla neapmierināsies ar to, ka pastāstījis viņam, bet pienesīs šīs ziņas visiem citiem pasniedzējiem un instruktoriem.

Izmantodams eksperimentālās nometnes administrācijas sūdzību par to, ka Dītrihs esot paņēmis uz skolu gandrīz vai visus nometnes iekšējos aģentus un ar to nostādījis nometnes vadību grūtā stāvoklī, Johans ieteica Dītriham nosūtīt Dūzi atpakaļ uz nometni.

Uz Dītriha jautājumu, vai šim kursantam ir kāda vērtība, Veiss nicinoši atbildēja:

—        Psihiski nenosvērts tips, ilgojas pēc dzimtenes. Fiziski ārkārtīgi novājināts. Tam vieta vienīgi nometnē.

Dītrihs parakstīja pavēli, un Veiss izsauca Dūzi un pateica, ka viņam turpmāk vajadzēs pildīt nometnes iekšējā aģenta funkcijas. Dūzis saņēma 110 Johana arī svarīgus norādījumus Kara gūstekņu savienības darbā.

Vispirms Veiss ieteica uz visām lapiņām, ko izdos Kara gūstekņu savienība, norādīt adresi: Berlīne. Tas izskatīsies iespaidīgi. Turklāt maskēs organizācijas īsto atrašanās vietu.

—   Ģeniāli! — Dūzis iesaucās. — Nu vienkārši ģeniāli!

Kursantus, kurus Dūzis rekomendēja savā vietā, Johans jau agrāk

.bija ievērojis un priecājās, ka viņa domas bijušas pareizas.

Sniegdams Johanam roku, Dūzis atvadoties sirsnīgi teica:

—        Tu esi krietns zēns. — Brīdi klusējis, piebilda: — Es tavas profesijas cilvēkus agrāk ne visai cienīju. Bet tagad redzu, ka jūs esat īsti partijas biedri. — Pasmaidīja: — Tagad mēs visi šeit pret fašismu cīnāmies kā čekisti. Ir štata, ir ārštata, čekisti vien esam.

—   Būs jau labi, — Veiss sacīja. — Tikai saudzē sevi.

—        Noteikti, — Dūzis atbildēja. — Man taču tagad tāda kā īpaša vērtība …

Oberleitnants Ilerlahs tomēr nolēma pārbaudīt Fāzi un izstrādāja samērā viltīgu pārbaudes plānu. Viņš izrakstīja Fāzēm atvaļinājuma zīmi uz pilsētu un iedeva pistoli ar novīlētu dzelksni un patronām, no kurām bija izbērts pulveris. Paziņoja unteršarfīrerei Flinkei, lai tā sagatavo attiecīgu ielasmeitu. Turklāt uzdeva aģentam, kas slapstījās kā no nometnes izbēdzis bēglis, pamēģināt izraisīt līdzjūtību jaunajā kursantā. Tik pamatīgi sagatavojies, Herlahs ar nepacietību gaidīja rezultātus.

Kombinētās pārbaudes rezultāti izrādījās katastrofiski visai skolas vadībai.

Uz šosejas atrada atbruņotu motociklistu, kuram ar pistoli bija ielauzts galvaskauss. Sis motociklists bija vedis Fāzi uz Varšavu. Pats Fāze bija pazudis. Pazudušas bija arī radiokodas. Šaubu ne-! bija, ka tās bija nozadzis Fāze: viņš droši vien bija domājis, ka šīs kodās izmanto ne tikai nodarbībās.

Skolā ieradās Berlīnes izmeklēšanas komisija. Bet Johans Veiss par to nekā nezināja. Todien, kad Dūzi nosūtīja atpakaļ uz nometni, Veiss atradās komandējumā. Viņam vajadzēja trofeju fondā izvēlēties padomju dokumentālās filmas, kas derētu to aģentu apmācībai, kurus gatavoja sūtīšanai uz noteiktām pilsētām un rajoniem.

Sēžot tukšā, piesmakušā kinozālē, kas oda pēc putekļiem, Johans trīs dienas un naktis bez pārtraukuma skatījās filmas, un viņa acu priekšā slīdēja garām Dzimtene. Tā bija neiedomājami satraucoša izjūta — viņš bija it kā atgriezies īstajā dzīvē, šķiet, cilvēkam vienīgi iespējamā, vienīgi reālajā visā pasaulē. Tā bija atmoda pēc melīga, smaga sapņa.

Johans zināja, ka tas, ko viņš skatījās filmās, viņa zemei jau ir pagātne. Šodien tā ir pavisam citāda — barga, stingra, saspringta traģiskajā divkaujā. Bet šeit, uz ekrāna, tā bija viņa — viņa tēvzeme un arī viņš pats tāds, kāds bija vēl nesen. Par visu, ko viņš šeit redzēja, viņš bija gatavs atdot savu dzīvību tāpat kā miljoniem viņa tautiešu, kas, izkāpuši no šīm līksmajām svētku lentēm, devās uz fronti, nāvē.

Šīs lentes tagad uzmanīgi vēros tie, kas nodevuši savu Dzimteni, skatīsies, lai varētu kaitēt savai tautai, kuru tic nodevuši.

Šīs trīs diennaktis Johanam bija ļoti mokošas. Viņš atgriezās «Vali štābā» bez spēka, kā pēc grūtas slimības, kas ar karstumiem un murgiem cilvēka fiziskos un garīgos spēkus novājina tiktāl, ka mazākais nieks — vai nu nelaipns vārds, vai pēkšņs troksnis — spēj izraisīt asaru straumes vai rada histēriju tikai tādēļ, ka krekla poga neļaujas aizpogālies.

Veisu tūlīt izsauca uz štāba piebūvi — uz nopratināšanu.

Pie galda sēdēja izmeklēšanas komisijas locekļi. Gabaliņu nostāk uz krēsliem — skolas vadītāji.

Veiss nevarēja neredzēt, cik Dītriham bāla, gara seja, cik Herlahs uzvaroši līksmoja, cik satraukts Šteinglics un kā norūpējies Lansdorfs. Vienīgi Ilerds sēdēja tik vienaldzīgs un mierīgs, it kā viss, kas šeit notika, viņu nemaz neskartu.

Lai cik neticama likās Johanam Fāzes bēgšana, viņa izmocītajās, pārgurušajās smadzenēs nepazibēja nekas cits kā izbrīns. Un Johana seja skaidri atspoguļoja šo izbrīnu.

Šobrīd viņam pat nepietika spēka, lai domās nosodītu sevi par tumšo, ļauno naidu, ko viņš bija izjutis pret šo jaunekli.

Viņš bija spējīgs tikai stulbi brīnīties — un vairāk neko. Droši vien nožēla, dusmas uz sevi, ka viņš nav bijis pietiekami tālredzīgs, ka nav pratis iepazīt šo puisi, viņu kremlīs vēlāk, mokoši un bez žēlastības grauzīs. Bet tagad viņš spēja tikai brīnīties.

Likās, ka tas viss notiek sapnī. Negribējās ne par ko domāt. īstenībā šis gadījums ar puisi viņu nekompromitē, viņam par to nekas nedraud. Tieši šī paša drošības izjūta it kā iemidzināja visas viņa izjūtas.

«Kas tur sevišķs,» Johans gurdi domāja. Viņš taču bija iebildis Dītriham, domādams gluži tāpat kā Ilerlahs, ka šo puiku nevajag izvirzīt par instruktoru, viņš bija brīdinājis arī skolas priekšnieku.

Tieši Fāzes dēļ Dītrihs kļuva vēsāks pret Veisu. Lai nu pats izstrebj šo putru.

Jā, Dītriham tagad neklāsies labi. Bet vai tad Dītrihs Veisam vairs nebija vajadzīgs? Dītriha vietā iecels citu. Vai nav svarīgi — kuru? Kā tas izturēsies pret Veisu? Bet Šteinglics, kas sevi uzskatīja par Dītriha draugu un kam bija izdevīgi draudzēties ar Dītrihu? Kas notiks ar Steinglicu, ja Dītrihu padzīs? Un ko domā Lansdorfs — viņš vienmēr bija ļoti labvēlīgs pret Dītrihu, gan ne tādēļ, ka uzskatīja viņu par spējīgu darbinieku: nē, Lansdorfs cienīja viņā vācu aristokrātu. Kam no visa tā būs labums? Herlaham. Fašistam, fanātiķim, visstrādīgākajam un visnoderīgākajām cilvēkam skolā. Ja viņš ir fašismam visnoderīgākais, tas nozīmē, ka Veisam viņš ir bīstamāks par visiem citiem.

Sākumā Johans par visu to domāja kūtri, bet tad pamazām atguva savu parasto Saspringtību un prāta asumu, kas bija viņa vienīgais kaujinieciskais apbruņojums un ko viņš gandrīz bija zaudējis, domādams, ka šobrīd pēc šī ieroča nav vajadzības. Tomēr izrādījās, ka ir vajadzība. Ja viņam nepiemistu šīs spējas ātri koncentrēt domas, viņš uz visiem laikiem būtu pazaudējis to, pēc kā tik ilgi un pacietīgi centās, iejūtīgi un attapīgi iekarodams šo cilvēku simpātijas.

Johans strauji pacēla uz augšu zodu, viņa acis nozibsnīja, un viņš atturīgi un vienaldzīgi pateica izmeklēšanas komisijas vadītājam:

—   Standartenfīrera kungs! Atzīstos, ka man sākumā nebija negatīvu materiālu par bijušo kursantu ar palamu Fāze, bet kapteinis Dītrihs neatlaidīgi lika sekot viņam. Pēc tam es saņēmu informāciju par kursantu Fāzi no kursanta Krimslas un nodevu šīs ziņas oberleitnantam Ilerlaha kungam, bet pēdējais atstāja informāciju bez ievērības. — Atskatījās uz Herlahu. — Jūs taču, oberleil- nant, izteicāt viedokli — tieši pretēju kapteiņa Dītriha uzskatiem, un es biju spiests piekrist jums kā jums pakļauts darbinieks. — Raudzīdamies acīs standartenfīreram, pavēstīja: — Informācija ar datumu un manu vīzu atrodas raportu mapē, ko nodevu oberleitnantam Herlaham.

Esesietis pēc standartenfīrera rīkojuma izgāja no istabas un atnesa mapi. Krimslas pienesto informāciju izlasīja visi komisijas locekļi.

Johanam pateica, ka pagaidām viņš esot brīvs.

Vairāk viņu arī neizsauca.

Herlahu aizveda no skolas esesiešu apsardzībā.

Bet vienīgi Šteinglics atrada par iespējamu atklāti novērtēt Veisa pakalpojumu. Saticis Johanu koridorā, viņš pamirkšķināja tam ar aci, uzsita uz pleca un draudzīgi, piedūris ar pirkstu Johanam pie pieres, teica:

—   Tev šeit šis tas ir!

Rotmistrs Herds sāka izturēties pret Veisu īpaši laipni, bet aiz šīs laipnības slēpās piesardzība.

Lansdorfs pasmīnēdams noteica:

—   Zemākas dienesta pakāpes karavīrs izglābj dzīvību virsniekam. Tu, prūsīt, izrādās, neesi bez viltus. Bet es biju domājis, ka tu esi daudz vientiesīgāks.

Dītrihs tagad izvairījās 110 Veisa, bet, nejauši salicis, tik pētījoši un vērīgi, ar tādu nepatiku un aizdomām viņu noskatīja saltām acīm, it kā gribēdams teikt: lai nu būtu kā būdams, bet viņš, kapteinis Oskars fon Dītrihs, ir pretizlūkošanas orgānu darbinieks un nekādām cildenām cilvēka jutām netic.

Johans ilgi lauzīja galvu, cenzdamies izdibināt, kāds iemesls šai negaidītai Dītriha nepatikai un kādus draudus ši nepatika sevī slēpj.

Iespējams,' ka augstprātīgajam, izlepušajam aristokrātam Dītriham likās pazemojoši pateikties par savu izglābšanu cilvēkam, kas atrodas zemākā dienesta pakāpē.

Nav izslēgta ari cita varbūtība: viņu nomāca tas, ka Veiss, lai viņu glābtu, bija spiests melot un par šī pazemojuma lieciniekiem bija kļuvuši Lansdorfs un Šteinglics. Bet varbūt Dītriham riebās tas, ka viņš tagad bija zināmā mērā saistījis savu likteni ar Veisu, kas pie izdevības atgādinās savu pakalpojumu un varbūt pat vēl vairāk — prasīs atlīdzību.

īstenībā Veiss neko sevišķu nebija izdarījis; viņš tikai pateica izmeklēšanas komisijas locekļiem, ka Dītrihs ieņēmis pozīciju pretēju Herlaha uzskatiem. Bet tas, kā Dītrihs vēlāk — ar neapšaubāmu Lansdorfa un Steinglica atbalstu — bija pratis veikli izlīst caur šo viņam pavērto spraugu, jau vairs nebija Veisa nopelns. Par to Dītrihs bija pats atbildīgs.

Ko lai tagad dara? Varbūt likt saprast Dītriham, ka viņš, Johans, savam solim nepiešķir nekādu nozīmi un pat nenojauš, ka šoreiz kapteiņa karjera varēja sagrūt vienā mirklī?

Nē, vientiesība viņu vairs glābt nevar, un tādēļ no tās jāatsakās. Johanam tagad ir tik stingra apķērīga un saprātīga cilvēka reputācija, ka izlikšanās par naivu vientiesi var tikai pievērst viņam aizdomas un iegāzt.

Tātad visgudrākais pacietīgi nogaidīt un, pastiprinot modrību, censties ar aukstasinīgu vienaldzību nomierināt Dītriha neiecietību.

Pēc dažām dienām Johans atrada Elzas norādītajā slēptuvē ilgi gaidīto sūtījumu no Centra: tā bija kursanta Naglas sievas vēstule vīram.

Dūža rekomendācija un Veisa paša novērojumi atļāva tuvoties Naglam.

Iznicinājis Naglu uz kārtējām politiskām pārrunām, Johans aplinkus iesāka:

—   Kā to teicis maršals Gērings, ilglaicīgas ekonomiskas politikas interesēs visas jaunokupētās teritorijas Austrumos tiks ekspluatētas kā kolonijas un ar koloniju metodu palīdzību. Tādēļ atsevišķi Austrumu tautu pārstāvji, kas nodevuši sevi lielās Vācijas kalpībā, var cerēt uz zināmām privilēģijām salīdzinājumā ar citiem saviem cilts brāļiem.

—   Skaidrs, — Nagla teica. — Paldies, ka paskaidrojāt, jo daži muļķi domā, ka vācieši cīnās tikai pret boļševismu. Izrādās — jūs esat gudri, jums saimnieciski apsvērumi. Kolonija — un viss.

—   Par Austrumu tautu atbrīvošanu no boļševiku jūga, par šādu pakalpojumu Vācijai jāsaņem ekonomiska kompensācija, un tas

ir taisnīgi, — Johans piebilda un negaidot bargi un asi jautāja: — Vai jūs labprātīgi padevāties gūstā?

Nagla saspringti vērīgi ielūkojās Johanam acīs. No sejas pazuda smīns, vaigu kauli izspiedās.

—       Pēc kontūzijas atrados nesamaņas stāvoklī, bet uzvedos ļoti delikāti, pilnīgi kā dzīvs mironis.

Veiss nicinoši noteica:

—       Tātad padevāties kā gļēvulis. — Nikni atkārtoja: — Kā īsts gļēvulis!

Nagla sakustējās, it kā gribēdams pielēkt kājās. Taču, tūdaļ atguvies, palaida vaļā savilktās dūres.

—       Pareizi! — Noliecies jautāja: — Bet varbūt jums labāk patiktu, ja es būtu bijis drošsirdīgs?

—   Jā, patiktu!

—        Kādā nozīmē jūs to domājat? Lai es tātad būtu frontē sitis jūsējos, bet vēlāk tadā pašā veidā savējos? Tā nemēdz būt! Tas, kas frontē drosmīgi sitis jūsējos, — tas savējos neaiztiks. Griez vai gabalos — neaiztiks!

—  Tātad, pēc jusu domām, itin visi, kas atrodas šeit, ir gļēvuļi?

—   Nē, kādēļ tad tā? Varoņi! Ko nu vēl vairāk! Tālāk nav kur iet!

—   Tātad nav?

—   Nē, kādēļ gan ne, ir vēl viena adresīte: uz karātavām!

—   Kur?

—   Ir šeit, ir tur.

—   Bet kur jums labpatiktos?

—       Necentieties mani pieķert, nevajag, — Nagla augstprātīgi lūdza.

—  Vai jūs komunists?

—   Ak tu mūžs! Vai sāksiet atkal visu no gala šķetināt?

—   Bet Dūzis ir komunists?

—   Kas tas tāds?

—   Kara gūstekņu savienības komitejas loceklis.

—   Es tādu nepazīstu un neko nezinu.

—   Nu labi, tad parunāsimies citādi.

—       Gribat sist? Tas nekas, to var. Protams, pēc nometnes es jau esmu paguvis atrast. Izrādās, ka velti atradinājos.

Veiss turpināja, it kā nebūtu dzirdējis:

—   Dūzis apgalvo, ka jūs esat ar mieru pildīt viņa uzdevumu.

Nagla drūmi paraudzījās sev zem kājām un teica:

—        Klausies, jefreitor, beidz tarkšķēt! Beidz apvārdot, uz lādas makšķeres mani neuzķersi!

—   Ak tā! — Johans atvēra pistoles maksti.

Nagla pasmīnēja.

—        Kādēļ istabā grīdu piesmērēt? Jusu priekšniecībai tas nekādu patiku nesagādās.

—   Ejam! — Johans pavēlēja.

Viņš aizveda Naglu aiz noliktavas pie sētas. Nostādījis ar seju pret baļķu sienu, saudzīgi pabakstīja ar pistoles stobru pakausī un sacīja:

—   Nu, jautāju pēdējo reizi!

—   Sauj, — Nagla atcirta. — Sauj, frici, nevelc garumā!

—   Noliecies, — Veiss pavēlēja.

—        Tu, nelieti, gribi, lai es tavas ērtības labā vēl tev klanītos? — Nagla strauji apsviedās apkārt xin, nikni raudzīdamies Johanam acīs, uzstājīgi iesaucās: — Sauj sejā! Nu!

Veiss iebāza pistoli maksti.

—        Es biju spiests tā rīkoties. — Norādījis uz baļķi, kas tepat tuvumā gulēja zemē, Johans sacīja: — Varbūt apsēdīsimies? — Izņēmis vēstuli, kas bija rakstīta uz zīdpapīra 1111 saritināta kā cigarete, viņš to pasniedza Naglam un sacīja: — Te ir vēstule no jūsu sievas. — Tad piebilda: — Ceru, ka tagad jums par mani vairs nekādu šaubu nebūs.

Nagla neuzticīgi paņēma saritināto papīrīti, atlocīja to un sāka lasīt; viņa seja pamazām zaudēja stingumu, atmaiga un tad sāka trīsēt, un pēkšņi Johans izdzirda tādu kā klepošanu vai aizsmakušas raudas.

Johans piecēlās un nogāja malā.

Pa debess jumu lēni kustējās mitri, no sniega izburbuši violeti mākoņi. Mākoņu plaisās mirgoja zvaigznes. Zeme, ko klāja slapjš, netīrs sniegs, izdvesa skābu dubļu smaku.

Augstais cietuma žogs ar dēļu nojumi, kas bija apvīts dzeloņdrātīm, meta tumšu ēnu, un likās, ka visā žoga garumā stiepās melns, bezgalīgi garš grāvis. Bija tik klusi kā bedrē.

Pienāca Nagla. Viņa seja šajās nedaudzajās minūtēs likās vēl vai- rak novājējusi, taču acis mirdzēja. Viņš čukstus jautāja:

—        Vai atļausiet man jūs uzrunāt par biedru? Vai drīkst? Bet varbūt es to vēl nedrīkstu, kamēr nebūšu pierādījis?

Johans sniedza viņam roku. Paskaidroja:

—        Jums saprotamu iemeslu dēļ arī uz priekšu es būšu jums tikai jefreitors Veiss.

Nagla dedzīgi paspieda roku Johanam.

—   Šoferis mehāniķis, seržants Tihons Lukins.

—   Klausieties, seržant Lukin, — Johans lietišķi sacīja. — Pirmais uzdevums. Mācīties tik uzcītīgi, lai kļūtu teicamnieks visos priekšmetos. Arī politiskajās nodarbībās. Izmantojiet pretpadomju literatūru: noderēs pārrunām ar citiem kursantiem. Esmu novērojis, ka jūs to nelasāt. Pēc piecām dienām jūs pēc nodarbībām uzstādiet man kādu jautājumu. Es uzaicināšu jūs uz pārrunām. Viss. Ejiet uz baraku.

—   Biedri, — Lukins negaidot žēli palūdza, — atļaujiet man brītiņu šeit pasēdēt. — Vainīgi atzinās: — Kājas neklausa, nāves bailes es taču tomēr pārdzīvoju. Kad jūs izvilkāt pistoli, es biju stingri saņēmies. Bet tagad nervi atslābuši, un jūtu, ka vairs nav spēka.

—   Labi, — Veiss piekrita. — Atpūtieties. — Un vēlreiz atvainodamies teica: — Jūs man piedodiet, ka sagādāju jums šādu pārdzīvojumu.

—   Vai sievas vēstuli es drīkstētu paglabāt? —Lukins nočukstēja,

—   Nē, — Johans atbildēja. — Nekādā gadījumā.

Johans sadedzināja zīdpapīra lapiņu, ar kājām izmīdīja pelnus un aizgāja neatskatīdamies. Johanam likās, ka viņa seja tumsā mirdz: tik laimīgs viņš tagad jutās. Un vai tā arī nebija laime — izglābt cilvēku no visbaigākās, šausmīgākās pazušanas? Prieks par veikto darbu, kas balstījās uz cilvēka jūtu vissmalkāko nianšu novērošanu, kaut gan reizēm šķita, ka cilvēks, kuram Johans bija pievērsis savu uzmanību, neglābjami grimst dziļāk nodevības purvā, kur, šķiet, nav neviena īsta cilvēka, vienīgi padibenes.

Tā bija divkauja uz nāvējoša asmens. Divkauja par cilvēku. Sis cilvēks bija pelnījis sodu, bet Johans cīnījās, lai glābtu viņu no atriebības, dodams viņam iespēju ar varoņdarbu izpirkt savu vainu.

Bet cik grūti atrast ceļu uz cilvēka dvēseli, kuru nomāc nodevības smagā nasta …

Tā tas bija ar šo jaunekli, pēc palamas Fāze… Viņu notvēra pēc dažām dienām. Viņš bija slēpies kāda nama bēniņos un, bēgdams no saviem vajātājiem, uzrāpies uz jumta. Fāze atšaudījās līdz pēdējai patronai un pēc tam nolēca no jumta tā, kā droši vien agrāk bija lēcis no tramplīna ūdenī, — iztaisījis «bezdelīgu».

Mirstošu viņu aizvilka uz nopratināšanu. Klusēja. Ar pēdējiem spēkiem parādīja pigu, tikai pacelt roku tuvāk tulka sejai, kas bija noliekusies pār viņu, viņš vairs nespēja. Tā arī nomira, pirkstus savilcis.

Johanam bija tāda sajūta, it kā viņš būtu vainojams jaunekļa nāvē. Cik slepeni maskējās un kādā šausmīgā vientulībā dzīvoja šis zēns, lai tik pārdroši, nikni atriebtos ienaidniekiem! Bet Johans pat nenojauta kaut vai šķietamā pusmājienā to, kas norisa viņa dvēselē.

Kursantiem tika pateikts, ka Fāze pārcelts uz vienu no skolas filiālēm.

Johans pastāstīja Naglam patiesību un ieteica, ievērojot vislielāko piesardzību, pateikt to tiem, kurus viņš uzskata par uzticības cienīgiem. Johans informēja arī Centru, ka Fāze — Andrejs Andre- jevičs Basaliga, dzimis 1922. gadā, Maskavas Valsts universitātes students, — to Johanam bija izdevies noskaidrot no viņa personīgās lietas, — izbēdzis un varonīgi aizstāvējies līdz pēdējam elpas vilcienam.

Domādams par Andreju Basaligu, Johans līdz sirds dziļumiem nožēloja un arī apbrīnoja šo lielisko jaunieti, kas bija pratis tik meistariski izlikties, ka pat Johans nebija spējis viņu atminēt.

So izlikšanās mākslu bija apguvis arī Veiss, un diendienā viņš to slīpēja. Tagad viņš savu pienākumu redzēja it kā jaunā gaismā, viņa paša izcilības oreols sāka nobālēt, un radās lielāka cerība atrast šeit uzticamus cīņas biedrus.

Kursanta Fāzes bēgšana un «nodevība» aptraipīja «Vali štāba» Centrālo izlūku paraugskolu, un tādēļ tagad daudz stingrāk novēroja ne tikai kursantus, bet arī pasniedzēju — instruktoru sastāvu.

Dītrihs kopā ar sev pakļautajiem pretizlūkošanas nodaļas darbiniekiem izstrādāja veselu attiecīgu pasākumu sistēmu, un pārbaudei tika pakļauti pat visai cienījami abvēra darbinieki.

Nagla, pildīdams Veisa norādījumus, sāka redzami izcelties ar sekmēm mācībās. Uzcītīgā antipadomju propagandas literatūras studēšana palīdzēja viņam visai saprātīgi spriest par Hitlera politiku. Turklāt viņš tagad izskatījās tik mundrs un dzīvespriecīgs, ka kļuva par paraugu citiem, un tas atstāja uz visiem ļoti patīkamu iespaidu. Tas viss (Ieva iespēju izvirzīt Naglu par sevišķi slepena uzdevuma grupas vecāko.

Grupu pārcēla uz atsevišķu telpu. Seit viens no abvēra virsniekiem iepazīstināja kursantus ar diviem visjaunākiem vācu lādiņiem, kas bija domāti diversijas operācijām, un pacietīgi mācīja, kā ar tiem jārīkojas.

Pirmais lādiņš bija paredzēts dzelzceļa sliežu ceļu uzspridzināšanai. Konusveida metāla caurule, kuras pamatne pildīta ar līm- veida masu, kas spēj pielipt jebkuram priekšmetam. Caurules augšējā galā — noskrūvējams uzgalis ar tam piestiprinātu aizdedzes aukliņu.

Lādiņu vajadzēja pielipināt pie sliedes, tad noskrūvēt uzgali, paraut aukliņu un mesties prom, ko kājas nes, jo sprādziens sekoja gandrīz tai pašā mirklī.

Otrais lādiņš, domāts telegrāfa stabu un elektrības vadu mastu uzspridzināšanai, atgādināja desu.

Miklai līdzīga viela bija ietīta ūdens necaurlaidīgā papīrā. Pirms sprādziena bija jāiebāž «desā» kapsula, kas bija piestiprināta pie bikforda auklas gala.

Virsnieks demonstrēja kursantiem arī aizdedzināšanas līdzekļu komplektu, kuru izgatavošanā vācieši, kā zināms, lieli meistari.

No visa varēja spriest, ka grupai paredzēts uzdevums ar diversiju aktiem.

Nolasīja kursu nobeiguma lekcijas; kurās deva norādījumus, kā izvairīties no sekošanas, kā izturēties pie arestēšanas un nopratināšanas. ••

Kā uzvesties ieslodzījumā, mācīja solīds lektors, kas pārmērīgās aptaukošanās dēļ mocījās ar aizdusu. Viņš tik spilgti un gleznaini, ar tik lielu prasmi aprakstīja cietuma paražas un pielāgošanos cietuma režīmam, tik ļoti lielīja savu paša izmanību un izveicību, ka neviļus radās doma — šis tips laikam pavadījis cietumā visu savu mūžu, un tās bijušas viņa dzīves jaukākās lappuses.

Taču, atbildot uz jautājumiem, viņš nonāca smagās pretrunās. No vienas puses — viņa pienākums bija iedvest kursantiem možumu un cerības, un tādēļ nedrīkstēja biedēt ar cietuma pārliecīgo bargumu. Bet no otras puses — varbūtējais ieslodzījums un cietuma šausmas jānotēlo tā, lai kursantiem nerastos vēlēšanās pieteikties varas iestādēm un nožēlot grēkus, bet lai tie iekrišanas gadījumā paši sevi likvidētu. Tādēļ, izvairīdamies atbildēt uz jautājumiem, viņš galvenokārt reklamēja dažādas kapsulas ar indi, vācu ķīmiskās rūpniecības šedevrus, kas iedarbojoties mirklī un tātad gandrīz pilnīgi bez sāpēm.

Pamācības, kā jāizmanto viltotie dokumenti, sniedza kāds nodzēries plikpauris ar grūtsirdīgu, šauru seju. Pašam savu zobu viņam nebija, bet liekie zobi pie katra vārda tā noklabēja, kā lamatas aizkrītot. Vācieši viņu bija atbrīvojuši no cietuma, kur viņš izcieta kārtējo sodu par spekulāciju ar valūtu. Tā bija viņa specialitāte, un, palikdams tai uzticīgs, viņš bija labi izpētījis padomju administratīvo orgānu lietvedību.

Grūtsirdīgi nolūkodamies uz savu noļukušo vēderu, viņš mur- mulēja:

— Komandējuma apliecībā jūs paši ierakstiet datumu: dienu pirms izlidošanas. Komandējuma laiks saskaņā ar pastāvošo likumu — piecpadsmit dienas. Tādēļ, komandējuma laikam izbeidzoties, jūs nekavējoties aizpildiet jaunu komandējuma blanku.

Neglabājiet civilos un karaklausības dokumentus kopā. Pie aizturēšanas pirmkārt izniciniet karaklausības dokumentus. Ja atklās, ka jūsu civilie dokumenti ir viltoti, varat aizbildināties ar to, ka esat tos nopirkuši, lai izvairītos no karadienesta… Par to var draudēt tikai nosūtīšana uz fronti. Bet, ja atklās abus dokumentu komplektus — civilos un arī militāros, — būs grūti pierādīt, ka jūs. neesat iesūtīts aģents. Ierodoties jums noteiktajā vietā, jāreģistrējas pie pilsētas komandanta. Tikai nesteidzieties un pavērojiet. Ja dežurējošais virsnieks stingri pārbauda dokumentus, nogaidiet līdz nākamajai dienai. Apmesties viesnīcā nav ieteicams, labāk kādā privātā mājā, vislabāk pie kādas atraitnes. No karaklausības atbrīvo tikai pēc atkārtotas pārbaudes. Uz kāda pamata — to jūs izvēlieties paši. Vēlams, lai jums būtu kaut vai mazākās attiecīgās slimības pazīmes. Ja tādu nav, izliecieties par psihiski slimu. Par slimības siniu- lēšanu jūs konsultēs īpaši.

Atsedzis smaidā savus zilgani baltos zobus, viņš turpināja:

— Man personīgi visdabiskāk padodas vajāšanas mānijas simu- lēšana. Simulēju arī vēzi, un uz tā pamata es ieslodzījumā ne vienreiz vien izprasīju sev diētisku ēdienu. — Godbijīgi pavēstīja: — Vācijas poligrāfija atrodas uz tik neaizsniedzami augstas pakāpes, ka labāk par vāciešiem neviens nespēj izgatavot viltojumus. — Piebilda: — Bet, ja uz vietas izdodas iegūt īstus dokumentus, teikšu: dievs savējo nepamet. Brīdinu: uz piekukuļošanu neceriet. Kukuli paņems, bet pašu arī paņems aiz sprandas. Man šai ziņā rūgta pieredze.

Viltoto dokumentu izgatavošanas darbnīca atradās telpā, kur nebija logu, bet durvis apkaltas ar dzelzi. Vecais gravieris, bijušais arteļa «Pulksteņi, zīmogi, optika» darbinieks, uzvārdā Babaškins, uzturējās šeit kā ieslodzījumā. Naktī gulēja saliekamā gultiņā, kuru dienā atkal novāca. Viņš pārzināja dokumentu aizpildīšanas tehniku un saskaņoja visas nepieciešamās ziņas. Viņš tāpat parakstīja dokumentus ar dažādām spalvām, tintēm, dažādos rokrakstos.

Katru kursantu fotografēja trīs reizes: vienu reizi militārā tērpā un divas reizes dažādos civilos apģērbos — pasei un darba apliecībai. Fotouzņēmumus ķīmiski apstrādāja, lai tie uz dokumentiem neizskatītos tik svaigi.

Johanam izdevās iegūt burtu paraugus no rakstāmmašīnām, ar kurām rakstīja apliecību tekstus, viņš atklāja arī to, ka viltotajām partijas biedra kartēm mazliet spilgtāki vāki un, ja skatās gareniski, tad saskatāms dzirkstošs atspīdums. Johanam izdevās novērot, ka Babaškina mazās šķērītes, ar kurām viņš nogrieza no komandieru sastāva norēķinu grāmatiņām talonus par algas izmaksu, atstāja uz grāmatiņas pasakņiein līkloču griezuma pēdas.

Visas šis ziņas, kā ari līmes paraugus, ar kādām šeit pielīmēja 'fotogrāfijas pie dokumentiem, Johans caur slēptuvi nosūtīja uz Centru.

Pirms dokumentu izsniegšanas kursantiem rotmistrs Ilerds sapulcināja grupu, lai dotu pēdējos norādījumus.

Viņš stingri pateica, ka gaida no tiem kārtīgu un rūpīgu darbu. Izdomāt informāciju nebūs iespējams: visas ziņas tiks rūpīgi pārbaudītas. Katrs mēģinājums nodot sevi NKVD rokās novedīs pie paša izlūka bojā ejas, kas vācu virspavēlniecībai nekādu īpašu ļaunumu nenodarīs, izņemot nelielus materiālus zaudējumus.

Pēc tam viņš piecēlās un, žēlīgi smaidīdams, sacīja:

— Ja kāds šaubās vai baidās, pasakiet tūlīt. Tagad vēl jūs varat brīvi izlemt — strādāt kopā ar mums vai ne. Ja kāds vēlas atteikties, mēs par to viņu nesodīsim. Tikai nosūtīsim atpakaļ uz nometni vai uz kādu citu vietu, kur viņš atradīs sev piemērotu darbu.

Ilerds bridi nogaidīja. Bet tik naivu vientiešu, kas atzītu sevi par bailīgiem, neatradās.

Par šo procedūru Veiss bija brīdinājis Naglu jau iepriekš, un Nagla savukārt brīdināja divus biedrus no savas grupas, kuriem viņš uzticējās.

Dažas dienas pirms aizbraukšanas aģentiem izsniedza apģērbu. Viņi saņēma siltu veļu. Ūdens zābakus. Baltas flaneļa un oranžas krāsas triko apakšbikses. Gaišzilus kreklus. Pelēkus džemperus ar zaļu apkakles un piedurkņu iekantējumu, siltus padomju flaneļa autus — tie tika pārgriezti uz pusēm, izveidojot kvadrātveida autus. Noliktavā atradās tikai sarkanarmiešu bikses no diagonālauduma, bet Sarkanarmijas komandējošā sastāva šineļu nebija neviena.

Civilie tērpi bija ārzemju piegriezuma: bikses ar divām kabatiņām mugurpusē, žaketes — pogājamas uz vienu pusi un ieapaļiem atloku galiem. Virskrekli parasti pavisam bez apkaklēm. Reizēm apkakles piešūtas, izgriežot gabalu no krekla apakšas, taču to uzreiz varēja redzēt, jo svītrotai drānai auduma svītras uz apkakles iznāca nevis horizontāli, bet vertikāli.

Gandrīz visiem izsniedza pelēka auduma kurpes ar melniem purniem.

Saņemto apģērbu 1111 apavus skolā nēsāt neatļāva: tūlīt pēc uzlaikošanas viss bija jāiesaiņo. Ja grupas nosūtīšana aizkavējās, apģērbus nodeva glabāšanā noliktavā, katram priekšmetam piesienot birku ar norādījumu, kam tas pieder.

Visām šīm sīkajām, kā varēja likties, pilnīgi nenozīmīgajām detaļām bija būtiska nozīme: tās palīdzēs atklāt noziedznieku. Pat tas apstāklis, ka vācieši neatļāva saviem aģentiem apnēsāt tērpu, varēja radīt aizdomas padomju ļaužu modrajai acij. Jauns, neapvalkāts uzvalks kara trūkuma gados tūdaļ liek domāt, ka cilvēks varētu būt zaglis vai dezertieris.

Šteinglics visai skeptiski vēroja apģērbu pielaikošanas procedūru.

Pirms uzbrukuma Padomju Savienībai karā pret Eiropas valstīm Hitlers plaši izvērsa slepenā kara darbību un piešķīra tai īpašu saturu. Viņš savas cerības balstīja uz tiešiem un netiešiem aģentiem, kurus vervēja no valsts valdošās šķiras aprindām, uz viņu savtīgo godkārību un autoritārām tieksmēm. Visi lielākie finansisti un rūpnieki sekmīgi sadarbojās ar saviem vācu starptautiskā koncerna partneriem, iedzīvodamies uz savu zemju neatkarības rēķina.

Līdz šim vācu virspavēlniecība galveno vērību bija piegriezusi ne tik daudz tiešai kara darbībai kā uzbrukumam no aizmugures.

Šteinglics zināja, ka agrāk Hitlers karu sāka, iepriekš demoralizējis un dezorganizējis pretinieku. Slepenā kara galvenais mērķis — sagraut, salauzt ienaidnieka pretošanās gribu.

Bet kas bija šie tā saucamie «aģenti»? Salašņas. Sprāgoņas, kurus, uzstutējot uz kājām, dzina kā lopus uz pretinieka aizsardzības joslu, uz ienaidnieka mīnu laukiem. Ar savu bojā eju tiem vajadzēja palīdzēt atklāt ienaidnieka nometnē tās vietas, kur slēpās briesmas vācu armijai, kur tai bija izlikti slazdi.

Viņš atcerējās pieredzes bagātos, solīdos aģentus, ko vervēja plaukstošās Eiropas zemēs. Kaut gan tie viņam bija sveši cilvēki, viņš tomēr vienmēr bija atradis ar tiem kopīgu valodu, panācis saprašanos. Viņam ar tiem taču bija kopīgi dzīves mērķi. Tie, tāpat kā viņš, savu labklājību saskatīja summā, kas glabājās uz viņu rēķina kādā ārvalstu bankā. Ja tie arī nodeva, tad nevis savas, bet savas valdības intereses. Militāras sakāves gadījumā mainītos vienīgi valdība, bet ne to cilvēku dzīves saturs un mērķis, kuri vēlas un prot taisīt naudu jebkuriem līdzekļiem.

Bet šie te?

Pieņemsim, ka slepkavos, uzspridzinās, piegādās aģentūras materiālus. Bet vai tie ir spējīgi sagraut, salauzt ienaidnieka cīņas gribu, atrast padomju iedzīvotāju vidū līdzjūtību, atbalstu? Novērodams padomju kara gūstekņus, Šteinglics jau sen bija sācis saprast, ka politiskā stratēģija karā pret Krieviju balstās uz melīgiem priekšnoteikumiem, uz maldīga ieskata, it kā Padomju Savienībā pastāvētu reāla opozīcija pret valsts iekārtu un režīmu.

Ja tas atbilstu patiesībai, abvēriešiem nebūtu grūti atrast kara gūstekņu vidū attiecīgi noskaņotus ļaudis. Bet diemžēl viss bija gluži citādi.

Lielākā daļa no savervētajiem izrādījās mazdūšīgi cilvēki, kas, nometnes režīma salauzti, labāk izvēlējās nodevības ceļu nekā krematoriju.

Vēl savas karjeras sākumā, strādādams kriminālpolicijā, Šteinglics pārliecinājās, ka no bijušajiem kriminālnoziedzniekiem iznāca vislabākie policijas aģenti. Tos nebija nepieciešams pāraudzināt, tāpat kā nebija jāpāraudzina abvēra politiskie aģenti, kurus vervēja citās kapitālistiskās valstīs. Tā tieši bija viņu uzticības ķīla.

Bet šie te?

Viņš tos nicināja gluži tāpat, kā ievērojams profesionāls kriminālnoziedznieks nicina zagļus, kas zog tikai aiz bailēm nomirt bada nāvē.

Šteinglics klusēja un ironiski smīnēja, vērodams, kā aģenti pielaiko apģērbus. Jau šis lētās drānas vien, kurām trūka eiropeiskā spīduma un elegances, izraisīja viņā riebumu.

Acīm redzot, kaut ko tamlīdzīgu izjuta arī Lansdorfs. Viņš bija pazīstams ar Benito Musolini kopš pirmā pasaules kara, kad Musolini bija vienkāršs aģents «Otrajā birojā». Musolini toreiz darbojās franču izlūkošanas dienesta uzdevumā un neatteicās pakalpot Lansdorfam, bagātam vācu aristokrātam — izlūkam, kuru labprāt uzņēma Parīzes, Romas, Londonas labākajās ģimenēs. Pats Vinstons Cērčils savu politisko karjeru bija sācis ka izlūks, un, kas zina, ja Lansdorfs, būdams pazīstams ar viņu tajos gados, būtu toreiz paredzējis viņa nākotni, daudz kas varēja būt citādi … Un Hitlers? Ne velti viņa valdīšanas laikā vācu izlūkošanas dienests sasniedza tādu uzplaukumu. Hess uzrakstīja disertāciju, gadiem ilgi pētīdams japāņu totālās spiegošanas sistēmu, un šo sistēmu vēlāk, kolosāli izvēršot, pārnesa uz reiha augsni.

Gadījums ar kursantu Fāzi atstāja uz Lansdorfu smagu iespaidu. Viņš nebija pratis atminēt šo spēcīgo personību. Saruna ar Fāzi iedvesa viņam cerību, ka šis enerģiskais, izglītotais jauneklis, ārsta dēls, ticēdams fašisma dogmai, spēs pildīt sarežģītu uzdevumu. Un kā viņš bija vīlies! Tagad, vadīdamies no dienesta piesardzības instinkta, viņš atteicās no jauniem mēģinājumiem atrast kursantu vidū tik lieliskus aģentus, kādus viņam bija izdevies savervēt daudzās Eiropas zemēs.

Tagad Lansdorfs aprobežojās tikai ar to, ka prasīja no rotmistra Ilerda nevis mutiskus, bet rakstiskus ziņojumus, lai vēlāk, ja būtu nepieciešams, ar gudru ziņu saglabātu no tiem tos, kurus viņš varētu izmantot sev par labu, bet iznīcinātu tos, kas liecinātu pret viņu.

Vienīgi Dītrihs, saniknots par atgadījumu ar kursantu Fāzi, pedantiski un, jāsaka, ar viņam neparastu un nepiemītošu enerģiju uzraudzīja speciālās grupas sagatavošanas darbu. Tā viņš bija novērojis, ka viens no kursantiem nevērīgi pielaiko apavus un, kad noliktavas pārzinis aizrādīja šim kursantam, ka vienai kurpei, šķiet, zole atlēkusi, tas vieglprātīgi iesaucās: «Eh, kaut kā jau iztiks .. .» <p. Ar to pietika, lai Dītrihs tūdaļ atskaitītu kursantu no sevišķa uzdevuma grupas.

Veiss saprata, ka Dītriha saspringtā uzmanība šobrīd ne mazāk bīstama pašam Johanam.

Johans uzsvērti akurāti pildīja Dītriha norādījumus, bet izvairījās no sarunām, kam nebija tieša sakara ar dienestu.

Dītrihs mēģināja uzzināt, kādu iespaidu uz viņu atstājusi kursanta Fāzes nāve, bet Johans pārtrauca viņu, nevērīgi iesaukdamies:

—   Histērisks puišelis. Izbijās no aģentūras darba un mēģināja glābties ar bēgšanu.

—   Bet viņš taču atšaudījās līdz pēdējai patronai!

—   Tikai bailēs no soda. — Un ironiski piebilda: — Izmisumā. Izbijās no pēriena — un viss.

Skolas apmetnes vecākais bija kara gūsteknis, pēc palamas Zīlīte, — smagnējs, izplūdis vīrs, ārkārtīgi valdonīgs un nežēlīgs pret kursantiem.

Pirmā pasaules kara laikā viņš arī bija padevies vācu gūstā. Trīsdesmitajā gadā, atrazdamies padomju tirdzniecības delegācijas sastāvā (viņam bija uzdots nopirkt krāsas tekstilrūpniecībai), viņš palika Vācijā. Saņēma materiālu atbalstu no baltgvardu centra, pienesa ziņas gestapo par Padomju valstij labvēlīgi noskaņotiem emigrantiem. Pārsviests uz Padomju Savienību, šis aģents izbijās. Naudu notērēja restorānos, uzdzīvē. Pēc atsaukšanas atpakaļ viņu iesēdināja koncentrācijas nometnē, kur viņš denuncēja ieslodzītos vācu komunistus, iemantodams viņu uzticību ar to, ka uzdevās par padomju pilsoni, ko saķēris gestapo. Arī šeit iegāzās. Tad viņu pārcēla no nometnes uz abvēru kā speciālistu krievu jautājumos. Izrādījās, ka viņam zināšanas vājas. Tad viņu izmantoja par tulku. Zīlīte apprecēja ielasmeitu. Viņu atskaitīja no abvēra par tik nepieklājīgām laulībām. Dzīvoja no sievas ienākumiem. Kad sievu ievietoja speciālā slimnīcā, strādāja par nakts šveicaru kādā viesnīcā. Ieradās padomju sūtniecībā. Kaut kādā veidā bija pratis piemānīt. Viņu pažēloja un atļāva atgriezties. Iesaukts Sarkanajā Armijā 1941. gada jūlijā, pārbēga pie vāciešiem.

Zīlīte teica kursantiem:

—   Krievi — tā ir zemnieku un zaldātu nācija, bet ģenerāļi pie mums vienmēr bijuši vācieši. Vāciešiem, tiesa gan, nav dvēseles. Dvēsele ir mums, slāviem. Tā ir fantāzijas un muļķības avots. Ko

•vācietis mii? Kartību, tīrību. Akurātību. To, kā mums nav. Ievēro to — un dzīvosi, cepuri kuldams.

Būdams nekaunīgs, aprobežots, rupjš zaldāts, viņš centās vēl vairāk izcelt šīs savas īpašības, lai iegūtu priekšnieku uzticību.

Rotmistrs Ilerds uzskatīja Zīlīti par slāvu paraugu.

Nekam vairs neuzticēdamies, Dītrihs sāka aizdomīgi skatīties pat uz Zīlīti, iedomādamies to par slepenu krievu monarhistu piekritēju, kas tiecas pēc vienolas, nedalāmas, lielas Krievijas un kas naivi cer, ka, tiklīdz Krievija būs atbrīvota no boļševikiem, tās tronī uzkāps krievu cars, bet vācieši paši labprātīgi aizies. Dītrihs domāja, ka tamlīdzīgi uzskati rada ne tikai nevajadzīgas, bet arī kaitīgas ilūzijas. Krievija, Ukraina, Kaukāzs — ir neapstrīdamas dižās vācu impērijas kolonijas. Un nekādas citas pārvaldes formas šajās teritorijās nav pieņemamas. Tas, kas domā citādi, izraisa likai aizdomas. Dītrihs pavēlēja stingri novērot Zīlīti.

Dītriham nebija uzticības arī pret štāba radiostacijas radistu, bijušo šturmoviku Haki, kuru viņš turēja aizdomās par līdzjūtību Remam, kuru fīrers 1934. gada 30. jūlijā, pildot vācu ģeneralitātes prasību, sodīja ar nāvi kopā ar citiem šturmoviku vadoņiem. Ilake, nacionālsociālistiskās partijas biedrs kopš 1930. gada, bija tikpat uzticīgs nacists ka oberleitnants Ilerlahs, tikai mazliet gudrāks par to. Pareizāk sakot, viņam bija diezgan prāta, lai zinātu, ka pēc tam, kad šturmoviki bija veikuši pašu melnāko bendes darbu, terorizēdami vācu tautu, un Hitlers iekarojis vācu magnātu atzinību un saņēmis no tiem komandu ģenerālštāba aizbildniecībā gatavot karu, — nacistu zemākajiem slāņiem par visiem viņu netīrajiem, asiņainajiem varoņdarbiem atlīdzināja, piešķirot tiem ne vairāk kā neprātīgu, traku fanātiķu, vērmahta palīgtrieciena, soda spēka lomu. Tādēļ Ilake, tāpat kā Ilerlahs, izjuta slēptu nepatiku pret Dītrihu, saskatot viņā vienu no mūžīgi valdošās šķiras — prūšu militārās aristokrātijas aprindu pārstāvjiem.

Tāpat viņš skatījās arī uz Herdu, kura sadarbība ar nacistiem nebija nekas cits kā vien kapitālistisko monopolu sadarbības forma ar nacistu varasvīriem. Un nekas vairāk.

Hake jutās vīlies. Būdams nacistu kustības veterāns, viņš cerēja ieņemt daudz ievērojamāku posteni nekā to, ko viņam piešķīra, ieskaitot nacistu partijas slepenās aģentūras kadros, kuras uzdevums bija sekot katra nacista politiskai uzticamībai neatkarīgi no ieņemamā amata un dienesta pakāpes. Viņš mēģināja papētīt ari Veisu, bet Johans, pielietojis viltību, novērsa aizdomas no sevis. Pietiekami labi pazīdams Senās Romas vēsturi, Johans jūsmīgi izklāstīja Ilakem, kādus rituālus un simbolus nacisti aizguvuši no senajiem romiešiem un kāda tiem bijusi nozīme pašā sākumā. Ar to Johans izvairījās atbildēt uz viltīgajiem jautājumiem un tai pašā laikā demonstrēja savas dziļās zināša"nas fašisma katķismā.

Taču Veisa dzīve šeit neaprobežojās tikai ar vēlēšanos tvert savas apkārtnes daždažādās attiecību nianses pret viņu un, pamatojoties- uz tām, apdomāt savas izturēšanās taktiku pret katru. Gluži tāpat viņš nevarēja koncentrēt savus spēkus tam vien, kas būtībā bija viņa izlīika pienākums: vākt, apstrādāt, organizēt materiālus, nosūtīt tos uz Centru un arī pētīt tos, kas atradās viņa redzes laukā.

Lai rastu iespēju īstenot savu tiešo uzdevumu, viņam vispirms bija jāiegūst uzcītīga abvēra darbinieka slava. Tā kā Johans nebija vadoša persona, bet pakļauts daudziem priekšniekiem un tikai izpildīja viņu pavēles, tad, dabiski, viņam vajadzēja padarīt ne tikai savu tiešo darbu, bet veikt arī daļu no savu priekšnieku pienākumiem, kuru pakļautībā viņš atradās. Ne tikai veikt, bet veikt spīdoši, ar tik pedantisku noteiktību, kāda — kā to domāja abvē- rieši — ir katra īsta vācieša asinīs.

Veiss zināja, ka par mazāko kļūdu dienestā vai pār centības trūkumu darbā viņu var nosūtīt uz fronti. Johanam vajadzēja būt divkārši modram: no vienas puses — modri pildīt dienesta pienākumus, ne uz mirkli neaizmirstot, ka viņš ir abvēra darbinieks, bet no otras — būt ne mazāk modram padomju izlūkam, kura darba sekmes ir tieši atkarīgas no viņa dienesta sekmēm abvērā.

Dabiski, būdams pārslogots ar darbu vienā nozarē, Veiss nevarēja pamest novārtā savus īpašos pienākumus. Gluži otrādi, tiklīdz viņš saņēma uzdevumu vienā virzienā, tūdaļ radās nepieciešamība pastiprināt savu darbību pretējā virzienā.

Vārdu sakot, ja izslēdzam psiholoģiska rakstura momentus un nedomājam par cēlā uzdevuma galamērķi, no kura Veiss vadījās, ja runājam tikai par viņa tiešo darbu, nesaistot ar galveno uzdevumu, tad katrs speciālists, kas pētī garīga un fiziska darba higiēnas problēmu, neapšaubāmi nonāktu pie secinājuma, ka tik intensīvs un daudzpusīgs darbs prasa no cilvēka augstu prāta un nervu uzbudinā- tību, kāda raksturīga cilvēkiem tikai pašaizliedzīgas iedvesmas trauksmē.

Bet Aleksandram Belovam nebija ne mazāko tiesību strādāt ar trauksmi. Viņa vienīgais avots, no kura viņš drīkstēja smelt spēkus, bija auksts, nosvērts prāts.

Viņš bija iemācījies gulēt bez sapņiem, lai viņa smadzenes, kaut arī īsu laiku, taču pilnīgi atpūstos. Viņš bija iemācījies — protams, tajos brīžos, kad šāda iespēja radās, — it kā izslēgt savu apziņu, nodzēst uz brīdi nervu uzbudinātību, «pārvēršoties tādā kā idiotā».

Uzlicis sev saspringtas uzmanības masku, viņš izlikās, ka godbijīgi klausās priekšniecības garum garās pamācības padotajiem, bet pats tai laikā nodevās svētlaimīgam atslābumam, ne par ko nedomādams, neko neatcerēdamies, lai smadzenes atpūstos.

Šī izslēgšanās spēja palīdzēja Johanam spīdoši un noteikti tikt galā ar sava stāvokļa divkosību, kas prasīja daudz spēka.

Tulka-instruktora pienākumi vien ik dienas prasīja deviņas desmit pilnīgi noslogotas stundas, un šim darbam bija vajadzīgs ne tikai laiks, bet arī garīgie spēki. Lai ar šiem pienākumiem sekmīgi liktu galā, bija nepieciešama nenogurstoša atjautība. Jāveic vēl dažādi pienākumi kancelejas un saimnieciskos darbos, kurus viņam pastāvīgi uzdeva, turklāt bija nepieciešams, satiekoties ar saviem darba biedriem ārpus darba laika, vienmēr būt možam, svaigam, atjautīgam un patīkamam sarunu biedram,v kā tas pienākas labi audzinātam cilvēkam.

Tādēļ tos īsos vaļas brīžus, kurus viņam reizēm izdevās atlicināt, viņš ļoti apdomīgi un koncentrēti izmantoja.

Aizbraukt uz Varšavu varēja tikai uz īsu laiku, taču šos braucienus Johans centās maksimāli derīgi izmantot. Tā reiz viņam izdevās nodibināt pazīšanos ar kādu sīku impērijas ierēdni, kas strādāja grupā, kura pārbaudīja vilnas sagādi ģenerālgubernatora apgabalā.

Johans pakalpoja ierēdnim, iekārtodams ta mašīnas salabošanu armijas garāžā.

Ierēdnis, vēlēdamies atlīdzināt par šo laipnību un, acīm redzot, gribēdams savukārt izcelties Veisa acīs, lielīdamies pastāstīja, ka viņam esot uzticēts īpaši svarīgs uzdevums. Vēl nesen ziemas militāro tērpu sagāde esot plānota tikai okupācijas vienībām. Bet tagad saņemta pavēle apgādāt ar siltu apģērbu visas Austrumu frontes armijas.

Tas liecināja, ka. neraugoties uz Hitlera un viņa ģenerāļu solījumiem uzvarēt Krieviju līdz 1941. gada beigām, ģenerālštābs paklusām gatavojās ilgstošam karam.

It īpašu uzmanību Johans parādīja mehāniķim — skaitļošanas mašīnu speciālistam, kas bija atsūtīts no Berlīnes, lai noregulētu raidstacijas kriptogrāfu — šifra aparātu.

Kriptogrāfus ražoja zviedru firma, bet pirms dažiem gadiem hitleriešiem bija izdevies nopirkt akciju kontrolpaketi un kļūt par šīs firmas faktiskajiem īpašniekiem. Firma piegādāja savus ražojumus daudziem pasaules valstu speciāliem dienestiem. Bet pēkšņi firma atteicās nomainīt ātri nolietojušās kriptogrāfu rezerves daļas tajās Eiropas valstīs, kurās hitlerieši bija. nodomājuši iebrukt. Aparāti pārstāja darboties tieši tajā brīdi, kad šo vaislu speciālajiem dienes- liem vajadzēja it sevišķi intensīvi strādāt.

Mehāniķis izturējās kā īsts profesors. Johanam vajadzēja braukt uz Varšavas staciju viņu sagaidīt, atvest uz «Vali štāba» novietni, un viņš šo ciemiņu iekārtoja savā istabā, lai vakaros varētu ar to papļāpāt.

Zināms priekšstats par tamlīdzīgu mašīnu konstrukciju Johanam bija. Akadēmiķis Liņevs domāja, ka ar laiku tās kļūs par pasakainu atmiņas informācijas noliktavu, un apgalvoja, ka šīm mašīnām liela nākotne.

Veiss sarunā ar mehāniķi ironizēja un zobojās, apšaubīdams krip- togrāfam līdzīgu mehānismu precīzo un nekļūdaino kombinēto darbu, ar ko neiedomājami nokaitināja mehāniķi. Veiss savas atpalikušās domas tehniski nopamatoja. Lai pierādītu Veisam, ka viņš maldās, mehāniķis ne tikai visos sīkumos iepazīstināja Johanu ar kriptogrāfa iekārtas shēmu, bet strīda karstumā pat parādīja, uzzīmēdams uz papīra, kā šī mašīna noskaņo kodēšanas sistēmu, kā tā nodrošina šifra zīmju paškontroli un tieši kādas detaļas ar savu neprecīzo darbu var traucēt šifrēšanas un atšifrēšanas darbu. Skaidrodams viņš parādīja brāķa paraugus, kur un kādā vietā radusies kļūda.

Johans visas šīs atsevišķās ziņas nosūtīja Centram, kas atrada atslēgu kodās atšifrēšanai.

Kā zināms, tamlīdzīgus noslēpumus glabā seifos, ko atver reizē ar divām atslēgām, un katra no tām glabājas pie citas personas, turklāt pastāv vēl šifrs — salikums īpašai, trešai atslēgai, kuru maina ik nedēļu.

Lai iegūtu tāda veida citu ārvalstu dienesta noslēpumus, abvērs izstrādāja operācijas, kur ietilpst uzpirkšana, slepkavības, spīdzināšana, turklāt to veic veselas grupas ar visvecākajiem izlūkiem. Johanam šo noslēpumu atklāt palīdzēja ne tikai viņa lielās izgudrotāja spējas un atjautība, bet galvenokārt ievērojamās matemātiķa dotības, kuras viņš bija upurējis savam jaunajam, grūtajam darbam.

Kaut gan kodu periodiski mainīja, taču zināmu laiku, kamēr tas darbojās, Centrs ieguva iespēju atšifrēt «Vali štāba» raidstacijas korespondenci.

Tas viss ietilpa izlūka Aleksandra Belova ikdienas darbā, ko nevarēja šķirt no jefreitora Johana Veisa darba. Jo bez ikdienas tulka pienākumiem skolā viņam vajadzēja sastādīt kancelejas pārskatus un sniegt konspektīvas ziņas par tiem padomju rajoniem, uz kuriem bija paredzēts pārsviest diversantu grupas. Ne mazumu laika prasīja ari visdažādākie pakalpojumi komandējošam sastāvam, sākot ar paku sūtīšanu viņu ģimenēm un beidzot ar finansu atskaitēm, kuras Veiss sastādīja skolas priekšnieka palīga vietā.

Turklāt vajadzēja nenogurstoši vērot un pētīt kursantus, kurus Johans bija izvēlējies savam darbam. Nagla piesardzīgi izzināja šo kursantu slēptās domas, bija iemācījies lietišķi un ātri ziņot par tiem Veisam, nejauši satiekoties ceļā no laukuma līdz barakai.

Kaut arī pārlieku noslogots, Johans ar savu darbu bija apmierināts. Tādēļ jo sevišķi negaidīta likās pēkšņā rotmistra Herda pavēle tūlīt kāpt mašīnā, lai kopā pavadītu sevišķa uzdevuma grupu uz piefrontes aerodromu.

Rotmistrs atļāva iegriezties istabā tikai uz minūti: uzaut zābakus un paņemt siltas veļas pāri.

Johans paguva ieraudzīt radistu Haki, kas sadrūmis sēdēja blakus šoferim smagajā mašīnā — furgonā, kurā veda aģentus. Starp aģentiem nez kādēļ atradās arī novietnes vecākais Zīlīte, kurš nemaz netika gatavots pārsviešanai uz aizmuguri.

Rotmistrs pavadīja grupu uz aerodromu tikai ārkārtīgi retos gadījumos. Parasti šo pienākumu uzticēja kādam virsniekam.

Herds gandrīz visu ceļa gabalu laipni tērzēja ar Veisu un pat atļāvās izteikt savas domas par to, cik lietderīgi ir dienēt izlūku skolā. Viņam personīgi, piemēram, tas esot daudz devis, jo šeit viņš ieguvis vērtīgu pieredzi, kuru viņš neapšaubāmi varēs izmantot savā turpmākajā komersanta darbībā. Veisam, acīm redzot, zināms, ka *IG-Farbenindustrie* ir pašain savs ekonomiskās izlūkošanas birojs «N-V-7», kas dod iespēju šim grandiozajam koncernam saņemt informāciju no pirmavotiem. Aģentūras darba pieredze «Vali štābā» neapšaubāmi padarīs bagātākas ekonomiskās izlūkošanas metodes, bez kurām neviena solīda firma nevar sekmīgi plaukt.

Viņš no visas sirds ieteica Veisam specializēties ekonomiskās izlūkošanas nozarē, jo arī tādā gadījumā, ja Vācija iekaros pasaules telpu un nebūs vairs konkurējošu lielvalstu, paliks taču konkurence starp pasaules vācu koncerniem, un tiem būs nepieciešami pieredzējušu izlūkošanas aģentu pakalpojumi.

Johans visai izklaidīgi klausījās rotmistrā, domādams par darbiem, kas palika nenobeigti pēkšņās aizbraukšanas dēļ, un arī par to, ar ko izskaidrojams šis pēkšņums. Viņš secināja, ka šis pēk- šņums nebūt nav nejaušs. Bet, kādēļ īsti viņu ved līdzi, viņš nekādi nevarēja noskaidrot, lai arī kā pūlējās uzvedināt rotmistru uz sarunām.

Tiklīdz Veiss pieskārās šim jautājumam, Ilerds tūdaļ norūpējies sadrūma un apklusa. Herda izturēšanās lika domāt, ka Johana negaidītais brauciens jau bijis paredzēts. Ret kas to paredzējis?

Bija uzsnidzis biezs, sauss un salā mirdzošs sniegs.

Rotmistram mugurā bija lidotāja kombinezons ar elektrisko sildītāju, kura vadu viņš pievienoja rezerves akumulatoram, kas speciāli šim nolūkam bija novietots uz kabīnes grīdas.

Bez tam vēl speciālos turētājos piestiprināti divi lieli termosi ar karstu kafiju. Tomēr rotmistrs, ieliedams sev kafiju, aizmirsa piedāvāt Veisam, tāpat kā nedalījās ar viņu brokastīs, kas atradās ceļasomā, kuras vāka iekšpusē bija piestiprināti plastmasas šķīvji, saliekamie naži, dakšiņas, karotes, netrūka pat sulu spiedes.

Sacēlās putenis. Cauri baltajai, kustīgajai krēslai Veiss redzēja apkārtējo ciemu un pilsētiņu iedzīvotājus, kas kareivju uzraudzībā tīrīja sniegu no ceļa, pie tam ne visiem bija lāpstas — viens otrs grūda sniegu no ceļa ar dēļiem.

Rotmistrs gulēja. Miegā viņa seja atmaiga, lūpas atkārās, un šķita, ka tā nav dzīva cilvēka seja, bet maska.

Baltais, putraimvcida sniegs skanēdams sitās pret mašīnas logu. Vienmērīgi, kā metronomi čīkstēdami kustējās «sētnieki», attīrīdami vēja stiklus. To iemidzinošā šūpošanās atgādināja pulksteņa vēzekļa svārstīšanos, kas nezin kam skaitīja gausi ritošās minūtes.

Tikai tagad, šai bezdarbības stāvoklī, Johans juta — beidzot bija radies brīdis, kad viņš to izjuta, — cik viņš ir ārkārtīgi noguris, nomocījies. Bija iestājusies pēkšņa pāreja no pārliecīgas sasprin- gtības uz miera stāvokli, bija zudusi nepieciešamība pēc asi kombinētas domāšanas, nevajadzēja risināt vienādojumus ar daudziem nezināmiem, nenogurstoši un nežēlīgi pašam sevi novērot un jūtīgi, modri uzmanīt citus. Viņa ikdienas dzīve bija nebeidzama divkauja, ko viņam vajadzēja izcīnīt vienam pret visiem un kas bezgalīgi ilgi un nepārtraukti vilkās ik dienas, ik minūti.

Tagad ceļā viņš labprātīgi nodevās bezdomu atpūtai, gandrīz vai prostrācijai, tai gurdai prostrācijai, kāda pārņem cilvēku pēc pārmērīgas visu spēku saspringtības.

Viņa apziņā, nesastopot nekādu pretestību, cita pēc citas slīdēja atmiņu ainas, kurām viņš agrāk neatļāvās nodoties, uzskatīdams to par vājumu.

… Toreiz, tāpat kā tagad, krita pūkainas sniega pārslas. Krita un pazuda nekad neaizsalstošajā Maskavas upē, kuras ūdenim bija dūmaina stikla krāsa. Viņi abi ar Linu Liņevu pastaigājās pa krastmalu. Lina runāja satraukti, nosodoši:

— Ja cilvēks drosmīgs, tad viņam vienmēr jārīkojas drosmīgi.

Viņš ieskatījās viņai sejā — vājiņa, mitriem vaigiem, to nevarēja saukt par skaistu. Toties acis! Allaž mirdzošas, izteiksmīgas, atklātas. Viņš ielūkojās viņai acīs un saprata. Teica, atbildēdams ne Linas vārdiem, bet viņas skatienam:

—        Esi pierādījusi, ka mīli, un ne par ko citu domāt vairs nevēlies.

—        Es tai brīdī ne par ko citu nedomāju, un tev nebija tiesību domāt! Bet tu domāji!

—   Jā, es domāju par tevi! Vai tiešām tu to nesaproti?

—        Bet es gribēju, lai tu mani atcerētos visu mūžu. Es to tā biju nolēmusi.

—   Pat ja mūsu ceļi šķirtos?

—   Bet tu domāji, lai saistītu tevi uz mūžu?

Viņam nepatika šī saruna. Un viņš drūmi atbildēja:

—        Man šķiet, ka mēs nesarunājamies, bet skaļi lasām kādu svešu cilvēku dialogu.

Lina apstājās. Viņas acis kļuva maigas, viņa priecīgi iesaucās:

—        Redzi nu, beidzot esi sapratis! — Un nopūtusies nočukstēja: — Zini, Saša, mīlestība prasa vislielāko laktu … Un saprātu.

—   Ari to es kaut kur jau esmu lasījis.

—   Iespējams. Bet es gribēju tevi iedomāties tādu . ..

—        Labi, — Belovs sarūgtināts teica, — rauj tik vaļā, iedomājies, kādu gribi …

Reiz akadēmiķis Liņevs viņam teica:

—        īstam zinātniekam jāzina viss, kas sasniegts tajā zinātnes nozarē, kurai viņš sevi ziedo, un arī iespējami vairāk radnieciskajās zinātnes nozarēs. Taču, ja viņš, apguvis visas šīs zināšanas, nespēs no zināmā secināt jaunu, nezināmu atziņu, tad viņš nav zinātnieks, bet tikai grāmatu skapis. — Neapmierināts turpināja: — Svešvalodu apgūšana mūsu jaunajai inteliģencei nepieciešama ne tikai tādēļ, lai iegūtu lietišķu informāciju, bet tā ir ari ideoloģiska problēma. Ja zina mātes valodu vien, tas liecina par nacionālu aprobežotību vai kultūras trūkumu.

Belovam par savām nevainojamām svešvalodu zināšanām bija jāpateicas Liņeva niknai, neiecietīgai uzstājībai.

Liņevs regulāri nodarbojās ar daudziem sporta veidiem, apgalvodams:

—        Zinātniekam nepieciešams maksimāli veselīgs organisms. Viņa darba diena ir nenormēta. Nervu un pat fiziska spēka patēriņa intensitāte kolosāla. Pārtraukt zinātnisko darbu šādas vai tādas slimības dēļ — nepieļaujama, nosodāma nejēdzība. — Viņš labprāt

dalījās savas personīgās dzīves pieredzē: — Nemaz nav ieteicams precēties jaunībā. Jāprecas vienu reizi un uz mūžu. Mīlas kolīzijas allaž saistītas ar kolosālu, neatgūstamu nervu enerģijas zaudējumu.

—  Tēt! — Lina pārmetoši iesaucās. — Tu nu pats sevi apmelo! Es taču esmu lasījusi tavas vēstules māmiņai.

—   Tas tikai nozīmē, ka savu taisnību es varu pierādīt ar dokumentiem, — akadēmiķis, nemaz nesamulsis, atbildēja. Belovam viņš paskaidroja: — Kādreiz, tīkodams iegūt savas nākamās sievas — toreizējās Petrogradas konservatorijas studentes simpātijas, es, muzikāli neapdāvināts un stulbs cilvēks, izšķiedu velti milzīgi daudz dārgā laika, apmeklēdams koncertus un pat mēģinādams spēlēt, iedomājieties tikai, uz arfas. Vai jūs kaut ko tādu esat dzirdējis? Vīrietis — arfists! To var nosaukt par pieglaimošanās augstāko pakāpi. — Aizdomīgi paskatījās uz meitu un, pamājis uz Belovu, jautāja: — Saki — vai tad viņš vēl joprojām augas naktis klausās tavā klavieru spēlē?

—   Bet viņš taču mīl mūziku!

—   Nezinu, nezinu, ko viņš īsti mīl, — akadēmiķis dusmīgi noteica un dzēlīgi piebilda: — Man gan ne tik daudz patika klausīties savā nākamā sievā kā skatīties viņā, sapņojot par klusumu divatā.

—   Bet tēv taču patīk, kad es spēlēju.

—   Man jau izstrādājies aizsargreflekss!

Reiz Lina teica Belovam:

—   Tētis uz tevi skatās kā treneris, kas savu skolnieku gatavo pasaules rekordam. Viņš ir godkārīgs un ilgojas, lai viņa skolnieks pārspētu viņu pašu.

Akadēmiķis priecājās, kad Belovs palika pie viņiem uz pusdienām. Rokas berzēdams, viņš sacīja:

—   Es atbalstu viduslaiku cunftu paradumu, kad meistars ņēma mācekļus savā maizē.

Pie galda bieži norisa nopietnas sarunas.

—   Vladimirs Iļjičs bija ģeniāls zinātnieks, — Liņevs reiz teica. — Tikai tādēļ Oktobra revolūcijai nepiemita politiskas improvizācijas raksturs. Es domāju, ka subjektīvisms politikā, tāpat kā zinātnē, ceļas no zināšanu trūkuma un uzpūtīgas iedomības. Esmu stingri pārliecināts, ka subjektīvisms zinātnē un politikā boļševis- mam ir svešs un ārkārtīgi kaitīgs.

… Belovam nepietika dūšas aiziet atvadīties no Liņeviem pirms aizbraukšanas no Maskavas. Viņš jau domās iztēlojās, ar kādu nicinājumu un niknumu Liņevs būtu uzņēmis vēsti, ka viņa skolnieks tik neapdomāti pamet institūtu un pēkšņi dodas nezin uz kādiem tur Ziemeļiem. Bet Lina? Ko Lina par viņu domāja?

Bel tagad, ceļa dīkdienībā, Johans Veiss atļāvās sev šo prieku nodoties atmiņām. II kā apbalvodams sevi ar atpūtu, viņš noskatījās savas dzīves hronikas atsevišķas daļas un it kā noklausījās to skaņu ierakstu.

Viņš atceras Linas atpakaļ atmesto, nobālušo, vēso seju ar stingām acīm, karsto, trīsošo un valgo muti, kas bija aizturējusi elpu, viņas gurdās, spēku zaudējušās rokas … Bet viņš neiedrošinājās. Nē, viņam tomēr pietika spēka. Pietika spēka savaldīties, un, vēl smagi elpodams, viņš aizsmacis jautāja:

—   Lina, vai tu saproti? — viņš sapurināja meiteni aiz pleca.

—  Vai saproti?

Viņa klusēja. Pacēlās sēdus, sakārtoja matus, pēc tam apsēdās pie spoguļa un, skatīdamās tajā uz Belova atspulgu, skaidri un saprotami sacīja:

—   Tā ir mana nelaime, ka es vienmēr visu saprotu un atceros. Dodu tev vārdu: nekad un ne pie kādiem apstākļiem es vairs tavā klātbūtnē to neaizmirsīšu. Vari būt drošs. — Atriebīgi iedzēla:

—   Tev vairs nedraud briesmas izdarīt netikumīgu, dzimtsarakstu nodaļā oficiāli nereģistrētu pārkāpumu.

—   Lina! — viņš pārmetoši iesaucās.

—   Nevis tas, ko es teicu, ir ciniski, bet gan tava cenšanās padarīt mani saprātīgu. — Nodūrusi acis, sāpju pilna nočukstēja:

—   Acīm redzot, arī pēc tam cilvēki nekļūst pilnīgi tuvi. — Savilka pirkstus dūrītē un, piemiegusi aci, paskatījās caur to: — Ai, cik tālu tu pašreiz atrodies no manis! Tik maziņš kā liliputs, — viņa ironiski piebilda, — toties cienījams un gudrs.

Tas bija noticis tieši tajā dienā, kad Belovu brīdināja sagatavot savus tuviniekus, ka viņš aizbrauc uz ilgu laiku, un, kā delikāti izteicās priekšnieks, ja «viņam nav morālu pienākumu pret kādu, tad tik pārliecīgi gara komandējuma priekšvakarā nav ieteicams saistīt sevi ar nepildāmiem solījumiem».

37 /

Rotmistrs Ilerds brīvi zvilnēja sēdeklī, nekautrīgi atspiedis Veisu pie apvidus automašīnas aukstās, bruņām klātās sienas. Pamatīgi izgulējies ar elektrību apsildītajā aviācijas kombinezonā, iedzēris karstu kafiju un iemetis kārtīgu konjaka malku, viņš jutās pavisam omulīgs un labprāt pļāpāja ar Veisu.

Ilerds, domājams, gribēja padižoties, teikdams, ka viņš vācu rūpniecībā ir tāds kā ģenerālis un varbūt pat vēl augstāks, kaut gan pēc dienesta pakāpes viņš ir tikai rotmistrs. Cilvēks, kuram pieder tādi kapitāli, kādus pārvalda viņš, ir pilnīgi neatkarīgs un var atļauties runāt tādas lietas, kuras nesodīti izteikt skaļi neuzdrošinās pat visvecākie nacisti.

Par Kanarisu viņš izteicās nievājoši, pastāstīdams, ka pirmā pasaules kara laikā tas esot strādājis kopā ar ievērojamo Matu Hari, kuru, pēc visa spriežot, viņš izdeva frančiem un ar to izglābās no slazdiem, ko viņam bija izlicis «Otrais birojs». Pašreizējais Kanarisa stāvoklis neesot apskaužams, jo Ilimlers agri vai vēlu tomēr panākšot apvienošanos, pakļaujot sev visus vācu izlūkošanas dienestus, un tas nozīmē, ka Himlers praktiski kļūs par otro personu impērijā. Par Heidrihu turpretī klīstot valodas, ka tas pavēlējis nozagt 110 savas vecmāmiņas kapa veco pieminekli, kur bijis iekalts viņas vārds — Zāra Heidriha, un tā vietā uzlicis citu ar iegravētiem iniciāļiem. Tas esot zināms Kanarisam. Un Heidrihs zina, ka tas zināms Kanarisam, un tādēļ viņi esot spiesti sadzīvot.

Par vistālredzīgāko no visiem nacistiem Ilerds uzskatīja Gēringu. Viņa vājība pret ordeņiem un dienesta pakāpēm esot piedodama, jo Gērings stāvot uz solīda pamata, viņa koncerns pavēršot tam ceļu uz Vācijas īsto valdnieku — Stinesa, Borzingu, Krupu, Tisenu aprindām. Sie kungi pārstāv vācu impēriju. Hitlera politisko talantu apliecina tieši tas, ka viņš to sapratis agrāk par citiem nacionālsociālistiskās partijas vadītājiem.

Herds zināja stāstīt, ka 1936. gadā Drēzdenē notikušajās apmācībās, kad ģenerālštāba augstākie virsnieki izstrādāja nākamā kara plānus, bija piedalījušies Bošs, Feglers, Springorums, Simens, Tisens, Krups, Borzigs un vēl citi lielie rūpnieki, kas gatavoja ekonomisko bāzi uzbrukuma karam. Ja vācu ģenerālštābs un impērijas valdība domājot šauri nacionālu interešu rāmjos, tad lielie rūpnieki izceļoties ar domu plašumu, un viņu starptautiskie ekonomiskie sakari nebūt neesot atkarīgi no tā, vai valstis karo savā starpā vai ne.

Tā, piemēram, Krups vēl pirms pirmā pasaules kara bija noslēdzis darījumus ar angļu militāro firmu «Wickers-Armstrong», kurai pārdeva rokasgranātas detonatora patenti. Darījums tika noslēgts ar nosacījumu, ka par katru izlietotu granātu firma maksā vienu šiliņu; angļi saskaņā ar šo nosacījumu maksājot Krupam dividendes. Šādus pašus ienākumus saņem arī citas vācu firmas par optiskiem tēmēkļiem.

Vācu rūpnieki savukārt maksāja dividendes par tamlīdzīgiem darījumiem ārzemju firmām, tai skaitā lielākajiem Amerikas Savienoto Valstu koncerniem, tāpat kā tās viņiem.

—   Tādēļ, — Ilerds pamācoši teica, — mūsu karagājiens pret Krieviju ir uzskatāms par svētu karu, jo tas saistīts ne tikai ar reiha interesēm, bet ari ar galveno mērķi: jāsatriec komunisms, kas apdraud Eiropas tautu ticību civilizācijai, kura balstās uz nesatricināmas ekonomiskas sistēmas pamatiem.

Johans jautāja:

—   Ja es jūs esmu pareizi sapratis, tad, jo vairāk angļu karavīri metīs uz mums granātu ar mūsu pašu sistēmas detonatoriem, jo vairāk ieplūdis mūsu zemē angļu mārciņas?

—   Pilnīgi pareizi, — Herds apstiprināja. — Tādēļ, lai ari cik postošs būtu karš starp civilizētām lielvalstīm, tas tikai nostiprina pašu ievērojamāko rūpniecības apvienību ekonomisko un finansiālo varenību, neskarot valsts politiskos un ekonomiskos pamatus. Pateicoties tieši šim apstāklim, mēs, līdzīgi putnam feniksam, palikām sveiki un veseli pirmā pasaules kara ugunīs un ar vēl lielāku enerģiju un apbruņojumu varējām uzsākt jaunu varas akciju.

—   Nav šaubu, jūs dienās kļūsiet par ministru! — Veiss sajūsmināti iesaucās. — Jums piemīt izcils analītiķa talants.

—   Es tikai saucu lietas īstā vārdā, — Ilerds kautri iebilda. Labsirdīgi turpināja: — Dažs labs no mums jaunās paaudzes komersantu aprindu pārstāvjus uzskata par dīkdieņiem, kas tikai dzīvo greznībā un slinkumā. Kā redzat, es darbam atdodu visus savus spēkus, ciešu tādu pašu trūkumu kā visi pārējie virsnieki un neat- ļaujos nekādas pārmērības. Es uzticīgi kalpoju fīreram pateicībā par- to, ka viņam netrūka drosmes ar tik plašiem, varmācīgiem pasākumiem atbrīvot mūs no briesmām, kas apdraudēja vēsturiski izveidotās sistēmas viengabalainību, kuru pārvalda tie, kam tas pienākas pēc īpašuma principa tiesībām.

•Nakti viņi pārgulēja Gomeļā, abvērgrupas numurs 315 apmetnē.

Kā parasts, abvērieši, visi šīs grupas virsnieki, bija tērpušies civilā. Savstarpējās attiecības bija brīvas, biedriskas. Gandrīz visi virsnieki nāca no inteliģences aprindām, būdami labi audzināti un ar takta izjūtu, viņi «Vali štāba» pārstāvjiem parādīja patīkamu, uzsvērti godbijīgu viesmīlību, taču neglaimoja.

Sarunām ar viesiem bija augstāko aprindu pļāpāšanas raksturs. Abvēra virsniekiem nebija nekas pretī patenkot un labsirdīgi pazoboties par dažādiem sīkiem atgadījumiem, kuru vaininieki visai pacietīgi uzņēma to, ka viņus izjokoja sarunās pie galda.

Tā vakariņu laikā, kas bija sarīkotas par godu Herdam un Veisam, par draudzīgas izjokošanas objektu kļuva zonderfīrers Villijs

Krahts. Lika saprast, ka viņš nododas mīlas dēkām, kas viņam, šķiet, pat glaimoja. Zondergrupas priekšnieks Dress šajā sakarībā pastāstīja kādu jautru notikumu.

Villijs Krabis bija piespiedis kļūt par savu mīļāko kādu radisti no parašutistu grupas — Raju Mokinu. Vēlāk noskaidrojās, ka šī Mokina nodod vāciešus, kalpodama ienaidniekam. Mokinu arestēja otrreiz, šoreiz jau SD orgāni, kura priekšnieks Gomeļā bija Villijs šulcs, Krahta sirdsdraugs. Un, lūk, lai izjokotu Krahlu, Šulcs nopratināšanas laikā gulēja ar meiču.

Pēc tam viņi abi, dienesta pienākumus pildot, piedalījās viņas sodīšanā, bet meiča, viņiem par pārsteigumu, sāka saukt: «Villij! Villij!» Tā kā viņiem abiem bija vārds «Villijs» un abi bija gulējuši ar viņu, virsnieku stāvoklis izrādījās tik komisks, ka pat unteroficieris, kas izpildīja nāves sodu, nespēja noslēpt smaidu.

Un Dress, kas vēlējās izlikties par bruņinieku, kas ne no kā nebaidās un neko nepārmet, turpināja:

—   Kā redziet, humora izjūta reizēm rotā dažus nepatīkamus pienākumus, kas saistīti ar mūsu darbu. — Pamanījis, ka no visiem klātesošajiem vienīgi Herds un Veiss nesmaida, viņš jau daudz stingrākā un nosodošākā tonī piebilda: — Tomēr jāsaka, ka es šādu izklaidēšanos neatzīstu. — Un, pievērsies Krahtam, jautāja: — Villij, vai atceraties mašīnrakstītāju Milu, kura agrāk bija strādājusi kādā nenozīmīgā padomju iestādē un kurai mēs ļāvām atpūsties pēc diezgan ilgstošas uzturēšanās cietumā un pietiekami enerģiskas nopratināšanas gestapo? Tā bija glīta meiča, tikai par daudz novājējusi un nomocīta. Bet dažiem tieši tādas patīk. Toreiz pie mums ciemojās augsti virsnieki no Berlīnes un, noreibuši vakariņās, izteica vēlēšanos iztraucēt šīs meičas vientulību.

Ko es toreiz izdarīju? Aizdrāzu ar mašīnu pa priekšu un aizvedu meiču uz vasarnīcu. Tas ne tikai sarūgtināja mūsu Berlīnes draugus, bet pat nokaitināja tiktāl, ka tie sāka man draudēt ar nepatikšanām darbā. Es to darīju abvēra interesēs. Aģenti bija paredzēts nākamajā dienā pārsviest uz aizmuguri. Kā gan viņa būtu varējusi pildīt uzdevumu pēc tamlīdzīgas vizītes, kurā vienlaicīgi devās vairāki vīrieši? Sai gadījumā es nešaubījos ne mirkli un apņēmīgi rīkojos.

—   Kur šī kalsnule pašreiz atrodas? — Herds jautāja.

Villijs Krahts nespēja noslēpt smīnu, bet Dress, bargi viņu uzlūkojis, pasteidzās skaidrot:

—   Diemžēl, rotmistra kungs, man jums jāsaka, ka nositās. Lecot ar izpletni. Tas neesot atvēries. Domāju gan, ka nevis tehniska iemesla dēļ. Daži no viņiem, ziniet, izvēlas šo nekaunīgo paņēmienu, lai izvairītos no uzdevuma. — Godbijīgi piebilda: — Nav šaubu, ka jūsu skolas kontingentam šai ziņā daudz lielāka vērtība. Mēs esam spiesti ciest šādus zaudējumus. Vervējam taču steigā, cietumos. Saņemam fiziski ārkārtīgi novājinātu materiālu. Tiklīdz cilvēks sāk turēties uz kājām, tūlīt sviežam pāri. Ļoti ierobežots sagatavošanas laiks. Reizēm gadās arī kāds vērtīgs eksemplārs — to vecāku dēliņi, kuriem boļševiki savā laikā atņēma lielos zemes īpašumus. Tie labprāt organizē terora aktus. Bet diemžēl tie atkal kļūst par upuri tiem, kas izmanto viņu zemi._— Pazūdījās: — Vai redzējāt baltkrievu sādžas? Zemniekus? Āzija! Salīdzinājumā ar zemniekiem, kam pieder zemes gabals jebkurā Eiropas valstī, — ubagi. Bet, redziet, mīkla. Veseliem ciemiem aiziet partizāņos un cīnās kā sātani. Man šķiet, ka viņi politiski ir daudz vairāk samaitāti, nekā mēs domājam.

Tādēļ, tikai apvienojot SS vienību un vērmahta spēkus, izdosies likvidēt liekos iedzīvotājus šajās okupētajās teritorijās. Tā būs nevis humāna, bet vienīgi saprātīga rīcība.

Villijs Krahts piedāvāja Veisam naktsmāju savā istabā.

Veisa atturību Krahts uzskatīja par sava veida augstprātību, kas raksturīga dižciltīgu ģimeņu pēcnācējiem, un, vēlēdamies iegūt Veisa simpātijas, sīkumos pastāstīja par savu draudzību ar Raju Mokinu.

Apskurbis no vīna, Krahts kļuva sentimentāls un, gulēdams gultā un smēķēdams cigareti garā kaula iemutī, ļāvās atmiņām, sapņaini pievēris acis:

—   Jūs nevarat iedomāties, cik viņa bija interesanta būtne. Kā viņa mani sākumā ienīda! Bet, lai padarītu viņu pieļāvīgāku un iegūtu viņas simpātijas, es, izmantodams savu draudzību ar vietējo SD nodaļas priekšnieku Villiju Sulcu, panācu, ka uz laiku atvieglo ieslodzīto stāvokli, kuri, kā apgalvoja Raja, bija pilnīgi nevainīgi. Es pat atnesu viņai vēstuli no ieslodzītajiem. Protams, man bija jākļūst par objektu, kuru viņa centās saaģitēt. Savus vecākus es pazemoju līdz strādnieku stāvoklim. Par sevi sacerēju ziemassvētku pasaciņu: nabaga zēns taupīgi krāj grašus, lai varētu mācīties skolā. Iedomājieties, šī būtne, kura pie nopratināšanas SD nodaļā bija nomocīta līdz nāvei, atrada vēl spēku žēlot mani, saukdama par zēnu, kas iemaldījies vilku barā.

Viņa bija tik aizkustinoša un burvīgi naiva, ka, vaļsirdīgi sakot, es viņā iemīlējos līdz ausīm. Diemžēl, palikusi ar mani divatā, viņa sarunāja tādas lietas, ka man vajadzēja oficiāli ziņot Sulcam par viņas neuzticamību.

—   Un kas notika tālāk?

—   Jūs taču dzirdējāt: viņu sodīja ar nāvi.

—   Vai bija pamats?

—   Jā, šāds tāds pamats Sulcam bija . .. Kaut gan Sulcs, šis rupjais bavāru tēviņš, varēja vēl kādu laiciņu pavilkt garumā, kaut vai aiz cienības pret manām jūtām.

—   Vai jus viņu atceraties?

—   Jā, atceros. Kaut viņa bija padomju meitene, bet īsta Grie- tiņa — naiva, nevainīga un šausmīgi stūrgalvīgi turējās pie savas pārliecības.

Johans skatījās uz Villiju Krahtu — tik delikātu, labi audzinātu. Skatījās uz viņa augsto, tīro kaklu. Uz viņa pabālo, šauro seju ar pareiziem vaibstiem. Uz viņa mazliet izrieztajām, gaišzilajām acīm. Uz viņa sievišķīgajām, pilnīgajām rokām. Uz silto adīto kamzoli, ko Villijs uzģērba, lai naktī nesaaukstētos, gulēdams zem pēļa, kuru viņš, acīm redzot, bija atvedis sev līdzi no mājām.

Viņš redzēja, ka uz Villija tievā kakla karājas zelta ķēdīte ar daudziem medaljoniem — svētbildītēm, kuras viņš, pirms gulētiešanas nočukstējis lūgšanu, liegi skūpstīja.

Villijs parādīja Veisam savas māsas ģīmetni un pastāstīja, ka viņi esot dvīņi. Maigi mīlot viens otru. Viens no medaljoniem esot talismans, ko māsa Minhenē nopirkusi par dārgu naudu no kāda ievērojama astrologa. Sis talismans pasargājot no varmācīgas nāves.

Noraugoties tievajā kaklā, kurā karājās talismans, Johans pat nedrīkstēja domāt, ar kādu baudu viņš pats saviem pirkstiem sažņaugtu šo kaklu.

Pievēris acis, viņš domās atkārtoja automašīnu numurus, kuras, kā viņam izdevās novērot, izvadā Gomeļa pa abvēra konspiratīvajiem dzīvokļiem saiņus ar produktiem. Operatīvās grupas vai partizāņu nodaļas, uzzinājušas šo mašīnu numurus, varēs izdibināt vācu aģentu satikšanās vietas.

Kamēr viņš centās iespiest atmiņā šos numurus, Villijs, ērti atlaidies spilvenos, klusā balsī tenkoja. Stāstīja par savu priekšnieku.

Kapteinis Dress — neglābjams žūpa. Nesen, piedzēries līdz nesamaņai, viņš ielauzies pilsētas komandanta — veca prūšu karavīra dzīvoklī, kur svinēta namatēva dzimšanas diena. Ar troksni uzgāzis uz galda pārsteigtā pulkveža deguna priekšā no abvērgrupas ēdnīcas nozagto noputējušo, pusnokaltušo palmu un, pārtraucis pulkveža runu, ilgi spiedis un kratījis tam roku. Pēc tam, apsēdies pie galda, tūlīt aizmidzis, noguldījis galvu uz šķīvja.

Nupat pirms dažām dienām Dress dzēris šeit, šinī mājā, kopā ar rotmistru fon Valdi, bet, kad rotmistrs atstājis savu pudeles brāli un aizgājis gulēt, Dress ielauzies viņa istabā un pieprasījis turpināt dzeršanu. Valde atteicies. Tad Dress paziņojis, ka viņš, ja Valde tūlīt neatgriezīsies pie dzīru galda, apmīzīšot krāsni Valdes istabā.

Valde paņēmis pistoli, kas gulējusi turpat blakus uz naktsgaldiņa, un jau notēmējis. Tikai ar varu izdevies Dresu izvest no istabas.

Kapteiņa pastāvīgais pudeles brālis esot Gomejas žandarmērijas priekšnieks, kas tagad izvairoties no sava drauģeļa kopš tās nakts, kad Dress ielauzies žandarmērijas telpās un, iedams pa garo gaiteni, šāvis uz spuldzēm. Žandarmi nodomājuši, ka viņiem uzbrukuši par- tizāņi, un viss būtu beidzies pavisam slikti, ja žandarmērijas priekšnieks nebūtu pazinis Dresa balsi, kurš katru šāvienu pavadījis vārdiem: «Gribu dzert, gribu dzert!»

Vispār Dress lāga vīrs. Labsirdīgs pret dienesta biedriem, rūpīgs.

Viņa trūkumus var arī saprast. Vietējos iedzīvotājus pretizlūkošanas nodaļā taču pratina naktīs.

Turklāt zemākas rases ļaudīm ir tik notrulināta sāpju izjūta un tik neattīstītas katrai dzīvai būtnei dabiskās bailes no nāves, ka bieži jāķeras pie īpašiem līdzekļiem, kas prasa no otrās nodaļas darbiniekiem kolosālu pašsavaldīšanos un tik rupju fizisku piepūli, ka akmeņkaļa vai miesnieka darbs salīdzinājumā ar to ir tīrā bērnu spēle.

Villijs nodrebinādamies pavēstīja, ka viņš nespējot paciest sāpju kliedzienus. Viņš nespējot saprast, kā to varot paciest viņa kolēģi. Vispār sakot, ir šausmīgi, ka mēs, vācieši, esam spiesti tā sevi pazemot šo ļaužu acīs, kuri nekādi nevēlas saprast, ka ikviena pretošanās jaunajai kārtībai ir neprātīga.

Veiss jautāja:

—   Bet ja nu mēs izturētos mazliet saudzīgāk pret vietējiem iedzīvotājiem?

—   Kas jums nāk prātā? — Villijs nodrebinājās. — To viņi uzskatītu par mūsu vājumu un vēl biežāk mums uzbruktu. Nē, nē, lai cik tas cietsirdīgi, taču nežēlīga izrēķināšanās ir vienīgais līdzeklis. Kā ziniet, mēs taču atrodamies aizmugurē, vismaz tā tiek domāts. Bet briesmas, kas mums šeit draud, nebūt nav mazākas kā frontē.— Pažēlojās: — Taču apbalvojumus saņemam retāk. Tas nav taisnīgi.

—   Jūs savu saņemsiet, — Veiss stingri teica. — Es jums to apsolu. — Tonis, kādā viņš to pateica, izbiedēja viņu pašu ar savu atklātību.

Bet Villijs to nepamanīja.

—   Protams, jums ir iespēja «Vali. štābā» aizrunāt par mani labu vārdu, — viņš sacīja. — Un laipni novēlēja: — Ar labu nakti, draudziņ!

Ko gan citu varēja darīt Veiss? Tikai atbildēt ar to pašu.

Otrā rītā pirms brokastīm Johans atgādināja Villijam Krahtam viņa vēlēšanos būt atestētam «Vali štābā» un savukārt lūdza parādīt laipnību un biedriski pastāstīt viņam par grupas numurs 315 aģentu labajām un sliktajām pusēm. Veiss savu lūgumu izskaidroja ar to, ka rotmistram Herdam esot uzdots atrast kandidātus izlūkošanas skolām, bet kapteinis Dress pilnīgi saprotamu motīvu dēļ var ne visai objektīvi tos raksturot, vēlēdamies labākos atstāt savā grupā.

Krahts, brīdi vilcinājies, atgādināja, ka aizliegts izsniegt slepenus dokumentus.

Veiss pārsteigts paraustīja plecus.

—   Vai tad es lūdzu, lai jūs man nodotu šos sarakstus? Tas nemaz nav vajadzīgs. Jūs tos, neizlaidis no rokām, lasiet. Es tikai ar acīm sekošu jums līdzi, un, ja aģents nebūs pietiekami uzticams, jūs. .. nu, aprobežojieties tikai ar mīmiku. — Uzlicis Krahtam roku uz pleca, Johans draudzīgi un uzticīgi pačukstēja: — Tas gan tikai starp mums, bet vai jūs arī zināt, kā znots ir Ilerda kungs?

—   O! — Villijs iesaucās. — Kā nu ne!

—   Redziet, rotmistram Herdam trūkst dažu iemaņu, kas nepieciešamas abvēra virsniekam, un jādomā, ka viņš nemaz necenšas tās iegūt. Bet kapteinis Dress viņu viegli apvedīs ap stūri. Toties ja Herds uzzinās, ka jūs esat izdarījis viņam šo nelielo pakalpojumu… — Veiss pacēla acis uz augšu un domīgi turpināja: — Galu galā pēc kara mums, tas ir, man un jums, Villij, gluži tāpat kā daudziem citiem jauniem ļaudīm, tik lielas firmas līdzīpašnieka pateicība var nodrošināt daudz redzamāku stāvokli sabiedrībā nekā visu pakāpju dzelzs krusti. Es personīgi lā domāju un tā ari rīkojos.

Krahts jau sāka svārstīties.

—   Bet kā es par to pārliecināšos?… — viņš, brīdi vilcinājies, jautāja; viņa vaigu galos uzplauka sārtums. — Nu, par to, ka jūs pats manus nopelnus nepiesavināsieties?

—   Ja rotmistrs jums neizteiks personīgu pateicību, atļauju jums bez kautrēšanās mani nostādīt viņa acīs visneizdevīgākā stāvoklī, — Veiss stingri teica. Smaidīdams piebilda: — Bet zvēru, Villij, ka jums to darīt nebūs nekādas vajadzības.

Villijs Krahts padevās un izpildīja Johana Veisa lūgumu. Ietre- nētā atmiņa palīdzēja Johanam gandrīz vai ar automāta precizitāti iespiest redzes atmiņā visu to, kas viņu interesēja.

Bet tagad jātiek galā ar Ilerdu. Te būs kaut kas īpašs jāizgudro.

Johans jautāja Herdam, vai tas nevēlētos paņemt kā suvenīrus dažas svētbildes no senlaiku krievu dievnama. Vācijas bagātnieki pašreiz ļoti aizraujas ar šo moderno mājas rotu.

Herds kļuva priecīgs.

Tad Johans sazvērnieka toni turpināja:

—   Kapteinis Dress tīko šīs svētbildes iegūt sev, bet zonderfīrers Krahts, vēlēdamies jums sagādāt prieku, pateica man, kurā dievnamā tās glabājas.

—   Lieliski. Esmu viņam ārkārtīgi pateicīgs.

Veiss neatlaidās:

—   Es domāju, rotmistra kungs, ka jums savu pateicību Krahtam vajadzētu izteikt tikai vispārējos vārdos, lai nenostādītu viņu neērtā stāvokli kapteiņa acīs.

—   Varat būt mierīgs, — Herds sacīja.

Viņš savu solījumu turēja. Sirsnīgi paspiedis roku Krahtam, iedeva savu vizītkarti un daudznozīmīgi piebilda, ka neaizmirsīs viņa laipnību.

Par baznīcu, kurā tagad atradās munīcijas noliktava, Johans bija uzzinājis no bijušā diakona, kas kalpoja abvērgrupā numurs 315 par važoni.

Veiss vairākkārt bija papļāpājis ar šo «tipisko krievu bārdaini», kas viņu interesēja vienīgi tādēļ, ka tas izvadāja produktus aģentiem uz viņu dzīvokļiem pilsētas nomalēs.

Ceļā uz aerodromu viņi piebrauca pie noliktavas, un Herds saņēma «moderno mājas rotu» savai ārpilsētas savrupmājai.

Abvērvienības slepenajā aerodromā, kur stāvēja tikai dažas transporta lidmašīnas, Veiss piedzīvoja pirmo nepatīkamo pārsteigumu. Uz šejieni bija atvesta grupa aģentu, kurus apmācīja skolā «Zet». Tie gan neizcēlās ar tik pamatīgu un rūpīgu tehnisku sagatavotību, kādu ieguva aģenti «Vali štāba» Varšavas skolā, toties tiem piemita citas īpatnības, kas bija raksturīgas šis speciālās skolas stilam.

Tie bija cilvēki, kurus vācieši bija piespieduši kļūt par nāves sodu izpildītājiem, bet fotogrāfijas, kas attēloja viņus šajā bendes darbā, pievienoja viņu personīgajām lietām. Šie uzņēmumi aizstāja tos rakstu darbus, kuros Varšavas skolas kursanti paskaidroja, kādēļ tie uzskata sevi par padomju varas ienaidniekiem. «Zet» skolas izlūki bija apmācīti terora aktu tehnikā. Tic bija stulbi, nelieši, kas pilnīgi zaudējuši cilvēciskas jūtas un gatavi uz visu.

Varšavas skolas grupu apvienoja ar «Zet» skolas aģentu grupu, un par grupas vecāko iecēla nevis Naglu, uz kuru Johans bija licis visas savas cerības, bet «Zet» skolas aģentu, pēc palamas Pātaga, kas jau bija veicis ne vienu vien operāciju.

Saskaņā ar instrukciju Veiss stundu pirms izlidojuma izsniedza saviem kursantiem izlūkošanas objekta karti ar mērogu 1 : 30 000. Ceļa karti no nosēšanās vietas līdz objektam ar mērogu 1 : 100 000. Naganus ar patronām. Kompasus — vienu uz diviem. Elektrisku kabatas laternu — vienu uz diviem. Padomju naudas zīmes — pa desmittūkstoš rubļu katram. Rokas pulksteņus. Kabatas nažus.

Izņēmuma kārtā piespieda radioinstruktoru pārbaudīt kopā ar Naglu viņa paša un viņa korespondenta raidsignālus. Vēlreiz pārbaudīja burtu, kas aizstāja viņa parakstu; paroli, ar kuru tas vajadzības gadījumā atceļā var pāriet frontes līniju; personīgo numuru, ar kuru var pieteikties jebkurā vācu vienības štābā. Izsniedza granātu, ar kuru Naglam, ja citas izejas nav, jāiznīcina rācija.

Veiss labi zināja, ka vienā uzdevumā nekad netika sūtīti kopā dažādu skolu aģenti. Šī priekšniecības atkāpšanās no saviem pedantiskajiem principiem pievērsa Veisa uzmanību, un viņš nojauta kaut ko nelabu un bīstamu.

Arī Naglas acis skaidri pauda bažas, jo viņu plānu varēja izjaukt Pātaga, ieņemot ar saviem ļaudīm noteicošo stāvokli grupā.

Veiss uz brīdi aizturēja Naglu, it kā vēlēdamies pārbaudīt, cik stingri tas piesprādzējis pie krūtīm rāciju.

—   Slikti? — Nagla čukstus jautāja.

Johans pamāja ar galvu.

—   Man vajadzētu lēkt pirmajam.

—   Kādēļ?

—   Man savs apsvērums. — Viņš paskatījās Johanam acīs un stingri teica: — Tas nepieciešams.

Johanam bija zināms, ka saskaņā ar instrukciju iesēšanās lidmašīnā notiek pretēji izmešanas kārtībai (tas, kas iekāpj pēdējais, lec pirmais), un viņš pateica to Naglam.

Pilnīgi negaidot tika pavēlēts Naglam atdot rāciju «Zet» skolas radistam. Ar to tika zaudēta iespēja paziņot Centram ar radiosignāliem grupas nosēšanās vietu. «Zet» skolas radists, paņēmis no Naglas rāciju, aizmirsa paņemt granātu, kas bija jāglabā kopā ar rāciju. Granāta palika pie Naglas.

Mirkli pirms iekāpšanas lidmašīnā Nagla negaidot apsēdās zemē un sāka pāraut kājas.

Tādēļ viņš uzkāpa pa trapu pēdējais. Atskatījies uz Johanu, kas skumji un mulsi nolūkojās viņam pakaļ, Nagla pēkšņi mierīgi un priecīgi pasmaidīja.

Atgriezies no lidlauka štāba barakā, Veiss tur sastapa Ilaki un Zīlīti. Izbraucot no skolas, viņš pabrīnījās, kādēļ tie brauc līdzi kursantiem, bet pēc tam aizmirsa un vairs nedomāja par to. Tikai tagad, ieraudzījis viņu satrauktās sejas, saprata, ka tam īpašs iemesls un, šķiet, saistīts ar viņu, jo abi šie vīri, viņam ienākot, nemierīgi un jautājoši pavērās viņā.

Tūlīt ienāca arī rotmistrs Herds lidlauka komandanta pavadībā un. turēdams rokās telegrāfa lentu, stostīdamies nolasīja štāba pavēli. Bija pavēlēts nekavējoties izsēdināt ienaidnieka aizmugurē sevišķa uzdevuma veikšanai aģentu grupu: Veiss — vecākais, radists — Ilake un Zīlīte.

Pavēlē bija teikts, ka uzdevums, kas būs jāveic grupai, tiks paziņots tūlīt pēc nosēšanās.

Komandants, tiklīdz Herds bija beidzis nolasīt pavēli, pieprasīja, lai grupas locekļi nodod savu personīgo ieroci, kuru vietā viņi saņemšot padomju «TT» pistoles. Kareivis ienesa padomju karavīru tērpu: veļu, zeķes, zābakus un pat Padomju Savienībā ražotos papirosus un sērkociņus.

Komandants nolika uz galda arī karaklausības dokumentus, kas bija izgatavoti abvēra darbnīcā. Veisam bija paredzēta arī ordeņu grāmatiņa.

Pārģērbdamies Johans centās izprast, kādēļ viņam tik steidzīgi atņēma personīgo ieroci. Ja tā vietā neiedos citu, tad tas nozīmēs… Bet ko tas nozīmēs? Kur viņš pielaidis kļūdu, aplamību? Bet viņš taču nav viens, tas pats noticis ar Haki un Zīlīti. Nē, šeit slēpjas kaut kas cits.

Bet tur jau nāk komandants. Tas atnesa pistoles un, pārbaudījis numurus, nolika tās blakus dokumentiem. Nolika uz galda arī cit- ronveida granātas. Tas ir labi. Tātad kaut kas cits.

Veiss piegāja pie galda un pasmaidījis lūdza komandantu paskaidrot, vai padomju ierocim nav kāda īpatnība, ko derētu iegaumēt.

Komandants laipni paskaidroja visu nepieciešamo.

Taču Veiss pamanīja, ka rotmistrs ir pārsteigts un viņu jautājoši uzlūko.

Johans saprata, ka viņš ir pāršāvis pār strīpu. Skolā taču tika mācīts, kā apieties ar visāda veida padomju ieročiem. Tādēļ Johans pasteidzās pateikt komandantam, ka viņam ļoti labi zināmas padomju ieroču konstruktīvās īpatnības. Viņš tikai gribējis zināt, vai viņam domātā pistole ir izmēģināta šaušanā un kas pie tās novērots, jo katram ierocim ir savas īpatnības, un tās jāzina, šaujot ar to.

Komandants atbildēja:

—   Nē, nav izmēģināts.

—       Tas ir slikti, — Veiss pārmetoši teica. — Ja es kļūdīšos, atbildēsiet jūs.

—   Pareizi gan, — Ilerds piekrita. — Tā ir paviršība.

Komandants paskatījās pulksteni.

—   Laiks doties ceļā. Pusdienas paēdīsiet lidmašīnā.

Kareivis palīdzēja viņiem piesprādzēt izpletņus.

Veiss piegāja pie Ilerda un sniedza roku.

—   Uz redzēšanos, rotmistra kungs!

Bet Herds izlikās, ka neredz Johana roku, un ar nepieejamības izteiksmi sejā vēsi sacīja:

—   Novēlu godīgi pildīt savu pienākumu.

Johans nejauši uztvēra Ilerda blāvo, naidīgo skatienu un izdarīja secinājumu, par kuru, tiesa gan, viņš vēl nebija pilnīgi pārliecināts.

Viņu sūtīšanu uz aizmuguri Herds tātad neuzskata par varoņdarbu. Tas ir skaidrs. Herds neprata izlikties. Nekas neliecināja, ka viņš izvadītu Johanu kā varoni sevišķa uzdevuma veikšanai, un tieši ar to sevi nodeva. Ilerds izskatījās par kaut ko norūpējies. Varbūt par to, ka tik vaļsirdīgi bija pļāpājis ar Veisu un, uzturoties abvērgrupā numurs 315, bija klaji izrādījis savas simpātijas Johanam visu virsnieku klātbūtnē? Bet kādēļ tas viņam tagad varētu sagādāt raizes?

Johans nolēma, ka iekāps lidmašīnā pirmais, lai varētu izlēkt pēdējais. Kādēļ viņš to darīja? Vienkārši tādēļ, lai iegūtu dažas minūtes laika. Tās varēja noderēt.

Lodziņi lidmašīnas kabīnē bija aizlīmēti ar tādu melnu papīru, kādā parasti iesaiņo fotolentu.

Lidmašīna nekavējoties izbrauca uz skrejceliņa, tiklīdz durvis bija aizcirtušās aiz Ilakes, kas iekāpa pēdējais, jo pie viņa atradās rācija.

Radiouztvērēja baterijas atradās pie Zīlītes.

Dažas minūtes viņi lidoja pilnīgā tumsā, pēc tam iedegās griestu spuldzīte.

Zīlīte, pateicis, ka tukšā dūšā nāvi sagaidīt nevēlas, attina savu sainīti ar aerodromā saņemto ēdienu. Katram bija iedota līdzi arī pudele degvīna.

Ilake gandrīz nemaz nepieskārās ēdienam, tikai laiku pa laikam iedzēra no pudeles, ko viņš neizlaida no rokām.

Toties Zīlīte ēda un dzēra ar baudu. Viņš ātri noreiba un sāka pļāpāt. Pasviezdams gaisā uz plaukstas ampulu ar indi, viņš, maigi to uzlūkodams, noteica:

—        Stāsta, ka iedarbojoties mirkli: vajag tikai pārkost — un gatavs!

—   Kas stāsta? — Veiss jautāja. — Vai tie, kas izmēģinājuši?

—   Pareizi! — Zīlīte skaļi smējās. Nezaudējis cerības, piebilda:

—   Lai nu kā, ķīmija, bet jūs, vācieši, šai nozarē lieli meistari, ar mums, lempjiem, pat salīdzināt nevar. — Tad nopūties izdvesa:

—  Ak Krievija, Krievija! — Uzpūta plaukstai: — Bija un izbija. — Ar nožēlu teica: — Zābaks vien esmu.

Veiss jautāja:

—   Zābaks? Kā lai to saprot?

—        Tā, kā teicu … — Zīlīte grūtsirdīgi atbildēja. — Pats savā labā pacensties neprotu, citus ap stūri apvest ari neizdodas. Tic, kas gudrāki, mierīgi sēž Berlīnē, apspriežas tikai un sacer kontrrevolūcijas, bet mūs, vienkāršos ļautiņus, met kā mēslus no balkona garāmgājējiem uz galvas.

—   Vai jums tas nepatīk?

—        Nē, kādēļ gan ne! — Zīlīte kļuva piesardzīgs. — Katram savs liktenis.

Ilake atklāti nicināja Zīlīti, acīm redzot, neapmierināts par to, ka viņam būs jāstrādā kopā ar šo krievu. Ilake teica Veisam:

—        Es domāju, ka šo tipu mēs izmantosim tikai par mūsu mantu nesēju.

Veiss piekrītoši pamāja. Hake, atkal iedzēris malku no pudeles, neapmierināts norūca:

—        Šķiet, manu kandidatūru rotmistra kungs izvēlējies, atriebdamies par to, ka es paziņoju partijai par viņa pārāk brīviem uzskatiem dažos jautājumos.

Veiss jautāja:

—   Un kas no tā iznāca?

Hake, tumši piesarcis, nikni atbildēja:

—        Man stingri lika saprast, ka kungi, līdzīgi Herdam, ir neaizskarami. Mums, nacistiem, esot jāpateicas viņiem, bet nevis viņiem mums. Kā jums tas patīk?

—        Man prātā, — Veiss vēsi atbildēja, — ka visi lielie rūpnieki Un finansisti jau no paša sākuma ir atbalstījuši fīreru, un to ari es jums ieteiktu neaizmirst.

—   Jā, — Hake piekrita, — tas tiesa. Bet es lēju asinis fīrera labā.

—   Pareizi, tikai ne frontē un ne savas.

Hake iegrima domās, pēc tam aizvainots teica:

—        Pret gestapoviešiem tā neizturas kā pret mani, viņus neviens nesūta tamlīdzīgos uzdevumos, tie strādā aizmugurē …

—   Kādēļ tad jums šāds liktenis?

Hake, atkal iesūcis no pudeles, piesarka vēl vairāk, pēc tam sāka klepot un, noslaucījis slapjo muti ar plaukstu un pūzdams Veisam sejā degvīna smaku, čukstus sacīja:

—       Tādēļ, ka es, tāpat kā vēl daudzi citi kustības veterāni, pārāk daudz zinu … Redziet, — viņš iesita sev pa muguru, uz kuras kā kupris pacēlās izpletnis, —lai būtu mazāk liecinieku. Ludvigs Rems mūs jau savā laikā brīdināja, ka fīrers uz mūsu rēķina izlīgs. Tā tas arī noticis, — viņš sašķobīja smīnā muti, — vai re, Herda kungs tagad figūra! Bet mani, vecu veterānu, nacistu, šis fabrikants tur zem sava papēža … Un fīreru arī.

—       Hakes kungs, — Veiss nosodoši iesaucās, — es nevēlos klausīties jūsu spriedelējumos.

Hake, atgāzies pret kabīnes sienu, uzmanīgi un ilgi vēroja Veisu, pēc tam tik skaidri, it kā nemaz nebūtu dzēris, teica:1

—   Tās nav manas domas.

—   Bet kam tad tās pieder?

—       Kā tev šķiet, — Ilake rupji atcirta, — vai man ir vienalga, ar ko kopā strādāšu? Nē. puis, nav vienalga. Es tevi tikai pārbaudīju. Vai skaidrs?

—   Nu un tad?

—       Nekas, — Hake atbildēja. — Nekas. Šķiet, ka esi eņģelis. Toties krievu cilvēki tevi uzreiz atmaskos.

—   Kādēļ tu tā domā?

—        Pārāk izteikts vācietis, viens no tiem, kuriem jau Hitler- jugendā iepotēja, kādam jābūt vācietim.

—   Jā, tieši tāds es esmu, — Veiss lepni iesaucās.

—        Bet neviens nezinās, ka tu ar cilpu kaklā nobļausi <Heil, Hit- ler/». Neviens.

—        Saki — kur tu tai brīdi būsi? — Veiss jautāja. Brīdināja: — Veterāni Iegaumē: ja izbīsies, es tevi bez kavēšanās aizraidīšu pie tava Rema …

—       Pareizi, — Hake iesaucās. — Pareizi runā, komandier. Taisnīgi vārdi, — un gribēja Veisam paspiest roku.

Taču Veiss roku nepadeva, tikai vēsi noteica:

—   Redzēsim, kā tu izturēsies.

—        Pareizi gan. — Hake, apmierināti smaidīdams, noteica: — Tu esi brašs puisis, tieši tāds, kādi mums vajadzīgi.

Sarunādamies ar Haki, Johans nepārtraukti domāja, cenzdamies izdibināt, ar ko izskaidrojams «Vali štāba» lēmums pārsviest viņu ienaidnieka aizmugurē. Viņš bija iegaumējis izlidošanas laiku, un pēc viņa aprēķina lidmašīnai jau vajadzēja būt pāri frontes līnijai un atrasties virs padomju teritorijas. Taču motori nezin kādēļ strādā vienā un tai pašā režīmā, nav arī sajūtas, kāda rodas, lidojot lielā augstumā. Veisam bija zināms, ka pēc instrukcijas lidmašīnai, lidojot virs ienaidnieka teritorijas, jāpaceļas četru līdz sešu tūkstošu metru augstumā. Kabīnē taču atrodas skābekļa aparāti. Dīvaini gan.

Pēc tam viņš domāja par to, ka viņam būs jāatņem Hakcm rācija. Centram jāpaziņo, kādas briesmas tagad draud no grupas, kurā ietilpa Nagla, kā arī jānorāda sava nolaišanās vieta. Bet ka atņemt rāciju? Varbūt ar ieroča palīdzību?

Ilaki un Zīlīti varētu nošaut vēl gaisā, kamēr tie zem viņa karāsies izpletņos, jo viņš lēks pēdējais.

Bet tādā gadījumā neglābjami, uz visiem laikiem bojā ies Johans Veiss. Dzīvs paliks Aleksandrs Belovs, kas pats būs nogalinājis abvēra jefreitoru Veisu — šo nenovērtējamo cilvēku. Viņa pienākums taču ir glābt Veisu, saglabāt Veisu tādu, kads viņš ir, lai tas varētu atgriezties tur, kur tam pienākas būt. Bet kā tādā gadījumā novērst ļaundarības, kuras pastrādās «Zet» skolas aģenti, paralizējuši Naglas darbību? Naglam taču ir tikai divi palīgi — tie, kurus viņš bija paguvis sagatavot un par kuriem bija informējis Johanu.

Kabīnē ienāca otrais pilots un pavēlēja sagatavoties.

Izpletņi bija pusautomātiski: vāka adatu neparauj pats izpletņu lēcējs, tas notiek ar virves palīdzību, kas piestiprināta pie lidmašīnas. Pāri izlēkšanas lūkai stiepās tērauda trose, bet parašuta vāka virspusē saritināta kā čūska astoņus līdz desmit metrus gara virve ar atsperkāsi galā.

Pirms lēciena virvi palaiž vaļīgāk, atsperkāsi aizkabina aiz troses, un izlūks ar galvu pa priekšu slīd lejā pa notekcaurulei līdzīgo lūku.

Kursanti netika speciāli trenēti, tiem pat netika doti norādījumi, kā jālec, izņemot to, ka, saskaroties ar zemi, jātur kājas kopā un jākrīt uz sāna.

šos pašus padomus saņēma arī Veiss, Hake un Zīlīte.

«Vali štāba» virspavēlniecība uzskatīja par nelietderīgu lieki tērēt motoresursus un degvielu kursantu apmācīšanai izpletņu lēcēju mākslā. Bet, ņemot vērā to, ka aizvien kāds no aģentiem nolaižoties dabūja smagus ievainojumus, grupas vecākajam bija uzlikts par pienākumu bez trokšņa atbrīvoties no ievainotā. «Vali štāba» virspavēlniecība, tāpat kā ikkatras citas izlūku skolas vadība, ievēroja vislielāko materiālo līdzekļu ekonomiju un centās samazināt izdevumus. Tikai šī iemesla dēļ aģentiem neizsniedza pilnā komplektā ziemas tērpus: pie vilnas formas svārkiem bija kokvilnas bikses vai arī otrādi. Lūk, kādēļ labās kvalitātes padomju virsnieku šineļus nesaņēma neviens. Ja tādi bija, tad tos izārdīja un vācieši nosūtīja saviem piederīgajiem.

Pirmais pa reni nobrauca Hake, aiz viņa Zīlīte.

Vispirms Johanam virs galvas izpletās gaišā zvaigžņu telpa tik bezgalīga kā okeāns, tad viņš iekrita blīvos, baltos mākoņos un pēc tam nakts tumšajā krēslā.

Viņš pamazām sāka pievilkt vienas puses štropes, lai mazliet attālinātos 110 saviem biedriem, cerēdams nejauši sastapt kādu no padomju ļaudīm.

Lūkodamies lejā uz zemi, kas traucās viņam pretī, Johans pamanīja sīku lauku tīklu, kuru ežas pat nespēja noslēpt plānā sniega kārta, bet tālumā pavīdēja baznīcu smailes. Mīkla, kurai viņš bija velti meklējis izskaidrojumu, tagad bija atrisināta!

Johans steidzās pievilkt otrās puses štropes, šoreiz ar nolūku pietuvoties saviem pāriniekiem. Par vēlu. Pavilcis kājas apakšā, saņēma triecienu un novēlās uz sāniem virs piepūstā izpletņa.

Atsprādzējis izpletni un ieracis to zemē, viņš steidzās uz to pusi, kur bija nolaidušies pārējie. Bet tad pēkšņi apstājās, izņēma pistoli, pietupās, noņēma ausaini un, iebāzis tajā roku ar pistoli, nospieda gaili.

Klikšķis. Šāviens neatskaneja. Viņš atvilka stobru, atkartoja visu no gala — šāviens neatskanēja. Tad viņš izņēma no granātas degli un, apskatījis to, redzēja, ka misiņa caurule, kurā vajadzēja atrasties sprāgstvielai, bija tukša.

«Veikli. Tad lūk, kā tie nodomājuši mani izjokot! Labi.»

Johans jau vairs negāja, bet skrēja pāri pļavai uz tumsā tīto mežmalu, kur, pēc viņa domām, gaidīja pārinieki.

Hake, uzlicis austiņas, jau sēdēja pie rācijas.

— Pavēlēts iet taisni pa stigu uz priekšu līdz mežsarga būdai un tur gaidīt tālākus norādījumus.

Būda izskatījās neapdzīvota, pamesta. Blakus krāsnij Johans ieraudzīja pusapdegušas poļu ābeces lapas, bet uz noputējušās palodzes stāvēja tukšas konservu bundžas ar dāņu etiķeti.

Kamēr Ilake aptina antenu pagalmā ap veļas auklu, lai tādā veidā to nomaskētu, Veiss domās apkopoja visu, ko bija pamanījis, redzējis, un secināja, ka viņš kļuvis par pārbaudes kombinācijas objektu un to ir izdomājis un improvizējis neviens cits kā Dītrihs. Apziņa, ka tagad viņam nav jārīkojas uz labu laimi, iedvesa atkal možumu un ticību saviem spēkiem.

Veiss aizliedza kurt uguni. Vakariņas paēda sausas. Pavēlējis Zīlītēm dežurēt pirmajam, viņš deva padomu Hakem izgulēties, kā pienākas. Pats arī apgūlās uz dēļu lāviņas.

Būdā oda pēc puvuma, mitruma. Gulēt uz kailiem dēļiem bija neērti, auksti. Taču Johans piespieda sevi aizmigt, piespieda ne par ko nedomāt, jo tagad vajadzēja atpūsties, atgūt spēju skaidri un precīzi domāt.

Tā arī, domādams par to, ka pašreiz nevajag ne par ko domāt, viņš aizmiga.

Viņus saņēma rītausmā.

Zīlīte sēdēja zemē, šūpojās, vaidēja, piespiedis plaukstu ar asinīm notašķītai galvai. Nekautrējoties viņu ar dunkām uzrāva kājās.

Ilake sasiets locījās un grieza zobus. Bet viņu neviens nesita, tāpat kā nesita arī Veisu, vienīgi tirpa rokas, kas bija sasietas uz muguras ar antenas drāts gabalu.

Kā lietiskus pierādījumus ienesa būdā divus ar zemi notrieptus izpletņus.

Cilvēks, kuram bija divi «ķieģelīši» uz apkakles un politdarbinieka zvaigznīte uz piedurknes, izrīkoja kareivjus, kas bija viņus pārsteiguši.

Haki un Veisu noveda ledus pagrabā, kas atradās blakus mežsarga būdai, un ieslēdza tur.

Tātad nopratināšanu sāks ar Zīlīti.

Sie puiši bija lieliski veikuši operāciju. Bet, ja tie ir sevišķās daļas darbinieki, kādēļ tad viņus komandē bataljona komisārs? Tie uzreiz atrada divus izpletņus nolaišanās punktā, bet nebija atraduši trešo, kuru Veiss ieraka mazliet tālāk no norunātās vietas un bija tikai mazliet apbēris ar zemi. Tas viss apstiprināja Veisa aizdomas.

Turklāt viens no kareivjiem visu laiku bez pārtraukuma krieviski briesmīgi lamājās. Bet visi pārējie sarunājās paklusās un aprautās frāzēs, pavadot savus vārdus ar žestiem, it kā šaubītos, vai viņu vārdus saprot.

Bataljona komisāram rokās bija glazē cimdi. Dīvaini! Dodas kaujas operācijā ar cimdiem rokās. Cimdi! Vai tad ar cimdiem rokās var precīzi šaut? Nav šaubu, šis komisārs ir bijis pārliecināts, ka ieročus lietot nevajadzēs.

Bet kādēļ nevajadzēs? Viņš taču nešaubās, ka notvēris vācu izpletņu lēcējus. Nekādu šaubu arī nevarēja būt: vai tad padomju karavīri lēks ar izpletņiem paši savā aizmugurē? Izpletņus taču atrada.

Caur pagraba jumta koka ventilācijas skursteni varēja dzirdēt, ka Zīlīte gaudo un sāpēs spiedz. Tumsā Veiss nevarēja saskatīt Haki, taču dzirdēja, kā tas grozās salmos, ar ko bija noklāts ledus.

Ilake aizsmacis ierunājās:

— Vai dzirdi? — Dobji piebilda: — Es gan šiem krieviem kon cērtu nesarīkošu, lai mauc vai ādu nost. — Pēc tam jautāja: — Bet varbūt viņi nodomājuši mūs šeit nosaldēt?

—   Nedomāju, — Veiss atbildēja. Arī viņa balss aukstumā drebēja.

—   Vai tu baidies?

—   Pagaidām vēl ne sevišķi.

Zīlīte pārstāja gaudot. Izsauca Haki. Viņš tumsā sataustīja Veisa roku un paspieda. Stingri teica: — Nedzirdēsi ne skaņas, labāk tad mēli nokodīšu!

Durvis aizcirtās. Johans palika viens. Ieklausījās. Izņemot kņadu, krišanu un dobjus sitienus, nekas nebija dzirdams. Hake gan ir izturīgs tēviņš!

Johans vairs nešaubījās, kā viņam tagad jāizturas. Viņš raizējās tikai par to, lai nesaaukstētos pagrabā: ar to vien jau pietiek, lai labākajā gadījumā kļūtu invalids. Nedrīkst nekustīgi sēdēt, tā var sasalt raga. Johans sāka lēkāt, kustināja roku un kāju pirkstus, visādi locījās, sitās pret pagraba mūra sienu.

Beidzot pienāca viņa kārta un viņu aizveda uz būdu.

«Komisārs» sēdēja pie galda. Cimdus viņš nebija novilcis. Uz grīdas klusēdams gulēja Zīlīte. Hake stāvēja ar seju pret sienu, gaisā paceltām rokām un vaidēja. Viņa bridža bikses bija nolaistas, miesa pārklāta uztūkušām brūcēm.

Kaktā sēdēja kareivis ar austiņām. Rācija brezenta maisiņā stāvēja uz ķebļa.

Johans uzmeta vērīgu, īsu skatienu diapazona skalai.

Bulta rādīja diapazonu, pēc kura strādāja «Vali štāba» raidstacija.

Radists piecēlās un pasniedza cilvēkam bataljona komisāra formā, kuram bija auksta, nekustīga seja, papīnti ar pieņemto radio- grammu.

«Komisārs» izlasīja un tūdaļ saplēsa papīrīti. Pamājis ar galvu uz Zīlītes pusi, viņš sacīja:

—       Viņš jūs visus izdeva. Jūs esat diversanti, kas pārsviesti uz mūsu aizmuguri. — Norādīdams ar pirkstu uz Johanu, teica: — Tu esi Johans Veiss, bet tas tur — Zigfrīds Hake. — Izņēma no maksts, kas jau bija atpogāta, naganu un, mērķēdams Veisam vēderā, uzbļāva: — Nu?! Žigli! — Brīdi pagaidīja. Tad jautāja: — Vai mēle piesaluši? Labi. Mēs tevi sasildīsim ar eksekūciju.

Ļaut lai izper? To tik ne!

Johans noliecās uz priekšu un sacīja:

—        Labi. Esmu ar mieru. Tikai, — viņš ar acīm norādīja uz Haki un Zīlīti, — atraisiet man rokas, es došu rakstisku liecību.

Viņam atbrīvoja rokas. Johans paņēma ķebli, gausi pavilka to tuvāk galdam un pēkšņi, strauji pacēlis gaisā, trieca ar to virsniekam pa galvu, tai pašā laikā ar kreiso roku izraudams viņam pistoli no rokām.

Tad viņš metās uz durvīm. Izšāva un skriešus devās pāri pagalmam, šaudams virsū kareivjiem, kas pārsteigumā izklīda kur kurais.

Aiz klēts stāvēja motocikls. Blakusvāģi, ko sedza piepogāts brezenta pārklājs, sēdēja kareivis. Tas pat nepaguva piecelties kājās — Johans iesita viņam pa galvu ar pistoles rokturi, nostūma mašīnu no pakalniņa un, uzlēcis tai virsū, aizdrāza pa stigu.

Ar vienu roku turēdams stūri, ar otru atpogāja pārsegu un neapstādamies izgrūda kareivi no vāģa.

Ticis uz šosejas, Johans dzina mašīnu, cik jaudas. Viņš atcerējās, kurā pusē bija redzējis baznīcas smailo galu. Tā bija kāda apdzīvota vieta, un tur droši vien ir arī vācu komandantūra.

Vēl pirms apdzīvotās vietas sasniegšanas Johans nometa svārkus, jo šeit bija bīstami parādīties pilnā padomju karavīra tērpā.

Viņš sasniedza ciema galveno ielu. Pie kādas izskatīgākas mājas stāvēja daudz mašīnu, 1111 Johans bez grūtībām saprata: šeit. Strauji nobremzēja pārsteigtā sargkareivja deguna priekšā. Pavēloši sacīja:

—   Her komandantu! Ārkārtīgi svarīgs ziņojums.

Viņu ieveda komandantūras ēkā. Taču dežurējošais virsnieks vispirms gribēja zināt, kas viņam ziņojams komandantam. Veiss nepacietīgi piespēra kāju:

—   Ak tu, aizmugures žurka! Jums zem deguna nosēdušies padomju parašutisti, bet tu abvēra aģenta klātbūtnē sāksi tēlot štāba adjutantu! — Valdonīgi atgrūdis ar kāju durvis, viņš iegāja kabinetā.

No piedalīšanās operācijā — padomju desanta iznīcināšanā Veiss izvairījās, aizbildinādamies, ka steidzīgi jānodiktē radistam informācija par visu notikušo «Vali štābam».

Dežūrvirsnieks pēc tam, kad «Vali štābs» bija spiests apstiprināt, ka Veiss atrodas abvēra dienestā, kļuva pavisam laipns un atdeva Johanam pat savu rezerves formas tērpa komplektu, lai Johans izskatītos kaut cik pieklājīgi.

Tai dienā Johanam neizdevās satikt ne savus pāriniekus, ne arī tos, kas bija organizējuši uzbrukumu. «Vali štābs», jādomā, bija pavēlējis izolēt Johanu, un viņš divas dienas pavadīja visai ērtos apstākļos, baudīdams cieņu un viesmīlību. Ieradās Šteinglics un Dītrihs. Viņi aprunājās ar Veisu vienatnē un, saņēmuši no viņa solījumu, ka par visu notikušo Veiss ziņos tā, kā viņi ir norunājuši, Johanu atbrīvoja.

Un ne tikai atbrīvoja: Šteinglics un Dītrihs oficiāli pavēstīja, ka Veiss izturējies kā varonis.

Sastādīja ziņojumu, ko paklausīgi parakstīja arī garnizona komandieris, ka minētajā rajonā tādā un tādā datumā izmesta grupa padomju desantnieku. Grupu likvidējot, krituši — tālāk nāca to karavīru vārdi no SS vienības, kurai bija uzdots izvērst operāciju abvēra darbinieku pārbaudīšanai, pēc tiem vācu garnizona kareivju vārdi, kas krita apšaudīšanās laikā cīņā ar tiem, kurus noturēja par padomju desantniekiem.

Visas trīs puses: SS vienības virsnieks, kuru Veiss ar ķeblīti bija pamatīgi sakropļojis, garnizona komandants un abvērieši — majors Šteinglics un kapteinis Dītrihs, — lai glābtu savu un ne tikai savu reputāciju, norunāja, ka ziņojumā palielinās iznīcināto padomju izpletņu lēcēju skaitu.

Par pamatu pieņēma attiecību 1:3 — zaudējumi, kādus parasti cieš uzbrukuma kaujās.

Zīlīti tai pašā dienā nošāva par nodevību.

Ilake, kurš bija vīrišķīgi izturējis eksekūciju, iekrita, kad «komisārs», turpinādams nopratināšanu pēc spīdzināšanas, pateica, ka Ilake nav nekāds padomju karavīrs, bet gestapovietis. To Hake neizturēja un atzinās, ka viņš esot abvēra darbinieks un ka viņam neesot nekāda sakara ar gestapo. Gestapovieši esot bendes, bet abvērs — kara izlūkošanas dienests, tādēļ viņš prasa, lai viņu uzskata par kara gūstekni; viņu var gan turēt gūstā, bet nedrīkst un nevajag pakārt.

38

Uzturēšanās ledus pagrabā Johanam nepagāja bez sekām: viņš saslima ar plaušu karsoni, taču ārstēties hospitālī kategoriski atteicās.

Viņš gulēja savā istabā «Vali štāba» apmetnē. Apbalvoja sevi ar atpūtu.

Lansdorfs slimības laikā viņu vairākkārt apciemoja. Pirmajā reizē centās izdibināt, kā Johans novērtē šo atgadījumu.

Nomurmināja kaut ko par to, ka jāsargā mundiera gods. Teica, ka Ilakes nožēlojamais vājums aptraipījis abvēra darbinieka mundieri, bet Zīlīte, kas agrāk bija sevi tik lieliski rekomendējis, izrādījies nespējīgs izturēt pat tik delikātu pārbaudes veidu. Vispār šis atgadījums ļoti nepatīkams, jo SS dienests un gestapo tagad pacentīsies izpūst šo notikumu, lai sagādātu nepatikšanas Kanarisam.

Veiss turpretī varot būt pilnīgi mierīgs: pavēle par unteroficiera pakāpes piešķiršanu esot jau parakstīta, turklāt viņš apbalvots ar otrās pakāpes dzelzs krustu par piedalīšanos padomju desanta iznīcināšanas operācijā.

Un, it kā starp citu, Lansdorfs pastāstīja kādu pamācošu epizodi no pirmā pasaules kara prakses, kad viens no izlūkošanas orgānu darbiniekiem, kas toreiz strādājis pulkveža Valtera Nikolaji vadībā, tāpat kā Veiss ticis apbalvots ar dzelzs krustu par izcilu drosmi un uzticību reiham.

Sis darbinieks bija pārdevis vairākām ienaidnieka ģenerālštāba augstāko virsnieku sievām īstu briljantu rotas, teikdams, ka tie nav īsti akmeņi, bet viltoti. Pēc tam viņš palīdzēja ienaidnieka pretizlūkošanas dienestam sevi arestēt, un pie viņa atrada cilvēku sarakstu, kuriem viņš bija pārdevis vērtslietas.

Virsnieki atzinās, ka viņu sievas tiešām nopirkušas šos lētos gra- buļus, kas nemaz nav īsti briljanti, bet nožēlojamas imitācijas. Taču eksperti šos briljantus atzina par īstiem, turklāt ļoti vērtīgiem, un ar to ienaidnieka augstāko virsnieku liktenis bija izlemts.

—   Tādēļ, — Lansdorfs daudznozīmīgi pamācīja, — visāda veida varonība nav nekas cits kā spilgta uguņošana. Es turpretī cienu izsmalcinātas operācijas bez lieka trokšņa, — tās nodara lielāku postu nekā tēmēta bombardēšana.

Johans netika gudrs, ko Lansdorfs ar to gribēja teikt. Vai nu viņš vēlējās mazināt Johana «varoņdarba» nozīmi, vai arī centās iedvest viņam, ka savi spēki jāparāda citā darba stilā.

Šteinglics no sirds priecājās par Veisa panākumiem. Bet. gluži tāpat kā Lansdorfs, skeptiski izteicās, ka izlūka profesijā drosme nav vairāk vērta par kareivja varonību. Apbalvo zemākos, bet maksā — augstākajiem. Par paraugu minēja Heidrihu, kurš, vēlēdamies iztapt vācu virspavēlniecībai, bija pratis veikli sakompromitēt feldmaršalu Blombergu, piegādādams fīreram neapgāžamus pierādījumus par to, ka Blomberga sieva — bijusī ielasmeita.

—   Redziet, par šādu darbu, — Šteinglics teica, — protams, ordeņus nepiešķir. Ret maksā. Maksā tik labi, ka pilnīgi pietiek ar vienu šādu operāciju, lai nodrošinātu sev vecumdienas.

Veiss pasmaidījis atbildēja:

—   Bet es vēl nemaz nerūpējos par savām vecumdienām.

—   Velti, — Šteinglics pārmeta. — Jaunība nav nekas cits — tikai līdzeklis nodrošināt sevi vecumdienās. Un nekas vairāk.

Pret Dītrihu Johans izturējās vēsi, atturīgi, atklāti parādīdams, ka nespēj aizmirst apvainojumu, ko tam nodarījis Dītrihs ar šo pārbaudes kombināciju.

Johans viņam atgādināja, ka no nepatikšanām ar kursantu Fāzi viņš īstenībā izpestīja Dītrihu un šo pārbaiidi ne ar ko citu nevar izskaidrot kā vienīgi ar kapteiņa vēlēšanos atbrīvoties no liecinieka, kas varētu pastāstīt par Dītriha kļūdām dienestā.

Johans stingri pateica, ka nevēlas vairs klusēt…

Šai uzbrukuma taktikai bija savi panākumi.

Dītrihs izbijās.

Veiss nemaz neslēpa, ka uzskata Dītrihu, kurš bija izdomājis šo nejēdzīgo pārbaudes kombināciju, par tiešu vaininieku varonīgo SS darbinieku un komandantūras kareivju nāvē.

Tas jau izskatās pēc slepkavības ar iepriekšēju nodomu, un par tamlīdzīgu pārkāpumu dienestā reihsfīrers Ilimlers, acīm redzot, pavēlētu viņu ne tikai nošaut, bet piespriestu kauna pilnu nāvi pie karātavām. Veiss diemžēl tagad jūtas kā noziedznieka slēpējs.

Labi zinādams, ar ko viņam darīšana, Veiss brīdināja Dītrihu, ka tagad, izbaudījis uz savas ādas Dītriha viltīgo raksturu, viņš sevi ir nodrošinājis. Visus šos notikumus viņš esot aprakstījis ziņojumā, ko nosūtījis kādam savam draugam, un tas, ja ar viņu pēkšņi noliktu kāds nelaimes gadījums, nekavēsies nodot ziņojumu SD dienestam.

Veiss runāja čukstus, un tāpat čukstus viņam atbildēja Dītrihs. Abi tūdaļ apklusa, tiklīdz beidza spēlēt kārtējā plate, kas griezās uz patafona.

Dītrihs izskatījās visai nožēlojams. Viņš pat jautāja Veisam, vai nebūtu labāk, ja viņš nošautos, varbūt ar to viņš varētu glābt savas ģimenes godu.

Johanam apnika viņu mocīt, jo bija par daudz pretīgi skatīties šai valgajā, trīsošajā sejā, kas oda pēc pūdera.

Tad Johans valdonīgi noteica:

— Labi. Dītrih, tikai neaizmirstiet, ka jūs man paliekat pateicību parādā, nevis es jums. — Stingri piedraudēja: — Ja jūs tikai uz mirkli to aizmirsīsiet, es nekavēšos rīkoties tā, kā jau jums teicu.

Haki līdz izmeklēšanas komisijas atbraukšanai turēja karcerī turpat «Vali štāba» apmetnē.

Kursantu, pēc palamas Datele, kas ieradās skolā no eksperimentālās nometnes ar ieslodzītā 740014. numura rekomendāciju, Johans papildus pārbaudīja caur Centru.

Radistu grupā jaunais kursants uzreiz izcēlās ar savām zināšanām un lielisko sagatavotību. Johans garām ejot ieminējās Dītriham, ka Datele no visiem viedokļiem šķiet visai derīga kandidatūra, un nemaz nejutās pārsteigts, kad pēc dažām dienām kursantu iecēla instruktora amatā.

Johans nevarēja atzinīgi nenovērtēt to, ar kādu manierīgu paš- savaldlbu un uzpūtīgu, dižvācisku virsnieka patmīlību viņa abvēra dienesta biedri klusēdami uzņēma vērmahta armijas katastrofisko sakāvi pie Maskavas. Viņam pat radās zināma cieņa pret tiem. Neviens no viņiem visā «Vali štāba» apmetnē par to neieminējās. Likās, ka visi šeit sacentās savā starpā izlikšanās mākslā.

Ja agrāk apmetnē valdīja tāds kā draudzīgs iecietības gars, kam par iemeslu bija ienaidnieka spēku pietiekama nenovērtēšana un paļāvība drīzam un sekmīgam Austrumu kampaņas noslēgumam, tad tagad visi modri novēroja cits citu, no visiem prasīja vislielāko disciplīnu, precīzi un nevainojami pildīt pavēles un par katru pārkāpumu nežēlīgi sodīja.

Ja Johans pašreizējos apstākļos būtu sācis savu karjeru abvēra dienestā, tad nez vai viņš būtu uzkāpis tik augstu un sasniedzis šādus panākumus.

Tagad kursantus izlūkošanas un diversijas skolām izvēlējās daudz rūpīgāk, pārbaudot tos daudzās instancēs. Pārbaudes metodes bija tik izsmalcināti viltīgas, ka to izturēja gandrīz vienīgi vispagrimušākie cilvēki; daudzi, kurus bija sagatavojušas nometņu pagrīdes organizācijas, aizgāja bojā šajās pārbaudēs — mērķi sasniedza tikai atsevišķi cilvēki.

Skolās pastiprināja režīmu un par mazāko kārtības noteikumu pārkāpumu pēra vai arī nošāva.

Taču Johana Veisa stāvoklis šobrīd bija daudz drošāks nekā sākumā. Viņam skolā jau bija savi ļaudis. Viņš tos attiecīgi izvietoja, un tie kā pa ķēdīti vadīja cits citu. Tikai viens no viņiem pazina Veisu, saņēma no viņa norādījumus, bet visiem citiem viņš bija vācietis, gluži tāds pats ienaidnieks kā visi fašisti.

Šteinglics, apciemodams Johanu slimības laikā, izteica drūmas aizdomas, ka Ilimlers un Heidrihs pacentīšoties šīs īslaicīgās neveiksmes iemeslus Austrumu frontē uzvelt abvēram, kas nav pratis izlūkot pretinieka patiesos spēkus. Bet Kanariss, nemaz nenojauzdams šīs briesmas, kas viņam draud, nodarbojas vienīgi ar slepenās diplomātijas manevriem, meklēdams sakarus ar angļiem. Tagad ar to vairs līdzēt nevar.

Ja līdz vērmahta sakāvei pie Maskavas vēl varēja cerēt, ka čēr- čils noslēgs separātu mieru ar Vāciju, lai kopīgiem spēkiem turpinātu karu pret boļševikiem, tad tagad viņš no šī nodoma pilnīgi atteiksies.

— Muļķības, — Veiss teica, — tu to saki (Johans tagad bija draudzīgās attiecībās ar Steinglicu) tikai tādēļ, ka Berlīne tevi aizvainojusi, noraidīdama tavu lūgumu izmantot tevi kā Rietumu valstu speciālistu, turklāt tu taču ne pirmo reizi to lūdzi.

—   Kā gan lai es neapvainojos? — Šteinglics dzīvi atsaucās. — Mani vecie puiši šobrīd taisa ir karjeru, ir naudu, jau sen pīda- mies ar angļiem.

—   Ko neteiksi — diplomāti! — Veiss pasmīnēja.

—   Ne jau nu diplomāti, taču strādā savā specialitātē. Izseko tos, kuri veic slepenās diplomātiskās misijas vai arī uzstājas par starpniekiem sarunās. — Jautāja: — Vai atceries kurlmēmo pāri?

Johans pamāja ar galvu.

—   Sie kropļi visai labi nopelnīja Šveicē. — Ļauni priecādamies, piebilda: —Taču skaidrā naudā tiem saņemt neko neizdevās.

—   Kā tad tā?

—   Himlera puiši likvidēja abus. — Nopūtās. — Jādomā, reihs- fīreram nepatīk, ka tagad Kanariss pārāk patstāvīgi ved sarunas ar angļiem.

—   Bet vai fīrers to zina? Tā taču ir nodevība.

—   Vai tu tiešām esi tik dumjš vai tikai izliecies? — Šteinglics sadusmojāš. — Vai tu domā, ka Hess, kurš bija fīrera pirmais vietnieks, bez fīrera ziņas tādā steigā nolaidās ar izpletni pie angļiem? Katram kareivim zināms, ka fīrers apturēja Guderianu Dinkerkas priekšā tikai tādēļ, lai tas pilnīgi neiznīcinātu angļu ekspedīcijas karaspēku. Angļiem deva iespēju glābt savu dzīvību un atļāva pārcelties pāri jūras šaurumam tikai tāpēc, lai angļu valdība pēc šī fīrera draudzīgā akta pārliecinātos, ka viņiem vēl ir iespējama savienība ar mums pret galveno ienaidnieku — Krieviju. Te tieši izpaudās fīrera ģēnijs. Tas, ka šobrīd Himlers, Gērings, Ribentrops, mūsu Kanariss un vēl viens otrs katrs uz savu roku lakstojas ar angļiem, nemaz nerunā pretī fīrera politikai, bet tieši atbilst viņa nodomiem. Viņi visi ir ieinteresēti iespējami vairāk uzzināt par sarunām, kādas ved viņu sāncenši ar angļiem. Seit īstam profesionālim, teiksim, tādam kā man, ļoti lielas izredzes taisīt karjeru lielajā politikā. Par to saņem nevis apbalvojumus, bet čekus, kurus var apmainīt pret jebkuru valūtu jebkuras valsts bankā.

Veiss painteresējās, kā veicies izlūkošanas un diversijas grupai, kurā darbojās kursants Nagla.

Šteinglics pastāstīja, ka lidmašīna, kas vedusi grupu uz padomju aizmuguri, neesot atgriezusies bāzē un arī divi aģenti — grupas vecākais un radists — gājuši bojā nolaižoties, taču palikušo trīs cilvēku vadību esot uzņēmies Varšavas skolas radists Nagla. Viņš sniedzot vērtīgu informāciju, turklāt vēl nesen viņa grupa veikusi diversijas aktu, uzspridzinot kādu kara ešelonu.

Šteinglics stāstīja par grupas sekmīgo darbu bez sajūsmas. Vai nu tādēļ, ka viņš šo darbu uzskatīja par vienkāršu, ikdienišķu faktu, vai arī bija pārāk aizņemts ar savām personīgām rūpēm. Viņam nedeva mieru doma, kādēļ vēl 1940. gada jūnijā Kanariss bija licis viņam, Steinglicam, iznīcināt ziņojumu par angļu bruņoto spēku pilnīgo nesagalavotību, kas bija patiess un pamatots, un pavēlēja sastādīt citu ziņojumu, kurā angļu spēki lika pārspīlēti; Kanarisam taču bija visprecīzākās statistiskās ziņas par angļu bruņotajiem spēkiem: amerikāņu sūtniecības šifrētājs Londonā Teilors Kents bija piegādājis abvēram uz mikrolentēm pārfotografētus vairāk nekā tūkstoš pieci simti kodētu ziņojumu.

Ja aiz visa tā slēpās kāda politiska kombinācija, Kanarisam vajadzēja, kā tas pieņemts, samaksāt Steinglicam par šo pakalpojumu. Bet varbūt Kanariss, piespiezdams viņu rakstīt nepatiesu ziņojumu, gribēja «piesiet viņam asti»? Kādā nolūkā? Jau tā viņam, Steinglicam, galva cilpā. Heidriham taču zināms, ka viņš iegrūdis gestapo aģentu «Intelligence Service» rīklē. Vai kādam rūp, ka viņš to bija izdarījis, nezinādams, ka šis cilvēks ir gestapo aģents?

Steinglicu mocīja vēl kāda cita apkaunojoša atmiņa. No sava aģenta viņš saņēma informāciju, ka 1940. gada martā Ilerdelers un Sahts satikušies Šveicē ar kādu angļu un franču valdībām tuvu stāvošu personu un pateikuši tai, ka Hitlers esot nodomājis virzīties tālāk par Dancigu un Varšavu, uz Austrumiem, lai sagrābtu auglīgo Ukrainu, Rumānijas un Kaukāza naftas avotus.

Šteinglics domāja, ka viņam rokās nonācis ārkārtīgi svarīgs materiāls, kas atmasko abas augstās personas spiegošanā ārzemju lielvalstu labā. Un šis atklājums dos viņam iespēju pacelties līdz šim neaizsniedzamās sfērās.

Kanariss, saņēmis viņa ziņojumu, saburzīja to un pat nesadedzināja uz spirta lampiņas, bet vienkārši iemeta papīrkurvī.

Pēc tam noprasīja Steinglicam:

— Kādas ir ēzeļa raksturīgākās pazīmes? — Pamatīgi nopētīja Steinglica ausis. — Jūs droši vien gribat teikt… — un pieskārās pats savai ausij. Pasmīnējis ar pirkstu norādīja uz papīrkurvi. — Redziet, tur tās ir.

Tikai pēc vairākiem mēnešiem Šteinglics uzzināja, ka Herdelers un Sahts fīrera uzdevumā šādā veidā bija centušies izdibināt, ko Anglija un Francija domā par Vācijas iespējamo agresiju pret Austrumiem.

Jā, tie, kas pieder pie reiha augstākām valdošām aprindām, — tie veic tīrus, smalkus izlūkošanas uzdevumus.

Bet Steinglicu viņi izmanto kā īstu melnstrādnieku. Tādēļ viņam ari nekādu sevišķu prieku nesagādāja vēsts, ka viena no diversijas grupām, kas bija pārsviesta uz Krievijas aizmuguri, sekmīgi veic uzdevumu. Viņš pieradis pavisam pie cita vēriena.

Steinglicu joprojām māca pesimisms.

Arī rotmistrs Herds pēdējā laikā likās sevī iegrimis un norūpējies.

Viņš un viņa sievastēvs bija akciju sabiedrības *Deutsch-ameri- kanische Petroleum AG» paju biedri, kuras kapitāls 95 procentu apmērā piederēja amerikāņu kompānijai *Standard Oih, kas piegādāja Vācijai pusi no visas valstī patērētās naftas. Kara sākumā šī kompānija piegādāja aviācijas benzīnu vien par 20 miljoniem dolāru. Bez tam tā, uzbūvējusi Hamburgā pasaulē vislielāko naftas pārtvaices rūpnīcu, finansēja sintētiskā benzīna rūpnīcu celtniecību.

Herdam vajadzēja steidzīgi noskaidrot, vai amerikāņu firmas cels iebildumus, ja britu gaisa spēki bombardēs vācu teritorijā viņu īpašumus, tai skaitā automobiļu un tanku rūpniecības uzņēmumus, kas atradās Forda un «General Motors» finansu kontrolē. Un, ja necels iebildumus, tad nepieciešams nekavējoties apdomāt, kādos darījumos visizdevīgāk ieguldīt savas apdrošināšanas prēmijas. Piemēram, Kaukāza vai Rumānijas naftā. Kaukāza droši vien izdevīgāk, jo tā dos kolosālas dividendes. Bet kas pārliecinās fīreru, ka Maskavas ieņemšana šobrīd nav tik svarīga kā Ukrainas un Kaukāza naftas rajonu sagrābšana?

Pašreiz būtu nepieciešams atrasties Berlīnē, kur taisa politiku. Bet viņš, Herds, spiests sēdēt Varšavas priekšpilsētā un gatavot aģentus iesūtīšanai Sarkanarmijas aizmugurē, kad galvenais un izšķirošais šobrīd no tā nemaz nav atkarīgs.

Visu labi apdomājis, Ilerds uzrakstīja vēstuli hercogam Karlam Eduardam Saksen-Koburgam no Gotas, kas bija karalienes Viktorijas mazdēls ar angļu hercoga Olbani titulu un arī — SA grupen- flrers. Pievienodams savai vēstulei čeku, kuru realizēt varēja uzrādītājs, Herds lūdza hercogu SA grupenfīreru Kārlu Eduardu izdarīt draudzīgu pakalpojumu: sniegt komerciāli lietišķu konsultāciju jautājumā, kas sagādā rūpes viņa firmai.

Noraizējies par visiem šiem ārkārtīgi svarīgiem jautājumiem, rotmistrs Herds secināja, ka visizdevīgāk būs ieguldīt kapitālus Kaukāza naftā. Viņš jau tagad uztraucās, ka angļi, vērmahta armijām uzbrūkot Kaukāzam, varētu pārsviest uz turieni savus aģentus, kas uzspridzinātu naftas ieguves vietas. Viņš labi atcerējās, ka vēl pirms līguma noslēgšanas ar Rumāniju abvērs nosūtīja uz rajoniem, kas bagāti ar naftu, speciālas grupas ar uzdevumu nosargāt ieguves vietas pret angļu diversantiem.

Tagad Herds visai nopietni prātoja, vai nevajadzētu ieteikt abvēra vadībai tamlīdzīgas grupas pārsviest arī uz Kaukāzu, lai neļautu pretiniekam uzspridzināt ieguves vietas pirms šo rajonu iekarošanas.

Ilerds tiešām bija tik ļoti aizņemts ar šiem svarīgiem stratēģiskiem apsvērumiem, ka skolas vadības jautājumus tagad pilnīgi atstāja Steinglica pārziņā, apsolīdams majoram par šo laipnību aizrunāt sievastēva firmā labi apmaksātu posteni pēc kara.

To visu Šteinglics vaļsirdīgi pastāstīja Veisam. Johans informēja Centru par visiem šiem Herda apsvērumiem.

Pat slimības laikā Johans Veiss neslinkoja, bet strādāja, ievākdams informāciju no dienesta biedriem, kas viņu apciemoja, un viņš zināja visu, kas viņu interesēja.

Tā viņš, starp citu, uzzināja ka pēdējai Naglas radiogrammai, ko saņēma «Vali štābs», bija visai traģisks saturs: «Mūsu grupu atklājuši padomju izlūkošanas orgāni. Rāciju iznīcināsim. Ja izdosies izbēgt no aresta, mēģināsim pāriet frontes līniju.» Tātad ar Naglu viss bija kārtībā.

Dītrihs, izmantodams pieredzi, ko viņš bija ieguvis nometnēs, meklēdams jaunus kursantus skolai, secināja, ka krieviem ļoti attīstītas brālības, savstarpējas palīdzības jūtas, viņi parāda aktīvu līdzjūtību tiem, kas to pelnījuši. Turklāt padomju doktrīna oficiāli prasa, lai pilsonis pret pilsoni izturētos iejūtīgi. Galvenais un noteicošais bija tas, ka itin visi padomju pilsoņi ir fanātiski patrioti, katrs padomju kareivis vai virsnieks, kas kļuvis par invalīdu pēc ievainojuma, bauda savu tautiešu visdziļāko cieņu, varas iestāžu aizbildniecību un gādību.

To visu apsvēris, Dītrihs meklēja nometnēs piemērotu kara invalīdu.

Jāsaka, ka lielas cerības tādu atrast viņam nebija, jo nometņu administrācija aiz tīri ekonomiskiem apsvērumiem vispirms likvidēja kara gūstekņus — kropļus vai arī radīja tiem tādus apstākļus, kuros tie visai ātri gāja bojā dabiskā nāvē.

Dītrihs jau bija uzdevis abvērgrupām meklēt nometnēs kara gūstekņus, kuriem trūka kāda no locekļiem. Ja tādu nav, tad jāizvēlas atbilstoši kandidāti, lai pēc politiskās uzticamības pārbaudes, izmantojot kādu ieganstu, nosūtītu tos uz hospitāli «ārstēt». Tur pieredzējuši mediķi, saņēmuši norādījumu, amputēs roku vai kāju.

Bet, kamēr šādus invalīdus piegādās skolai, varbūt derētu izvēlēties dažus no jau sagatavotajiem kursantiem, kuri fiziski ir nesalīdzināmi stiprāki par ieslodzītajiem nomelnēs, tādēļ viņu atveseļošanās pēc operācijas prasīs ievērojami mazāk laika?

Dītrihs domāja, ka vislabāk būtu amputēt kāju. Tas tūlīt dursies acīs un dos pamatu ienaidnieka aizmugurē iesūtītajam aģentam, tā kā rokas viņam veselas, prasīt darbu kādā padomju kara rūpnīcā.

Rokas darbu darīt var, bet kājas trūkums (dabiski, ka tā zaudēta frontē) — tā būs labākā garantija, ka aģentu, sūtot uz kara rūpnīcu, tik rūpīgi nepārbaudīs.

Šteinglics šo Dītriha izgudrojumu augsti novērtēja.

Lansdorfs, uzklausījis abus virsniekus, garlaikodamies nicīgi izmeta:

—  Kaut ko tamlīdzīgu darīja kompračikosi.

Šteinglics, nezinādams, kas tie kompračikosi tādi ir, domīgi mirkšķināja acis.

Toties Dītrihs iesaucās:

—   Kara gūstekņi taču nav bērni!

—   Tas tiešām liecina, ka jums kā pretizlūkošanas dienesta darbiniekam netrūkst smalku novērošanas spēju, — Lansdorfs ironiski sacīja.

Viņš jutās sarūgtināts un apbēdināts, tikai tagad noprazdams, ka, vecumam iestājoties, pakāpeniski zūd atmiņa un viņš jau sāk aizmirst daudz ko no savas bagātās un kādreiz visai izsmalcinātās prakses.

Vēl pirmajā pasaules karā kaujās pie Verdenas viņš bija izdomājis «skrejošas» izlūkgrupas, kas sekmīgi instruēja atsevišķus viegli ievainotus vācu kareivjus, ietērpa tos franču mundieros un aizvilka naktī kaujaslaukā. Šeit šos diversantus pievāca franču sanitāri un uz savas muguras aiznesa uz cietoksni.

Spānijas kara laikā viens no Lansdorfa kolēģiem, kas kalpoja par padomnieku pie Franko, atcerējās šo metodi. Viegli ievainotus frankistus ieģērba republikāņu kombinezonos, naktī tie visai sekmīgi darbojās ar pistolēm un spridzināmām vielām Madrides ielās, bet dienā rādīja garāmgājējiem savus pārsietos locekļus un, naski klibodami ar kruķiem pa Riodegrande, izraisīja pilsētnieku jūsmīgu dievināšanu.

Bet Lansdorfs uzskatīja zem sava goda dižoties ar savu spīdošo pagātni un atgādināt savus nopelnus, it kā tie savā laikā nebūtu novērtēti. Tādēļ, pagodinādams Dītrihu, viņš augstsirdīgi piekrita kapteiņa izgudrojumam.

—  Jūsu priekšlikums visā visumā asprātīgs un psiholoģiski neatvairāms. Bet… — Lansdorfs salika sev priekšā plaukstas un, rūpīgi aplūkodams savus pulētos, iezilganos nagus (sirds vairs nebija tāda kā agrāk: tuvojoties vecumam, tā pukst arvien lēnāk un lēnāk), vēsi teica: — Kategoriski iebilstu, — bridi vilcinājies, — pret tik ekstravagantu līdzekli kā varmācīga operācija.

Dītrihs dzīvi pārtrauca viņu:

—   Nekāda varmācība nenotiks. Objekts nonāk hospitālī. Tur viņam iedveš, ka nepieciešama ķirurģiska iejaukšanās. Ņemot vērā modernos anestēzijas līdzekļus, viņš pat nejutīs sāpes. Pamodīsies un …

Lansdorfs nepatikā saviebās.

Dītrihs, to pamanījis, pasteidzās piebilst:

—   Galu galā mūsu ķirurgiem atļauts eksperimentēt ar nometnes materiālu. Apmeklējot specblokus, pats redzēju …

—   Par to, ko jūs redzējāt, es nevēlos dzirdēt, — Lansdorfs jau nepacietīgi viņu pārtrauca.

—   Tas viss taču tiek darīts cēlu, vispārcilvēcisku mērķu labā, — Dītrihs atgādināja. — Nav jau vairs nekādi viduslaiki, kad dedzināja ārstus uz sārta par to, ka viņi graizīja līķus, lai izzinātu cilvēka organisma noslēpumus.

—   Tieši tas nav jāaizmirst, ka tagad vairs nav viduslaiki, bet civilizācijas laikmets, ko mēs nesam cilvēcei. — Lansdorfs šo frāzi izrunāja gandrīz nedomādams, atcerēdamies savu neseno braucienu uz Berlīni.

Tur viņš bija ielūgts intīmās pusdienās pie klibā Gēbelsa, šīs visvarenās niecības, kas par visu vairāk baidījās no savas sievas Magdas skandalozām greizsirdības lēkmēm, — viņa pat fīreram tenkoja par sava vīra — jaunās vācu kultūras vēstneša baudkārām iegribām.

Pēc pusdienām Gēbelss bija aizvedis Lansdorfu uz savu gleznu galeriju, kur atradās slāvu muzeju gleznas, kas bija nozagtas dažādās Eiropas valstīs.

Daudzas no šīm gleznām Lansdorfs atcerējās vēl kopš tiem laikiem, kad braukāja pa Eiropu, veikdams dažādas speciālas misijas, bet, būdams izglītots cilvēks, atrada laiku apmeklēt mākslas panteonus.

Savus iespaidus par šiem muzejiem viņš pastāstīja Gēbelsam.

Gēbelss norūpējies sacīja:

—   Jums taisnība. Pastāv paradums šos darbus uzskatīt par nacionālo vērtību, sava veida valsts īpašumu. Bet es uz fīrera, Gēringa, Ilimlera, Ribentropa un citu augsto impērijas valstsvīru personīgu lūgumu sasaucu nelielu konsiliju no visredzainākiem juristiem. Tie man apgalvoja, un par to es arī informēju ieinteresētās personas, ka, balstoties uz starptautiskiem likumiem, kriminālatbildība par jebkuru noziegumu nav vairs spēkā tikai pēc divdesmit gadiem, tad īpašnieks vairs nevar uzstādīt nekādas prasības.

—   Vai bija vērts traucēt juristus? — Lansdorfs jautāja.

—   Bet kādēļ gan ne? — Gēbelss savukārt atbildēja ar jautājumu. Tad viltīgi turpināja: — Dārgais draugs, vai tad jūs nepamanījāt, ka mūsu kolekcijās diemžēl nav priekšmetu no Londonas, Ņujorkas un, visbēdīgākais, pagaidām nav nekā no Maskavas un Ļeņingradas nacionālajām galerijām? Redziet, — viņš daudznozīmīgi piebilda, — ja manas galerijas sienas negreznos Kremļa svētbildes un Ļeņingradas Ermitāžas gleznas, juristu konsultācija nemaz nebūs bijusi lieka. Man kā kolekcionāram jābūt tālredzīgam, tas piedodams kolekcionāram un ne tikai kolekcionāram vien.

Tieši šī saruna ar Gēbelsu bija šobrīd ienākusi prātā Lansdorfam — un ne jau neviļus.

Domādams par to, kas var notikt pēc daudziem gadiem, Lansdorfs oficiālā tonī sacīja Dītriham:

—   Būdams jūsu priekšnieks, es aizliedzu jums pieļaut rīcību, kas var runāt pretī humanitātes principam. — Tad uzlūkoja Steinglicu un noprasīja: — Ceru, ka jums atmiņa ir laba un jūs jebkuros apstākļos atcerēsieties manu kategorisko aizliegumu?

Brīdi sēdēja, iegrimis domās. Zobgalīgi uzlūkojis virsnieku vīlušās sejas, atkārtoja: — Tā, ņemiet vērā, es aizliedzu katru varmācīgu rīcību. Ja kāds no kursantiem, teiksim, iepazīstoties ar jaunām spridzināmām vielām vai nevērīgi apejoties ar ieročiem, dabūs traumu, kas bieži notiek ar kareivjiem kauju apmācību laikā, es neapšaubāmi uzlikšu visstingrāko sodu tam virsniekam, kas vadījis šīs nodarbības. Bet, ja cietušais pēc atveseļošanās izrādīsies fiziski derīgs un izteiks labprātīgi vēlēšanos turpināt aģenta dienestu, — tas pelna tikai atzinību. — Iespaidīgā tonī piebilda: — Vispār jūsu nodomam izmantot karā ievainotos invalīdus ir humāns mērķis: ar to jūs dosiet iespēju viņiem apgūt profesiju un būt derīgiem reiham. Gribu piebilst, ka kropls cilvēks jūtas nepilnvērtīgs, viņu nomāc tas, ka nākotne nesola nekādas perspektīvas, un tādēļ tos ļoti viegli savervēt. Ne tikai abvērs, bet arī citi mūsu izlūkošanas un pretizlūkošanas orgāni ne vienreiz vien par to ir pārliecinājušies. Sai jautājumā uzkrāta bagāta un auglīga pieredze.

Tā, piemēram, majors Šteinglics, acīm redzot, domā, ka visiem zināma angļu ārlietu ministrijas augstistāvoša persona izrāda mums pretimnākšanu tādēļ, ka pēkšņi kļuvusi par fīrera ideju pielūdzēju?

Diemžēl tā tas nemēdz būt! Mēs šo personu ietekmējām nevis ideoloģiski, bet ar medicīnas palīdzību. Mēs uzdevām mūsu tautietim, slavenam Londonas mediķim, iedvest savam pacientam domu, ka tas ir neārstējami slims ar vēzi, ārsts pat precīzi noteica laiku, cik ilgi viņš būs dzīvotājs šai pasaulē. Dabiski, ka šis cilvēks, atrazdamies ārkārtīgi nospiestā garastāvoklī, domāja tikai par vienu: kā nodrošināt ģimeni pēc savas nāves. Mēs viņam palīdzējām to izdarīt, bagātīgi apmaksādami viņa pakalpojumus. Par to, ka viņš mums piegādāja dokumentus no «Foreign Office» seifiem, jums zināms. — Nožāvājās, izstaipījās. — Kā redziet, kungi, jaunas idejas uzplaukst no sēklām, kuras mēs, veči, esam savā laikā ievākuši.

Lansdorfs tā arī nenocietās un apmierināja savu aizskarto patmīlību, likdams Dītriham saprast, ka viņa priekšlikums nemaz nav tik jauns, kā viņš domājis.

Veiss zināja par šo ideju, kas nodarbināja Dītrihu. Vajadzēja tikai uzzināt, kuru no kursantiem nodomāts pārvērst invalīdā, un noskaidrot, kādā uzņēmumā paredzēta diversija. Veiss vispirms nolēma iepazīties ar sarakstu, pēc kura bija uzdots atlasīt atbilstošas padomju dokumentālās filmas. Viņš jau vairākkārt bija izmantojis šo veidu, lai iegūtu informāciju Centram.

Līdz šim «Vali štāba» aģentūrai nebija izdevies iekļūt nevienā padomju kara rūpnīcā. Kaut gan Kanariss to neatlaidīgi prasīja, visas operācijas, kas bija virzītas uz šo mērķi, cieta pilnīgu neveiksmi.

Tagad diversantus sāka gatavot pilnīgā slepenībā.

Pie «Vali štāba» organizēja īpašu nometni, kurā iekļūt varēja tikai augstākie virsnieki. Abvēra darbiniekiem, kas nometnē gatavoja šīs grupas, aizliedza atstāt nometnes teritoriju, Veiss tai piekļūt nevarēja.

Šādas slepenas nometnes organizēšana liecināja par «Vali štāba» darbības jaunu etapu, par to, ka štābam uzticēti nopietni uzdevumi un ka šobrīd tas vairāk nekā jebkad agrāk apdraud Padomju valsti.

Disciplīna kļuva vēl stingrāka, jo gaidīja ierodamies Kanarisu, kas bija nolēmis pārbaudīt visas abvēra vienības, kuras nodarbojas ar Austrumu jautājumu.

Tāgad Johanam bija jāievēro vēl lielāka piesardzība, jāstrādā vēl izveicīgāk, ar apdomu, bez steigas, kaut gan mazākā vilcināšanās ienaidnieka ļauno nodomu atklāšanā varēja maksāt ļoti dārgi.

Varšavas izlūkošanas skolas sieviešu filiāles priekšniece kapteine Klāra-Klaudija Aufbauma-Zeļcnko, kas dienēja tā saucamajā Krievijas atbrīvošanas armijā (KAA), kuru vācieši bija organizējuši no tēvzemes nodevējiem un provokatoriem, bija izglītota un dzīvē pieredzējusi dāma.

Viņa jau 1920. gadā panāca, ka viņas vīrs Fricis Aufbaums, beļģu kompānijai piederošās Doņeckas šahtas bijušais grāmatvedis, mainīja ne tikai uzvārdu, bet arī specialitāti un padomju varas laikā ieņēma galvenā inženiera amatu. Par to nemaz nav jābrīnās. Tehniskās inteliģences trūkums bija liels. To, ka jaunizceptajam galvenajam inženierim trūkst zināšanu, uzreiz nepamanīja, jo tas prata solīdi izturēties pret padotajiem, centās pretī nerunāt un bez iebildumiem izpildīja jebkuras priekšnieku pavēles un rekomendācijas. Visā visumā viņš bija aprobežots cilvēks, taču savā viltus amatā jutās drošs, jo klusībā bija dziļi pārliecināts, ka krievi un ukraiņi ir pusaziāti. Bet ar to, ka viņš, Aufbaums, pats ir tīrasinīgs eiropietis, — ar to pilnīgi pietika, lai vadītu šos pusaziātus, jo vairāk tādēļ, ka padoto vidū netrūka strādnieku, kas labi pārzināja to, par ko viņam pašam nebija skaidra priekšstata.

Klaudija Zeļenko nodevās ukraiņu senatnes pētīšanai un pat publicēja kādu rakstu etnogrāfiskā žurnālā. Pēc tam kad vīru pārcēla uz Brjansku, viņa ar tādu pašu aizrautību nodevās krievu senatnei.

Tai laikā, kad no stahanoviešiem, kas bija kļuvuši slaveni ar saviem darba rekordiem, sāka gatavot ražošanas komandierus, Klaudija Zeļenko pasniedza vācu valodu šiem cienījamiem pieaugušiem ļaudīm.

Seit viņa nodibināja sakarus ar cilvēkiem, kas vēlāk kļuva par lielu uzņēmumu vadītājiem.

Būdama cilvēks ar lielu darba mīlestību, viņa tulkoja vācu tehnisko literatūru krievu valodā un ar to labi nopelnīja. Vēlāk sāka tulkot no krievu valodas vācu valodā tos padomju metalurgu un ogļraču sacerējumus, par kuriem interesējās vācu izdevēji.

Fjodors Zeļenko vairākkārt brauca komandējumā uz Vāciju.

Vācijā, uzzinājuši, ka viņš ir vācietis, sāka par viņu sevišķi interesēties, mēģināja pat savervēt. Uzklausījis visus priekšlikumus un solījumus, rūpīgi tos apsvēris, Zeļenko-Aufbaums atteicās strādāt Vācijas labā: viņa stāvoklis Padomju zemē bija stingrs, solīds, ar lielām izredzēm nākotnē, un tas viņu vilināja vairāk nekā vācu aģenta loma.

Atgriezies mājās, viņš par šiem priekšlikumiem pastāstīja GPU un arī savai sievai. Viņa apsvērumi izrādījās pareizi, jo ar savu atklātību viņš ieguva vēl lielāku uzticību. Toties sieva reaģēja pilnīgi negaidīti.

Klava-Klāra, būdama straujas dabas sieviete ar stipri attīstītu iztēli, uzskatīja šos priekšlikumus ne tikai par romantiskiem, bet tie viņā iekvēlināja kaislas ilgas pēc savu senču dzimtenes. Vīram nezinot, viņa nodibināja sakarus ar kādu vācu aģentu izdevniecībā, kurā viņa publicēja savus sacerējumus.

Iedomādamās, ka ir mūsdienu Mata Hari, viņa ziedoja visus savus spēkus jaunajam aicinājumam, novājējusi raižu pilnajos pārdzīvojumos kļuva pat glītāka un atguva meitenīgi slaidu stāvu.

liet pēkšņi, turklāt no pilnīgi negaidītas puses Zeļenko-Aufbauma ģimeni piemeklēja nelaime.

Viņiem bija piecpadsmit gadus vecs dēls, komjaunietis. Un ne vienkāršs komjaunietis, bet viens no tiem komjauniešiem, kam sociālisma celtniecības heroisms bija kļuvis par sirdslietu.

Pavka Korčagins bija viņu dēla ideāls. Viņš pameta skolu un pret vecāku gribu iestājās jauniešu brigādē, kas devās uz šahtu ievirzīt darbu normālās sliedēs.

Viņi strādāja stingri, pašaizliedzīgi, tomēr dzīvoja pusbadā, jo pieredzes un fiziska spēka trūkuma dēļ nespēja pildīt normas.

Tā bija viena no tām jauniešu brigadēm-komūnām, kuras, kā zināms, vēlāk izformēja, pārmetot kaitīgo nonivelēšanas principu, kaut gan tās balstījās uz vienlīdzību un brālību.

Tā kādreiz, ieradies mājās, lai nomazgātos un vienreiz paēstu pilnu vēderu pēc badā pavadītajām dienām, dēls naktī izdzirda, ka viņa tēvs kategoriski prasa, lai viņa māte pārtrauc sakarus ar vācu aģentu.

Dēls, ieskrējis vecāku guļamistabā, šausmās jautāja:

—   Vai tas ir taisnība?

Klava-Klāra pēc visiem pārmetumiem, ko viņai izteica vīrs un dēls, izmisumā iekliedzās:

—   Varat iet nodot mani!

—  Tieši to es arī darīšu, — dēls atcirta. Un, izrāvies no tēva rokām, kurš mēģināja viņu aizturēt, izskrēja laukā.

Nākamajā rītā Fjodors Zeļenko, iegājis garāžā, kur stāvēja viņa personīgā emka, ko viņš bija saņēmis kā prēmiju par to, ka viņa vadītais uzņēmums bija izpildījis gada plānu par 114 procentiem, ieraudzīja savu dēlu karājamies cilpā.

Fjodoram Zeļenko nepietika garīgā spēka izdarīt to. ko bija nodomājis darīt viņa dēls, turklāt vēl no bēdām satriektā Klava-Klāra sajuka prātā un vajadzēja viņu ievietot psihiatriskā slimnīcā.

1937. gadā arestēja nevis Klavu-Klāru, bet viņas vīru. Pēc dēla nāves, iznākusi no psihiatriskās slimnīcas, viņa pārtrauca sakarus ar vācu aģentu, bet tagad, vēlēdamās atriebties par viru, viņa centās tos atjaunot, tomēr vācu aģents noraidīja viņas pakalpojumus divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, viņu kā represēta darbinieka sievu varēja pastiprināti novērot. Otrkārt, aģents nevarēja viņai piedot, ka viņa bija atteikusies pildīt savus pienākumus tik mazsvarīga iemesla dēļ kā dēla pašnāvība.

Viens no ievērojamākiem stahanoviešiem, viņas bijušais skolēns, kas tagad bija kļuvis par liela rūpniecības uzņēmuma vadītāju, saglabājis atmiņā pateicību par iegūtajām zināšanām, palīdzēja Klavai-Klārai izbēgt liktenim, kas tai laikā piemeklēja vairumu represēto darbinieku sievu.

Viņa dabūja pasniedzējas darbu vidusskolā un vēlāk pat kļuva par šīs skolas direktori.

Kad vācu armija okupēja pilsētu, kur dzīvoja Klava-Klāra, vācieši viņu ievietoja nometnē. Tur viņu noturēja vairākus mēnešus un pēc vispusīgas pārbaudes ieskaitīja par tulku kādā KAA vienībā, bet vēlāk, ņemot vērā viņas enerģisko darbību un vācisko izcelšanos, paaugstināja, protams, ne bez gestapo atbalsta, kapteiņa pakāpē un iecēla par sieviešu izlūkskolas priekšnieci.

Sī skola arī atradās Varšavā vasarnīcu rajonā un gatavoja sievie- tes-izlūkus, radistes. Apmācību laiks bija seši mēneši.

Pēc tam kursantes nosūtīja uz Centrālo izlūku paraugskolu, kur vēl vienu mēnesi viņas tika apmācītas kopā ar vīriešiem — katra ar savu pārinieku.

«Vali štāba» vadība uzskatīja par lietderīgāku izmantot par ra- distēm sievietes, nevis vīriešus. Vīrietis iesaucamos gados, ilgi dzīvodams vienā vietā, var radīt aizdomas, bet sieviete, uzdodoties par bēgli no vācu okupētajiem apgabaliem vai pat par evakuēto, izraisa līdzjūtību vietējos iedzīvotājos.

Kursantes vervēja nometnēs un cietumos, kur SS darbinieki un gestapo tās īpaši pārbaudīja. Kad no viņām bija saņemts attiecīgs solījums, viņas parasti atveda uz skolu visnožēlojamākā stāvokli, un apsardzes priekšniekam, kas atveda nākamās kursantes, ik reizes nācās apliecināt kapteinei Klārai Aufbaumai: kompetenta medicīnas ekspertu komisija apliecinājusi, ka atsūtītajai vai atsūtītajām dzīvībai svarīgie iekšējie orgāni nav smagi ievainoti un ieslodzītā noteikti paliks dzīva.

Okupētos rajonos darbojošās abvērgrupas, policija, vācu komandantūras tāpat palīdzēja skolai, piegādājot jau darbā, pārbaudītus kadrus.

Sls privileģētās personas ieradās nevis apsardzes pavadībā, bet kopā ar pavadoņiem; izskatījās pavisam labi, bija pieklājīgi apģērbtas un sākumā uzvedās diezgan vaļīgi. Bet kapteine Klāra Aut' bauma īpašā veidā visai noteikti lika viņām saprast, ka šeit nav publisks nams, bet izlūkošanas skola ar daudz stingrāku režīmu nekā armijā.

Kapteine Aufbauma, tiesa gan, pati nekad nepielietoja fizisku iespaidošanu.

Sim nolūkam bija speciāls cilvēks — skolas priekšnieces palīdze politiskā darbā, KAA leitnante, kas lepni sevi dēvēja par Ingu Rol- miirovu, bet atsaucās arī uz vārda Ņurka, — pazema auguma, ar platiem pleciem, brangu, bridža biksēs iespīlētu plakanu dibenu, īsi apgrieztiem matiem, gludu cekulu uz zemās pieres un dzeltenīgiem, tabakas izēstiem zobiem. Viņai piemita vīrieša manieres un vīrieša uzvedība.

Būdama profesionāla noziedzniece, cietumu un nometņu tikumu laba pazinēja, Ņurka, tolaik atrazdamās cietumā, iesniedza lūgumu sūtīt viņu uz fronti un tika arī nosūtīta uz karaspēka vienību par sanitāro instruktori. Kad viņu saņēma gūstā, vācu kareivji sanitārā somā atrada daudzus rokas pulksteņus, etvijas, saburzītu naudas zīmju žūkšņus.

Viņu tik tikko nenosita: vācu kareivji bija sašutuši par šādu viņas nodarbību. Bet gestapovieši tieši šo apstākli uzskatīja par vislabāko pierādījumu tam, ka viņa būs visai noderīga reiham.

Sākumā šo marodieri izglāba no kareivju izrēķināšanās un pēc tam ar vislabākām rekomendācijām nosūtīja uz aizmuguri KAA vienību dienestā.

Sievietēm, kas ieradās no okupētajiem rajoniem, jau bi ja pieredze sadarbībā ar vāciešiem, un tās prata ar tiem pašas nodibināt sakarus, turklāt viņas bija fiziski veselas. Viņas nebaidīdamās atteica Ņurkai, kad tā mēģināja apmierināt savas specifiskās tieksmes, toties meitenes, kas gestapo cietumos bija nomocītas ar spīdzināšanām un nopratināšanām, Ņurka, izlikdamās, ka aizkustinoši rūpējas par viņām, piespieda sev pakļauties.

Turpretī kapteine Klāra Aufbauma izcēlās ar savu augsti tikumisko uzvedību. Kaut gan viņai jau bija pāri četrdesmit gadiem, pateicoties higiēniskam dzīves veidam, viņa izskatījās ļoti jauna. Mundieris viņai ļoti labi piestāvēja, seja ar smailo degunu un putna profilu izskatījas svaiga, uz augsta kakla nebija redzama neviena grumbiņa.

Dažiem padzīvojušiem, cienījamiem abvēra virsniekiem nebūtu l)ijis nekas pretī nodibināt ar Klāru nesaistošas, patīkamas attiecī- l)as, sliktākajā gadījumā pat doties laulībā, bet viņa vīrišķīgi noraidīja jebkuru lakstošanos, jo uzskatīja par amorālu otrreiz precēties, pirmajam vīram dzīvam esot. īslaicīgus, gadījuma sakarus viņa uzskatīja par apkaunojošiem.

Ņurkas neķītrās tieksmes, dabiski, radīja viņā riebumu. Bet, klusībā ļoti baidīdamās no šis uz visu spējīgās noziedznieces, kuru reizēm pārņēma traku dusmu lēksmes, kapteine Aufbauma nevis atklāti nosodīja savas vietnieces nepiedienīgo uzvedību, bet ar aukstu un cietsirdīgu naidu vajāja kursantes, kas baudīja Ņurkas labvēlību.

Par mazāko pārkāpumu Klava-Klāra šīs meitenes nosūtīja uz koncentrācijas nometni. Ja pārkāpums bija nopietns, tad sūtīja uz SS apakšvienību, kas atradās netālu no skolas. Apakšvienība tās nogalināja mēslaines rajonā, kuru ierobežoja stabi ar uzrakstiem «Aizliegtā zona», tāpat kā tās vietas, kur izpildīja nāves sodus.

Kad skolā ieradās abvēra virsnieki pārbaudīt skolas saimniecisko, finansu un mācību darbu, kapteine Aufbauma uzņēma viņus ļoti viesmīlīgi. Šādās reizēs viņa pali uzraudzīja pusdienu un vakariņu gatavošanu, vēlēdamās palutināt savus «viesus» ar mājas ēdieniem. Dzīvodama Donbasā, viņa bija iemācījusies pagatavot lieliskus liķierus no dažādu ogu sulām un ar savu mākslu vienmēr sajūsmināja ciemiņus.

Pēc sātīgajām vakariņām un ne mazāk krietnas iedzeršanas kapteine Aufbauma, lai izvairītos no lakstošanās, kas aizvainoja viņas sievietes un virsnieces godu, kādā izdevīgā brīdī piedāvāja vieglprātīgi noskaņotajam viesim apskatīt skolas audzēkņu personīgās lietas ar tām pievienotām fotogrāfijām. Ja viesa uzmanību saistīja kāds no šiem attēliem, Klava-Klāra atļāva viesim iegūt tuvākas ziņas no pašas kursantes, pavēlēdama atvest meiču uz istabu, kur apmetās abvēra virsnieki atbraucēji.

Sis kapteines Aufbaumas veiklais manevrs, ar ko viņa sevi nosargāja ipret dienesta pakāpē vai amatā augstāku virsnieku familiari- tāti, kaitināja un sadusmoja viņas vietnieci. Ņurka dusmojās nevis aiz tikumiskiem motīviem, bet izjuzdama zemisku greizsirdību.

Kapteine Aufbauma, nojautusi to, stingri izbāra savu vietnieci politiskā darbā un pavēlēja:

— Leitnant, mierā! Apkārt, marš!

Leitnante Ņurka bija spiesta padoties armijas disciplīnas svētajiem noteikumiem, kas nebija mazāk stingri abvēra dienestā kā vērmahta karaspēka vienībās.

Vilhelms Kanariss, Rūras metalurģijas firmas direktora dēls, kādreizējais kreisera «Brēmene» iznesīgais virsnieks, savu specialitāti bija ieguvis uz šīs vācu izlūkošanas peldošās bāzes. Toreizējā pieredze viņam tagad nodrošināja augsto abvēra priekšnieka amatu.

Kanarisu uzskatīja par augstākās sabiedrības cilvēku ar zināmām tieksmēm uz abstraktu filozofisku prātošanu, ko viņš dažkārt tiešām piekopa, ja bija nepieciešams izvairīties no atklātu un skaidru spriedumu izteikšanas.

Viņa draudzība ar gestapo priekšnieku Heidrihu, kas arī savā laikā bija kreisera «Brēmene» virsnieks, bet demobilizēts no flotes par nepiedienīgām tieksmēm, balstījās ne jau uz jaunības gadu atmiņām.

Viņiem abiem bija pilnīgs pamats vienam no otra baidīties, vienam otru nicināt un ienīst.

Vadīdamies no sava veida viltīgas drosmes, viņi uzskatīja par labāku šķietamu draudzību nekā atklātu naidu, tuvas distances sadursmes uzskatīja par izdevīgākām nekā atklātu kauju, taču neatkarīgi no distances šīs sadursmes bija abiem vienādi bīstamas.

. Sekmīgākās izlūkošanas operācijas Kanariss parasti veica ar vācu rūpniecības komersantu palīdzību. Tie, izmantodami savus starptautiskos sakarus, visai labprāt un sekmīgi veica abvēra izlūkošanas uzdevumus, kas bija arī saistīti ar vācu koncernu ekonomiskajām interesēm. Jo vairāk tādēļ, ka koncerniem pašiem bija savas speciālas izlūkošanas nodaļas, ko finansēja no firmu budžeta līdzekļiem.

Visvērtīgāko informāciju, ko Kanariss piegādāja fīreram, viņš saņēma no personām, kas pārvaldīja vācu rūpniecību un tai pašā laikā bija tikpat varenu ASV, Anglijas, Francijas magnātu kompanjoni.

So lietišķo cilvēku abpusējo lietišķās informācijas apmaiņu tikai pilnīgi netaktisks un neaudzināts cilvēks varēja nosaukt par spiegošanu, kas apdraudētu to valstu drošību, kuru pilsoņi viņi skaitījās. Lai nu kā tas būtu, bet pasakainas, stabilas dividendes viņiem visos apstākļos bija nodrošinātas, pat tajos gadījumos, ja šo valstu starpā izceltos karš.

Dabiski, ka vācu lielāko firmu direktorus, kuri atgriezās no saviem ārvalstu ceļojumiem, Kanariss neuzskatīja par vulgāriem aģentiem un nemaksāja tiem par pakalpojumiem no abvēra speciālā, slepenā fonda. Tieši otrādi — viņi paši labprāt maksāja impērijas ministriem, maršaliem un feldmaršaliem, lai tie pasteidzinātu kara pasūtījumus vācu koncerniem.

IJez tam direktori vēlējās saņemt attiecīgas subsīdijas, lai varētu ātrāk sākt ražot produkciju pēc patentiem, kurus tie ieguva no saviem ārvalstu kompanjoniem, jo to uzņēmumi tāpat pildīja savu valdību kara pasūtījumus.

Tā, piemēram, pilnīgi brālīgi, komerciāli sakari pastāvēja starp vācu firmu «ifaW Zeiss» un amerikāņu «Bausli and Lombe», un, lai iztaptu savam cienījamam partnerim, amerikāņu firma atteica sabiedrotai lielvalstij — Anglijai izpildīt tās pasūtījumu optisko ierīču izgatavošanā kara vajadzībām.

Kā zināms, Vācijā uzceltās «OppeU rūpnīcas, kas ražo kara produkciju, ir amerikāņu «General Motors» īpašumi.

Kas attiecas uz Hugo Stinesu — Rūras karali, tad viņš tālredzīgi bija nodibinājis viņpus okeāna firmu tllugo Stinncs Inclus- trious Corporation* (Ņujorka). Anglijā, Glazgovas centrā, pacēlās ēka ar izkārtni *Hugo Stinnes Limited». Jāpiezīmē, ka visneapvaldītākā rasisma perioda laikā Vācijā vācu magnāti, tā sakot, stāvēja pāri aizspriedumiem un nodibināja ne tikai ciešus finansu, bet arī radnieciskus sakarus ar tādām iespaidīgām ārvalstu ģimenēm, no kurām neviena nebūtu izturējusi pat vispaviršāko pārbaudi reiha rasu šķīstītavā.

Tādā kārtā tas, kas tika uzskatīts par visslepenāko, visstingrāko valsts noslēpumu, kļuva par draudzīgas pļāpāšanas tematu, satiekoties rūpniecības un finansu partneriem, kurus vienoja kopīgas komerciālas intereses.

Lai pamudinātu Hitleru veikt savus agresīvos plānus, Rūras rūpnieku interesēs bija mazliet pārspīlēt ziņas par ASV, Anglijas un Francijas militāro spēku varenību. Finansēdami kara ieroču ražošanu, izmantodami visus fašistiskā terora līdzekļus iekšzemē, viņi cerēja ar to pilnīgi paralizēt strādnieku masu nemieru.

Turklāt viņi nemaz nevēlējās, lai fīreram būtu pareizs priekšstats par PSRS militāro varenību, jo tas varēja atvēsināt Hitlera kareivīgo dedzību pret boļševismu. Vācu magnātu ārvalstu kompanjoni tāpat neskopojās ar augstsirdīgu piekāpšanos, jo bija stingri pārliecināti, ka hitleriskā Vācija, veikusi karagājienu uz Austrumiem, būs radījusi leknu augsni saliedēto kapitālu un politisko cerību korporāciju uzplaukšanai.

Vilhelms Kanariss par šiem aģentūras pakalpojumiem, ko viņam sniedza vācu magnāti, atlīdzināja ar to, ka informēja fīreru norunātā, viņiem vēlamā virzienā un garā.

Heidriha darbības lauks aprobežojās ar izlūkošanu valsts iekšienē, to viņš veica visai sekmīgi, izmantodams visu savu pieredzi.

Mazāk sekmīgi Ileidrihs konkurēja ar Kanarisu izlūkošanas un pretizlūkošanas darbā aiz robežām, jo viņa rīcībā nebija tik vērtīgi kadri, kādi bija viņa sāncensim.

Lai saņemtu informāciju no ārzemju politiskām aprindām, Kanariss izmantoja reiha visdižciltīgāko aristokrātu ģimeņu pakalpojumus, kuru vārdi bija ierakstīti gotu almanahā — titulētās aristokrātijas ciltsgrāmatā.

Toties šos pakalpojumus viņam vajadzēja apmaksāt ar lielām summām Rietumu stabilajā valūtā no abvēra slepenā fonda.

Taču tamlīdzīgi izdevumi vienmēr tika attaisnoti.

Šiem ļaudīm ar skaļajiem tituliem, pat ja tie arī neieņēma oficiālus valsts posteņus, bija iespēja, satiekoties citās valstīs ar sev līdzīgiem, brīvas un nepiespiestās sarunās, it kā starp citu, uzzināt ļoti svarīgus politiskus noslēpumus. Šiem noslēpumiem tā saucamajā augstākajā sabiedrībā piešķīra daudz mazāku nozīmi nekā intīmajiem noslēpumiem, kas skāra augstmaņu ģimenes godu.

Sevišķas spējas šajā nozarē parādīja, piemēram, kņazs Hoenloe.

Bet vai franču maršala Petēna pakalpojumi nebija nenovērtējami? Būdams franču sūtnis Madridē, viņš sistemātiski informēja Franko par franču bruņoto spēku stāvokli, ļoti labi zinādams, ka tas nekavējoties kļūs zināms Hitleram un informatora uzcītība netiks aizmirsta.

Bet slavenais amerikānis Čārlzs Lindbergs — fīrera pielūdzējs, kuru uzņēma Londonā ar atplestām rokām!… Šis ASV nacionālais varonis ar verdzisku uzcītību sīki ziņoja saviem vācu draugiem gan par Amerikas, gan par Lielbritānijas gaisa flotes spēku sagatavotību.

Un Vatikāna pakalpojumi…

Jā, Kanariss varēja atļauties sev prieku tēlot izsmalcinātu gardēdi, mākslas aizbildni, maigu āpšu suņu mīlētāju, savādnieku, kas izklaidējas, spēlēdams flautu, un kas audzina oranžērijā retus tropiskus augus, un, ģērbies frakā, pieņem savā ārpilsētas villā aģentus ar tādu svinīgumu un godbijību, kādu pelna augstākās aristokrātijas augstmaņi un vācu rūpniecības karaļi.

Kaut gan Heidriha un Kanarisa darbības sfēras oficiāli bija dalītas — Kanariss nodarbojās ar ārvalstu izlūkošanu, Ileidrihs — ar izlūkošanu valsts iekšienē, — viņi abi centās ielavīties viens otra medību vietās.

Heidrihs — ar nolūku izspiegot abvēru, Kanariss — lai savāktu iespējami vairāk tenku, iespējami vairāk viņam nepieciešamo ziņu par tiem, kas ietilpa valdošā kliķē, lai, ja, būtu nepieciešams, tos varētu turēt pie saites.

Viņi viens otru šajā konkurences cīņā centās pieķert, nodot, lai sagrābtu savās rokās tā saimniecību, kurš šai cīņā ies bojā.

Kanariss un Ileidrihs, beiguši spēlēt ģimenes kroketa partiju un atstājuši savas sievas dārzā, devās uz kabinetu, lai divatā papļā- pātu, kamēr viņus aicinās pusdienās.

Ileidrihs, pat spēlējot kroketu, neuzdrošinājās atpogāt formas svārkus.

Viņš, kā aizvien, bija iznesīgs un, ja paspēlēja, saknieba plānās lūpas tik stipri, ka tās nobālēja.

Kanariss turpretī visai nevērīgi izturējās pret savu tualeti un, spēlē zaudējot, prata tik sirsnīgi gavilēt un priecāties par sava pretinieka panākumiem, ka to neviļus pārņēma sarūgtinājums: vai nu bija vērts tik ļoti censties pēc uzvaras, ja tā sagādā partnerim tādu prieku?

Ileidrihs īsos vārdos pastāstīja Kanarisam par saņemto ziņojumu, kurā bija teikts, ka vienā no abvēra sieviešu izlūku skolām kursante mēģinājusi nogalināt gestapo darbinieku.

—   Zinu, — Kanariss laiski atbildēja. — Ilistēriķe. — Brīdinoši piebilda: — Ja jūsu puiši neredz starpību starp zināmiem namiem un manām skolām un uzvedas tik nepiedienīgi, tad nevis man, bet jums pašam tie jāsauc pie kārtības. — Dzēlīgi sacīja: — Jāsaka, ka jums ir lielāka pieredze darbā ar sievietēm. Kad jūs bijāt slepenās kriminālpolicijas priekšnieks, šķiet, tieši Berlīnes ielu profesionāles nodrošināja jums uzticamu aģentūras tīklu? Mūsu skolās pavisam cita rakstura materiāls. Sīs meičas, acīm redzot, vēl nav zaudējušas priekšstatu par sievietes godu.

—   Es nezināju, ka jūsu skolas ir dižciltīgo jaunavu pansijas, — Ileidrihs atcirta.

Kanariss labsirdīgi pasmaidīja:

—   Mīļais draugs! Pats dievs noteicis, ka sievietes pēc savas bioloģiskās uzbūves atkarīgas no mums, vīriešiem. Bet arī mēs, vīrieši, pēc fizioloģijas likumiem zināmā mērā esam atkarīgi no sievietes. Jo visu, ko mēs darām, nosaka slepeno instinktu griba, kas pakļauj mūsu būtni un tai pašā laikā ir arī garīga substance, kuru neņemt vērā ir gan kaitīgi, gan bīstami. — Pēdējos vārdus viņš izteica uzsvērti draudošā tonī.

—   Varbūt tieši man draud šīs briesmas?

—      Kas jums nāk prātā! — Kanariss protestēja. — Es tikai gribēju teikt, un jūs to nenoliegsiet, ka šis jūsu unteršarfīrers pēc atgriešanās no hospitāļa sodāms. Viņš taču gandrīz vai sabojāja vērtīgo materiālu, kuru mēs gatavojam svarīgam uzdevumam. Tagad šī uzdevuma veikšana nepiedodami ievilcinās, jo minētais objekts bija gandrīz zaudējis nepieciešamās ilūzijas. Bet bez ilūzijām cilvēce pārvērstos mežoņos. Mēs visi esam ilūziju upuri. — Nopūties piebilda: — Es, piemēram, visu mūžu sapņoju kļūt par ievērojamu mūziķi. — Izmisis noplātīja rokas. — Un kas iznācis? Jūs, pat mani mierinādams, neteiksiet: «Kanariss virtuozi spēlē flautu.» Cik man zināms, — Kanariss valdzinoši pasmaidīja, — jūs esat izteicis pavisam pretējas domas. Pēc ziņām no cita avota — runa ir par jautājumu, kas mazāk skar manu patmīlību, — jūs atļāvāties izteikt domu, ka es justos vairāk apmierināts, ja angļi izsēdinātu desantu mūsu teritorijā, lai kopīgiem spēkiem turpinātu karu pret Krieviju, nekā ja mēs izsēdinātu desantu Anglijā.

Ileidriha acis kļuva stindzinoši uzmanīgas.

—  Starp citu, — Kanariss, nenolaidis acis no Heidriha, lietišķi turpināja, — Čērčils savā laikā jau apguvis pieredzi angļu ekspedīcijas karaspēka izsēdināšanā Krievijas Ziemeļos. Tas mums nav jāaizmirst. Ja viņš jaunos apstākļos un ar jauniem noteikumiem, šoreiz kopā ar mums, izmantotu savu pieredzi, mēs varētu vēlāk atgriezties jaunā variantā pie operācijas «Jūras lauva», kaut gan šo lauvu savā laikā krievi pamatīgi saplucināja. Protams, tikai tad, ja čērčils nekarotu pret mums, bet kopā ar mums piedalītos Austrumu kampaņā. — Bet kā pārmezdams sacīja: — Velti jūs izrēķinājāties ar maniem kurlmēmajiem Šveicē. Mani interesēja vienīgi tas, vai jūsu ļaudīm veicas sarunās ar angļiem, un, saņemot informāciju, es jums būtu varējis dot dažus derīgus padomus mūsu abu kopīgās interesēs. Mani pārsteidz šāds takta trūkums! Taisnību sakot, man iebildumu nav: šie aģenti zināja vairāk, nekā tiem pienācās zināt. Tādēļ atļaujiet to novērtēt par tīri draudzīgu gestapo pakalpojumu abvēram. — Ironiski piebilda: — Uzskatiet, ka palieku jums pateicību parādā.

Heidrihs klusēdams vēroja gaismas atspulgu, kas mirgoja uz viņa nospodrināto zābaku purniem.

Tad sadrūmis jautāja:

—   Ko tad mēs darīsim ar šo ievainoto unteršarfīreru?

—   Apbalvojiet viņu ar medaļu. Ja viņš nav pavisam dumjš, tad sapratīs, kādu muļķību viņš ir izdarījis. Ja nesapratīs, nosūtiet uz fronti, kur ir visas iespējas parādīt drosmi. Tomēr jāsaka, ka ciest sakāvi no meitenes — kauns un negods esesietim!

—      Labi, — Heidrihs piekrita. Tikko manāmi nodrebinājis vaigu, kas nozīmēja smaidu, draudzīgā tonī apjautājās: — Cik man zināms, šī krieviete ir represēta padomju pulkveža meita?

—   Jā, — Kanariss negribot apstiprināja un uzlika roku Ileidriha kaulainajam plecam. Jokodamies piebilda: — Un šai meičai, cildenai padomju pulkveža meitai, jūsu puiši gribēja laupīt ilūzijas. — Šķelmīgi piebilda: — Un turklāt vēl… Ai, ai, cik tas ir neglīti! Nepieklājīgi. Nedclikāti. Mēs taču esam eiropieši… — Lietišķi jautāja: — Vai Lansdorfu pazīstat?

Ileidrihs drūmi pamāja.

—   Izcils vīrs! — Kanariss patiesā sajūsmā iesaucās. — Viņš man apsolīja sameklēt starp savējiem, turpat «Vali štābā», īstu ārieti — labi audzinātu, absolūti uzticamu un ar atbilstošu izskatu. Viņš izklaidēšanās nolūkos delikāti un šķīstā nevainībā pavadīs šo meiču nelielā tūrisma braucienā. Viņa uzdevums nomierināt un iedvesmot meiču darbam, kas tai būs jāveic. Redziet, kā tas ir, mans draugs… Mums nepieciešams tāds cilvēks, kas spētu iekļūt kādā lielā armijas štābā. Ceru, ka viņa tiks labi sagatavota… — Tad nopūties atzinās: — Redziet, man piemīt vājība, — es cienu aģentus, kas nenāk no sabiedrības padibenēm. Bet diemžēl tieši tie pilda mūsu izlūku skolas, kas gatavo aģentus Austrumiem.

Ienāca padzīvojis sulainis ar tukliem vaigiem, grumbas maskēja viņa īsto seju. Viņš saņēma abvēra leitnanta algu un arī gandrīz tikpat lielu summu kā gestapo aģents. Sulainis svinīgi pavēstīja:

—   Galds ir klāts …

40

«Vislielākā greznība ir tīrība.» Tā teikdama kursantēm, Krievijas atbrīvošanas armijas kapteine Klāra Aufbauma bez jebkādām ilūzijām domāja tikai par telpu un apģērbu tīrību.

«Vali štāba» pārstāvis Ernsts Hāgens, reiz inspicēdams skolu, viņu pamācīja:

— Sievišķībai aģentes dzīvē ir divas puses — pozitīvā un negatīvā. Viņa pati vilina, bet vilinot var tā aizrauties, ka var padarīt vilinājumu par pašmērķi un aizmirst savu uzdevumu.

Civilizētajās valstīs — es nerunāju par Krieviju — bez zināmas profesijas pērkamām sievietēm ir arī vīrieši, kas savu dzīvi veltījuši tāda paša veida darbībai. Mēs viņus izmantojam tikai Rietumos. Kas attiecas uz šīm mūsu Austrumu aģentēm, mēs jums nepārmetām, ka viņu vidū ir pārāk liels pašnāvību procents. Arī vīriešu kontingenta vidū gadās šāda veida incidenti. Turklāt paņēmieni, ko izmanto šajā nolūkā, parasti ir vecmodīgi. — Ilāgens skaidrodams izpleta pirkstus un ar tiem pieskārās savam vecīgajam, grumbainajam kaklam. — Un gandrīz nav mūsu spēkos atņemt viņām visprimitīvākos līdzekļus, kurus viņas izmanto, lai laupītu sev dzīvību. Tātad, es atkārtoju, šajā ziņā mums pret jums nav īpašu pretenziju.

Tomēr aģenšu sagatavošanā ir kaut kas tāds, kas rada dilemmu.

Darbodamās pretinieka aizmugurē, tuvinādamās personām, kas mūs interesē, viņas, dabiski, ir spiestas enerģiski izmantot visas tās balvas, ar kurām viņas apveltījusi daba.

Civilizētām tautām, it īpaši tas attiecas uz inteliģences aprindām, izveidojušies pilnīgi veselīgi spriedumi, kam nav nekādu sakaru ar verdzisko jēdzienu — tā dēvēto morāli. Risinot filozofiskas problēmas, šādi uzskati pilnīgi atbrīvo no jebkādām tikumiskām saistībām.

Austrumu rasēm vēl aizvien valdošie ir pirmatnējie priekšstati. Tie pārlieku pārspīlē dzīves intīmo pusi, trīc aiz mistiskām bailēm, gaidīdami atmaksu, un tas viss tādu iemeslu dēļ, kas kulturāliem cilvēkiem jau sen nav nekāda problēma.

Tātad, — Ilāgens tomēr nodūra acis, — jūsu kursanšu brīva saiešanās ar mūsu karavīriem ietilpst aģenšu sagatavošanas uzdevumos tāpat kā obligātā viņu apmācīšanas programma. Protams, ļoti stingri jāseko, lai saejoties nerastos nekādas abpusējas simpātijas. To var panākt, ja nepieļauj atkārtotu tikšanos.

Tādējādi mēs aģentes padarīsim nekaitīgas un būsim pārliecināti, ka, veicot savus pienākumus, viņām neradīsies nekādas liriskas jūtas, kas varētu viņas padarīt pārāk vaļsirdīgas, pildot uzdevumus pretinieka aizmugurē.

—   Hāgena kungs, — iespaidīgi teica Aufbauma, — jūs aizmirstat svētos rakstus.

—   Esmu kristietis, kapteines kundze, — Ilāgens sausi atbildēja.

—  Un nav vajadzības man to atgādināt.

—   Bet atcerieties Mariju Magdalēnu, viņa tomēr nožēloja grēkus. Un es neesmu pārliecināta, ka jūsu priekšlikums var kļūt par radikālu garantiju.

—   Marija Magdalēna ir izņēmums, — Hāgens stingri sacīja.

—   Un ir ļoti vēlams, jūsu pašas interesēs, lai šādu fenomenu jūsu aģenšu vidū nebūtu.

Pakļaudamās Hāgena — «Vali štāba» vadošā pārstāvja instruktāžai, kapteine Klāra Aufbauma skolas kalpotājiem deva attiecīgus norādījumus.

Un uz skolu varēja nākt ne tikai virsnieki no netālu izvietotajām karaspēka daļām, bet pat kareivji.

Divi pašnāvības mēģinājumi — viens no tiem beidzās ar kursantes nāvi — nesamulsināja skolas pavēlniecību, kas stingri sekoja norādījumiem no augšas.

Bet tas. ka viena no kursantēm ievainoja SS unteršarfīreru, bija kauna traips skolas reputācijā.

Šo kursanti, kas pēc tam ar stikla šķembu pārgrieza sev vēnas, atgrieza dzīvē, lai varētu svinīgi nošaut skolas pagalmā par brīdinājumu visām pārējām.

Taču pēkšņi pienāca pavēle ieslodzīto atbrīvot. Bet šī notikuma izmeklēšanai gaidīja ierodamies «Vali štāba» pilnvaroto pārstāvi.

Šis pārstāvis, turklāt ar īpašām pilnvarām, bija Johans Veiss.

Viņš saņēma instrukciju, kurā bija paredzēts vainīgos ļoti stingri sodīt, bet cietušajai atļaut desmit dienas ilgu ceļojumu pa jebkuru maršrutu, kādu viņa izvēlētos. Mērķis — atpūta un izklaidēšanās.

Turklāt Veisam, izrādot meitenei visāda veida cieņas pilnu uzmanību, vajadzēja viņu šajā ceļojumā pavadīt.

Dienā, kad skolā ieradās Veiss, tur ieradās arī Krievijas atbrīvošanas armijas pulkvedis Sorokins, kas bija saņēmis pavēli izpildīt visus abvēra pārstāvja rīkojumus.

Pēc kārtas saukdams kursantes uz nopratināšanu, Veiss pārliecinājās, ka Ilāgena ieteiktā metode šīs sievietes bija novedusi tik tālu, ka viņas bija zaudējušas pat cilvēka cieņas ēnu.

Bija pat tādas, kas, kļuvušas galīgi trulas un vienaldzīgas pret visu, nespēja saprast jautājumus, kādus viņām uzdeva. Viņas visu laiku bailīgi blenza uz Veisa rokām un saraudamās aizvēra acis, kad viņš neviļus izdarīja strauju kustību.

Sejas viņām bija uzblīdušas, bet acis nespodras, ar nekustīgiem redzokļiem.

Viņas ar pūlēm izdvesa «jā», «nē», «nevaru zināt». Turklāt viņas katrreiz piecēlās kājās, nostiepušas rokas gar sāniem un paslējušas augšup zodu.

Citas, histēriski uzbudinātas, būdamas gandrīz afekta stāvoklī, smējās, raudāja, lamājās, nekaunīgi pieprasīja cigaretes un degvīnu, par to solīdamas visu. Viņas runāja bez mitas, bet drudžaino vārdu straumē Veiss nespēja uztvert nekādu jēgu, nevarēja panākt, lai viņas atbildētu uz Veisa jautājumiem. Daudzas no viņām mocījās ar nervu tiku: viņām raustījās zods, plakstiņi, nemitīgi trīcēja pirksti. Tie bija psihiski sakropļoti, pa pusei prātā sajukuši cilvēki.

Bet visnomācošāko iespaidu atstāja tās, kas vēl nebija pilnīgi zaudējušas psihisko un fizisko veselību. Vairums no viņām nometnēs bija tik ļoti nocietinājušās un kļuvušas ļaunas, ka viņām bija vienalga, kas vēlāk kļūs par viņu noziegumu upuri. Pa lielākajai daļai tie bija veselīgi sievišķi, trulas, ar noziedzīgu pagātni. Nometnēs viņas bija bloku uzraudzes, izvēlējušās nodevību un bendniecību, lai pagarinātu savu mūžu, paēstu, gūtu zvēra varu pār cilvēkiem.

Viena no tām — ar uzblīdušu tuklu seju un ar uzacīm, kas bija izraustītas tik šauras kā pavediens, — Veisam aizvainotā balsī pavēstīja:

—   Un nekādu pazemojumu es tur neredzu. Viss ir pilnīgi normāli. Izlūku skola viņām nav nekāds pašdarbības pulciņš.

—   Bet jums? …

—   Es neesmu tāda kā viņas. Es esmu idejiska. Tēvam piederēja putraimu dzirnavas. Bet vīrs bija kažokādu izstrādātājs, līdz pēdējai iespējai mājās turēja darbnīcu. Kā mācēdami glābām savu pārticīgo dzīvi no varas orgāniem. — Viņa nicinoši teica: — Kas tie lielākoties ir par skuķiem? Ar tām vācu virsnieki pablēņojušies. Laipni, gluži kā līgavas uz kazino veduši. Bet pēc tam nodevuši SS, nu un šie uz šejieni, uz pansionātu. Kas nu šīs par spiedzēm? Tik vien ir kā tas nosaukums. Naktīs neļauj gulēt. Raud. Un par ko? Par padomju varu. Tā viņām tagad ir tā padomju vara! — un parādīja pigu. Viņa iespaidīgi deva padomu: — Es, virsnieka kungs, būdama jūsu vietā, ziniet, kādus kadrus izraudzītos? Tikai pavecākas sievietes, kurām ir jēga par dzīvi, par kurām skaidri zināms, ka tām padomju vara nodarījusi pāri. Man, piemēram, par manu varonību nevajag ne medaļas, ne ordeņa. Man tikai patentu tirdzniecībai ar ādas izstrādājumiem. Ar to es tiklu dzīvē uz priekšu, varat būt drošs.

—   Un vai te ir daudz tādu kā jūs?

—   Kādas pāris — un tas arī viss. Bet Krievijas atbrīvošanas armijā gan ir laba publika. Unteroficieris Poļkanovs par pirti sapņo. Viņa senči bijuši pirtnieki, lielu naudu iekrājuši. — Viņa vaicāja ar cerībām: — Boļševikus aiztrieks ratā, un tad taču atkal brīvi varēs nodoties komerciāliem darījumiem?

Veiss piemiedza acis un stingri teica:

—   Tikai ne jūs.

—   Kādēļ tad ne?

—   Kā jums zināms no Krievijas atbrīvošanas armijas materiāliem, Krievija būs mūsu kolonija, un jums līdzīgi apmācīti cilvēki arī turpmāk izpildīs soda funkcijas attiecībā pret vietējiem iedzīvotājiem.

—   Tas nozīmē, ka mūs ieskaitīs lauku policijā. Vai es pareizi

esmu jūs sapratusi? — Viņa nopūtās. — Ko lai dara. Arī tas ir amats.

Sorokins, Krievijas atbrīvošanas armijas pulkvedis, korpulents, spēcīgs vīrs ar koši melnu, krāsotu matu vainadziņu ap balto, kailo galvvidu, slimoja ar astmu un tādēļ runāja aizelsdamies.

Padevīgi raudzīdamies Veisam acīs, viņš apgalvoja:

—        Pie mums Krievijas atbrīvošanas armijā nekādus modernis- mus, nekādus mūsdienu stiķus neatzīst. Mēs kā vecos laikos, kā vectēvi un vecvectēvi. Peram. Ir tādi unikāli meistari! Gestapo tādu nav. Tur rīkojas eiropeiski, lieto visādu tehniku. Bet pie mums Krievijas atbrīvošanas armijā ir virtuozi, kas prot rīkoties ar parastu jēlmītu siksnu.

Veiss pateica pulkvedim, lai tas papildus nopratina leitnanti Ņurku un tās līdzdalībnieci SS unteršarfīrera lietā. Bet kapteini Aufbaumu viņš nopratinās pats. Pēc tam viņš kapteines Aufbaumas pavadībā izstaigāja kursanšu kopmītni. Tā bija tāda pati baraka kā «Vali štābā».

Smacīgi oda pēc dezinfekcijas. Sai smirdoņai jaucās klāt krēma, odekolona, pūdera šķebīgā smarža, visu to kosmētikas līdzekļu smarža, kurus kursantēm izsniedza dienās, kad ieradās priekšniecība.

Aufbauma vērīgi aplūkoja miera stājā stāvošo sieviešu spriegās, nopūderētās sejas. Bija tādas, kas krāsojās rūpīgi un kārtīgi, citas tīšu prātu nevīžīgi, it kā ņirgādamās pašas par sevi. Tādām viņa izteica skarbas piezīmes. Viņa Veisam paskaidroja, ka kursantēm esot arī civiltērps. Bet tas glabājoties noliktavā un tiekot izsniegts pēc vajadzības, atsevišķos gadījumos.

—   Piemēram? — Veiss vaicāja.

Aufbauma sastostījās:

—   Nu . . . kad kāds no atbraucējiem vēlas parunāties …

—   Skaidrs, — Veiss sacīja.

—       Mēs viņām izsniedzam kareivju veļu. Tikai ļaujam biksēm nogriezt īsākas staras. No nogrieztajiem galiem viņas sev šuj krūšturus.

—   Un disciplinārsodi?

—       Tā ir manas vietnieces — leitnantes misija, — Aufbauma izvairīgi atbildēja.

—   Vai ir kādas sūdzības vai pretenzijas?

Neviena no sievietēm nēatbildēja.

Veiss vaicāja meičai ar apdeguma rētām izķēmotu seju:

—   Kas tā jums par kaiti?

Aufbauma steigšus pavēstīja:

—   To viņa izdarīja pati, ar gludekli.

—   Dīvaini. Parasti ar gludekli seju negludina.

Malā stāvošā resnā, spilgti izkrāsotā meiča atriebīgi paskaidroja:

—       Viņa savu ģīmi tīšām samaitāja, lai viņu retāk sauktu pie virsniekiem. Lai citas viņas vietā atbildētu.

—        Ak tā, interesanti, — Veiss sacīja. Viņš meitenei ar apdedzināto seju pavaicāja: — Kāds jūsu uzvārds?

—   Man nav ne vārda, ne uzvārda.

—   Palama?

—        Bulta, — Aufbauma teica un sāka sūroties: — Es domāju, ka sakarā ar to, ka man te sievietes vien ir, par iesaukām varētu izvēlēties puķu nosaukumus, bet pavēlniecība nepiekrita.

Kursanti ar iesauku Adata, kuras dēj viņš bija te ieradies, Veiss nolēma apmeklēt viens, bez pavadoņiem.

Viņam parādīja istabu, kur viņu turēja ieslēgtu.

Uz lāviņas sēdēja tieva meitene garā, augumam nepiemērotā, vizuļiem nošūtā kleitā.

Viņai bija neliela, bāla sejiņa, tumši, mazliet cirtaini mati, kas pēc nometnes vēl nebija atauguši, uztūkušas lūpas, iekritušas acis, slaiks, tievs kakls. Rokas plaukstu locītavās nosaitētas.

Viņa bija tik vāja, tieva un viegla, ka uz lāviņas uzliktais matracis zem viņas svara nemaz neiegrima.

Johans laipni stādījās priekšā un paskaidroja savas vizītes mērķi. Viņa klusēdama klausījās un teica:

—   Jūs melojat.

—        Jūs pali varēsiet par to pārliecināties: vainīgie saņems stingru sodu.

—   Redzēsim.

—       Vai atļausiet apsēsties? — un Veiss noslīga uz lāviņas. Meitene pielēca kājās, metās uz durvīm un atgrūda tās. Durvis atvērās.

—       Varbūt mums labāk būtu parunāties citā vietā? — arī Veiss piecēlās kājās.

—   Es nevēlos ar jums runāt!

—        Tad sauksim to citādi. Jūs man sniegsiet dažus paskaidrojumus, kas nepieciešami kā formalitāte, lai gan man viss jau ir skaidrs.

Viņa, ļauni smīnēdama, vaicāja:

—   Ja ir skaidrs, kādēļ es jums esmu vajadzīga?

—   Vai varētu uzzināt jūsu vārdu?

—   Man ir palama — Adata.

—   Pasakiet, lūdzu, savu vārdu.

—   Pieņemsim, ka mani sauc par Ingu.

—   Jūs esat Inga, bet es esmu Johans — cik jauki saskan.

— Tādā gadījumā es esmu Olga.

—   Vai tas ir taisnība? •

—  Vai jūs jau sākat nopratināšanu?

—       Ziniet ko, — Johans draudzīgi teica, — man nepatīk jūsu tērps, tas ir tāds pārāk …

—   Kāds «tāds»?

—   Nu, jūs jau pati zināt… Es palūgšu, lai jums iedod citu.

—   Zīda audums, vizuļi…

—  Jā, tieši tas. Un tādēļ tas jums nepiestāv.

Meitene uzmanīgi paskatījās Veisam acis.

—       Jūs velti izliekaties. Jūs, gestapovieši, sākumā vienmēr tā darāt…

—   Bet vēlāk?

—       Jūs pats zināt, kas notiek vēlāk. Es' taču esinu devusi parakstu . .. Tagad man var pavēlēt visu, kas vien ienāk prātā.

Meitenes acis apdzisa spožums.

Veiss asi teica:

—       Jaunkundz, man ir pamats kursanti ar palamu Bulta, — viņš atgādināja, — nu to pašu, kas apdedzināja sev seju ar gludekli, turēt aizdomās, ka viņa noslēpusi savu patieso pārliecību. Viņa jāsūta atpakaļ uz Rāvensbrikas soda bloku.

—       Ko jūs! — Olga satrūkās. — Viņa .. .. Viņa ir īsta kontrrevo- lucionāre un fīrera dievinātāja! — meitenes sejā bija lasāms izmisums un satraukums.

—   Vai jūs par to esat pārliecināta?

—  Jā, jā, pilnīgi! — Olga dedzīgi apstiprināja.

—       Jūsu liecība mums ir tik ļoti autoritatīva, ka, ticēdams jums, es atcelšu kapteines Aufbaumas pavēli.

Redzēdams, ka Olgas seja noskaidrojas, viņš tūlīt vaicāja:

—   Bet tā ar izplūkātajām uzacīm, bijusi kažokādu tirgone?

—   Draņķe!

—   Piedodiet, es īsti neizprotu šī vārda jēgu.

Acīm mirdzot, lūpas šķobīdama, ar viltīgu izsmieklu Olga sacīja:

—   Šī persona nevar jums iedvest uzticību.

—        Pateicos. — Veiss piecēlās kājās, sasita papēžus un nolieca galvu. Skatīdamies caur pieri, viņš ātri vaicāja: — Vai jūsu tēvs ir pulkvedis? Padomju varas represētais armijas štāba priekšnieks?

Meitene, cīnīdamās pēc elpas, pamāja ar galvu. Viņai uz kakla pietūka vēnas.

Johans sacīja:

—   Lūdzu, esiet pret mani tikpat uzmanīga, cik uzmanīgs es esmu pret jums. — Viņš pasmīnēja. — Man taču ir tik ļoti sarežģīta misija. Bet krievu meitene — tā ir mīklaina slāvu dvēsele.

Olga nedroši vaicāja:

—   Bet jūs taču esat no gestapo?

—        Diemžēl, — Veiss teica, — man nav tas gods. Kā es jums jau teicu, es esmu abvēra unteroficieris. — Viņš brītiņu vilcinājās. — Bet tas ir kaut kas radniecīgs.

—   Kāpēc jūs to teicāt?

—   Lai būtu skaidrība.

Veiss devās meklēt Aufbaumu, lai viņai pavēlētu sagādāt Olgai citu apģērbu. Noskaidrojās, ka Aufbauma pati bija viņu meklējusi un nevis viena, bet Krievijas atbrīvošanas armijas pulkveža Soro- kina un divu kareivju pavadībā.

Viņa metās pie Veisa un lūdza viņu glābt, būt žēlsirdīgam …

Pulkvedis, pastūmis malā kapteini Aufbaumu, ar mokām pārvarēdams aizdusu, ziņoja Veisam, ka jau pakļāvis eksekūcijai no dienesta atlaisto leitnanti Ņurku un kursanti, kas viņai palīdzējusi notikumā ar SS unteršarfīreru.

Bet nupat esot saņemta Krievijas atbrīvošanas armijas pavēle kapteini Aufbaumu pazemināt par ierindnieci.

Aufbauma vaicāja, sērīgi un līidzoši raudzīdamās uz Veisu:

—   Kādu padomu jūs man varētu dot?

Veiss salti sacīja:

—   Es gribētu jums uzdot vēl dažus jautājumus.

—       O, lūdzu. Esmu jūsu rīcībā, — Aufbauma žēli pasmaidīja. Viņai trīcēja lūpas.

Palicis ar Krievijas atbrīvošanas armijas kapteini vienatnē, Veiss vaicāja:

—        Kā es esmu noskaidrojis, jūs rīkojāties atbilstoši «Vali štāba» darbinieka Hāgena kunga tiešiem norādījumiem?

Aufbauma tikai māja ar galvu. Viņa bija satriekta un satraukta un vēl aizvien nespēja savaldīties.

—       Ja tas tā ir un jūs to varat apliecināt rakstiski, jūsu vaina nav tik liela.

—        Es esmu gatava šajā pašā mirklī uzrakstīt visu, ko jūs man teiksiet.

—       Es jums neko nesaku. Es jums tikai vaicāju: vai tas ir tā vai nav? Ja tas ir tā, esiet tik laipna un loģiski visu izklāstiet uz papīra.

—   O, es tā uztraucos!

Aufbauma, kaut gan satraukta, ļoti sakarīgi un atriebīgi uzrakstīja ziņojumu par Hāgenu.

Likdams papīra lapu formas svārku kabatā, Veiss kapteini Auf- Imumu brīdināja:

—       Jūs gaidīja visbargākais spriedums. Taču jūs uz mani atstājāt lik patīkamu iespaidu, ka es uzskatīju par iespējamu aprobežoties līkai ar brīdinājumu. Tikai ar tādu noteikumu, pareizāk sakot, garantiju… — Viņš vaicāja: — Kādu garantiju es varētu saņemt uo jums?

—       O, es taču teicu — kādu vien jūs vēlaties! — Aufbauma, padevīgi smaidīdama, pacēla rokas, lai sakārtotu matus.

—       Nu, šīs muļķības metiet pie malas! — Veiss viņu pārtrauca. Viņš pieliecās Aufbaumai klāt: — Jūs man tūlīt dosiet rakstisku apstiprinājumu … — Johans uz mirkli iegrima domās. — Pieņemsim, ka pulkvedis Sorokins jums piedāvājis strādāt padomju izlūkdienestā …

—       Šis bende ir spējīgs uz visu, uz itin visu! —^Aufbauma dedzīgi iesaucās.

—   Nu tad tā arī rakstiet. Varat rakstīt pavisam īsi.

Un tikai tad, kad Veiss otro papīra lapu bija novietojis līdzās pirmajai, Aufbauma vaicāja:

—   Kādēļ tas jums ir vajadzīgs?

—       Tādēļ, — Veiss ietekmīgi teica, — ka tad, ja jums turpmāk ienāktu prātā atteikties izpildīt kādu manu nenozīmīgu lūgumu, tā man būs garantija. — Viņš pavēlēja: — Bet tagad sakiet, lai kursante ar apdedzināto seju pēc vakariņām ienāk manā istabā.

—       Ir nu gan jums gaume! — Aufbauma, kļuvusi drošāka, atkal kļuva viesmīlīga saimniece. — Mums taču ir tik jaukas meitenes.

—   Es neesmu radis atkārtot pavēli.

Vairāk nekā stundu Johans Veiss runāja ar meiteni, kuras palama bija Bulta. Beigās viņi jau runāja tā: sākumā viņa čukstēja ausī Veisam, pēc tam viņš meitenei.

Veiss viņu nebija pazinis tādēļ, ka viņai bija apdedzināta seja. Bet viņa Veisu tūlīt atcerējās.

Tā bija Ļusja Jegorova no 48. skolas. Kādreiz viņa bija strādājusi par pionieru vadītāju. Aleksandrs Belovs ieradās skolā uz sarīkojumu un pat tika ar viņu dejojis.

Ļusja, smagi kontuzēta Smoļenskas apkaimē, nokļuva gūstā.

Veiss, sarunādamies ar viņu, redzēja, ka viņa trīc.

—   Nu nomierinieties, lūdzu!

—        Es esmu mierīga, es esmu ļoti mierīga. Es tikai priecājos, ka jūs neesat nelietis.

Par Olgu viņa neko nezināja teikt un ļoti brīnījās, kad Veiss pastāstīja, ka Olga centusies viņu izglābt, nosaukdama par īstu kontrrevolucionāri.

—        Dīvaini, — vārdus stiepdama, nemitīgi trīcēdama, sacīja Ļusja. — Es ar viņu gandrīz nemaz neesmu runājusi. Ļoti dīvaini.

Pirms promiešanas viņa vaicāja:

—   Es esmu briesmīga izdzimtene, vai ne?

Veiss no visas sirds sacīja:

—   Jūs esat patiesi skaists cilvēks.

—       Nevēlaties melot? Nevajag arī. Bet man savas sejas nav žēl. Lai gan tā bija diezgan glīta. Daudzi tika teikuši, lai es katrā ziņā filmējoties. Nu, palieciet sveiks …

Johans noliecās un saudzīgi noskūpstīja viņas sakropļoto vaigu.

Krievijas atbrīvošanas armijas pulkvedis Sorokins dzēra tēju Klāras Aufbaumas istabā. Ieraudzījis Veisu, viņš piecēlās kājās, pamāja uz Aufbaumas pusi un iecietīgi teica:

—   Redziet, žēloju Klāru Fjodorovnu, viņa tā pārdzīvo.

—        Nu beidziet reiz! — Veiss pārtrauca. Viņš oficiālā balsī paziņoja: — Izmeklēšanu kapteines Aufbaumas lietā izbeidzu. Pilnīgi. Bet jūs, pulkvedi, tūlīt parakstiet pavēli par kursantes Bultas iecelšanu par kapteines Aufbaumas vietnieci skolā un par Krievijas atbrīvošanas armijas leitnanta pakāpes piešķiršanu viņai. Lai būtu izpildīts ne vēlāk kā pēc trim dienām.

—   Bet ko pavēlēsiet darīt ar tām izpērtajām?

—   Uz nometni!

Pulkvedis sasita papēžus, nolieca galvu ar krāsotajiem matiem un izgāja no istabas.

Aufbauma klīrīgi sacīja:

—   Jūs izglābāt man dzīvību.

Un nesavaldījusies ironiski piebilda:

—       Jūs nu gan esat dāsns pret meičām: dienesta pakāpe, amats. Par vienu pašu vizīti!

—        Ziniet ko, kapteine Aufbauma! — Veiss sacīja, raudzīdamies viņai starp uzacīm. — Vai vēlaties pagarināt savu eksistenci? Iemācieties klusēdama izpildīt manas pavēles, vienalga, kas tās nodod.

Viņš pārplēsa marku, pusi atdeva, otru pusi ielika formas svārku krūšu kabatā.

—   Saprotu, — Aufbauma sacīja.

—       Tas ir labi, jau sen bija laiks. Un brīdinu: abvēra pretizlūkošana enerģisku iedarbības līdzekļu lietošanā nebūt nav zemākā līmenī par gestapo.

—   Tātad es varu sevi uzskatīt…

—  Jā, lūdzu. Uzskatiet sevi, par ko vien vēlaties. Bet, ja kāda trešā persona uzzinās, par ko jūs sevi uzskatāt, — gan Krievijas atbrīvošanas armija, gan gestapo, gan abvērs rīkosies ar jums tā, kā jūs to būsiet pelnījusi.

Turpmākie Veisa rīkojumi attiecās tikai uz kancelejas dokumentiem.

Viņš pieprasīja, lai viņu iepazīstina ar kursanšu personīgajām lietām, ar skolas pavēlēm, kā arī ar pārskatiem par to aģenšu darbību, kas nosūtītas padomju aizmugurē. Pie šiem materiāliem viņš- kancelejā nosēdēja visu nakti.

4t

Publiski simultānspēles šaha turnīri, ko, uzvaras gūdami, rīko pasaules titulētie lielmeistari un eksčempioni, sacenzdamies ar neti- tulētiem meistariem, kas sapņo par goda nosaukumu šaha hierarhijā, ir vispārējas apbrīnas objekts. Un kā lai nesajūsminās par cilvēka prāta virtuozo spēju šādās sacensībās demonstrēt atmiņas varenību, zibens ātro, kombinēto lēmumu spožumu un tikpat zibens ātro pretinieka domāšanas manevru, viņa psiholoģisko īpatnību atminēšanu.

Un, ja šādā turnīrā čempions arī kādam zaudē, to vērtē kā iecietīgu velti partnerim, kā pamudinājumu, gandrīz vai kā karaļa žēlsirdības velti.

Protams, augstais čempiona nosaukums iedarbojas uz viņa pretiniekiem hipnotiski, nomāc viņos gribu uzvarēt un čempionam dod iespēju uztiept tādu taktiku, tādu gājienu sistēmu, kādu viņš attiecīgā variantu daudzumā jau iepriekš sagatavojis un paslēpis savā atmiņā.

Johanam Veisam vajadzēja katru dienu un katru stundu cīnīties bīstamā turnīrā pret daudziem pretiniekiem, un pietika zaudēt spēli tikai vienam no viņiem, lai par to samaksātu ar dzīvību. Sī divkauja vienam pret visiem ilga jau daudzus mēnešus. Neskaitāmas reizes bija mainījušās cīņas arēnas, pretinieki, kombinācijas, veidi un paņēmieni. Un, jo ilgāk turpinājās šī divkauja, jo vairāk radās jaunu, negaidītu situāciju. Veisam tās vajadzēja atrisināt nekavējoties un bieži vien neparedzētos un tādos apstākļos, kas bija tikpat atšķirīgi, cik atšķirīgi ir cilvēki.

Dresētājam, kas cirka arēnā sagatavojis numuru, kurā piedalās dažādi plēsoņas, jāzina katra zvēra ļaunie paradumi, bīstamākie no tiem jānotur zināmā distancē. Turklāt, ieejot būrī, viņam vienmēr jāatceras, ka niknumu zvērs jūt ne tikai pret cilvēku; plēsoņa ir gatavs saplosīt katru citas sugas zvēru. Un būt starp diviem plēsoņām, kas viens otram uzbrūk, ir daudz bīstamāk nekā palikt aci pret aci ar jebkuru no tiem. Kaut ko līdzīgu pārdzīvoja Veiss brīžos, kad viņš bija liecinieks nemitīgai cīņai par varu starp dažādiem vācu izlūkošanas dienestiem.

Padomju tautas lielais pretuzbrukums kaujās pie Maskavas pavēstīja visai pasaulei, cik spēcīga ir pirmā sociālistiskā valsts pasaulē, kuru iepazīt nebija pa spēkam pat visviltīgākajiem vācu spiegošanas dienestiem.

Vērmahta armijas sakāve pie Maskavas vienlaikus bija arī iznīcinošs trieciens abvēra prestižam un SD triumfs, Himlera un Heidriha triumfs, kuri ļauni priecājās par Kanarisa pazemojumu, jo viņš nebija varējis nozagt boļševikiem viņu varenības noslēpumus.

Abvēra orgāni, vēlēdamies reabilitēties fīrera acīs, tagad centās radīt blīvu izlūkošanas un diversiju joslu tieši piefrontes zonā, izlūkošanas rezidentūras izvietot visos komunikāciju mezglos, kas fronti savienoja ar rūpniecības centriem, lai nemitīgi varētu novērot, kā uz fronti sūta karaspēku, kaujas tehniku, munīciju un apbruņojumu.

Taču visu šo lielo pasākumu īstenošanai bija vajadzīgs ilgs laiks un rūpīgs darbs. Nebija cerību, ka te varētu nekavējoties un zibens ātrumā gūt skaļus panākumus. Kanariss to labi saprata.

Vācijas valdošā virsotne, izmantodama slepenās diplomātijas līdzekļus, nobijusies par sakāvi pie Maskavas, ar jaunu enerģiju sāka meklēt iespēju tuvoties Anglijas un ASV imperiālistiskajām aprindām. Bet ar slepeno dienestu līdzekļiem tā izstrādāja provokācijas, kas varētu būt par cēloni gan Japānas, gan Turcijas tūlītējai iesaistīšanai karā pret PSRS.

Ka Lansdorfs sācis ļoti interesēties par japāņu Kvantunas armiju, to Johans pamanīja ne tikai pēc grāmatām un rokasgrāmatām, ģeogrāfijas atlantiem un kartēm, kas večuka grāmatu skapī sāka ieņemt pagājušā gadsimta romānu vietu.

Dītrihs atkal vervēdams braukāja pa nometnēm, meklēja piemērotas kandidatūras, ko uz ilgāku laiku varētu iesūtīt padomju aizmugurē. Un, kad viņa izraudzītie cilvēki ieradās izlūku un diversantu skolā, viņus nopratināja pats Lansdorfs, kas agrāk to nekad netika darījis.

Veisam tika dots dīvains uzdevums — jāpanāk, lai represētā pulkveža meita atgūtu garīgo līdzsvaru. Tam bija tiešs sakars ar visu notiekošo. Viņam bija pavēlēts, izmantojot jebkurus sakaru līdzekļus, katru dienu Lansdorfam ziņot par savas aizbildināmās pašsajūtu.

Darbojoties citas tautas dzīves arēnā, Johanam Veisam vajadzēja zināt uzvedības noteikumus, kādus diktē pilsoņi, kas pakļaujas likumiem, un nevainojami tos ievērot. Bet uzdevums, kas bija izvirzīts prātīgajiem reiha pilsoņiem, bija tāds, ka konsekventi jāievēro noteikumi, kādus augstākstāvošie diktē zemākajiem. Veisam izdevās nevainojami precīzi apgūt šo patiesību un iemācīties tās izpildītāja manieres.

Bet viņš sev izvirzīja citu mērķi. Viņš gribēja iekļūt tajās vāciešu aprindās, kuru dzīves noteikumi bija tādi, kas nerēķinājās ne ar kādiem noteikumiem, normām, parašām, morāles un tikumības priekšrakstiem. Un, jo nekaunīgāk šo aprindu pārstāvji mīdīja kājām likumus, jo augstāks bija viņu stāvoklis sabiedrībā. Sie cilvēki bija valdošā elite.

Kas attiecas uz paša Hitlera politisko programmu, katrs vācu buržujs pietiekami labi zināja, kā Vācija jau kopš tās pašas dienas, kad bija parakstīts Versaļas miera līgums, ilgojās pēc īsta fīrera. Tas redzams pat vācu skolas mācību grāmatās.

Un tiem, kurus vajāja nacionālās diženības mānija, nebūt nebija tik svarīgi, kāds vārds būs šim fīreram — Siklgrubers vai kāds cits. Svarīgi viņiem likās tikai viens: lai viņš būtu pazemīgi, fanātiski uzticīgs tradicionālajai laupīšanas un anektēšanas politikai un vienlaikus būtu pietiekami sagatavots viltus imperatora lomas prasmīgai tēlošanai Krupa muižā ārpus pilsētas, turklāt lai viņš nekādos apstākļos neaizmirstu, kam viņš ir pateicību parādā par savu straujo izvirzīšanos.

Ja izlūka Johana Veisa psiholoģiskā meistarība aprobežotos tikai ar prasmi, tēlojot vaļsirdību, stāstīt par sevi pasakas, kā arī apzinīgi izpildīt abvēriešu pienākumus reglamenta robežās, iespējams, ka viņš pamazām pa dienesta kāpnēm virzītos uz augšu, taču nekad neprastu iegūt to īpašo vadošo personu uzticību, kurai ir daudz lielāka nozīme nekā augstām militārām pakāpēm un apbalvojumiem.

Reiz Veiss piedalījās diezgan vaļsirdīgā Lansdorfa un Ilerda sarunā. Rotmistrs Ilerds visspēcīgajam SD pārstāvim īdzīgi un augstprātīgi izteica savu neapmierinātību sakarā ar neveiksmēm Austrumu frontē.

— Mēs, Vācijas rūpnieki, — Herds ērcīgi teica, — slepeni subsidējam gandrīz visus mūsu karavadoņus. Pie Maskavas viņi neattaisnoja ne tik daudz fīrera cerības, cik tās summas, ko mēs pārskaitām viņu personiskajos kontos. Pienācis laiks zināmā mērā piekāpties, prātīgi vienoties ar ASV un Angliju un kopīgi ar tām galīgi satriekt Krieviju.

—   Es domāju, — Lansdorfs izvairīgi teica, — šīs problēmas jārisina tikai fīreram un partijai.

—   Kāda tur daļa partijai? — Ilerds dusmīgi iebilda. — Es un mans sievastēvs neesam nacionālsociālistiskās partijas biedri, bet mūsu firma ar tik lielām naudas summām kreditējusi brūnkrek- laino kustību visu laiku, ka mums ir pamats sevi uzskatīt par akcionāriem ar lēmēja balss tiesībām. Es esmu mērenības piekritējs: robeža — līdz Urāliem, — Herds svarīgi turpināja. — Un daudz ko liecina tas, ka fīrers uzklausījis mūsu rūpnieku gudrās balsis un izrādījis lieliskas spējas ekonomiskās domāšanas jomā, sākdams uzbrukumu Kaukāzam. Bet Kaukāzs — tā ir nafta. Un, ja ģenera- litāte nespēs atjaunot dzīvā spēka zaudējumus, ko esam cietuši nesenajās kaujās, tad, pavēlēdams vērmahta karaspēkam doties uzbrukumā Kaukāza virzienā, fīrers varēs atgūt mūsu zaudējumus ekonomikā. Tādējādi viņš atkal nostiprinās savu prestižu un atgūs to personu uzticību, kas materiāli viņam nodrošināja iespēju kļūt par to, par ko viņš kļuvis.

—   Jūs gribat teikt … — Lansdorfs dzīrās sacīt.

—   Taču atgriezīsimies pie naftas, — Ilerds viņu pārtrauca. — Mēs, Vācijas rūpnieki, neatzīstam kritiku, kādu par fīreru izteikuši daži ģeneralitātes pārstāvji sakarā ar to, ka viņš visus spēkus netika koncentrējis Maskavas ieņemšanai, bet parūpējās par Kaukāza naftas resursu iegūšanu.

Lansdorfs šoreiz klusēja, un Ilerds pēc pauzes turpināja:

—   Es dažiem mūsu ģenerāļiem atgādinātu, ka Hitlera nākšana pie varas bija izdevīga reihsvēra virsniekiem no viņu profesionālo perspektīvu viedokļa. Bet mums, rūpniekiem, kas esam ieinteresēti iegūt papildu izejvielas, Hitlers nodrošināja perspektīvas ekonomikas laukā. Ģeneralitātei šī mērķa sasniegšanai vajadzēja likt lietā visas savas spējas.

—   Vācu ģeneralitāte nav atkarīga no partijas, — Lansdorfs piezīmēja. — Tā vadās tikai no tīri militāriem mērķiem.

—   Kas vēl nebūs! — Herds sāka skaļi smieties. — Bet pēc visai nozīmīgu ģeneralitātes pārstāvju lūguma, kuri apskauda ģenerāļus Blombergu un Friču sakarā ar to, ka fīrers tiem pārāk uzticējās, Himlers prata sakompromitēt abus. Sākumā viņš aptraipīja Blom- berga godu, pierādīdams, ,ka viņa sieva ir bijusī prostitūta, bet pēc tam uzrakstīja ziņojumu, ka Fričam esot tieksme uz perversitātēm. Un abus ģenerāļus ar kaunu atcēla no amata un viņu vietā ielika mazāk spējīgus, bet tajā pašā laikā arī karavadoņiem mazāk bīstamus. Tā taču bija? Tātad ģcneralitātc izmanto nacistu partijas palīdzību, kad runa ir par treknāku kumosu.

—   Jūs domājat, ka tika pieļauta kļūda?

—        Es domāju, ka fīreram ir vajadzīgi militāri izpildītāji, nevis padomdevēji, par kādiem mēģināja uzmesties Blombergs un Fričs. Himlers viņus pievaldīja, un tas ir viss. Vācu rūpnieku un ģenerāļu intereses vienmēr bijušas vienotas. Mēs visas cerības likām uz fīreru.

—   Uz Ādolfu Hitleru, kad viņš vēl nebija fīrers?

—       Es atkārtoju: uz fīreru, — Ilerds svarīgi sacīja. — Uz personiskas varas diktatūru. Kas attiecas uz personību kā tādu, tas ir gaumes jautājums. Krups, piemēram, domā, ka Hitleram ir lielākas spējas politikā, nekā tas mums sākumā likās. Taču tās varēja būt arī mazākas.

Lai gan Veiss bija pacietīgs un laipns, viņa ceļabiedre, kurai viņam vajadzēja iedvest vislabāko priekšstatu par abvēra darbinieka morālo seju, izturējās ārkārtīgi naidīgi.

Viņa sēdēja mašīnā, piespiedusies pie sēdekļa atzveltnes un ar pirkstiem sažņaugusi durtiņu rokturi tā, it kā grasītos izlēkt uz ceļa. Veiss vaicāja:

—   Vai vēlaties apskatīt Varšavu?

—   Kādēļ?

—   Varbūt vēlēsieties kaut ko nopirkt veikalos?

—   Par jūsu naudu?

—       Nē, par jūsu naudu. Pavēlniecība jums ceļojumam piešķīrusi krietnu summu.

—   Nu tad dodiet to man.

Veiss izņēma no aploksnes paciņu reihsmarku. Meitene tās paņēma un vaicāja:

—   Vai tā tiešām ir liela summa?

—   Jā, pat ļoti liela.

Meitene apņēmīgi atvēra logu un izsvieda naudu laukā. Veiss nenobremzēja un pat nesamazināja ātrumu. Pēc brītiņa viņa satraukti vaicāja:

—  Jūs redzējāt, es izmetu jūsu naudu?

—   Jā, — Veiss sacīja, — taču tā nav mana, bet gan jūsu nauda. Mirkli vilcinājusies, viņa sacīja:

—   Jūs varat atgriezties un paņemt to sev.

—       Pateicos, — Veiss teica. — Es esmu radis dot sievietēm naudu, nevis ņemt no viņām. Varbūt Krievijā tā tas nav pieņemts? — Viņš paguva satvert viņas roku un atvairīt no savas sejas. Tad sacīja, neatlaizdams viņas roku: — Norunāsim tā — jūs man itin nemaz nepatīkat, un es jums arī. Es esmu spiests jūs pavadīt, jūs esat spiesta būt man par ceļabiedri. Jūs mani klausīsiet, un par to man pieļautajās robežās es ņemšu vērā jūsu vēlēšanos. Norunāts?

Viņa neko neatbildēja. Bet vairs arī necentās izraut roku, ko cieši turēja Veiss savā plaukstā.

Varšavā, vienā no labākajām viesnīcām, viņiem bija rezervēts divistabu numurs.

Meitene, nenovilkusi mēteli, demonstratīvi apsēdās uz krēsla istabas vidū un klusēja, piesardzīgi vērodama Veisu.

Pēc brītiņa viņš ierosināja:

—   Noiesim lejā restorānā un paēdīsim vakariņas.

—   Es nekur neiešu.

—        Jūs esat piekritusi ar mums sadarboties, — Veiss stingri sacīja, — bet izturaties pret vācu virsnieku visaugstākā mērā dīvaini.

—   Vai tad jūs esat virsnieks? Jūs taču esat tikai unteroficieris …

—   Esmu abvēra darbinieks, un man par jums viss zināms.

—       Ak tā! — viņa iesaucās. — Tātad jums atļauts pļāpāt par to, ka esmu piekritusi kļūt par jūsu izlūku?

—        Nekliedziet, — Veiss lūdza, — mūsu sarunu var noklausīties.

—        Vai tiešām pavēlniecība nevarēja atrast virsnieku, kas būtu piemērots pavadonis armijas štāba priekšnieka meitai?

—        Padomju armijas štāba priekšnieka meitai, — Veiss atgādināja.

—       Jā, represēta padomju pulkveža meitai, — meitene lepni teica. Viņa uzrāva plecu un pavēlēja: — Ejam!

—   Uz kurieni?

—   Uz restorānu.

Veiss piecēlās un paklausīgi gāja pakaļ meitenei, pūlēdamies uzminēt, kādu izlēcienu viņa vēl varētu izdarīt.

Restorānā viņa izturējās vaļīgi. Turēdama glāzi pie lūpām, viņa tik neatlaidīgi raudzījās acīs pavecam pulkvedim, kas sēdēja pie blakus galdiņa, ka tam iegailējās acis. Pulkvedis ar viesmīli atsūtīja viņiem pudeli veca Johannesburgas vīna, bet pēc tam arī pats pienāca pie viņu galda un lūdza atļauju apsēsties.

Meitene vācu valodu labi neprata un īsti skaidri nesaprata, ko pulkvedis viņai saka. Bet viņš domāja, ka meitene ir poliete. Un pulkvedis ņēmās slavēt, kā viņš izteicās, poļu sieviešu skaistumu to visdaiļākās pārstāves personā.

Meitene pulkvedim daudzsološi teica:

—   Es ļoti gribētu jūs pārliecināt, ka jums ir taisnība.

«Tavu brīnumu!» Veiss nodomāja. Un, maigi uzlicis roku uz meitenes rokas, viņš steigšus brīdināja pulkvedi:

—       Tā ir mana līgava ar gestapo oberšturmbanfīrera Villija švarc- kopfa atļauju. — Viņš piebilda: — Es uzdrošinājos jums to pateiktv lai starp gestapo dienesta darbiniekiem un drosmīgo vērmahta pārstāvi jūsu personā nerastos nekādas neskaidrības.

Veiss spēra šo pārdrošo soli pēc tam, kad meitene bija piekritusi kopā ar pulkvedi pavizināties pa pilsētu.

Viņš zināja, ka armijnieki labprāt neielaidās ar speciālo dienestu darbiniekiem. Pulkvedis prātīgi atteicās no sava uzaicinājuma. Un tas Veisu izglāba, jo citādi meiča, bez šaubām, būtu izmantojusi situāciju, lai izvairītos no viņa aizbildniecības.

Kad pulkvedis, laipni atvadījies no meitenes, aizgāja, viņa ilgi raudzījās Veisam acīs, tad ar riebuma izteiksmi sejā vaicāja:

—       No kā jūs baidāties? Ja jūs mani pazaudēsiet, vai tad jūs par to nošaus vai aizsūtīs uz fronti?

Cilvēki pie blakus galdiņa ziņkāri uz viņiem skatījās. Johans bija aizmirsis, ka viņam līdzās sēž jauna, skaista meitene, kas saista cilvēku uzmanību. Viņš lūdzoši teica:

—   Ja jūs jau esat paēdusi, varbūt iesim prom?

—   Uz kurieni?

—        Es ieteiktu aiziet uz varietē «Kolumbīna» — tur ir lieliska programma.

—       Kas vēl nebūs! — meitene nicinoši atbildēja. — Tā tik vēl trūka — vazāties pa krogiem.

—       Tas nav krogs, tur uzstājas estrādes kolektīvs, — Veiss steidzīgi paskaidroja un ātri piebilda: — Tur priekšnesumos piedalās kāda vingrotāja. Es jums būtu ļoti pateicīgs: mums tik reti iznāk likties.

—        Labi, — meitene saviebdamās piekrita. Viņa vaicāja: — Vai viņa ir vāciete?

—   Diemžēl valsts vāciete.

—   Vai jūsējie to zina?

—   Nē. Bet es paļaujos uz jūsu goda prātu.

—   Jūs pat pret savu mīļoto izturaties kā gļēvulis.

—       Nu redziet, es pret jums esmu patiess, lai gan man par to> vēlāk var draudēt nepatikšanas.

Dusmodamies uz sevi, Johans domāja par to, cik grūti iegūt šis meitenes uzticību. Acīm redzot, viņa ir neirastēniķe, spējīga uz jebkuru galējību. Bet kas viņu tiktāl novedis — vācieši vai nelaime, kas piemeklējusi viņas tēvu? Kādā mērā šī nelaime palīdzējusi pieņemt galīgo lēmumu kļūt par nodevēju, tagad to grūti noteikt.

— Un, lūdzu, — Veiss teica, — neskatieties uz mani tik naidīgi, citādi visi nodomās, ka jūs esat mana mīļākā un par kaut ko dusmojaties uz mani.

Meitene nosarka, iekoda lūpu zobos un vairs neaiztika Veisu, acīm redzot, nolēmusi, ka apvainot aukstasinīgo abvērieti, kuru visi viņas apvainojumi patiesībā itin nemaz neaizvaino, ir zem viņas goda.

42

Varietē viņa gandrīz nemaz neskatījās uz skatuvi. Viņas seja uzreiz sakritās, pieņēma garlaicības un vienaldzības gurdo izteiksmi. Atlaidusies ipret krēsla atzveltni, viņa šķita snaužam.

Sāniski vērodams meiteni, Johans pirmo reizi ieraudzīja viņas seju, naida, nicināšanas un ļaunuma grimašu neizķēmotu. Skumjā un rāmā seja viņu pēkšņi pārsteidza — tik daudz tajā bija ciešanu. Slepus uz viņu raudzīdamies, Johans atteicās no sava sākotnējā nolūka savest viņu kopā ar Elzu un Zubovu, lai viņi noskaidrotu, kas viņa — šī meitene ir par cilvēku un kāpēc viņa tik dīvaini izturas.

Un viņš nolēma izdarīt bīstamu eksperimentu. Uzmanīgi pieskar- damies pie viņas rokas, viņš vienkārši un sirsnīgi sacīja:

—   Ziniet, Olga, velns lai rauj šo balagānu! Iesim prom!

Viņa izbrīnā paraudzījās uz Johanu un steidzīgā padevībā sekoja viņam. Johans viņu aizveda uz pana Polonska lokālu.

Nolicis viņiem priekšā divus kausus, kuros bija vairāk putu nekā alus, Polonskis teica:

—        Alus tik zeltains kā blondīnes cirtas. — Ar slotiņu no galda ieslaucījis liekšķerē sālītu zirņu mizas, viņš pamācoši piebilda: — Labiem cilvēkiem alus reibina galvu, sliktiem tikai audzē vēderu.

Olga sacīja Veisam:

—   Pēc tāda brīdinājuma es jūsu vietā palūgtu ūdeni.

—   Vai jums? — Johans saskaitās.

—   Un jūs vēl neesat zaudējis spēju apvainoties!

—   Nu beidziet mani aizskart!

—   Jūs, būdams vācietis, ipārāk labi runājat krieviski.

—   Esmu no Baltijas.

Viņa pacēla kausu pie sejas un, pāri tam raudzīdamās Veisam acīs, jautāja:

—   Vai jūs bieži izpildāt šāda veida uzdevumus?

—   Kādus uzdevumus?

—        Nu, centieties tādas kā mani pārliecināt, ka starp tādiem kā jus sastopamas cilvēkiem līdzīgas būtnes, lai pēc tam mūsu vieglprātīgo uzticēšanos izmantotu ļaunprātīgi.

—   Vai jums liekas, ka es deru šādai lomai?

—       Tas ir nekrietni! — Olga nolika kausu uz galda, atsegdama atkal naida pilno seju, un nikni sacīja: — Man labāk patīk gesta- povieši: viņi vismaz ir godīgāki par jums.

—   Kādā ziņā?

—       Viņi neizliekas citādi, nekā ir patiesībā. Braši puiši, zina, ko grib.

—       Es jūs nesaprotu. Jūs taču devāt piekrišanu sadarboties ar mums ?

—   Tikai ne tādēļ, ka gestapovieši mani spīdzināja fiziski.

—   Kādēļ tad?

—        Man bija apnicis ar viņiem ākstīties. Viņi ir labāki par jums. Nekad nedusmojas. Zina savu darāmo — un tas ir viss. Es labāk gribētu būt nevis jūsu, bet gan jebkura gestapovieša sabiedrībā. Viņi ir rupji puiši, toties neizliekas, strādā pilnīgi atklāti.

—   Bet es taču jums pastāstīju par savu uzdevumu.

—   Tas ir ļoti ierobežots: izdarīt psiholoģisku kratīšanu.

Veiss vilcinājās, pēc tam mierīgi sacīja:

—        Pieņemsim. Vai tad jus domājat, ka jūsu lēmums ir tik nenozīmīgs, ka mūsu pavēlniecībai neradīsies nekāda interese par jūsu personu?

—   Tas tiesa, — meitene piekrita.

—        Nu redziet. Tātad norunāts, — Veiss sacīja. — Tagad viss skaidrs. — Viņš stingri vaicāja: — Jūs taču gribējāt, lai būtu skaidrība?

—   Jā, tieši to es gribēju, — meitene sacīja. Viņa paslavēja Veisu:

—   Jūs esat gudrinieks. Beidzot taču jūs sapratāt, ko es no jums vēlējos.

—   Arī jums iesaku būt gudrai meitenei, — Veiss deva padomu,

—  beidziet mani ērcināt. Tā būs labāk mums abiem.

Ienāca Elza, apsēdās pie loga ar muguru pret viņu un, izņēmusi no somas spogulīti, sāka krāsot lūpas.

Tā bija zīme Veisam, lai viņš nenāktu viņai klāt. Vienlaikus viņa vēroja Veisa ceļabiedri.

Pēc brītiņa ienāca Zubovs. Viņš, labsirdīgi un draudzīgi smaidīdams, taisnā ceļā devās pie Veisa. Johans viņu iepazīstināja ar Olgu.

Zubovs sāka runāt ar viņu poļu valodā, apbērdams viņu ar pārsmalcinātiem, samākslotiem komplimentiem.

Veiss atvainojās, piecēlās kājās un, aizgājis aiz letes, pa rezerves durvīm izgāja pagalmā. Tur viņu gaidīja Elza.

Viņa nesasveicinājusies teica:

—        Centrs paziņoja, ka Olga, represētā pulkveža meita, pašlaik dzīvo Sverdlovskā un mācās institūtā. Pēc tēva apcietināšanas viņu savā ģimenē pieņēmis bataljona vecākais komisārs Aleksandrovs, kura meita Ņina ir vienā vecumā ar Olgu. Ņina, kas dienēja par sanitāro instruktori, pazudusi bez vēsts Rietumu frontē Vjazmas apkaimē.

—   Ak tā, — Veiss teica. — Interesanti.

Elza brīdināja:

—       Sargieties, Belov. Es domāju, ka ar šīs skuķes palīdzību vācieši grib jums sarīkot lamatas.

—   Labi. Kā veicas Zubovam?

Elza nicinoši teica:

—   Sapinies ar vācieti. Viņa mums ir vajadzīga.

—   Kas viņa tāda ir?

—   SS pulkveža atraitne.

—   Nav slikti.

—   Pretīgs sievišķis!

—   Droši vien cienījama?

—   Kāda tam ir nozīme? . .. Pavisam jauniņa.

—   Nu, tā ir pavisam cita lieta.

—   Piesējusies viņam kā noklīdusi kaķe.

—   Bet viņš?

—   Sākumā vairījās no viņas.

—   Un tagad?

—   Melš, ka viņa esot laba.

—   Kādēļ tad melš? Varbūt tā tas patiešām ir?

Elzas sejā pavīdēja skumjas, bet viņa ātri savaldījās un atkal uzstājīgi atgādināja:

—  Sargieties, Belov. Mēs par jums ļoti baidāmies.

—   Kas tie «mēs» tādi ir?

—   Nu, es un Zubovs.

—   Bet vai par sevi viņš neuztraucas?

—   Šīs vācietes dēļ viņš kļuvis pavisam pārdrošs …

—   Kādā nozīmē?

—       Viņa Zubovu iepazīstināja ar sava vīra draugiem. Nekaunīgi visiem sameloja, ka viņš esot viņas brālēns. Zubovs brauca kopā ar viņu uz Krakovu, uz pieņemšanu Hansa Franka rezidencē. Koncerta laikā viņš kopā ar virsniekiem aizgāja uz sporta zāli un tur piedalījās kaut kādās briesmīgās sacensībās.

—   Nu un kā viņam veicās?

—       Lielījās, ka SS oberšturmfīrers Oto Skorceni, ļoti pieredzējis diversants un slepkava, fīrera mīlulis — viņš bija esesiešu divīzijas *Das Reich»soda komandā, bet Krakovā gadījies, braucot ārstēties pēc Austrumu frontes, — publiski paspiedis viņam roku. Man laiks iet. Vēlreiz lūdzu jūs … — Elza trešo reizi atgādināja.

—       Labi, — Veiss teica. — Nebēdājieties, Elza. Aleksejs ir labs un skaidrs cilvēks, viņam nekas slikts nepielips.

Elza skumji pasmaidīja un neatbildējusi aizgāja.

Zubovs aizrautīgi spēlēja kārtis ar Polonski.

Olga sadrūmusi sēdēja pie galda. Varbūt viņa bija apvainojusies, ka Zubovs vairs viņai nepievērsa uzmanību.

Elza bija pateikusi Zubovam par briesmām, kas Veisam varētu draudēt sakarā ar šo meiču, bet aizliegusi viņam mēģināt noskaidrot, kas Olga ir par cilvēku.

Zubovs izpildīja Elzas norādījumu ar apbrīnojamu paklausību. Viņš gandrīz nesarunājās ar Olgu, bet, kad viņa mēģināja piecelties un aiziet, pavisam nopietni palūdza palikt un pat saņēma viņu pie rokas. Pēc tam viņš iesēdināja meiteni stūrī, piebīdīja galdu un pavēstīja, jau smaidīdams, ka viņa varot sevi uzskatīt par gūstekni.

Pans Polonskis, notvēris izdevīgu brīdi, iečukstēja meitenei, ka no visiem vāciešiem Nikolas kungs esot vispieklājīgākais, citi rīkojoties noteiktāk un rupjāk.

Zubovs nespēja noslēpt savu nepatiku pret šo meiču. Līdz šim viņam nebija nācies sastapties ar dzimtenes nodevējiem.

Pret Brigitu fon Veintlingu, SS pulkveža atraitni, viņš kopš paša sākuma izturējās iecietīgi kā pret viņa atlēta dotību cienītāju.

Viņa varietē vienmēr pasūtīja vienu un to pašu vietu pirmajā rindā un ieradās tikai uz numura «divi Nikolas divi» sākumu, bet pēc tam nekavējoties devās prom.

Bet reiz nokaunējusies un uztraukusies viņa ieradās aktieru ģērbtuvē. Pēc Elzas sejas izteiksmes Zubovs saprata, ka pret šo dāmu viņam jābūt vairāk nekā laipnam. Viņš tā ari izturējās pret Brigitu.

Pēc nedēļas, ziņodams Elzai par uzdevuma izpildi, viņš tik pamatīgi klāstīja visus sīkumus, ka viņa sašutusi iesaucās:

—  Tu aizmirsti, ka es tomēr esmu meitene!

Zubovs neizpratnē paraustīja plecus:

—   Es taču tev kā vecākajam biedram …

Tieviņā, sīciņā Brigita Veintlinga kopš brīža, kad bija viņam atzinusies, ka pēc vīra nāves esot skumusi vientulībā un, pakļauda- mās kādai tiri mistiskai tieksmei, pirmo reizi viena pati aizgājusi uz varietē, Zubovam šķita jocīgs un ziņkārīgs radījums.

Viņas nelaiķa vīrs, pulkvedis, SS oberfīrers, bija partijas rasu politiskās pārvaldes ierēdnis. Pēc sievas nāves viņš bija iecerējis apprecēt Brigitu, pat viņu nepazīdams, tikai no pārvaldes darbinieka saņēmis izziņu, ka viņai ir nevainojama rases tīrība. Vecāki pieprasīja, lai meita precētos. Diemžēl krietnā gadu nasta un iedragātā veselība pulkvedim nedeva iespēju godam turpināt dzimtu, kurai bija tik nevainojama rases tīrība.

Brigita stāstīja Zubovam, ka tikšanās ar viņu esot pirmais riskantais solis viņas mūžā.

Viņa Zubova klātbūtnē bija smieklīgi kautrīga, taču visiem paziņām drosmīgi vēstīja, ka tas esot viņas attāls radinieks, bezrūpīgs jauneklis ar dīvainībām (esot sastrīdējies ar ģimeni, kļuvis par akrobātu), par kuru viņa esot uzņēmusies aizbildnību.

Viņas sabiedrībā Zubova sejā vienmēr rotājās smaids, un tāpēc Brigita uzskatīja, ka abu tikšanās sagādā Zubovam prieku.

Zubovs nekādi nevarēja pārvarēt sajūtu, ka viņam pēkšņi iedalīta loma ārzemju autora lugā. Bet viņš tika galā ar šo lomu, tika galā tādēļ, ka, palikdams pats sev uzticīgs, ar rāmu cieņu izturējās pret Veintlinga kundzes paziņām. Bet viņa patieso ziņkāri par visu apkārtējo pasauli viņi uzskatīja par provinciālismu, par zināmu intelektuālu aprobežotību, kas raksturīga sportistiem.

Arī Oto Skorceni, milzenis, gara auguma tēvainis ar rētām sejā, iedomājās sevi par sportistu. Viņu Trešajā impērijā uzskatīja par lielu meistaru slepenu slepkavību jomā. Tās viņš vienmēr izdarīja pats, bez citu palīdzības.

Bet augustā Jeļņas apkaimē esesiešu divīzija «7)as Reich» bija pazaudējusi gandrīz pusi no personāla sastāva. Pēc sakāves pie Maskavas Skorceni paniskās bailēs ierakstīja savā dienasgrāmatā: «Tā kā apglabāt mūsu nogalinātos galīgi sasalušajā zemē nebija iespējams, mēs līķus sakrāvām pie baznīcas. Tas bija šausmīgs skats. Sals bija sastindzinājis viņu rokas un kājas, kas agonijā bija ieņēmušas visneticamākos stāvokļus. Lai piedotu miroņiem tik bieži aprakstīto samierināšanās un miera izteiksmi, vajadzēja izlauzt locītavas. Miroņu acis stiklaini vērās pelēkajās debesīs. Uzspridzinājuši tola lādiņu, mēs bedrē, kas bija radusies pēc sprādziena, salikām pēdējās divās dienās kritušo līķus.»

Saprātīgi izdomājis sev žults pūšļa slimību, šis reiha milzis devās uz aizmuguri ārstēties.

Ilanss Franks par godu bīstamajam Hitlera mīlulim, kas bija atgriezies no frontes, sarīkoja pieņemšanu.

Krietni iedzēris un aizmirsis, ka viņš ir bīstami slims, Skorceni aizmugures darbiniekus, kas viņa priekšā lieca galvu dziļā godbijībā, nolēma pārsteigt ar savu vareno muskulatūru. Un, iegājis sporta zālē, viņš ņēmās demonstrēt savus talantus. Taču katru reizi viņa skatiens uzdūrās Zubova sejai, kas iecietīgi un laiski smīnēja.

Skorceni ar abām rokām meta augstu gaisā smagu vara bumbu ar tukšu vidu un pats to uztvēra. Pēkšņi viņš meta bumbu virs Zubova galvas un atkāpdamies iesaucās:

—   Ei, jūs! Sargieties!

Zubovs, neizņemdams rokas no kabatām, mazliet noliecās un pietupdamies elastīgi uztvēra triecienu ar kaklu. Uztvēris bumbu ar roku, viņš to pameta gaisā un nevērīgi piezīmēja:

—   Rotaļu bumbiņa.

Skorceni nikni vaicāja:

—   Kas jūs tāds esat?

Zubovs nesatricināmi mierīgi atbildēja:

—   Kā redzat, jūsu cienītājs. — Un viņš nolieca galvu tā, it kā atkal gribētu uztvert bumbu.

Skorceni kādu mirkli bija neziņā. Tad viņš līksmi paziņoja:

—   Ar tādiem bezbailīgiem, stipriem puišiem mēs uz saviem pleciem pacelsim visu planētu!

Brigita jutās ārkārtīgi glaimota, ka viņas «brālēns» atstājis tik lielisku iespaidu uz slaveno Oto Skorceni. Arī Skorceni bija sajūsmā par Zubova glaimojošajiem vārdiem, kad uz jautājumu, kādēļ viņš nav frontē, tas, apburoši smaidīdams, atbildēja:

—   Tiklīdz jūs mani aicināsiet, es ar prieku jums sekošu.

Skorceni Zubovam uzdāvināja savu fotogrāfiju ar autogrāfu, piebilzdams, ka tā viņam noderēšot, un par to Zubovs nemaz nešaubījās.

Atgriezusies no Krakovas Varšavā, Brigita uzsāka lietišķu saraksti ar Berlīnē dzīvojošiem ietekmīgiem nelaiķa vīra radiniekiem. Runa bija par mantojumu. Viņa tagad izteica gatavību daudzos gadījumos piekāpties, ja par to tikšot sniegta augsta aizbildnība viņas nākamajam vīram.

Brigita Zubovā radīja ar žēlumu cauraustas izbrīna jūtas. Viņš nekad nebija domājis, ka šajā vidē var būt tik nelaimīgi, pastāvīgu baiļu nomākti cilvēki. Viņa bija smieklīgi māņticīga un aizdomīga. Viņa nespēja aizmigt bez miega zālēm. Viņa bieži bez iemesla raudāja. Viņai patika atcerēties vienīgi savu bērnību.

Zubovu kaitināja viņas uzmācība un tas, ka viņa slepus lietoja narkotiskas vielas, pie kurām bija pieradusi pēc smagas operācijas. Viņai bija skaista seja ar stingriem un smalkiem vaibstiem, un, kad viņa nerunāja par sevi un saviem paziņām, bet par kādiem abstraktiem jautājumiem, viņa melsa tik briesmīgas muļķības, ka viņas seja Zubovam likās tik dumja kā skaistulei uz papīra, kurā bija iesaiņotas ziepes. Brigita viņu apgrūtināja, par to viņš sūdzējās Elzai. Bet Elza, lai gan ar nicīgu smaidu lūpās, pavēlēja viņam uzturēt sakarus ar Brigitu, jo tas deva iespēju apgrozīties esesiešu aprindās.

Zubovs nopūzdamies padevās, ar sarūgtinājumu manīdams, ka Elza ar katru dienu pret viņu izturas arvien vēsāk un lietišķāk un viņas acis, kad viņa lūkojas uz Zubovu, vairs nekļūst siltas, nemirdz priekā, bet paliek saltas.

Varbūt tieši tāpēc Zubovs bija tik neuzmanīgs pret Olgu, burtiski un vienaldzīgi izpildīdams Elzas pavēli.

Un, kad Veiss atgriezās lokālā, Zubovs piecēlās un atvieglots pavēstīja meitenei:

— Nu re, ieradies jūsu kavalieris, atļaujiet jūs sveiku un veselu nodot» viņam. — Un, nevērīgi pamājis Johanam, viņš devās prom, domādams, ka paveicis nepieciešamo.

Centra ziņojums par Olgu, ko viņam bija pastāstījusi Elza, Jo- banu mulsināja. Pieņēmums, ka gestapovieši ar spīdzināšanu panākuši šīs meitenes piekrišanu, tagad atkrita, tāpat kā versija par to, ka viņa gribētu atriebt tēvu. Un viņš bija gatavs atzīt, ka Olga ir vai nu avantūriste, kas veikli uzsit sev cenu hitleriešu acīs, vai arī aģente, kas pret viņu izpilda jaunu pārbaudes kombināciju, kurā tieši iejaukts varēja būt arī Dītrihs, ko nomāca slepenā atkarība no Veisa.

Johans nolēma kopā ar Olgu ierasties vizītē pie baroneses viņas muižā. Ja šī meiča ir avantūriste, iepazīšanās ar baronesi viņai glaimos, un tas kaut kādā veidā noteikti izpaudīsies.

Veiss domāja, ka viņa abvērieša mundieris ļauj cerēt, ka baronese pret viņu būs vēlīga. Viņš baronesi uzskatīja par kašķīgu, taču gudru sirmgalvi, kas radusi neatkarīgi, pēc sava prāta spriest par daudziem jautājumiem.

Kad viņi bija iebraukuši muižā, Johans palūdza Olgu palikt mašīnā un viens pats iegāja mājā.

Kā jau viņš bija domājis, viņa mundieris uz sirmgalvi atstāja vēlamo iespaidu. Aizmirsusi, ka viņa patiesībā neko nebija darījusi Veisa dienesta karjeras labā, baronese jau bija gatava uzskatīt Veisa vizīti kā pateicību par viņam it kā sniegto atbalstu un izturējās pret viesi vairāk nekā žēlīgi.

Johans, mulsi smaidīdams, paziņoja, ka neesot ieradies viens pats, bet kopā ar kara gūstekni, krievu pulkveža meitu. Viņš paze- nūgi lūdzot baronesi viņu pieņemt un parunāt ar meiteni. Vēlāk m meitene varot būt ārkārtīgi noderīga reiham …

—  Kā gan citādi! — baronese indīgi teica. — Tagad, kad krievi mums pie Maskavas devuši kārtīgu spērienu, jūs aiz piesardzības sakat lakstoties ar viņu pulkvežu meitām.

Veiss par atbildi tikai noplātīja rokas, likdams saprast, ka ir tikai priekšnieku gribas izpildītājs.

—   Aiciniet! — baronese pavēlēja. Viņa cītīgi ņēmās izpildīt viesmīlīgas namamātes lomu.

Augstu stāvošā gūstekne ar savu naidīgo, piesardzīgo īdzību, kuru baronese uzskatīja par lepnuma izpausmi, atstāja uz viņu vislabāko iespaidu.

Baronese Olgai pačukstēja:

—   Lai jūsu rupjais zaldāts vācas prom, ja jums, protams, nav iebildumu. Bet mēs kaut ko izdomāsim, kaut ko interesantu. — Atskatīdamās uz Veisu, viņa teica: — Jums droši vien ir darīšanas pilsētā? Uz kādu laiku varat būt brīvs.

Johans nolēma izmantot viņa rīcībā esošo laiku, lai apmeklētu Vali štābu». Pa ceļam viņš iegriezās trofeju kinofilmu noliktavā un tur uzzināja, ka viņa prombūtnes laikā majors Šteinglics atlasījis vairākas dokumentālas filmas, kas dažādā laikā uzņemtas čeļabinskas traktoru rūpnīcā, kur tagad ražo tankus. Tagad kļuva skaidrs, kādu objektu izraudzījusies jaunā, sevišķi slepenā grupa.

Raportēdams rotmistram Herdam, ka viņš iebraucis štābā tikai tādēļ, lai paņemtu personīgās mantas, kas nepieciešamas ceļojumā kopā ar aģenti, Veiss no viņa uzzināja, ka Nagla, izpildījis uzdevumu, veiksmīgi atgriezies un pārbaudē konstatēts, ka viņš strādājis nevainojami. Un tagad viņu gatavojot jauna, svarīgāka uzdevuma veikšanai.

Veiss uzmanīgi, uz labu laimi piezīmēja, ka šāda uzdevuma veikšanai labāk vajadzētu izraudzīties tos, kuriem ir zināšanas traktoru ražošanā. Viena lieta ir uzspridzināt ešelonus un tiltus, bet pavisam kas cits gaida kādā no lielākajiem mašīnbūves uzņēmumiem pasaulē.

Ilerds, pārtraukdams sarunu, stingri atspēkoja Veisa domas:

—   Nekas, apmācīsim.

Tajās pāris stundās, kas bija Veisa rīcībā, viņš diezin vai spēja sagādāt kādu papildu informāciju. Bez tam bija nepieciešams tikties ar Naglu. Un jārīkojas loti uzmanīgi.

Paļaudamies uz to, ka pašlaik ir pusdienu laiks un mantu noliktavā neviena nav, Johans nolēma uz turieni izsaukt Naglu. Savu mašīnu viņš novietoja blakus mantu noliktavai. Viņš iegāja tukšajā kancelejā un uz papīra lapas uzrakstīja: «Kursantam Naglam nekavējoties ierasties mantu noliktavā.»

Nometnes vecākais pusdienoja atsevišķi, aiz starpsienas, un parasti ēdnīcā ieradās pēdējais. Veiss nolika blakus viņa galda piederumiem lapiņu ar izsaukumu, paņēma atslēgu un devās uz mantu noliktavu.

Gandrīz tūlīt pēc viņa ienāca Nagla un apstājās. Ienācis no āra, viņš telpas blāvajā puskrēslā slikti redzēja.

Veiss ieveda viņu šaurajā ejā starp tērpu kaudzēm.

—   Sveiki! — Nagla pastiepa roku.

—   Nu? — Veiss jautāja. — Ziņo! Vai uzdevumu izpildīji?

—   Tieši tā.

Nagla ziņoja skopiem vārdiem:

—   Nu, man vajadzēja lēkt pirmajam. Piegāju pie lūkas, aizmugures nodalījumā precīzi iemetu granātu un izlēcu. Lidmašīnai uzsprāgstot, triecienvilnis sagumzīja izpletņa kupolu. Kritu lejup kā akmens. Domāju, nu būs klāt pēdējā stundiņa. Bet nekas. Gandrīz pie pašas zemes izpletnis piepūtās — nolaidos zemē kā uz atsperēm.

Kā plānā bija paredzēts, tā arī iznāca. Nolaidos paredzētajā punktā. Nu, mūsu čekisti, kuriem jus par mani bijāt paziņojis, mani arī paņēma.

—   Ko tas nozīmē — «paņēma»?

—   Nu, mašīnā iekšā, gazikā. Sākumā aizveda uz ēdnīcu, pēc tam pamanīja, ka esmu kāju izmežģījis, — aizveda uz medicīnas punktu. Es taču biju gluži kā sajēgu zaudējis, neko nejutu. Sastapis savējos, pavisam sakaunējos. Nu, kas bija pēc tam? Mani instruēja.

Noteiktā laikā sāku ziņot ēterā, bet raidīju to, ko man deva. Pēc tam speciāli manis dēļ organizēja diversiju: uz rezerves sliedēm uzspridzināja tukšu vagonu sastāvu.

Par to visu es «Vali štābam» ziņoju kā par savu personisku varoņdarbu. Un tā es strādāju.

Noslēgumā paziņoju, ka grupa iekritusi. Saņēmu rīkojumu iet prom. Tā es pārgāju frontes līniju. Tagad atkal te esmu uz vietas.— Viņš iegrima domās un teica: — Jums sirsnīgs sveiciens no Bari- šova. — Tad piebilda: — Trīs «ķieģelīši», bet tik vienkāršs. «Mēs», viņš saka, «nevaram pavēlēt, lai jūs atgrieztos atpakaļ pie vāciešiem …» — «Tas ir, kā, — nevarat pavēlēt?» Es pat uztraucos: «Vai tad es, pēc jūsu domām, neesmu karavīrs? Persona bez tiesībām un bez dienesta pakāpes?»

Viņš man visu paskaidroja. Tad es sapratu. No manas puses esot vajadzīga brīvprātīga piekrišana, apmēram tā, it kā es pats sabiedriskā kārtā. Tagad es ar Barišovu norunāju — ja kas gadīsies, ģimenei gods godam nosūtīs nāves ziņu kā par kritušu karavīru.

—   Kādēļ ar slēptuves starpniecību nepaziņoji par savu ierašanos?

—   Nepaguvu. Sēdēju piefrontes zonas abvēra grupas tup+ūzl, kamēr viņi ar štābu noskaidroja manu personību. Tiklīdz tas bija izdarīts, tūlīt pārvietoja uz sanitāro daļu: pāriedams fronti, nokļuvu apšaudē, sprāga šāviņš, satrieca kāju. No sanitārās daļas atveda uz šejieni. Bet es visu laiku pa druskai kliboju. Kapteinis Dītrihs uzzināja, izturējās ļoti līdzcietīgi. Saka, vajadzētu parādīt kāju ķirurgam. Bet mani nezin kādēļ šaubas māc. Kādēļ skolā ieskaitīja divus vienkājus? Pēc tam vienu norakstīja zaudējumos: tātad nebija piekritis. Bet otrs — Dītrihs par viņu tā gādāja — cita iemesla dēļ nebija piemērots: pēc kontūzijas saslimis ar krītamo. Pēkšņi viņš ne no šā, ne no tā pakrita un tad tik sāka raustīties! Kapteinis Dītrihs bija ļoti sarūgtināts. Un tagad es domāju: kādēļ viņš mani pierunā saudzēt veselību, ārstēt kāju?

Veiss teica, ka Dltriham vajadzīgs invalīds diversijas organizēšanai.

Nagla pēc pārdomu brīža sacīja:

—   Stāsta, vācieši uz griešanu esot lieli meistari. Un, ja ar novo- kaīnu, kā zobus rauj, — nekas, lietas labā izturēsim, ja viņiem tas invalīds tik traki vajadzīgs.

—  Ko tu runā!

—   Nekas, — Nagla teica. — Es tikai visu apsveru. — Viņš ar plaukstu paberza celi. — Sasistā vieta sāp, tik un tā kāju grūti locīt.

—  Es tev nevaru to atļaut.

Nagla vērīgi un pārbaudoši paskatījās.

—   Bet man biedrs Barišovs skaidri un gaiši pateica: «Ja vēlies brīvprātīgi — lūdzu. Bet pavēlēt to nevar.» Tātad — bez jūsu pavēles. Pamatojoties uz paša personisko iniciatīvu. — Viņš zobgalīgi piebilda: — Un arī kapteinim Dltriham būs ļoti patīkami. Kādēļ tad viņu apbēdināt, ja viņš mani par tādu laipnību sevišķajā grupā iekārtos par pašu galveno?

Johans saviļņots lūdza:

—   Tu man, lūdzu, piedod, Tihon Lukič, ka es tevi tik salti sagaidīju.

—   Nu un tad? — Nagla brīnījās. — Pareizi! Slēptuvē taču neko nebiju ziņojis. Pieļāvu pārkāpumu. Viss ir pareizi. — Viņš piemiedza aci: — Es tūlīt sapratu, tiklīdz tu man pavēstīji, ka būs nopietna saruna. Disciplīna mūsu darbā ir pats galvenais. — Viņš mierinoši teica: — Det par manu kāju jūs neuztraucieties. Varbūt vēl saglabāsim par piemiņu no bērnības. Protams, ja tā mani netraucēs, citādi stāv kā viens miets, celī nelokās. No tāda ķēma tak ari nav nekāda labuma.

—   Kamēr es nebūšu atgriezies, — Veiss stingri pavēlēja, — lai nebūtu nekādu hospitāļu.

—   Ja jūs tur esat galvenais priekšnieks — lūdzu, — Nagla izvairīgi sacīja. Viņš šķelmīgi vaicāja: — Varbūt tagad tomēr sasveicināsimies?

Johans apskāva Naglu un nočukstēja:

—   Saproti, man tāds prieks tevi redzēt!

—   Kā nu ne, — Nagla teica. — Visu laiku viens un viens, bet tagad mēs jau esam divi padomju cilvēki, tas jau ir spēks! — Un viņš sāka stāstīt par Maskavu.

43

Balts, tīrs sniegs. Gaišas, skaidras, dziļas debesis gluži kā vasaras dienā. Priedes ar iesārtiem stumbriem un maigi zaļām skujām ķeburaino zaru galos. Salts gaiss kā avota ūdens, un sniega garozā krāsainas saules dzirkstis.

Johans vadīja mašīnu lielā ātrumā ne tikai tāpēc, ka vajadzēja steigties uz baroneses muižu pie savas aizbildināmās, — straujais brauciens atbilda viņa noskaņojumam. Tikšanās ar Naglu viņu bija dziļi saviļņojusi.

Tihons Lukičs pēc tam, kad bija atguvis Dzimteni, kļuva pavisam citāds. Mainījās sejas izteiksme, plecīgais augums izdvesa mierīgu pārliecību, acīs, kas agrāk bija nespodras un stingas, radās dzīvs mirdzums. Un šī pārmaiņa bija tik pārsteidzoša, ka pat satrauca Johanu: vai tikai tā vāciešos neradīs aizdomas?

Johans atcerējās Tihona Lukiča seju, acis, kurās staroja laime; arī Johana sirds priecājās: viņš bija izpildījis savu čekista pienākumu — atgriezis dzīvē cilvēku, kas sevi bija pazaudējis.

Viņš bija gatavs smaidīt sniega pikām, kas gulēja uz priežu zariem, aso skuju caurdurtas, tādēļ tik līdzīgas baltiem ežiem, kas uzrāpušies kokos. Un viņam gribējās tiem pieskarties ar plaukstu, gribējās tos noglāstīt.

Viņam gribējās smaidīt kokiem — to ciltsbrāļiem, kuri auga viņa mājās, pieskarties raupjajai mizai, koka sausajai ādai, kas tīri un asi smaržoja pēc sveķiem.

Visa apkārtne Johanu iepriecināja. Viņš atvēra sānu logu un ieelpoja salto gaisu. Un reizē ar šo brīnišķīgo gaisu atausa atmiņas …

Viņš atcerējās pirmo dreifējošo padomju staciju «Ziemeļpols», tiis dienas, kad papaņinieši vieni uz ledus gabala peldēja okeānā un viņu dzīvībai draudēja nāves briesmas. Saša Belovs toreiz bez mitas sēdēja pie savas pašdarinātās amatiera rācijas un, klaiņodams eterā, klausījās satraukuma pilnus jautājumus gandrīz visās pasaules valodās par drosmīgajiem padomju polārpētniekiem. Visa pasaule dzīvoja uztraukumā par četru padomju cilvēku likteni, kuri bezbailīgi turpināja strādāt uz trausla ledus gabala, kas ar katru stundu kļuva aizvien mazāks.

Un šajā mūsu planētas cilvēku satraukumā bija brīnišķīga vispārcilvēciska vienprātība, šķita neiespējami, ka viņi kādreiz varētu iesaistīties kara slaktiņā. Likās, ka tagad visi kļūs labāki, saudzēs katra cilvēika dzīvību.

Tajos laikos Gēbelsa resors bija aizliedzis ne tikai ziņot presē par padomju polārpētnieku ekspedīciju, bet pat pieminēt Ziemeļpolu. Un tādēļ vācu radioamatieru nemiers, viņu bezgalīgie jautājumi, vai izdevies izglābt papaņiniešus, bija sevišķi aizkustinoši un saviļņojoši.

Slepenpolicija taču varēja ar viņiem izrēķināties.

Johans atcerējās arī fašistu tiesu, lepno, atmaskojošo komunisma balsi — Georgija Dimitrova balsi, kas izskanēja visā pasaulē. Miljoniem padomju jauniešu, tāpat kā Dimitrovs, bija gatavi sākt cīņu pret fašismu un, ja tas būs vajadzīgs, atdot dzīvību, lai izglābtu cilvēci no brūnā mēra.

Un Saša Belovs toreiz sapņos sevi redzēja kā vienu no tādiem cīnītājiem par vācu tautas atbrīvošanu no fašisma tirānijas.

Kļūt par izlūku … Izlūka darbs viņam likās viens vienīgs varoņdarbs. Viņš pat iedomāties nevarēja, ka tas galvenokārt ir darbs, kas prasa bezgalīgu pacietību un uzmanību, kura panākumi atkarīgi no tūkstošiem ikdienišķu sīkumu. Un to, ka šie paši sīkumi var viņu aizvest nāvē. Ienaidnieka uzmanību taču var saistīt gan kurpju auklu sasiešanas veids, gan ieradums sniegt apkārtējiem nesavtīgus pakalpojumus. Izlūks nekad nedrīkst aizmirst, ka mantkārība, personiskās iedzīvošanās kāre ir labākā un drošākā liecība, ka piederi pie tās sabiedrības, kur katrs — par sevi un neviens — par visiem.

Bija vajadzīgs laiks un atkal laiks, lai pilnīgi saprastu, cik ļoti patiesā būtība, padomju cilvēka būtība jāslēpj no apkārtējiem, jāierobežo līdz visstingrākajam minimumam.

Visniecīgākā novirze izlūkam draud ar bojā eju. Lai darbotos ienaidnieka zemē, izlūka leģendai jābūt nevainojami dzīvotspējīgai, pēdējam sīkumam jābūt dabiskam un patiesam. Aizdomas var radīt vismazākā neprecizitāte, un tad nāve neizbēgama.

Tādēļ Veiss sev neatļāva ilgi priecāties un glabāt plaukstā Tihona Lukiča rokas siltumu.

Vajadzēja domāt par Olgu. Kas viņa ir, kādēļ uzdodas par citu, ko viņa ir sadomājusi, kādas briesmas slēpjas viņā?

Viņam tas viss jānoskaidro un jānoskaidro ar nenosvērtās sirmgalves palīdzību, jāpadara vecā baronese par savu izlūku. Bet, lai baronese kļūtu par paklausīgu instrumentu viņa rokās, jāpanāk, lai viņa uzticētos Veisam kā savam godājamam tautietim. Tā vēl ir par maz — gūt baroneses atbalstu iespējams tikai tādā gadījumā, ja izdosies iedvest, ka tas viss arī viņai personīgi dos kādu reālu labumu, ienākumu. Viņa nav no tiem, kuru rīcību pamudina vēlēšanās nesavtīgi izdarīt kādam pakalpojumu, kaut vai reiham.

Johans pareizi nojauta, ka, pēc abvērieša lūguma viesmīlīgi uzņemdama krievu kara gūstekni, baronese ne tik daudz domāja par pakalpojumu vācu izlūkošanai, cik pati par savu labumu, par to, ka padomju pulkveža meita var noderēt viņai pašai. Kas zina, kā apstākļi vēl var iegrozīties… Baronesi sakāve pie Maskavas bija ļoti nobiedējusi.

To pašu apsvērumu dēļ viņa rūpējās par divām majestātiskām poļu sirmgalvēm, senas kņazu dzimtas atvasēm, kuras bija pametuši uz Angliju aizbraukušie radinieki.

Krādama politisko materiālu nākotnei, baronese cītīgi un lietišķi rūpējās arī par savu materiālo nodrošinātību pašlaik. Šai ziņā viņai maksimāli, lai gan ne pilnīgi nesavtīgi palīdzēja impērijas padomnieks doktors Joahims fon Kluge.

Būdams jau krietni gados, grāfs fon Kluge apprecēja slavenu lidotāju, kas viņu valdzināja ne tik daudz ar savu «reiha gaisa valkīras» slavu, cik ar savu krāšņo augumu. Šī meiča, kļuvusi par impērijas padomnieka sievu, ar savu nacistisko pielūdzēju palīdzību drīz par vīru tiesā iesniedza sūdzību, apvainodama viņu netiklībā un, uz šī pamata panākusi šķiršanos, atņēma lielu daļu no viņa īpašumiem. Taču, juzdama zināmu žēlumu pret savu bijušo viru, kuru viņa bija izputinājusi, šķirtene ar to pašu nacistisko draugu palīdzību iekārtoja viņu partijas ierēdņa amatā. Šis amats nebija visai labi atalgots, toties tas pavēra perspektīvas visai savdabīgā veidā iedzīvoties bagātībā. Padomniekam pietika prāta to izmantot, lai gan daudz prāta tur nemaz nebija vajadzīgs.

Padomnieks baronesei sava «darba» būtību izklāstīja šādi:

— Mūsu uzdevums ir apgādāt ar pārtiku okupēto teritoriju iedzīvotājus tādā mērā, lai nezaudētu realitātes izjūtu. Pār cilvēci valda vēders, nevis galva. Pareizi organizēt pārtikas trūkumu — tas ir vairāk nekā uzvarēt kaujā. Veselas policistu armijas nevarēs apspiest pretošanos tik sekmīgi, kā to dara bads, kas atņem cilvēkiem fiziskos un morālos spēkus, lai viņi nevarētu pretoties.

Armija uzvarētāja spēj ar rupjiem, primitīviem paņēmieniem paņemt tikai uzvarēto valstu nacionālos dārgumus, liet iedzīvotājiem lāču paliek milzīgas vērtības, kuras paņemt ar militāriem līdzekļiem nav iespējams. Un to var atrisināt tikai uzvarētājas nācijas ekonomiskais un finansiālais ģēnijs.

Lai pareizi, vienmērīgi un taisnīgi sadalītu ierobežotos pārtikas krājumus starp visiem okupēto valstu iedzīvotāju slāņiem, pastāv kartīšu sistēma. To pārzina vietējo iedzīvotāju varas orgāni. Bet, tā kā tipogrāfijas, kas drukā pārtikas kartītes, ir mūsu pārziņā, mums ir iespēja likumīgā ceļā uz šādām kartītēm saņemt lielu daudzumu šai valstij piešķirtās pārtikas un atdot to iedzīvotājiem jau ar tā dēvētā melnā tirgus palīdzību. Tādā veidā mēs iegūstam cilvēku noslēptās vērtības, nelietodami vardarbīgus līdzekļus, uz pilnīgas brīvprātības principa.

Dažos Francijas rūpniecības rajonos bērnu mirstība salīdzinājumā ar pirmskara gadiem palielinājusies četrkārt. Līdzīgas parādības vērojamas arī Beļģijā. Bērni mirst tādēļ, ka nesaņem pietiekami daudz ēdiena. Tādēļ produktu cenas melnajā tirgū ir taisni pasakainas.

Tomēr, kad savas tautas nelaimi izmanto vietējie spekulanti, mēs viņus bez žēlsirdības šaujam nost, lai iegūtu bada mocīto iedzīvotāju simpātijas.

Protams, represēti tiek tikai vietējie, — padomnieks atkal atkārtoja. Un tā bija taisnība.

Tā, piemēram, padomnieks par noteiktiem procentiem palīdzēja baronesei melnajā tirgū realizēt visu, ko deva viņas muiža, un vienlaikus panāca, ka viņai stipri tika samazinātas obligātās nodevas armijai. Viņš baronesei palīdzēja arī uzpirkt dažāda veida mākslas vērtības, jokodamies tās dēvējot par «pūru». Šie viņa vārdi varēja liecināt par to, ka tad, kad pūrs būs krietni liels, padomnieks pagodinās sirmo līgavu ar bildinājumu.

Baronese Veisu iepazīstināja ar savu iespējamo līgavaini.

Korpulentajam, plikpaurainajam padomniekam ar īsajām kājām bija ļoti apaļi vaigi, un radās iespaids, ka viņš nemitīgi pūstu uz kaut ;ko karstu. Tas bija kautrs, dzīvespriecīgs vīrs, kam ļoti patika frivolas sarunas.

Kad baronese vīriešus bija atstājusi divatā, padomnieks uzmanīgi mēģināja noskaidrot, kādas attiecības Veisam ir ar viņa ceļa biedri, ar šo krievu skuķi, kurai baronese veltī tik daudz uzmanības.

Veiss īsi atbildēja, ka viņš izpildot sevišķu, kutelīgu augstākās pavēlniecības uzdevumu un ka šī uzdevuma panākumi zināmā mērā esot atkarīgi no baroneses.

Padomnieks, juzdams Veisa vārdos atturīgu saltumu, sāka runāt par citu tematu.

Sūkdams lielu, melnu ārstniecības augu cigāru, jo viņš slimoja ar . astmu, runīgais grāfs ielaidās plašos spriedelējumos par vispārīgiem jautājumiem.

—   Ielauzties kādā zemē — tas ir tikai iekarošanas sākums. Otrai, svarīgākajai stadijai nepieciešama nevis drosme, bet gan valstiski domājošs izcils prāts. Tā, piemēram, mūsu komersantu aprindu ģēnija vadīti, mēs, impērijas ierēdņi, Francijas, čehoslovakijas, Beļģijas un Holandes rūpnīcas esam padarījuši ne tikai par bruņojuma piegādātājām vērmahtam. Mēs to ražošanas jaudas rekonstruējam tādējādi, ka tagad katra rūpnīca ražo tikai noteiktas detaļas, kuras pēc tam montēšanai sūta uz Vāciju. Mēs neatstājām uz vietas iekārtu, kuru agrāk lietoja pabeigtas produkcijas ražošanai, bet izmētājām to pa visu Eiropu, specializēdami uzņēmumus tikai kādas vienas detaļas vai vienas mehānisma daļas ražošanai. Tiklīdz šiem uzņēmumiem nebūs sakaru ar Vāciju, tos piemeklēs ekonomiska katastrofa.

Tāda ekonomisko kompleksu saskaldīšana nozīmē to pašu ko, piemēram, izjaukt mana lieliskā Šveices pulksteņa mehānismu, — viņš ar nagu uzsita pa ciparnīcu, — salikt detaļas atsevišķās kārbiņās, uzdāvināt kārbiņas saviem paziņām, bet pēc tam viņiem vaicāt, cik tagad ir pulkstenis.

Kādreiz mēs, jaunie kadeti, šādus ekonomiskus nedarbus izmantojām pie viegla rakstura skuķēm. Mēs pārplēsām banknoti vairākās daļās, un, lai to dabūtu, skuķe bija spiesta būt laipna ne tikai pret vienu, bet gan pret visiem, kuriem bija banknotes gabali. Šādu paņēmienu mēs lietojām Eiropas ekonomikā. — Padomnieks smīnēdams nievājoši piebilda: — Es minēju šo piemēru, lai jūs saprastu, kāda ir mūsu pūliņu būtība. Un — es jums galvoju — tas viss Eiropas ekonomiku vairāk tur gūstā nekā mūsu okupācijas karaspēka daļas.

Veiss uzmanīgi sacīja:

—   Man liekas, lai gan jūs esat tālredzīgs, jūsu vārdos tomēr manāma zināma nedrošība.

Padomnieks tūlīt atspēkoja: ' — Un jūs domājat, ka mēs, vāciešu vecākā paaudze, ignorējam

Indigo pirmā pasaules kara pieredzi? Jūs maldāties, dārgais. Jūs, jaunie, esat pārāik pašpārliecināti un imūni pret vēstures pieredzi. Jums, piemēram, koncentrācijas nometnes ir vienīgi zemāko rasu iznīcināšanas līdzeklis, bet vairāk nekā miljons ārzemju strādnieku — tikai vergi ieroču ražošanai. Turpretim mums, vecākajai paaudzei, tas ir kaut kas vairāk.

—   Un kas tad tieši? — Veiss vaicāja.

Grāfs, nolaizdams stingros plakstus pār izvelbtajām acīm, atspie- dās pret krēsla mīksto atzveltni un miegainā, vienaldzīgā balsi lēni noteica:

—   Mums, politiķiem, tas ir garantēts cilvēku fonds, kuru mēs vienmēr varam laist apgrozībā.

—   Kādā veidā?

—   Saprātīgos apstākļos saprātīgi vācieši atturēs nesaprātīgos no ķīlnieku iznīcināšanas. Un tas ir viss.

—   Bet kādēļ, uzdrošinos vaicāt, šī problēma tik ļoti nodarbina tieši jūs?

Padomnieks atbildēja ar pašapmierinātu smaidu:

—   Tādēļ, ka es esmu dažu impērijas augstu stāvošu personu uzticības persona un, uzturēdamies ģenerālgubernatūras teritorijā šo personu uzdevumā, interesējos, kurus no koncentrācijas nometnēs ieslodzītajiem varētu izmantot tā, lai ieinteresētās puses saņemtu zināmas materiālas vērtības. Un domāju, ka jūs, būdams abvēra darbinieks, šajā ziņā varētu man sniegt dažus pakalpojumus. Jūs taču nodarbojaties ar kaut ko līdzīgu, bet savu iespēju šaurajās robežās. Kapteinis fon Dītrihs, pie kura es griezos, man par jums izteicās ļoti atzinīgi.

Veiss nolieca galvu un tādējādi izteica savu gatavību palīdzēt padomniekam, cik vien būs viņa spēkos.

—   Man reizēm ir grūtības ar nometņu administrāciju. Lai iegūtu dažu ieslodzīto simpātijas, lai padarītu viņus vaļsirdīgus, es esmu spiests uzstāties kā Sarkanā Krusta pārstāvis. Ieslodzītajiem, kuriem ir sevišķa vērtība, es cenšos nodrošināt tādu pārtikas devu, kas pagarinātu viņu eksistenci. Bet gestapo dienesta pārstāvji, sekodami mūsu dogmām, pārāk nelokāmi un neelastīgi, bez kādas kautrēšanās iznīcina kontingentu, kas man ir uzticējies. Man liekas, ka šāda steiga izskaidrojama ar to, ka tur ir ieinteresēti dabūt tās vienkāršās paciņas, kuras es gluži kā dāsns eņģelis pasniedzu atsevišķiem ieslodzītajiem.

Viņš Veisam stingri sacīja:

—   Jums, jaunajiem cilvēkiem, ebreju grautiņi un ebreju iznīcināšana Vācijā bija tikai dabiska rasu instinktu izpausme. Bet mēs, ekonomisti, šo faktoru vērtējam nevis 110 jūtu, bet gan no saprāta pozīcijām. Reihs saņēma miljardiem zelta marku, kas bija neāriešu īpašumā, tas pārsniedza aizdevumus, kādus mums deva ASV un Lielbritānija. — Uzsitis sev pa tuklo celi, padomnieks sacīja: — Lūk, mans dārgais, kas ir tīrs saprāts tā absolūtajā izpausmē! — Viņš dzēlīgi sacīja: — Jūs, jaunie, koncentrācijas nometnēs norūdāt savu nervu sistēmu, vingrinādamies šaušanā uz puslīķiem, bet mēs, nopietnie vācieši, esam spiesti rakņāties šajos puslīķos: reiham taču jāsagādā zelts un valūta.

Veiss, lai iekarsētu padomnieku, piebilda:

—   Grāfa kungs, vai jūs domājat miroņu zelta zobus, tiltiņus un kronīšus? Es jums apgalvoju, ka šim nolūkam izraudzīti speciāli cilvēki ar knaiblēm.

Padomnieks neapvainojās vai arī neuzskatīja par vajadzīgu apvainoties. Viņu Veisa vārdi pat nemaz nebija aizskāruši.

Viņš paskaidroja savu domu:

—   Es domāju pašus ieslodzītos, pareizāk sakot, dažus no viņiem. Tos, kuru radinieki paguvuši ne tikai emigrēt uz Rietumiem, bet arī paķert līdzi krietnus līdzekļus, vai arī tos, kuriem jau bija lieli ieguldījumi ASV, Anglijas un Šveices bankās. Mana ideja, kas darīta zināma reihsfīreram Himleram, ir tāda, ka jāpaceļas augstāk par rasu aizspriedumiem un tiem, kas pašlaik dzīvo greznībā, izmantodami Rietumu valstu viesmīlību, jāpiedāvā, lai viņi parūpējas par saviem nelaimīgajiem radiniekiem un pārskaita attiecīgas summas mūsu kontraģentu kontos.

Veiss lietišķi vaicāja:

—   Vārdu sakot, jūs piedāvājat tirgoties ar ieslodzītajiem?

Padomnieks nievājoši saviebās.

—   Komersantu valodā tas skan citādi. Teiksim, tā ir atlīdzība par to personu uzturēšanu, kas nav nodarbinātas ražīgā darbā sakarā ar to, ka tās nepieciešams pāraudzināt specifiskos apstākļos. — Vērīgi raudzīdamies uz Veisu ar valgām krupja acīm, padomnieks atgādināja: — Kapteinis Dītrihs man jūs ieteica pēc tam, kad biju par jums ievācis dažas ziņas. Izrādās, ka jūs esat tīri labi informēts par visiem nometnes režīma sīkumiem un kā kapteiņa Dītriha palīgs esat apmeklējis daudzas koncentrācijas nometnes. Tādēļ es jums piedāvāju — protams, ne jau par velti, bet gan tīri komerciālas vienošanās kārtībā, — lai jūs izmantotu jūsu aģentūru nometnēs un noskaidrotu personas, kurām ir materiāli nodrošināti radinieki ārzemēs.

—      Es domāju, — Veiss nopietni sacīja, — ka jums to vajadzētu «larīt zināmu mūsu pavēlniecībai, un, kad būs attiecīga pavēle, mūsu aģentūra, bez šaubām, tādu pavēli izpildīs.

Padomnieks atkal saviebās.

—   Saprotiet, — viņš teica mazliet ērcīgi, — tā ir personiski mana ideja. Es to pastāstīju dažām augstu stāvošām personām impērijas vadībā, un tās par to ieinteresējās. Bet, ja par iecerēto operāciju būs paziņots jebkādā veidā, pat slepenas pavēles veidā, arī citi var par to ieinteresēties, un tad, lai cik liela būtu saņemtā summa, tā samazināsies atbilstoši ieinteresēto personu skaitam un vairs nebūs tik prāva.

—   Tātad šai «operācijai» ir tīri lietišķs, komerciāls raksturs, kas saistīts ar noteiktu aprindu cilvēku interesēm?

—   Citādi, — padomnieks ar cieņu teica, — mūsu valsti, kā jūs pats nupat izteicāties, varētu apvainot tirdzniecībā ar cilvēkiem. Bet tā, mans draugs, ir atgriešanās pie tumšajiem viduslaikiem. Bez tam jums jāiegaumē, ka šī operācija ir humāna: atdosim bērniem tēvus un mātes vai arī bērnus — mātēm un tēviem. Starp citu, neaizmirstiet uzmanīgi izpētīt bērnu nometnes. Un pievērsiet uzmanību sekojošam: mūsu rīcībā ir zināms to bērnu fotogrāfiju skaits, ko meklē vecāki, kuriem pieder ievērojami līdzekļi. Uzturēšanās nometnēs, kā es esmu sapratis, atstāj mazo iemītnieku izskatā zināmas pēdas, un zūd līdzība ar fotoattēlu. Ņemiet vērā šo apstākli. Bez tam bērnu psihe un atmiņa nometņu apstākļos nav tik stabila kā pieaugušajiem. Tādēļ, ja kāds bērns būs līdzīgs fotoattēlam, bet šī bērna liecība neatbildīs ziņām par viņa pagātni, viņam šie dali tādā mērā jāiestāsta, lai brīdī, kad bērnu nodos vecākiem, tiem tūlīt nerastos šaubas.

Pamanījis Veisa acīs kaut ko tādu, kas viņam ne visai patika, padomnieks stingri piebilda:

-— Uzskatu par nepieciešamu jums atgādināt, ka personām, kas ieinteresētas šajā operācijā, ir neierobežotas iespējas novākt 110 ceļa katru, kas neattaisnotu to uzticību, kādu, piemēram, es jums esmu izrādījis.

Un viņš, izvilcis no kabatas portfeļa tīru veidlapu ar zīmogu, zem kura bija paraksts, parādīja to Veisam.

—   Ja mēs atradīsim kopīgu valodu, — teica padomnieks, — šajā stūrītī tiks ielīmēta jūsu fotogrāfija. Un pieņemsim, ka jums būs nodrošināta oberšturmfīrera pakāpe, kas ir vienlīdzīga oberleitnanta pakāpei. — Viņš vaicāja: — Jūs, acīm redzot, zināt, ka fīrers ārkārtīgi stingri pavēlējis kārtējās virsnieku pakāpes piešķirt tikai frontiniekiem? — Viņš svarīgi apgalvoja: — Tas tiks noformēts pilnīgi likumīgi.

Veiss piecēlās kājās.

—   Pateicos, impērijas padomnieka kungs, par uzticību! Ar prieku jums kalpošu.

—  Jūs esat lielisiks puisis, obcrleitnant Veisa kungs, — padomnieks viņam uzsita uz pleca. — Ķaipteinis Ditrihs jūs ir raksturojis pilnīgi precīzi. Jūs esat tāds cilvēks, kas neprasa vairāk, nekā viņš ir vērts.

Lai gan šī uzslava bija divdomīga, Johans šajos apstākļos uzskatīja par labāku to uzņemt kā savu spēju visaugstāko novērtējumu un vēlreiz pateicīgi uzsmaidīja padomniekam.

Līgavaiņa klātbūtne neietekmeja ne baroneses izskatu, ne uzvedību.

Viņa neatrada par vajadzīgu lietot glābējus kosmētikas līdzekļus: nopūderēt grumbas, uzkrāsot novītušos, izkaltušos vaigus. Un arī ģērbusies viņa bija nevīžīgi, kā vienmēr. Tikpat nemainīga bija arī viņas sejas izteiksme — skarba un dzēlīga.

Ar Olgu viņa nebija apmierināta:

—   Šī skuķe izturas tā, it kā ar savu klātbūtni man parādītu godu. Tikko atbild uz jautājumiem. Sēž, blenzdama vienā punktā. Es viņai piedāvāju apsikatīt pili, bet viņa atteicās. Es viņu iepazīstināju ar savu ģenealoģijas grāmatu. Viņa vīzdegunīgi pavēstīja, ka Krievijā ģenealoģijas grāmatas godā turot tikai lopkopji, lai izaudzētu sugas lopus. Ne jau tādēļ es biju tik pacietīga pret šo krievieti, lai mani pūliņi būtu velti.

—   Jūsu pūliņus novērtēs abvērs, — Veiss atgādināja.

—   Ko gan manā labā var darīt jūsu abvērs! — baronese nievājoši izmeta. — Ja man sagādātu citu, ienesīgāku muižu! Es taču esmu spiesta pati par sevi rūpēties. — Un viņa Veisam pavēlēja: — Ejiet pie savas aizbildināmās. Viņa ir viesistabā.

Kad Veiss vēra vaļā durvis, meitene pagrieza uz viņa pusi seju un, acis nemirkšķinādama, pavisam dīvaini paraudzījās garām Veisam. Viņas skatiens neizteica noko, tikai gaidas. Viņa vaicāja:

—   Kas tur ir?

—   Kas jums noticis?

—   Ak tas esat jūs? — Un to viņa pateica tādā balsī, it kā nebūtu redzējusi, kas ienāca, bet pazinusi Veisu tikai pēc tam, kad viņš bija viņu uzrunājis.

Veiss aicināja pastaigāties pa parku. Olga kategoriski atteicās.

—   Es jūs ļoti lūdzu, — uzsvērti neatlaidīgi Veiss atkārtoja savu lūgumu.

—   Un, ja es tomēr nepiekritīšu, jūs mani piespiedīsiet?

—   Jā, man tas būs jādara. Man ar jums jāparunā.

Vestibilā viņš sameklēja Olgas mēteli un pasniedza viņai. Kāpdama lejup pa trepēm, viņa turējās pie margām. Veiss gribēja viņai laipni dot ceļu, bet viņa apstājās un stāvēja tik ilgi, kamēr viņš sāka iet pa priekšu.

Viņa nedroši soļoja pa aleju, kur bija notīrīts mitrais sniegs, gāja, neskatīdamās uz zemi, iedama pa peļķēm tā, it kā tīši gribētu samērcēt kājas. Viņai sejā bija dīvaina, rūpju pilna, skumja un saspringta izteiksme.

Kad Veiss bija nogriezies pa sānu celiņu, meitene turpināja iet pa aleju uz priekšu. Veiss viņu pasauca. Viņa devās uz Veisa balss pusi, lauzdamās cauri krūmājam.

Veiss apstājās un, kad meitene bija pienākusi klāt, strauji pavēcināja ar roku viņai gar seju. Viņa pat neatrāvās, nesamiedza acis, viņai tikai viegli notrīsēja plaksti.

Veiss zināja, ka aiz bada uz laiku zaudēja redzi ne tikai daudzi koncentrācijas nometņu ieslodzītie, bet arī tie, kurus gestapo bija nopratinājis ar specifiskiem pratināšanas paņēmieniem. Sādi akluma periodi uznāca pēkšņi.

Meitene, vai nu neredzēdama Veisu, vai arī varbūt ar mokām saskatīdama viņu gluži kā caur miglu, laikam juta sev pievērstu vērīgu skatienu. Viņa steigšus novērsās.

—        Ņina! — Johans apņēmīgi teica un, satvēris meiteni aiz pleciem, piespieda pagriezt seju pret sevi. — Ņina, — Veiss atkārtoja, — es visu par jums zinu!

Meitene notrīsēja un, pēkšņi izrāvusies no Veisa rokām, klupdama sāka skriet pa celiņu.

Johans viņu panāca.

—   Klausieties, — viņš pavēlēja, — nedariet muļķības!

Viņš rūpīgi pārdomāja no Centra saņemtās ziņas par šo «Olgu», un secinājums, pie kāda viņš tagad bija nonācis, viņam likās vienīgi pareizais.

Viņš sāka runāt mierīgi un pārliecināti.

—       Olga evakuējās kopā ar institūtu uz Sverdlovsku. Bet jūs esat Ņina. Jūsu tēvs ir dzīvs, un neviens viņu nav represējis. Vienīgais, kas pašlaik mani interesē, ir tas: kādā nolūkā jūs esat uzdevušies par Olgu? Un būs labi, ja jūs teiksiet patiesību. Tas jums ļoti svarīgi.

—   Un ja nu es neko neteikšu?

—       Kā vēlaties, — Veiss sacīja. — Tādā gadījumā varat palikt tā, par ko esat uzdevusies.

—   Bet kas es tagad esmu?

—   Cik es zinu, jūs esat vācu aģente. Dzimtenes .nodevēja. Vai ne?

—   Klausieties, — viņa .klusi nočukstēja, — jūs vēlaties mani pārliecināt, ka jūs neesat tāds vācietis kā visi?

—   Pieņemsim . ..

—   Bet varbūt jūs vienkārši…

—   Labāk nezīlējiet, — Veiss deva padomu.

—   Labi, — meitene sacīja un ar rūgtumu piebilda: — Patiesību sakot, man tagad vairs nav ko zaudēt.

—   Pilnīgi pareizi, un, ja pavēlniecība uzzinās, ka jūs gandrīz neko neredzat, jūs tik un tā kā nederīgu nosūtīs atpakaļ uz nometni. — Un Veiss nesaudzīgi piebilda: — Kam tad aklie ir vajadzīgi!

Meitene Johanam pastāstīja.

Jā, tiešām viņas tēvs pieņēmis savā ģimenē Olgu, represētā pulkveža meitu. Vēlāk, kad sācies karš, Ņina kļuvusi par sanitāro instruktori karaspēka daļā, kur par komisāru bijis viņas tēvs. Viņa kritusi gūstā. Kāds nodevējs paziņojis vāciešiem, ka viņa nemaz neesot komisāra meita. Viņam tā licies tādēļ, ka tēvs pret Ņinu frontē izturējies stingri, nemaz kā radinieks. Turklāt šis nodevējs kaut kādā veidā bijis uzzinājis, ka komisārs savā ģimenē pieņēmis represētā pulkveža meitu. Un tā viņš nodomājis, ka Ņina nav vis komisāra meita, bet gan represētā pulkveža meita. Viņš vāciešiem tā ari ziņojis, piebilzdams, ka meitenes tēvs — bijušais štāba priekšnieks esot izcils militārs darbinieks.

Nopratināšanā Ņina sākumā to visu noliegusi. Bet vēlāk biedri viņai devuši padomu nepretoties gestapoviešiem, uzdoties par to, par ko viņi to uzskatījuši, — par Olgu, — un parakstīt visus pieprasītos dokumentus.

Uz izlūku skolu viņa gājusi, cerēdama, ka pēc tam, kad viņi būs nogādāti aizmugurē, viņa liks lietā saņemto ieroci, nogalinās savu pārinieku un bēgs.

Un, kad meitene, beigusi savu stāstu, teica, ka tagad Veiss varot viņu nodot gestapo vai ari izrēķināties ar viņu pēc saviem ieskatiem, viņš brīdi klusēja.

Johans šaubījās. Vai Ņina viņam ticēs? Vai pratīs, kad būs uzzinājusi, kas viņš ir, pārvarēt prieku, ko — to Johans zināja pats pēc savas pieredzes — reizēm ir grūtāk noslēpt nekā visrūgtāko vilšanos?

Viņš teica ar mākslotu vienaldzību:

—   Es jau tā domāju, ka jūs izliekaties. Bet uz mani tas neattiecas. Man ir uzdots jūs pavadīt jūsu atvaļinājuma laikā. Un tas ir viss. Iegaumējiet: šīs sarunas mūsu starpā nav bijis. Viss paliek

tāpat kā agrāk. Jūs esat Olga. Kas attiecas uz jūsu redzi, neuztraucieties, — atradīsim ārstu un atlikušās dienas izmantosim acu ārstēšanai.

—       Jūs pats neesat tas, par ko uzdodaties! — meitene triumfēdama sacīja.

—        Vai tad jūs domājat, ka starp mums, vāciešiem, nav kārtīgu cilvēku? — Viņš nomurmināja: — Un bez tam jūs esat tik glīta, ka es, gluži dabiski, varu glabāt sirdī pret jums īpašas, maigas jūtas.

—   Jūtas! — meitene nievājoši sacīja. — Jūs nemaz tāds neesat.

—   Un kāds tad esmu?

—   Bet kādu jūs vēlētos mani redzēt?

Veiss uzlika viņai roku uz pleca un lūdza:

—        Lūdzu, pacentieties palikt tāda pati, kāda jūs bijāt. Vai spēsiet?

Meitene pamāja.

—        Un pacentieties pret baronesi būt laipna. Patiesību sakot, vecā nemaz nav tāda ragana. Viņas viesmīlība jums vēl noderēs.

—   Un vairāk jūs man tagad neko nevēlaties teikt?

—   Vēlos, bet nedrīkstu.

Meitene sāka raudāt.

—   Redziet nu, — Veiss dusmīgi teica. —' Kur tad jūs derat!

—   Bet mazlietiņ taču drīkst? — meitene teica. — Lūdzu!

—        Neko mēs nedrīkstam, — Veiss sacīja. — Neko mēs nedrīkstam atļauties. Vai skaidrs? — Viņš ar savu mutautu noslaucīja viņai seju un pavēlēja: — Pasmaidiet! Nē, ne tik žēli. Pasmaidiet nekaunīgi. Tā, kā jūs to pratāt. Re nu, nekas, nu jau var iztikt.

—        Man ir tikai viens jautājums, — meitene sacīja, — tikai viens pats …

—   Lai notiek. Tikai vienu pašu.

—   Kur atrodas kinoteātris «Udarņiks»?

—   Serafimoviča ielā, — Veiss droši atbildēja.

—        Ziniet, — viņa teica, spiezdama Veisa roku, — es tagad esmu tik laimīga! …

Veiss dusmīgi viņu pārtrauca:

—   Un tagad pietiek! Viss!

Kad viņi atgriezās mājās, meitene baronesei laipni sacīja:

—        Jums ir lieliska muiža, tikai žēl, ka nolaista. Alejās nav notīrīts sniegs, es pat samērcēju kājas. — Un, mirkli šaubījusies, piebilda: — Zēl, protams, ka es visu labi nevarēju apskatīt. Man kaut kas noticis ar acīm.

Pēc tam kad baronese viņu bija aizvedusi otrā stāvā pārģērbties, Veiss palūdza padomnieku izsaukt acu ārstu. Viņš sacīja, ka atlīdzināšot visus izdevumus, kas saistīti ar abvēra aģentes uzturēšanos baroneses mājā, jo šim nolūkam esot piešķirti speciāli līdzekļi.

Atgriezusies baronese vaicāja:

—   No kā tas viņai tā lēcies?

Veiss paskaidroja:

—   Kā parasti: tādēļ, ka nometnes pārtikas devā trūcis vitamīnu.

Padomnieks sašutis piebilda:

—       Patiesību sakot, mūsu pretinieki ir briesmīgi nekaunīgi, pie- spiezdami mūs ēdināt kara gūstekņus, kad šo pienākumu vajadzētu uzdot valstīm, kas karo pret mums!

Veiss nedomādams atbildēja:

—        Lai sagādātu zaudējumus pretinieka ekonomikai, mēs savukārt esam uzlikuši viņiem par pienākumu ēdināt vācu kara gūstekņus.

—   Jums galviņa strādā, — padomnieks piesardzīgi pasmīnēja.

Veiss izlikās, ka nav sapratis ironiju. Uzrunādams baronesi, viņš

teica:

—       Padomju pulkveža meita ir sajūsmināta par jūsu viesmīlību un lūdza jums pateikt, ,ka jūsu ģenealoģijas grāmatu viņa apbrīno, kaut gan arī viņas dzimtā visi vīrieši bijuši tikai karavīri. Un viņa lūdz atvainot, ka atļāvusies nevietā pajokot.

—       Jā, jums zvanīja Lansdorfa kungs, — ar zināmu cieņu pavēstīja padomnieks. — Es viņam apgalvoju, ka ar jūsu aizbildināmo viss ir kārtībā. Izmantodams gadījumu, es ar viņu parunāju par jautājumu, kas mani interesē. Viņš lūdza jums pateikt, ka viņam neesot iebildumu, ja jūs kādu laiku man palīdzēšot. — Viņš piemiedza aci. — Kā redzat, oficiālas personas, kas ir lietas kursā, neliedz man savu atbalstu.

—       Es jau iepriekš biju par to pārliecināts, — Veiss godbijīgi palocījās.

Ar mašīnu dodamies pēc ārsta, Johans pa ceļam iebrauca pie Elzas un uzzināja papildu ziņas, kas no Centra bija saņemtas par meiteni. Tās pilnīgi sakrita ar datiem, ko viņa pati bija Veisam pastāstījusi. Sakrita arī Ņinas izskata apraksts.

Centrs Veisam ieteica «iztaustīt» arteļa «Pulksteņi,zīmogi, optika» bijušo darbinieku gravieri Baibaškinu, kas «Vali štābā» aģentiem gatavoja viltotus dokumentus.

Babaškina meitas vēstuli tēvam Veiss saņems tuvākajā laikā.

Ārsts, izmeklējis Olgu, sacīja, ka, ja meiteni intensīvi ārstēs un labi ēdinās, viņa var atgūt redzi divu nedēļu laikā.

Un, lai gan tas bija armijas ārsts, viņš labprāt pieņēma no Veisa honorāru un tādēļ vācu medikamentus apmainīja pret Šveices medikamentiem — tie bija dārgāki un efektīvāki.

—   Slimniecei ir nepieciešamas zāles, — viņš teica, — bet vēl vairāk labs uzturs un miers.

Krievu meitenes aklums baronesē modināja līdzjūtību. Nenosvērtā vecene pēkšņi bija kļuvusi sentimentāla. Tagad viņa vēlējās, lai viešņa nemaz necenstos pārvarēt savu bezpalīdzību un pilnīgi pakļautos viņai. Tas baronesei dotu iespēju just viņai līdzi, turklāt izbaudīt patīkamā žēluma jūtas un parādīt sevi padomniekam no citas, acīm redzot, viņam līdz šim nezināmas puses.

Baronese pavēstīja:

—   Olga paliks pie manis, lai cik ilgs laiks būtu vajadzīgs viņas ārstēšanai.

Viņa nodevās aizkustinošām atmiņām. Baronese pastāstīja, kā reiz bērnībā, liedama asaras, izglābusi tikko piedzimušu kaķēnu, kuru muižzinim bijis pavēlēts noslīcināt.

Gandrīz tādu pašu patīkamu jūtelību Olga modināja arī padomniekā. Vakariņu laikā viņš daiļrunīgi spriedelēja par kristieša pienākumu, citēja bībeli, un viņa acis kļuva miklas, kad viņš vēroja meitenes neveiklās kustības. Viņas aklums abiem likās kaut kas skaists, aizkustinošs, kam, sekojot tradīcijai, jāizraisa līdzjūtība.

Dodama mājvietu savā muižā Olgai, baronese, dabiski, aicināja arī Veisu paviesoties.

Baronesei bija ļoti iepatikusies aklās meitenes augstsirdīgās aizbildnes loma. No rīta Veiss pamanīja, ka viņa ar aizdomām un neuzticīgi viņu vēro. Pavedusi malā, klajā atklātībā baronese viņu stingri brīdināja, ka nccietīšot, ja kāds viņas mājās mēģināšot laupīt viņas viešņai godu.

Diena vilkās mokoši ilgi.

Vakariņoja sveču gaismā milzīgā, slikti apkurināmā ēdamistabā, kur bija mitrs kā pagrabā. Sienas ar norautajiem gobelēniem, ozolkoka paneļi ar griezumiem un augstie, smailie logi ar ģerboņiem vitrāžās padarīja to līdzīgu pameslam templim.

Vakaaiņas bija diezgan trūcīgas.

Baronese mierinādama atgādināja padomniekam, ka fīrers esot veģetārietis: nesmēķējot un nedzerot vīnu, un visiem iesakot kāpostu kotletes un minerālūdeni.

Padomnieks iesaucās:

—   Mana dzīve ir pārāk nenozīmīga, lai es mēģinātu to pagarināt par tādu cenu! — Un viņš noteikti pastiepa roku pēc vīna karafes.

Olgu baronese nosēdināja sev līdzās. Viņa sagrieza Olgai gaļu un mudināja ēst vairāk.

Vērodams meiteni, Veiss pamanīja, cik pārsteidzoši viņa pārmainījusies. Viņas seja bija kļuvusi rāma, meitene smaidīja. Johans baidījās no šis laimes izteiksmes, bet pašlaik tā nebija bīstama: to varēja uzskatīt kā pateicību par aizkustinošo viesmīlību un rūpēm.

Padomnieks, kas visu laiku enerģiski bija pildījis savu glāzi, tagad izskatījās pavisam možs un, pieliecies pie Johana, stāstīja:

— Tūkstoš deviņi simti trīsdesmitajā gadā, atceros, es biju viesos pie Gēringa. Viņš toreiz dzīvoja Šēneburgā vidēja lieluma buržuāziskā dzīvoklītī, un viņa pirmā sieva, ļoti jauka sieviete, kas slimoja ar smagu sirdskaiti, mani pacienāja ar zirņu zupu, kuru pasniedza fajansa šķīvī, kas maksāja pusotras markas. Bet tagad Gēringa kungs ir koncerna īpašnieks un pazīstams kā visizmeklētākais gardēdis. Viena viņa zelta servīze maksā tikpat daudz, cik maksā liela muiža. Kā redzat, nodarbošanās ar politiku var dot ne mazāku ienākumu kā finansu operācijas.

Baronesei ir taisnība. Fīrera vienkāršība ēdienu izvēlē ir visiem zināma. Viņš smeļas prieku pavisam citā jomā. Es atceros, kā vēl pirms fīrera militārajiem panākumiem Eiropā viņa starpnieks kādā ūtrupē pie slavena antikvāra piedāvāja deviņsimt tūkstošu zelta marku par Defregera gleznu. Būdams dižens cilvēks, fīrers atļaujas ieguldīt kapitālu tikai nemirstīgos mākslas darbos, kuru cena pārsniedz daudzu solīdu rūpnieku mantas vērtību. Un, kad fīrers visai tautai paziņoja, ka viņam nav tekošā konta bankā, viņš teica patiesību: katra banka pašas uzplaukuma interesēs uzskata par godu sniegt viņam visdažādākos finansiālos pakalpojumus.

Jā, fīrers pašaizliedzīgi mīl mākslu. Viņš personīgi gleznotājiem dod norādījumus tehnikas, satura un stila jautājumos. Ja viņi vēlas, lai viņu darbus pirktu, viņiem šie norādījumi jāņem vērā. Arī mūzikā fīrera gaume ir tikpat noteikta un stabila kā glezniecībā. Vāgnera «Meistardziedoņus» viņš parasti liek atkārtot desmitiem reižu. Viņš augstu vērtē kara mūziku. Bet sevišķi sajūsmināts viņš ir par Le- hāra «Jautro atraitni». Klausīdamies šo mūziku, viņš gūst patiesu baudījumu. Viņa tuvākie darbinieki ļoti stingri rūpējas par to, lai kāds pārdrošs nekauņa neuzdrošinātos, fīreram dzirdot, izmuldēties, ka Lehārs bijis precējies ar ebrejieti. Tā fīreram būtu īsta traģēdija, viņa ideāla sagrāve.

Taču vēl vairāk fīrers ciena reiha dižāko darbinieku talantu finansiālos un rūpnieciskos jautājumos, kuru devīze ir līdzīga tai devīzei, kas iegravēta XIV gadsimta barona Vernera fon Veslingena vairogā: «Es, kņazs Verners fon Veslingens, esmu lielas bandas vadonis, dieva, žēlsirdības un žēluma ienaidnieks.»

Fīreru iepriecina brūnkreklaino komersantu, lielo vāciešu prasme sagrābt pozīcijas pasaules ekonomikā. Tā, piemēram, «/G Fcirben- industrie», šis lieliskais monopolu un karteļu saliedējums, ieguvis kontroles tiesības un ietekmē pētniecības darbus un galveno pasaules ķīmisko un metalurģisko firmu ražošanu.

Jau pirms kara ar patentu palīdzību un citiem līdzekļiem mēs panācām kontroli pār daudzu svarīgu produktu ražošanu, kuriem ir liela nozīme karā. Taču mēs ar to nesamierinājāmies. Mēs mūsu rūpniecisko interešu aizsardzībā gājām tālāk. Kad vācu firmas reģistrēja patentus ārvalstīs, daži svarīgi procesa momenti tika noslēpti, bet formulas tika izklāstītas tā, ka notika sprādziens, ja kāds ārzemju zinātnieks, izmantodams mūsu metodes, mēģināja iegūt sintētisko produktu.

Tā, piemēram, krāsu iegūšanas metode, ko patentējis Zalcmans un Krugers, patenta numurs 12096, sagādāja lielus zaudējumus izciliem ārzemju zinātniekiem, kas gāja bojā tā, it kā par pastaigas vietu būtu izraudzījušies mīnu lauku.

Fon Kluge triumfēdams sacīja Veisam:

—   Jums, jaunam abvērietim, vajadzētu saprast, ka salīdzinājumā ar mūsu lielāko koncernu panākumiem līdzīgās operācijās jūsu dienesta darbība izskatās, nu, lai neapvainotu admirāli Kanarisu, — kā pirātiski uzbrukumi, bet mēs, melnkreklainie, bez trokšņa iekarojām kontinentus ekonomiskās cīņās tikai ar karteļu līgumiem.

—   Un ko jūs šajās kaujās esat guvis sev? — Veiss painteresējās.

Padomnieks ērcīgi atmeta ar roku.

—   Vai jūs esat dzirdējis par kinofirmas «Febus» krahu jau pirmskara gados? Kanarisa kungs tajā bija ieguldījis miljonus un piespieda mani kļūt par viņa kompanjonu.

—   Jūs rīkojāties vieglprātīgi.

—   Nebūt ne. Vienkārši Kanarisa kungam bija dokumenti, kas attiecās uz manu agrāko darbību. Un viņš man piedāvāja elegantāko veidu, kā es varētu saņemt dokumentus, kas mani interesēja. Un tā es šajā firmā ieguldīju lielu summu.

—   Viņš piespieda jūs izpirkt dokumentus?

—   Nē, tas bija tikai saprātīgākais un delikātākais paņēmiens, kā saglabāt mūsu draudzīgās attiecības.

—   Vai jūs arī tagad esat admirāļa draugs?

—   Bez šaubām. Tas ir kristālskaidrs cilvēks. Un, kad bija bankrotējis, viņš neatļāvās atkal man parādīt nepatīkamos dokumentus, lai gan bija saglabājis to kopijas. Viņš vīrišķīgi pārcieta nelaimi. Un pēc viņa ieteikuma es inflācijas laikā piedalījos vecā Tisena finansiālajās operācijās.

—   Vai jūs pazīstat Herda kungu?

—   Jā, tas ir nopietns komersants, kas nostājies uz pareiza ceļa, apvienodams sava sievastēva firmas intereses ar nacistu politiku.

Darba pieredze abvērā, bez šaubām, papildinās viņa ekonomisko izglītību. Viņš pratīs iepazīties ar Austrumu ekonomiskā potenciāla pētīšanas metodiku un paņēmieniem.

Visu vakariņu laiku runāja tikai padomnieks. Baronese un Olga gandrīz visu laiku klusēja un neklausījās, ko pie galda runāja vīrieši.

Pulksten desmitos baronese Olgai lika iet atpūsties un pavēlēja Veisam pavadīt meiteni līdz istabai, kas viņai bija ierādīta.

44

Nākamajā vakarā pie baroneses sapulcējās neliela sabiedrība: padzīvojuši, ar vecmodīgu rūpību ģērbušies, labi audzināti cilvēki.

Viņi bija baronesei tuvi ne tikai tādēļ, ka viņiem jau kopš seniem laikiem bija nodibinājušās ciešas, gandrīz radniecīgas attiecības, bet arī tāpēc, ka viņiem visiem, tāpat kā pašai baronesei, piederēja zemes īpašums vai arī viņi bija ieguldījuši prāvus kapitālus drošos uzņēmumos ar stabiliem ienākumiem.

Lai gan viņiem bija krietna gadu nasta plecos un viņi bija pilnīgi materiāli nodrošināti, viņi visi labprāt pieņēma ierēdņu amatus, ko viņiem piedāvāja pie varas nākušie nacisti. Nodot savu pieredzi jaunajai impērijas vadībai taču bija viņu patriotisks pienākums.

Acīm redzot, viņi domāja, turklāt ne bez pamata, ka viņu jaunības ideāli, kas bija veidojušies monarhijas laikos, tagad ne tikai nav novecojuši, bet fīrers tos cēlis godā ar tādu steigu un enerģiju, kas nebija raksturīga pagājušā gadsimta darbiniekiem.

Doktors fon Kluge, tiesa, atļāvās, šaubīties arī par šo Hitlera labo īpašību un apgalvoja, ka Karls Lainprehts jau deviņsimtajos gados ar lielāku daiļrunību nekā fīrers esot pasludinājis: «Pēc asiņainām uzvarām pasaule liks ģermanizēta.»

Viesi, būdami vienu aprindu pārstāvji, izturējās nepiespiesti un brīvi.

Kranča kungs, sausnējs gara auguma virs ar nelielu, it kā nolaizītu galvu uz garā, tievā kaklā un ar monokli kreisajā acī — labā vienmēr bija nicinoši piemiegta, — pirmā pasaules kara laikā bija dienējis ulānos. Viņu uzskatīja par labu zirgu pazinēju, un, acīm redzot, tādēļ Krupa koncernā viņam bija piešķirts galvenā inspektora amats darbaspēka pārvaldē.

Viņš atļāvās diezgan drosmīgi kritizēt fīreru par to, ka tas pieliekami nenovērtējot kavalēriju, dodams priekšroku «šī iznireļa Gude- riana» motomehanizētajām vienībām. Sis Guderians slavē tankus tā, it kā dienētu mašīnbūvniecības firmas reklāmu birojā un saņemtu procentus par realizēto produkciju.

Prūsijā Krancam bija zirgu audzētava, bet, ak vai, viņa zirgus pirka nevis vērmahts, bet tikai policija.

Gustavs Krups bija fīrera personīgs draugs. 1933. gadā viņš nodibināja Ādolfa Hitlera fondu, piešķirdams nacistu partijai milzīgas summas SA, SS, «Ilitlerjugendam» un citām šāda veida organizācijām. Krancs ne bez pamata fīreru uzskatīja par firmas parādnieku.

Krancs ieradās ģenerālgubernatorā, lai Osvencimā organizētu tādu uzņēmumu būvi, kas izgatavotu detaļas automātiem. Viņš tūlīt pie prasīja esesiešu vadībai, lai tā šim nolūkam no koncentrācijas nometnēm piešķir dzīvesspējīgākos ieslodzītos.

Uzrāpies uz paaugstinājuma sapulcēšanās laukuma vidū, viņš pavēlēja ieslodzītos trenkāt pa apli, bet pats viņus vēroja ar binokli, kuru parasti lietoja sacīkšu laikā hipodromā.

Tos, kas pēc vairākiem apļiem bija spējīgi saglabāt vertikālu stāvokli, Krancs atzīmēja. Viņš pierakstīja to nometnes numuru un pavēlēja cilvēkus, kurus viņš bija atlasījis, nosūtīt uz speciālu firmas koncentrācijas nometni. Par katru ieslodzīto, kuram bija piemērota specialitāte, viņš SS finansu orgāniem samaksāja četras markas, bet par tiem, kuriem profesijas nebija, — trīs markas, un rezultātā sanāca diezgan prāva summa.

Tā kā lielākā daļa ieslodzīto, kurus Krancs bija izraudzījies, neiedvesa pārliecību, ka viņi spēs ilgi izturēt smagajos darbos, Krancs kontraktā ierakstīja speciālu papildinājumu: novājējušie gūstekņi jāaizvāc nometņu administrācijai, turklāt tie jāaizstāj ar citiem gūstekņiem, neņemot papildu samaksu.

Panākt šāda papildinājuma ierakstīšanu kontraktā nebija viegli, vajadzēja dot naudu vietējiem SS vadītājiem. Bet Kranča rīcībā bija summas, par kurām viņam nevajadzēja norēķināties, kas bija speciāli piešķirtas šādiem mērķiem. Viņš darījumu uzskatīja par ārkārtīgi izdevīgu, jo dažādos darbos nodarbināto ieslodzīto mirstība bija ļoti liela, bet katra līķa transportēšana un apbedīšana pēc aptuveniem aprēķiniem firmai vidēji izmaksātu trīsdesmit, piecdesmit marku.

Panākumi visās šajās komerciālajās operācijās Kranča kungam sagādāja lielisku garastāvokli, un viņš bija viens no vispatīkamākajiem baroneses viesiem, jo viņa domas baroneses viesistabā bija aizņemtas tikai ar to, lai visiem patiktu un lai būtu laipns pret visiem.

Un, lai gan cits viesis, Sika kungs, pārstāvēja konkurējošo organizāciju, kas jau sen bija attīstījusi plašu darbību un aizstāvēja koncerna «/G Farbenindustrie» intereses, Krancs labsirdīgi par viņu zobojās.

Siks pretstatā Krancam bija korpulents un īskājains, turklāt krietni uzbildis; viņš bija ārkārtīgi sanervozējies un norūpējies, raižu izteiksme viņa sejā neizzuda pat baroneses mājā.

Koncerna ķīmijas uzņēmumos kopā ar ieslodzītajiem strādāja cilvēki, kas ar varu bija atvesti uz okupēto Poliju no daudzām Eiropas valstīm. Sika kungs plānoja paplašināt ražošanu, galvenokārt cerēdams izmantot ieslodzīto vergu darbu, un nervozēja, pamatoti domādams, ka prioritāte darbaspēka izraudzīšanā nometnēs būs «/G Farbenindustrie», kas savus uzņēmumus Osvencimā nodibinājusi ilgi pirms Krupa koncerna pārstāvju iebrukuma. Bet, zinādams, kādu pateicību fīrers ir parādā Gustavam Krupam, viņš glaimīgi slavināja Kranča komersanta spējas, aiz melīgu vārdu straumes slēpdams savu neapmierinātību ar viņa darbību.

Godājamo viesu vidū bija arī ievērojams Minhenes terapeits, profesors Virtšal'ts, viņš kādā no Osvencimas nometnēm bija saņēmis speciālu bloku medicīnisku eksperimentu veikšanai. Par šiem darbiem profesoram bija piešķirta šturmbanfīrera pakāpe, bet, uzskatīdams sevi par civilu cilvēku, viņš nekad nevalkāja esesieša mundieri.

Profesors aizkustinoši rūpējās par savu rūsgano taksi Amāliju. Viņš nekad un nekur no tās nešķīrās, pats to mazgāja un nakti guldināja sev blakus gultā.

Viņam bija smaga, gaļīga seja un labsirdīgas, spilgti brūnas, aiz- tūkušas, šauras ačteles.

Viņš teica:

— Agrāk bija pieņemts domāt, ka kari cilvēcei sagādā ķirurgu prasmes uzplaukumu, bet tagad visai medicīnai paveras tādas iespējas izpētīt cilvēka organismu, par kādām pat vispārdrošākie prāti nevarēja ne sapņot.

Sika kungam bija zināms priekšstats par profesora nodarbošanos, jo sākumā, jau 1941. gada martā, reihsfīrers Ilimlers Augšsilēzijā netālu no Osvencimas grasījās būvēt sintētisko taukvielu rūpnīcu, ko vadītu SS. Bet Gērings, lai nepieļautu, ka SS pārāk ietekmē reiha ekonomiku, izjauca šos Himlera plānus, nododams būvlaukumus koncernam «/G Farbenindustrie».

To, kādā veida izejvielu paredzēts izmantot sintētisko taukvielu ražošanai, Siks uzzināja no medicīniskās dokumentācijas, uz kuras pamata bija sastādīti dati par taukvielu saturu materiālā, kas bija paredzēts pārstrādāšanai. Taču viņš bija sašutis ne tik daudz kā kristietis, cik daudz kā cilvēks, kuram bija jēga sintētiskās produkcijas ražošanā: par galveno izejvielu šādas produkcijas ražošanā jābūt minerālvielām, nevis organiskajām vielām!

Veiksmīgāki un ražīgāki bija profesora eksperimenti ar trešās pakāpes apdegumiem, kā arī ar mākslīgi izraisītu asiņošanu un ilgstošu anestezēšanu.

Un, lai gan viņš strādāja ar vāju materiālu, ko viņam piegādāja 110 jauniešu un bērnu nometnēm, — izmēģināmie bieži vien neizturēja līdz galam visu eksperimenta programmu, — daudzi profesora statistiskie secinājumi jau bija kaut kas pavisam jauns. Vēsturē taču vēl nebija bijis tāda gadījuma, ka būtu kāds uzdrošinājies izdarīt līdzīgu necilvēcību tikai tādēļ, lai noteiktu cilvēka spēju izturēt visbriesmīgākās ciešanas.

Lai būtu kā būdams, profesors Virtšafts bija labs ārsts, lielisks diagnostiķis un draugiem deva daudz derīgu padomu, kā labāk saglabāt vislielāko cilvēka dārgumu — veselību. Tiesa, pats par savu dārgo veselību viņš nemaz nerūpējās. Viņš daudz un kāri ēda, dzēra, smēķēja stiprus cigārus un, būdams vecpuisis, vientuļš cilvēks, bija ārkārtīgi neizvēlīgs sieviešu ziņā …

Pirmā pasaules kara gados Vācijas labākajos namos ar lielu godu uzņēma lidotājus neatkarīgi no viņu izcelšanās un militārās pakāpes, bet tagad lidotājus bija nomainījuši abvērieši: šo melno bruņinieku noslēpumainā darbība, kuri pārzināja karošanas slepenos paņēmienus, apvija viņus ar vilinošu oreolu.

Un, kad baronese viesiem stādīja priekšā Johanu Veisu, vīrieši stingri un daudznozīmīgi spieda viņam roku, bet Sika jaunavīgā sieva viņam uzsmaidīja tik maigi, kautrīgi un daudzsološi, ka Johans uz mirkli pat apmulsa un nespēja tūlīt atbildēt uz viņas jau tājumu: vai viņš jau sen esot nolēmis veltīt savu dzīvi militārai spiegošanai, tik romantiskai, piedzīvojumu bagātai profesijai?

Mirkli vilcinājies, viņš kautri sacīja, ka, pēc viņa domām, labākajiem vācu izlūkiem šī nosliece parasti atklājoties jau bērnībā. Griezdamies pie vīriešiem, viņš it kā starp citu piemetināja, ka augsta virsnieka pakāpe abvēra darbiniekam tikai rada zināmas neērtības, jo izlūks nekur un nekad nedrīkstot saistīt uzmanību ar ārējo izskatu.

Un visi nekavējoties viņam piekrita.

Ar Kranča kungu viņš runāja par sacīkšu zirgiem, likdams lietā tās zināšanas, kādas bija ieguvis «Dinamo» sporta manēžā no sava instruktora, bijušā Pirmās jātnieku armijas cīnītāja.

Ar Sika kungu viņš apmainījās domām par ķīmijas nozīmi. Kādreiz Aleksandrs Belovs bija aizrāvies ar ķīmiju, un tas viņam deva iespēju valdzināt Šiku ar savām zināšanām brūnogļu pārstrādāšanas nozarē.

Profesoru Virtšaftu Veiss ieinteresēja ar piezīmi par to, ka jau senie ēģiptieši izdarījuši galvaskausa trepanāciju, — to viņš bija dzirdējis no ekskursiju vadītāja Ļeņingradas Ermitāžā.

Veiss jau sen bija pamanījis kādu interesantu un viņam svarīgu likumsakarību. Lai kādam dienestam vai sabiedrībai piederēja vācieši, viņi nelokāmi un saprātīgi atturējās no sarunām, kas skartu viņu pašu un šo aprindu augstākstāvošu personu darbību, bet par visu, kas bija ārpus šo aprindu robežām, viņi sprieda labprāt, ar vispusīgu lietpratību.

Tā, piemēram, no gestapo darbiniekiem viņš par abvēra vadītājiem bija uzzinājis vairāk nekā no pašiem abvēriešiem. Bet viņa darba biedri par gestapo darbu runāja lādas lietas, ko nekad un nevienam nebūtu uzdrošinājies sacīt neyiens no gestapo darbiniekiem.

Esesieši 110 nometņu administrācijas pastāstīja Veisam par saviem sakariem ar lielākajiem Vācijas koncerniem, kurus viņi apgādā ar darbaspēku, un par tām kolosālajām summām, kādas SS finansu pārvaldei par līdzīgiem pakalpojumiem maksa dažadas firmas. Kas attiecas uz šo firmu pilnvarotajiem, tie Veisam parasti sūdzējās par SS dienestu.

Vārdu sakot, gandrīz katrs, ar ko Veiss šeit tikās, labprāt dalījās savās diezgan plašajās zināšanās par citu dienestu noslēpumiem, jo vairāk tādēļ, ka tas nebija bīstami: nekādos likumos, noteikumos un statūtos nebija paredzēts glabāt svešus noslēpumus.

Veiss sekmīgi to izmantoja.

Tā, piemēram, par jaunu uzņēmumu būvi viņam pastāstīja nometnes administrācija, bet par jaunu nometņu dibināšanu — dažādu firmu pārstāvji, kas nometnes uzskatīja par vergu darbaspēka avotu un vai nu tuvināja savus jaunos uzņēmumus šiem avotiem, vai arī panāca, lai SS vadība jaunās nometnes dibinātu netālu no jau pastāvošajiem uzņēmumiem.

Par katru baroneses viesi Veisam bija interese. Zinātniska interese, ja varētu tā izteikties. Pietika pat pavirši ar tiem iepazīties, lai saprastu, cik pilnīgi viņi iemiesoja sevī visu to, kas veidoja tās iekārtas būtību, kura bija radījusi fašismu.

Patiesi, tīri cilvēciski Veisu ieinteresēja tikai viens baroneses viesis — inženieris ķīmiķis Karls Budhofts, kas strādāja koncerna «7G Farbenindustrie» mākslīgā kaučuka rūpnīcas būvē.

Budhofts — liels speciālists sintētiskā kaučuka ražošanā, kas Vācijai bija tik ļoti vajadzīgs. Inženieris piederēja pie tiem cilvēkiem, kas reiham bija nepieciešami, un tādēļ izturējās pilnīgi neatkarīgi.

Viņš varēja daudz ko atļauties, zinādams, ka diezin vai kāds uzdrošināsies viņam kaut pirkstu piedurt.

Sirmais vīrs ar jauneklīgo seju bija nervozs un viegli saērcināms, viņš spēja pateikt neapdomīgus, dzēlīgus spriedumus.

Uz jautājumu, kur viņš dzīvo, Budhofts atbildēja:

—       Pretīgā provinces miestiņā Osvencimā, kas drīz uz mūžiem kļūs slavens kā lielākais vergu tirdzniecības centrs pasaulē.

—        Labāk pasakiet, Kari, — viņam vaicāja profesors, — ko jaunu jūs taisāties uzdāvināt zinātnei?

Budhofts pasmīnēja:

—        Darbu par to, kā stingrās mundieru apkaklītes ietekmē kareivju redzi.

—        Bet tā taču drīzāk ir medicīniska problēma, — profesors pasmaidīja. — Jūs esat jokdaris, Kari! Ar jūsu prātu un zināšanām, — viņš glaimojoši piebilda, — jūs jau sen varējāt reiham uzdāvināt kaut ko izcilu.

—        Profesor, — Budhofts dzīvi atsaucās, — es esmu jūsu rīcībā. Vai jūs vēlaties skābi saturošus šķīdinātājus zīdaiņu līķiem? Cik daudz tiks ietaupīts kurināmā! Liekas, jūs taču tos sūtāt uz krematoriju?

—       Jums nevajag tik daudz dzert. Un, starp citu, manu pacientu vidū nav nekādu zīdaiņu. Jūs pārspīlējat.

—   Pārāk maz vēl pasaku, jūs gribējāt teikt?

—   Liecieties nu mierā, Kari! Katrs no mums dara savu darbu.

—   Dara gan, bet dažādi.

Profesors, it kā nebūtu to dzirdējis, pakalpīgi ielēja konjaku glāzē ar šauru augšu un platu apakšu, ko Budhofts turēja rokā. Tas iedzēra vairākus malkus. Uz inženiera iekritušajiem deniņiem izspiedās sviedru lāses. Raudzīdamies uz Sika kungu, viņš vaicāja:

—       Paklausieties, Sika kungs. Vai jūs zināt, kā soda kara gūstekņus pie mums jaunceltnē?

—       Ja pārkāpums nav pārāk ļaunprātīgs, tos stiepj uz sola un uzšauj divdesmit piecas reizes pa ķermeņa mīkstajām daļām un nekādā gadījumā vairāk.

—   Un kas šos sitienus skaita?

—   Protams, pats vainīgais.

—       Bet ja viņš pēc desmit vai piecpadsmit sitieniem zaudē samaņu?

—   Tad sišanu pārtrauc.

—   Un kam pēc tam skaits jāturpina?

—   Viņam pašam.

—   Bet cilvēks, kas tikko atguvis samaņu, nav spējīgs skaitīt.

—   Tas ir dabiski.

—   Un tad viņu sit līdz nāvei?

—        Kareivji rīkojas saskaņā ar instrukciju, — Siks atgādināja. — Skaitīt sitienus ir sodītā pienākums, un viņš pats ir vainīgs, ja neizmanto viņam dotās tiesības. — Viņš aizvainots vaicāja: — Vai tad jūs pats skolā neesat pērts? Un arī tēvs nav pēris? Dīvaini!

Lai novērstu Budhofta dusmu izvirdumu, Veiss viņu uzaicināja pastaigāties pa parku. Budhofts, mazliet samulsis par savu nesavaldību, labprāt piekrita.

Tumšās liepu rindas ar apgriezto zaru stumbeņiem, ledus kārtiņa uz celiņiem, šaurs, bēdīgs mēness sirpis …

Budhofta seja bija gandrīz tikpat balta kā viņa mati.

Viņš Veisam ar izmisumu teica:

—   Jūs nevarat iedomāties, kāda elle ir nometne! >..

—        Kādēļ tad nevaru iedomāties? — Johans pasmīnēja. — Jūs, acīm redzot, esat aizmirsis, kāda veida darbs man darāms.

—   Bet jūs taču neesat geslapovietis?

Veiss atbildēja:

—   Pēc pārliecības — nē.

Budhofts dzīvi uztvēra:

—        Jums taisnība, mūsu vidū ir geslapovieši nevis pēc dienesta veida, bet gan pēc domāšanas veida.

—   Vai jūs domājat tos? — Veiss pamāja uz mājas pusi.

Budhofts vaicāja:

—        Vai jūs domājat, ka man nebija taisnība, kad es nosaucu Osvencimu par vergu tirdzniecības centru?

—   Es domāju, ka jūs kļūdāties.

—   Kāpēc?

—   Ir arī citi nometņu rajoni, un tie nebūt nav mazāki.

—        O! — Budhofts priecīgi iesaucās. — Sis jūsu labojums dod man cerību, ka jūs mani par maniem vārdiem nenosodāt.

—        Tieši otrādi! Es tikai domāju, ka jūs, raksturodams jūsu pilsētu, neizteicāties sevišķi precīzi.

Budhofts sūrojās:

—        Viesnīca, kurā es dzīvoju, ir pārpildīta ar dažādu firmu pārstāvjiem, kas ieradušies iegādāties darbaspēku. Un sakarā ar to, ka es tur esmu gandrīz iezemietis, viņi lūdz man padomu. Nometņu administrācija viņiem dod cilvēkus, kas ir tādā stāvoklī, ka puse no viņiem ceļā nomirst. Tas ir ne tik daudz saistīts ar zaudējumiem, cik sagādā zināmas neērtības finansu dokumentu noformēšanā, kas jāsaglabā firmas arhīvos.

—   Nu un tad?

—       Nu kā jūs nesaprotat! — Budhofts sadusmojās. — Stinesu, I'Iiku, Borzigu grāmatvedības grāmatās taču būs ierakstīti simtiem Iukstošu līķu, par kuriem samaksāta nauda.

—   Un kāds jums ar to sakars?

—        Kā nu ne! iFarben» filiāles tur apmetušās jau sen, un koncerna darbaspēka pārvaldes darbinieki izmanto īpašu grāmatvedības metodiku, lai šifrētu šāda veida zaudējumus.

—       Tātad citu firmu pārstāvji ir norūpējušies par šā pasākuma ētisko pusi? — Veiss vaicāja.

—   Ja. Un, acīm redzot, tādēļļ ka tas viss ir noziedzīgi un riebīgi.

—        Bet tas, ko apstiprinājusi impērijas valdība, taču ir likumīgs. Un, kā es esmu dzirdējis, ir pat noteiktas cietas cenas, lai nenotiktu spekulācija ar cilvēkiem.

—   Vai jūs to sakāt nopietni?

—        Bet vai tad pret to var izturēties citādi kā tikai nopietni? — savukārt vaicāja Veiss. — Es tikai konstatēju, ka mēs, vācieši, esam padarījuši likumīgu tirgošanos ar cilvēkiem un ka tas īsti neatbilst vispārcilvēciskajiem likumiem.

—   Bet cilvēce mūs ienīst! — Budhofts ar izmisumu iesaucās.

—   Jūs domājat, ka mēs — visi vācieši esam pelnījuši naidu?

—   Citu tautu acīs — jā.

—   Sī jūsu atzīšanās liecina, ka ir dažādi vācieši.

—   Jūs gribat vaicāt, kāds es esmu vācietis?

—   Jūs to jau esat pateicis.

—        Es neesmu visu pateicis. — Budhofta bālajos vaigos parādījās sarkani plankumi. — Starp vācu strādniekiem, kas jaunceltnē vada kara gūstekņus, ir tādi, kas, neskatoties uz to, ka paši var kļūt par ieslodzītajiem, sniedz viņiem visāda veida palīdzību. Bet šos mūsu strādniekus taču izraudzījās un pārbaudīja gestapo un atzina, ka tie ir reiham uzticamākie. Bet nesen vienu no viņiem sodīja ar nāvi par to, ka viņš bija palīdzējis bēgt grupai ieslodzīto. Un viņiem palīdzēja ne tikai viņš viens. Bet, kad bēgļus noķēra, viņi nevienu neizdeva. Tas uz visiem mūsu strādniekiem atstāja ļoti smagu iespaidu.

—   Kādēļ smagu iespaidu?

—        Kā nu ne! Krievi ir mūsu ienaidnieki, un viņi varēja nosaukt desmitiem vāciešu vārdu, atriebties mums, jo visus nosauktos, bez šaubām, sodītu ar nāvi. Bet viņi nenosauca nevienu. Bēgšanas laikā viņi nogalināja sargus, bet divus mūsu strādniekus tikai sasēja.

—   Liekas, pie viņiem to sauc par proletārisko solidaritāti?

—        Es nezinu, kā to pie viņiem sauc, bet, to vērojot, rodas doma, ka mūsu strādnieki nodibinājuši tādu kā slepenu organizāciju, kas palīdz krieviem.

—   Vai jūs man par to ziņojat kā abvēra darbiniekam?

—       Nē, nebūt ne. Man tikai likās, ka jūs … — Budhofts sastos- tijās.

—   Kas jums likās? — Veiss stingri vaicāja.

—       Man likās, ka jums baroneses kundzes viesi, kuru sabiedrību mēs atstājām, ir ne visai simpātiski.

—   Jūs kļūdāties.

—        Nē, — Budhofts apņēmīgi sacīja, — es nemaz nekļūdos un tagad jums paziņoju: mani strādnieki man ir simpātiskāki nekā visi šie kungi.

—       Jums nevajag daudz dzert, — Veiss viņam laipni pārmeta. — Un vēl jo vairāk šādā stāvoklī nevajag būt vaļsirdīgam.

—       Klausieties, — Budhofts sajūsmināts iesaucās, — velns viņus rauj! — Viņš atmeta ar roku. — Brauksim tūlīt pie manis uz Osven- cimu. Es jūs iepazīstināšu ar brīnišķīgiem puišiem. Viens ir skolotājs, otrs, tāpat kā es, — ķīmiķis, bet viņi, saprotiet, ir īsti vācieši, viņi nav no brūnkreklainajiem.

—   Ir arī citas krāsas, — Veiss izvairīgi piezīmēja.

—        Piemēram? — Budhofts jautāja. Pēc tam, it kā ko nojauzdams. viņš mierinoši teica: — Nē, viņi nebūt nav sarkanie. Vai tad jūs nodomājāt, ka es esmu sarkano līdzjutējs? Nekad. Tikai mani draugi, tāpat kā es pats, kaunas no tā, kas pašlaik notiek.

Veiss sacīja:

—        Bet tur, kur atrodas kara rūpnīcas, tagad ir cauras debesis, un aicināt uz turieni — tas ir tikpat kā aicināt viesos uz fronti.

Budhofts viltīgi pasmīnēja:

—       Jūs aizmirstat, ka «IG Farbenindustrie» ir ne tikai Vācijas impērijas pārstāvis. Amerikāņu aviācija nemetis bumbas uz mūsu cehiem. Tas taču būtu tas pats, kas savās mājās mest bumbas uz Dipona ķīmiskajām rūpnīcām: tas būtu trieciens kopējiem kapitālieguldījumiem.

—   Bet angļi?

—       Mūsu uzņēmumos strādā divi tūkstoši angļu kara gūstekņu. Gestapo noorganizēja divu angļu bēgšanu. Tiem jābrīdina čērčils, ka nedrīkst taču uzbrukt savējiem!

—   Vareni!

—       Jā, «Farbenindustrie» valdē sēž gudras galvas. Ja Vācija karā uzvarēs, amerikāņu akcionāri godīgi saņems savu daļu. Ja karu zaudēs, koncernu «Farben» nepiekrāps tā aizokeāna kompanjoni. Viņiem visiem karš neko nevar padarīt.

—   Bet jums?

—   Man? — Budhofts mehāniski atkārtoja un, svaigajā gaisā acīm

redzami atspirdzis, ātri noteica: — Ziniet, iesim atpakaļ, es esmu nosalis. — Viņš vaicāja: — Vai nebūs pārāk nekrietni, ja es atvainošos Šikam? — Viņš taisnodamies paskaidroja: — No viņa var sagaidīt visādas nelietības.

Veiss neatbildēja.

Baronese sveču gaismā ar saviem viesiem spēlēja pokeru.

Budhofts tomēr Šikam neatvainojās. Paspiedis Veisam roku un atkārtojis uzaicinājumu apciemot viņu Osvencimā, viņš aizbrauca.

Pēc kāda laika Veiss devās uz «Vali štābu». Baronese pirms tam viņam bija stingri apgalvojusi, ka viņa joprojām ar lielu rūpību gādāšot par gūstā saņemto krievu pulkveža meitu.

Baroneses mājās bija vēl kāds ļoti vienkāršs viesis, kas gandrīz visu laiku kautrīgi klusēja. Izņemot savu cieto izrunu, viņš ne ar ko nesaistīja uzmanību. Tas bija plikpaurains pusmūža vīrs ar vēderiņu, ģērbies vecmodīgos svārkos ar gariem stūriem un platās, svītrainās biksēs, viņš neizlaida no mutes cigāru un, acīm redzot, tā bija nodevies smēķēšanai, ka neviens neuzdrošinājās viņu traucēt šajā nodarbībā.

Veiss pamanīja, ka pēc tam, kad viņas viesi dažos jautājumos bija izteikušies pārāk vaļsirdīgi, baronese šim cilvēkam uzmeta satraukuma pilnu skatienu. Bet, tiklīdz viņš miegaini pievēra pietūkušos plakstus, viņa nomierinājās, tomēr noteikti mēģināja mainīt sarunu tematu.

Kad Johans par viņu apvaicājās Karlam Budhoftam, tas nevērīgi teica:

—   Tas ir Smita kungs, — komersants no Ilamburgas, — bet viņš nezin kādēļ sevišķi interesējas par jaunām sintētisko materiālu ražošanas metodēm. Es nevarēju apmierināt viņa ziņkārību. «Farben» darbinieki dod parakstu, ka ārkārtīgi stingri saglabās noslēpumā visu, kas saistīts ar mūsu ražošanu.

—   Iespējams, ka viņš ir kādas konkurējošas firmas pārstāvis.

—   Koncernam «Farben» nav konkurentu, — Budhofts stingri apgalvoja.

Gadījās, ka šis pats Smita kungs palūdza Johanu aizvest viņu līdz Varšavai. Mašīnā viņš apsēdās nevis līdzās Veisam, bet gan iekārtojās aizmugures sēdeklī.

Likās, ka šis cilvēks ir neapņēmīgs, — tā Veiss nosprieda un tomēr kļūdījās. Visu ceļu Smits runāja ar Veisu. Tiesa, saruna bija mazliet primitīva: Smits vaicāja, Veiss atbildēja. Jautājumi bira kā krusa, un varēja manīt, ka Veisa ceļabiedrs steidzas pēc iespējas precīzāk noskaidrot abvēra strukturu. Ta bija visai kvalificēta ziņkārība.

Veiss, kļuvis piesardzīgs, pamatīgi un sīki izklāstīja Smita kungam žandarmērijas dienesta shēmu okupētajos rajonos, kurai nebija nekāda sakara ar abvēru. Taču, acīm redzot, Smitam noderēja arī šīs ziņas.

Varšavā Smits apmetās nevis viesnīcā, bet gan ievērojama poļu muižnieka ārpilsētas savrupmājā. Muižnieks kopā ar ģimeni bija emigrējis uz Angliju. Kā vēlāk noskaidrojās, muižnieka radinieki, kas bija palikuši mājās, un kalpone pret Smitu izturējās ārkārtīgi uzmanīgi. Tas Veisam šķita diezgan neparasti.

Smits uzaicināja Veisu ienākt šai mājā un pie konjaka glāzes jauno cilvēku sāka tēvišķīgi izvaicāt par viņa dzīvi.

Veiss īsi pastāstīja visparastākos datus, un saruna novirzījās uz militāriem jautājumiem.

Smits it kā garām ejot apvaicājās, kā Veiss vērtējot operācijas «Jūras lauva» neveiksmi. Tajā bija paredzēts Anglijas piekrastē izsēdināt vācu desantu.

Veiss izteicās, ka operācija «Juras lauva», acīm redzot, bijusi iecerēta kā angļu morālas ietekmēšanas akts, lai viņi apzinātos savu kļūdu. Sī kļūda ir tā, ka angļi karo nevis Vācijas pusē, bet gan pret to.

Smits atplauka un, piekrizdams Veisam, sacīja, ka Anglijā tādās pašās domās esot ļoti augstu stāvošas personas. Kā gan Čērčils varējis rīkoties tik nepārdomāti!

Veiss uzmanīgi pavaicāja, vai tiešām Anglijā pastāv šādi uzskati? Smits atbildēja smīnēdams, ka tas esot zināms ne tikai impērijas vadībai. Un liesa misija būtu vainagojusies ar panākumiem, ja Anglijai būtu tāda pati spēcīga politiskās policijas sistēma, kāda ir Vācijai gestapo personā, kas pratusi tik konsekventi satriekt visas kreisās organizācijas valstī.

Pēc tam Smits izteicās, ka Anglijas un ASV savstarpējās attiecības nebalstoties uz stingra pamata. Tā, piemēram, esot zināms, ka amerikāņu firma, kas ražo bumbām tēmēkļus pēc Ceisa patentiem, atteikusies ar tiem apgādāt Anglijas gaisa floti, negribēdama pārkāpt saistības ar Ceisu.

— Ja angļiem pietiekamā daudzumā būtu šādi tēmēkļi, vācu pilsētu bombardēšana būtu efektīvāka. Un tas nav nejauši, — Smits teica, — ka Osvencimā starp diviem tūkstošiem angļu gūstekņu ir daudz angļu lidotāju, kas notriekti virs Vācijas teritorijas. Angļu tēmēkļu tehniskās nepilnvērtības dēļ viņi met bumbas no neliela augstuma un ar to paši sevi pakļauj briesmām.

Smits ar rūgtumu atzinās, ka ari pašā Vācijā lielie koncerni ar savu varu nomācot nelielu uzņēmumu īpašnieku komerciālo iniciatīvu, tiem draudot izputēšana. Tā, piemēram, Smita kungs taisoties atvērt kantori dažāda veida tehniskas konsultācijas sniegšanai sīkām firmām, bet kopš pirmajiem soļiem esot sastapies ar lielām grūtībām. Un šis grūtības ne tik daudz radot karš, kad izgudrotājus, dabiski, kontrolē drošības dienests, cik lielo koncernu rīcība, kuri iegādājoties patentus, kam neesot tieša sakara ar šo koncernu ražošanas procesiem, tādējādi sīkās firmas atstājot pabērna lomā un bremzējot to attīstību.

Un Smita kungs sagrauzts uzskaitīja tos vācu izgudrotāju patentus, kurus viņam nebija izdevies iegādāties; patentu īpašas aromātiskas vielas ražošanai, kas labvēlīgi ietekmē lidotāju pašsajūtu un kaujas spējas; patentu kūdras paneļu izgatavošanai; patentu maizes cepšanai no raudzētām zāģu skaidām — šī maize bija domāta speciāli okupētās Eiropas iedzīvotājiem; patentu tabakas atlikumu izmantošanai, tos pārstrādājot papīrā, kas izlietojams naudas zīmju drukāšanai. Bija paredzēts gatavot zābaku zoles no stiepļu tīkliņa, kas pārklāts ar īpašu presētas ādas un kaučuka sastāvu. Tas viss, pareizi organizējot ražošanu, varēja dot ievērojamas dividendes. Bet … Smits noplātīja rokas un, rūgti smaidīdams, sacīja:

—   Sagrāba citas, nozīmīgākas firmas. Un es tagad meklēju kaut ko jaunu.

Veiss ar nožēlu teica:

—   Ak vai, šai jautājumā es nekādi nevaru jums palīdzēt. — Un, domās atzīmējis Smita nosaukto izgudrojumu īpatnības, — par tiem nesen rakstīja laikraksti — līdzjūtīgi vaicāja: — Acīm redzot, Smita kungs, jūs esat izšķiedis daudz pūliņu, kamēr uzzinājāt vien visu to, ko nup^t minējāt?

—   Ne tikai pūliņus, bet galvenais — naudu, — Smits sagrauzts pamāja ar galvu un nopūzdamies piebilda: — Pret cilvēkiem, kas kaut ko zina, jābūt dāsnam. Un iedomājieties, viņi visi labāk grib angļu mārciņas, nevis reihsmarkas.

—   Stabila valūta, — Veiss sacīja.

—   Jā, — Smits piekrita. Viņš deva padomu: — Es jums ieteiktu to nenonievāt, ja rodas iespēja dabūt.

Veiss paraustīja plecus un atkal atkārtoja:

—   Ak vai, tas ir tik tālu no mana darba, ka diemžēl… — Viņš bridi vilcinājās. — Starp citu, es atcerējos, man ir kāds paziņa … Jūs taču ziniet, ka tagad katrā vadā ir speciāla kaste, kur jebkurš karavīrs var iemest savus tehniskos priekšlikumus. Armijā pašlaik ir daudz inteliģentu cilvēku, kuri ir ierindnieki vai nu rases nepiln- vērlības dēļ, vai arī neuzticamības dēļ. Un tieši viņi reizēm iesniedz visai vērtīgus priekšlikumus. Viņus par to apbalvo ar atvaļinājumiem vai arī jefreitoru, vai pat unteroficieru pakāpēm. Tātad mans paziņa strādā nodaļā, kur pienāk dažāda veida priekšlikumi. Varbūt viņš varētu jums noderēt?

Šmits vīlies paraustīja plecus.

—   Es neesmu pārliecināts, ka tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs. Bet es būšu jums ļoti pateicīgs, ja jūs mani iepazīstināsiet ar savu draugu.

—   Ar paziņu, — Veiss izlaboja. — Un ievērojiet, mums ir diezgan pavirša pazīšanās: esam tikušies kazino.

Viņš atvadījās no Smita kunga, saņēmis uzaicinājumu atkal viņu apciemot.

Protams, Veiss nedrīkst nonievāt šo pazīšanos, jo katra jauna persona, ar kuru viņam iznācis vairāk vai mazāk iepazīties, paplašinājusi viņa priekšstatu par tiem vāciešiem, kas drāzušies uz Poliju pēc komerciāla laupījuma. Gandrīz visiem bija sakari ar militārām iestādēm, un, tā kā komerciālas operācijas atradās tiešā atkarībā no vērmahta dienestiem, Veisam tie varēja noderēt par informācijas avotu.

Bet Smits neatgādināja parastu komersantu. Viņā bija kaut kas aizdomīgs. Cienīgais, rāmais miers, kas viņu atšķīra no pārējiem baroneses viesiem, neatbilda acu izteiksmei, tās bija spriegas un vērīgas pat tad, kad viņš it kā snauda ar cigāru zobos. Sēdēdams pie fjalda, viņš degvīnu atšķaidīja ar sodas ūdeni, ko vācieši nekad ne- uara.

Un bez tam — kādēļ šim bagātajam, pie ceļojumiem pieradušajam cilvēkam, kā viņš pats pavēstīja, istabā bija jauni vācu fibrfis koferi un tikpat jauns nesesers ar tualetes un skūšanās piederumiem? Starp Smita personīgajām mantām, kas bija saliktas uz galda un uz krēsla, nebija nevienas, kas būtu ražotas ārzemēs. Bet bagāti vācieši — Johans to zināja — taču vienmēr deva priekšroku ārzemju ražojumiem. Un Šmits, tiklīdz viņi bija iegājuši istabā, ar lielu atvieglojumu nometa jaunās kurpes un palika tikai zeķēs: istabas apavu viņam nebija.

Bez tam, kad Smits bija pārģērbies pidžamā, Johans ievēroja, ka viņam ir spēcīga muskulatūra un divas apaļas rētas, kas atgādināja monētu ar robainām malām, — šādas rētas ķermenī paliek pēc ievainojuma ar revolvera lodi. Smitam uz galdiņa atradās ar sedziņu pārklāts daudzlampu radioaparāts, bet ģenerālgubernatorā jau sen bija pavēlēts lietot tikai vājus uztvērējus, tā dēvētos tautas radioaparātus.

Johans nolēma vistuvākajā laikā ievākt ziņas par šo Hamburgas komersantu.

Lansdorfs nesen bija atlidojis no Berlīnes un pašlaik atpūtās, gulēdams uz dīvāna ar grāmatu rokās. Neatraudams acis no grāmatas, viņš noklausījās Veisa ziņojumu. Lansdorfs paslavēja:

—   To jūs labi izdomājāt: izmantot jūsu pazīšanos ar baronesi, lai atstātu labvēlīgu iespaidu uz mūsu krievu aģenti. Ko jūs par viņu domājat?

Veiss izvairīgi atbildēja, ka viņa nejūtoties slikti.

—   Es vaicāju, vai jūs ticat, ka, dodama piekrišanu strādāt mūsu labā, viņa patiešām vadījās no vēlēšanās atriebties par savu represēto tēvu?

Johans ievēroja Lansdorfa acis. Tās bija samiegušās gluži kā tēmēkļa sprauga un cieši raudzījās viņā pāri grāmatai, un turklāt ar tādu izteiksmi, kāda mēdz būt, kad cilvēks tēmē, lai nogalinātu.

Viņš saprata, cik bīstama pašlaik ir vismazākā izlikšanās. Un Johans noteikti sacīja:

—   Nē, neticu.

Lansdorfs nolaida grāmatu. Viņš smaidīja, viņa acis bija kļuvušas laipnākas.

—   Arī es neticu, — viņš teica. — Un neticu tādēļ, ka gestapo varēja ar zināmiem paņēmieniem viņai iedvest šo domu un, acīm redzot, arī ir iedvesuši. Es viņai neticu tādēļ, ka pēdējā laikā apmeklēju trešo nodaļu tad, kad tur pratināja krievus, kas paredzēti likvidēšanai. Es atklāju kādu visai interesantu likumsakarību.

Nopratinot krievus, pretizlūkošanas darbinieki mēģināja panākt, lai viņi apstiprinātu vai papildinātu faktus, kas raksturo vienu vai otru viņa dzīves negatīvo pusi. Un krievi apgāza šos faktus, lai gan izmeklētājiem tie bija zināmi no padomju preses. Vai jūs zināt, kāpēc viņi tos noliedza? Tāpēc, ka viņi domā, ka par savas dzīves sliktajām pusēm nevajag runāt ar pretiniekiem. Tas apvaino viņu padomju cilvēka cieņu. Viņi taču ir pārliecināti, ka visas šīs viņu dzīves negatīvās parādības ir pārejošas.

—   Jūs, Lansdorfa kungs, esat smalks psihologs.

—   Nē, šeit nav runas par psiholoģiju. Šī īpašība raksturīga krievu jaunās paaudzes pārstāvjiem. Mūsu aģente, tāpat kā tie citi, mums melo. Viņa ir pārliecināta, ka tēva arests ir tiesas kļūda un nekas vairāk.

—        Bet kāds taču ir personīgi vainīgs, ka tēvu represēja, un iespējams, ka meita vēlas atriebties.

—   Komunisti neatzīst teroru.

—        Domāju, ka viņa nevadās no politiskiem motīviem, bet viņai ir personīgi apsvērumi.

—   Jūs runājat muļķības, — Lansdorfs atcirta.

—        Nē, tās nav muļķības, — Veiss noteikti iebilda. — Viņa ir nenosvērta, infantīla, ar slimīgu iztēli. Viņa izmeta uz ceļa manu naudu. Viņa no viesnīcas gandrīz aizbēga no manis ar kādu brašuli. Galu galā viņa ir histēriķe. Taču pie baroneses viņa izturējās ar lielu cieņu, kā jau tas klājas ievērojama militāra darbinieka meitai.

—- Tas ir interesanti, — Lansdorfs domīgi nomurmināja. — Psihiska nelīdzsvarotība plus pārspīlēta iztēle … — Viņš strauji vaicāja: — Vai jūs zināt, kā cilvēka organismu ietekmē skopolamīns savienojumā ar miega zālēm?

—       Ja es nekļūdos, šo preparātu pirmo reizi veiksmīgi pielietoja Vanderlubā ?

—        Iespējams, — Lansdorfs teica. Viņš stingri piebilda: — Bet man tas katrā ziņā nav zināms.

—   Klausos, — Veiss godbijīgi nolieca galvu.

—   Tātad jūs mani esat sapratis?

—        Bez šaubām. — Viņš sarūgtināts piebilda: — Acīm redzot, es neesmu attaisnojis jūsu cerības.

—   Kāpēc?

—   Jūs mani aizstājat ar preparātu.

—        Ak tā, — Lansdorfs pasmaidīja. — Nu labi, Johan, novērojiet šo meiteni, kā jūs to atzīstat par vajadzīgu, bet tagad ejiet. Es gribu atpūsties.

Lansdorfs Veisu pirmo reizi uzrunāja vārdā. Tas bija priecīgs pārsteigums. Aiz tā taču slēpās pats galvenais — Lansdorfa īpaša uzticība, kuru Veiss ne tikai nebija zaudējis, bet vēl vairāk nostiprinājis.

45

Visas tās dienas, kamēr meitene viesojās pie baroneses, Veiss veica savu parasto darbu «Vali štāba» dislokācijā.

Starp jaunajiem kursantiem, kas tikai nesen ieradušies, bija cilvēki, kurus ieteikušas nometņu pagrīdes organizācijas. Bet Veiss atrada iespēju neuzņemt ar viņiem tiešus sakarus. Sim nolūkam viņam bija sakarnieks, ar iesauku Nazis, — jūrnieks desantnieks, kas sek- mlgi tika galā ar viņam uzticētajiem pienākumiem, arī viņam savukārt bija sakarnieks.

Kad pārtrūka viena no apledojušajām trosēm štāba radiostacijas augstajā antenā un vācu kareivji nespēja salabot bojājumu, Nazis ar Veisa atļauju uzrāpās gandrīz 30 metrus augstajā mastā un, strādādams kā akrobāts zem cirka kupola, pacēla un nostiprināja trosi. Tas Veisam deva iespēju iekārtot viņu par pastāvīgu remontstrādnieku. Nazis vāciešiem iepatikās savas pārgalvīgās drosmes dēļ. Nopratināšanā pie Lhtriha viņš paskaidroja, kāpēc esot nolēmis pāriet dienestā pie vāciešiem:

—   Es taču esmu cirka mākslinieks. — Un viņš deva pataustīt savus stingros bicepsus. — Es esmu starptautiskas klases cīkstonis. Bet pie mums muskuļiem nav nekādas vērtēs, piekar kādu nozīmīti vai medaļu — un tas ir viss. Bet pie jums, kā esmu dzirdējis, par katru reizi maksājot lielu naudu. — Viņš teica: — Pēc tam kad būšu savu nokalpojis, lūdzu, iekārtojiet gan mani cirkā, būšu visu mūžu pateicīgs par to un esmu ar mieru jums personīgi maksāt procentus.

—   Absolūts stulbenis, — Dītrihs ar patiku konstatēja.

Seši kursanti no diversantu grupas gāja bojā nodarbību laikā, jo pēkšņi bija eksplodējuši spridzekļi. Nazis, šķelmīgi piemiedzis acis, Veisam sacīja:

—  Kāds man ar to sakars? Manis taču tur nebija. Viņi nav ievērojuši drošības tehniku — un tas ir viss. Un bez tam kas tur viņus ko žēlot? Tīrie draņķi. Mēģināju saaģitēt — šie neparko. Un tā dievs viņus sodījis.

—   Tātad tas dievs iemanījies tā ielikt detonatorus, ka tie sāk darboties pirms laika?

—  Tādēļ jau viņš ir dievs: galviņa strādā! Toties viņu vietā vēl divus pārliecināju.

—   Kādā veidā?

—   Pavisam vienkārši. Vienam no viņiem par otru saku tā: «Tu pameklē viņa mantās, it īpaši paskaties zem zābaku starpzolēm. Ja ko atradīsi — ziņo man.» Arī otram devu tādu pašu uzdevumu. Pēc tam abi ziņo: «Nekā nav.» Viss skaidrs — puiši ar perspektīvu.

—   Kāpēc?

—  Es tak pats personīgi viņu mantās iebāzu skrejlapiņas. Un iznāk, ka abi uzķērušies kā mīļie. Abus mazliet ieklapēju. Protams, uzmanīgi, lai nesakropļotu. Sie neatzīstas. Nu tad es viņiem atzinos. Kā viņi priecājās! Ieskaitīju kadros.

Tādus laimīgi atrastus cilvēkus Veisam izdevās nosūtīt uz citām skolām. Katram trijniekam bija viens sakarnieks, kuram vajadzēja uzturēt sakarus ar slēptuves palīdzību. Tas bija rūpīgs darbs, kas prasīja pedantisku precizitāti un nemitīgu novērošanu. Laikam gan visgrūtāk bija apvaldīt pašdarbības iniciatīvu: cilvēki, iepriecināti, ka atkal var stāties pretī ienaidniekam, pārāk nepacietīgi rāvās cīņā.

Tā iznāca arī ar Naglu. Viņš tomēr bija ar mieru iet uz hospitāli.

Dītrihs, kuru ar maniaka neatlaidību bija pārņēmusi viņa «novatoriskā ideja», pierunāja Naglu paārstēt kāju, lai gan Nagla zināja, ar ko viņam draud uzturēšanās hospitālī. Viņš pat skaidri to pateica Dltriham.

Bet Dītrihs nemaz nesamulsa.

—   Tas būs ģeniāls maskēšanās paņēmiens. Diversants invalīds. Grandiozi! Tas vēl nekad nav piedzīvots. Es jūs ļoti lūdzu. Sāds gadījums ir tā vērts, lai to ierakstītu vēsturē.

Veisam izdevās pārliecināt Lansdorfu, lai tas bīstamo eksperimentu aizliegtu. Viņš teica, ka rezultātā tiks pazaudēts vērtīgs, jau pārbaudīts aģents. Cilvēks, kļuvis par invalidu, agri vai vēlu apzināsies savu nepilnvērtību un, zaudējis psihisko līdzsvaru, spekulēdams uz citu cilvēku žēluma jūtām, galu galā ieradīsies un atzīs savu vainu.

Taču Veiss nokavējās. Kad viņš ieradās hospitālī ar Lansdorfa pavēli, pie Naglas gultas viņš sastapa Dītrihu. Kapteinis bija ārkārtīgi apmierināts par vīrišķību, ar kādu Nagla pārcietis operāciju, kā arī ar viņa možo noskaņu pēc tās. Draudzīgi uzsitis savam aizbildināmajam uz pleca, viņš devās meklēt ķirurgu, lai izteiktu viņam pateicību par veiksmīgo operāciju.

Palicis ar Naglu vienatnē, Johans satriekts vaicāja:

—  Tihon Lukič, kādēļ tu ļāvi sevi tā sakropļot? — Un Veiss paņēma viņa smago, gurdo roku savās plaukstās.

—   Nav jau visa kāja, — Tihons Lukičs sacīja, — tikai mazliet zemāk par ceļgalu. Rūpīgi nostrādāts, lai varētu pielāgot protēzi. — Viņš domīgi piebilda: — Arī vāciešu vidū ir krietni cilvēki. Divus ārstus gestapovieši apcietināja par to, ka viņi atteicās mani operēt, ar mokām sameklēja trešo, kas bija piekāpīgāks. — Viņš pasmaidīja: — Bet Dītrihs — arī viņš ir piekāpīgs. Es viņam dodu padomu: «Pārmetiet mani pāri frontes līnijai, kamēr vēl kāja nav pilnīgi sadzijusi. Ar svaigu brūci es iemaldīšos kādā slimnīcā, kādu nedēļu pagulēšu, bet pēc tam došos tālāk ar izziņu kabatā. Dokuments, nevis kaut kāds vācu viltojums.» Viņš piekrita. Sacīja, ka man galva labi strādājot, es protot visu labi aptvert. Bet citādi neko nevar sacīt — Dītrihs vārdu tur. Apciemo. Pavēlēja dot man virsnieka devu. Alus, vīns, cigaretes. Iekārtoja mani atsevišķā telpā. Apsolīja sagādāt man medaļu. Es domāju, ka esmu godam nopelnījis. Es to valkāšu mājās. Kāškrustu uz ārpusi, bet iekšpusē ieskrāpēšu: «No pateicīgajiem nelaiķa fričiem neaizmirstamajam Tihonam Lukičam.» Smieklīgi, vai ne?

Veiss lūkojās uz Tihonu Lukiču. Viņam aiz sāpēm raustījās vaigs. Deniņi bija iekrituši. Bet sejas izteiksme bija mierīga, rāmas cieņas pilna, un acīs mirdzēja moža cerība un pat pārgalvība.

Bet Tihons Lukičs Johanam sacīja:

—   Kas tu mums šeit esi? Padomju vara. Tiklīdz es biju sapratis, kas tu esi par cilvēku, es gluži kā no miroņiem piecēlos. Puiši, kas tagad mums palīdz, arī mani godā par padomju varas pārstāvi. — Viņš skumji teica: — Man viens puisis iekrita: praktiskajās nodarbībās spridzināšanā nozaga lādiņu. Viņu Dītriha kantorī ņēma priekšā, cik nu vien varēja: aiz izmežģītām rokām piekāra pie skapja. Pēc tam aizveda. Mani izsauc Dītrihs un saka: «Panācām atzīšanos.» Man salts pārskrēja pār kauliem. Tulks lasa: «Nozadzis lādiņu, gribēdams naktī uz lāvas nogalināt grupas vecāko, pēc iesaukas Naglu, par dzimtēnes nodevību.» Kas tas bija par cilvēku! Nāve turpat acu priekšā, bet viņš domā tikai par to, kā vēl vairāk nostiprināt manu autoritāti vāciešu acīs. Un nostiprināja arī. Bet viņu pašu pakāra. Bet jūs, lūdzu, uzrakstiet par viņu šifrētajā ziņojumā. Varonis!

—   Un kā kāja?

—   Kas tad kājai? Cilvēks jau nav dzīvnieks. Dzīvniekam nu gan bez kājas slikti. Bet cilvēkam galvenais ir sirdsapziņa. — Viņš skumji sacīja: — Zini, par ko es visu laiku domāju. Saproti, kājai gabals nogriezts, bet es to visu laiku jūtu, un pat pēda sāp, kuras vairs nav. Bet ir tādi cilvēki, kas pilnīgi aizmirsuši dzimteni. Dzimtene — tas taču ir tas pats, kas tu; lai kur tu būtu, bet tā ir un sāp, pat tad, kad tās nav. Kas viņi ir — šie izdzimteņi? Nīdēji, garā vājie vai vienkārši nelieši? — Viņš brīdi klusēja, pēc tam sūrojās: — Vāciešiem es varu acīs skatīties, tur man spēka pietiek. Bet uz šitādiem— nav pacietības. Atceros, kā toreiz iemetu granātu lidmašīnas aizmugures nodalījumā. Es toreiz guvu lielu apmierinājumu. — Viņš uzticīgi pavēstīja: — Esmu sev sapulcinājis veselu čūsku midzeni.

—   Skaties, tikai pārāk neaizraujies.

—   Viss būs, kā vajag. Es saprotu.

Un ne reizi, pat garām ejot, Tihons Lukičs neatļāvās pasūdzēties, ka kļuvis par cietsirdīgas ieceres upuri. Viņš pat slepenībā triumfēja, ka piekrāpis Dītrihu, ka notvēris viņu viņa paša slazdos. Viņš Veisam stāstīja:

—   Es tam riebeklim saku: «Ar to manu kāju nu gan jūs esat vareni izdomājis. Jums varbūt tagad piešķirs dzelzs krustu. Jums vajadzētu masveidā sagatavot šādus diversantus invalīdus.» Un ieteicu viņam pašus izcilākos neliešus. Viņš pierakstija iesaukas un solījās turpināt eksperimentu, ja ar mani viss labi izdošoties. Nelieši zinās, ka ar dzimteni tirgoties.

Kopā ar Dītrihu atgriezdamies no hospitāļa, Veiss klausījās, kā Dītrihs slavēja Naglu.

— Tas ir īsts krievu Ivans, — sacīja Dītrihs. — Vientiesīgs un uzticīgs. Es gribētu tādu kalpu, bet tikai ar veseliem locekļiem. Viņš man savā krievu naivitātē pat sacīja, ka ar vienu kāju dzīve iznākot lētāka — esot uz pusi mazāk jāmaksā par apaviem. Es biju tik ļoti aizkustināts — viņš taču nemaz uz mani nedusmojas, — ka uzdāvināju viņam pudeli ruma.

Veiss raudzījās uz Ditriha šauro pakausi, uz viņa tievo, balto kaklu, uzrautajiem, šaurajiem pleciem, un viņam bija ārkārtīgi grūti palikt mierīgam.

Sevi pārvarējis, viņš nodevās domām par Tihonu Lukiču un par tiem cilvēkiem, kas, līdzīgi Tihonam Lukičam, šeit viņā, Veisā, redzēja padomju varas pārstāvi.

Bet tie, kas pelnījuši atmaksu … tie no atmaksas neizvairīsies. Jau vairākās skolās Veisa cilvēki mācījās iestādīt detonatorus granātām un spridzināmiem lādiņiem tā, lai tie momentā sprāgtu. Diversantu grupas, kas bija apgādātas ar šādiem detonatoriem, saspridzinājās ar tām, nepaguvušas izmantot ieročus Padomju zemes aizmugurē.

Nonākuši padomju aizmugurē ar viltotiem dokumentiem, kurus bija iezīmējis Veiss vai kāds no viņa ļaudīm, — noteiktā vietā dokumentos bija redzams adatas dūriens, — diversanti jau bija faktiski atklāti: ar rūpību, ko varētu apskaust katrs kadru nodaļas darbinieks, padomju pretizlūkošanas kartotēkā ar Veisa un viņa palīgu pūliņiem bija sakopotas visas ziņas par šiem diversantiem.

Bet, kad grupā izdevās iesaistīt tādu cilvēku kā Nagla, šī grupa ilgu laiku strādāja «tukšgaitā», rīkodama nekaitīgus sprādzienus pēc čekistu norādījumiem. Un viss sarežģītais abvēra izlūkošanas štābs apstrādāja ziņojumus, ko saņēma no grupas, kuru kontrolēja čekisti. No ziņojumiem, kuriem cauri strāvoja dezinformācija, pamazām veidojās lamatas, kurām bieži vien nebija mazāka nozīme kā veselas ienaidnieku divīzijas sagrāvei.

Čekisti šādus abvēra izlūkus laipni apgādāja ar teicami izpildītiem rasējumiem, pie kuriem ilgi bija lauzījuši galvas labākie padomju konstruktori, lai ar pēc iespējas lielāku tehnisku pārliecību parādītu jauno padomju tanku bruņu šķietami vārīgākās vietas. Bet pēc tam pa šiem iecirkņiem, rūpīgi un labi nomērķējuši, tikai bez panākumiem, šāva vācu bruņusitēji.

Padomju izlūkošanas darbu kopējo sarakstu varētu turpināt bezgalīgi. Taču pamatu visam šim sarežģītajam jaunrades procesam bija radījuši tādi cilvēki kā Veiss.

Par sava sākotnējā darba gala rezultātu Johans Veiss ne vienmēr bija informēts. Bet viņš zināja, cik bieži pirmais precīzais ziņojums ir par pamatu operācijām, pie kurām strādājuši simtiem dažādu zinātņu nozaru speciālistu.

Nodibināt sakarus ar veco gravieri Babaškinu, kas «Vali štāba» darbnīcā gatavoja viltotus dokumentus, Veiss uzdeva Nazim ar kāda viņa aizbildināmā palīdzību. Pēc nedēļas Nazis ziņoja, ka vecais sākumā bijis ciets rieksts. Uz pārmetumiem viņš atbildējis:

—   Ko tad es daru? Tikai viltotiem cilvēkiem gatavoju viltotus dokumentus. Visu mūžu esmu labojis cilvēkiem dažādu ārzemju firmu pulksteņus. Un domāju, ka tas nav nekas, ja nav padomju pulksteņu. Var arī vecos labot. Toties mūsu zemē ražo paši savus lielgabalus un savas lidmašīnas. Es šo faktu ņemu vērā un laboju vecas mantas. Bet kur tie ir, mūsu lielgabali un lidmašīnas, ja vācieši ar saviem lielgabaliem un lidmašīnām un ar saviem pulksteņiem, kas, starp mums runājot, ir sliktāki par Mozera pulksteņiem, — par P. Burē pulksteņiem es nemaz nerunāju, — sagrābuši mūsu pilsētas un mūsu cilvēkus, kā tas jums ir zināms?

Un par to es esmu izbrīnījies un apvainojies uz padomju varu vairāk nekā uz finansu inspektoru, kas nepa laikos uzlika man nodokļus, jo man piederēja mehanizēts uzņēmums. Bet viss mans mašīnu parks bija neliela virpa pulksteņu asu virpošanai, ko varēja ielikt papirosu čaulīšu kārbiņā.

Es visu mūžu esmu vairījies gatavot dažāda veida viltojumus. Un godīgi kalpoju vāciešiem par atlīdzību — par manas dzīves pagarināšanu, par manu īpašuma tiesību atjaunošanu. Tādēļ lieciet man mieru ar savu sirdsapziņu!

Taču pamazām sirmgalvis kļuva piekāpīgāks.

Čekisti ar lielām pūlēm sameklēja Babaškina meitu un viņa attālu radinieku, kas arī bija vecs vīrs. Un viņi kopīgi uzrakstīja gravierim naida un nicināšanas pilnu vēstuli.

Pēc tam kad gravieris bija izlasījis šo vēstuli un vēlāk pēc Naža aizbildināmā lūguma sadedzinājis uz spirta lampiņas, viņš aizpūta pelnus un vienkārši vaicāja:

—   Ko jūs vēlaties, biedri? Kā varu būt jums noderīgs?

Un kopš tās dienas visi dokumenti, kas bija gājuši caur graviera prasmīgajām rokām, kļuva par neapgāžamiem pierādījumiem pret tiem, kas tos lietoja.

Visas šis dienas Veiss laiku pa laikam apmeklēja baronesi un priecājās, ka meitenes veselība redzami uzlabojās. Vadīdamās no Veisa norādījumiem, meitene ar savu kautrību un pateicību bija pilnīgi iekarojusi vecenes simpātijas.

Veiss satikās ar Smita kungu. Viņa interese par Smitu pieauga, kad viņš uzzināja no Elzas, ka pēc viņas ievāktajām ziņām komersantam Smitam Hamburgā nekāda kantora nav. Smita vārds nebija atrodams arī telefona abonentu sarakstā.

Poļu draugi pastāstīja Elzai, ka muižnieks, kura mājā Smits tik viesmīlīgi uzņemts, uztur ciešus sakarus ar uz Londonu emigrējušām poļu valdības aprindām, bet muižnieka radinieki, kas dzīvo šeit, viņa mājā, droši vien esot bijušās poļu valdības aģenti.

Veiss lika Zubovam izsekot Smitu. Tad Johans lūdza Elzu iepazīstināt viņu ar materiāliem par jaunās vācu sintētiskās produkcijas ražošanu. Materiālus par šo produkciju nosūtīšanai uz Centru Elza bija ieguvusi no Johanam nezināmiem avotiem. Zubovs par izsekošanas rezultātiem paziņoja visai drīz. Kāds no viņa cilvēkiem bija atklājis slēptuvi, kurā Smits atstāja informāciju savai uzticības personai. Sos dokumentus pārfotografēja, un Veiss starp tiem atrada kādu zīmīti, kas norādīja uz angļu rezidenta tiešajiem sakariem ar Herdu.

Apbruņojies ar visiem šiem materiāliem, Veiss devās apciemot godājamo Hamburgas komersantu.

Smits ļoti priecājās par viņa ierašanos. Taču savu prieku viņš centās neparādīt, gurdi un laiski atbildēdams uz Veisa sveicienu, izlikdamies, ka viesis viņu iztraucējis no salda, bezrūpīga miega. Istaba bija stipri piesmēķēta, pelnu traukā vēl kūpēja cigāra gals, bet peld- mētelis uz Smita rakstāmgalda liecināja, ka tas nupat steigā tur uzmests. Smita acis valgi spīdēja, acu baltumi bija iekaisuši kā cilvēkam, kas pavadījis bezmiega nakti.

Smits uzlika uz spirta lampiņas kafijas kannu, bet uz galda konjaku un degvīnu. Atgāzies atzveltnes krēslā un uzlicis kājas uz krēsla, viņš ieteica Veisam sekot viņa paraugam, jo, kā viņš izteicās, «pat senie romieši labprāt ēduši guļus».

Veiss apjautājās, vai Smits nav noilgojies pēc Hamburgas.

—   Es tiešām esmu norūpējies par savu kantori.

—   Vai jums tur liels uzņēmums?

—   Es nekad neesmu dzinies pēc bagātības, mani interesē vienīgi zināma finansiāla neatkarība, — Smits izvairīgi atbildēja.

—   Droši vien ļoti patīkama sajūta, ja daudz naudas?

—   Vai neesat centušies pie tās tikt?

—   Gribu pamēģināt…

—   Kādā veidā?

—        Ko jūs teiktu, ja es pats sava paziņas vietā jums izdarītu nelielu pakalpojumu?

Smits jautājoši pacēla uzacis:

—   Nelielu pakalpojumu?

—   Bet ļoti vērtīgu.

—   Vai tiešām «ļoti»?

—        Mans paziņa, kuram es lūdzu jums palīdzēt, teica, ka tas esot visai vērtīgs pakalpojums.

—        Bet jūs nupat teicāt, ka vēlaties sniegt man nelielu pakalpojumu?

—   Ak lūk, par ko jūs uztraucāties! — Veiss familiāri iesaucās.

—   Tad lūdzu: viņš lika jums pateikt, ka drošības dienests sevišķi interesējas par cilvēkiem, kuri kara laikā cenšas iegūt ziņas par aizsardzības izgudrojumiem.

—   Vai tieši tā viņš jums teica?

Veiss nevērīgi atbildēja:

—        Mans paziņa neieņem tik augstu amatu, lai es uzskatītu par vajadzīgu atkārtot vārdu vārdā to, ko viņš teicis.

—   Kādu amatu ieņem jūsu paziņa?

—   Ja tas jūs interesē, jums būs iespēja satikties ar viņu personīgi.

—   Kur?

—        Tas atkarīgs no tā, cik augstu jūs novērtēsiet viņa pakalpojumu.

—        Klausieties, puisīt, — Smits sacīja, — metiet mieru un nešanta- žējiet mani ar savu paziņu. Pie izdevības pasakiet viņam, ja viņš strādā gestapo, ka komersants Smits kolekcionē izgriezumus no mūsu avīzēm par patriotiem izgudrotājiem un ka fakti, kurus es minēju savā sarunā ar jums, ir nodrukāti nedēļas izdevumā *Das Reich». Vai tagad esat apmierināts?

—        Pilnīgi, — Veiss atbildēja un jūsmīgi iesaucās: — Smita kungs, atļaujiet iedzert uz jūsu panākumiem! — Tad vēl sirsnīgi piebilda: — Es patiesi ļoti priecājos, ka jūs izklīdinājāt manas šaubas.

—   Par ko tad jūs šaubījāties?

—   Iedomājieties, — Veiss, vientiesīgi smaidīdams, atbildēja:

—   Man bija radies iespaids, ka jūs esat angļu spiegs.

Smits, atgāzies krēslā, sāka tik skaļi rēkt, ka viņa muskuļainais vēders drebinādamies lēkāja zem adītās vestes.

—        Ak dievs! — Smits, smieklos smakdams, ievaidējās. — Es — angļu spiegs?! — Atvilcis elpu, sarūgtināti noteica: — Man diemžēl jāsaka, ka šāda jūsu fantāzija, vēl vairāk — pilnīgi nopamatotas aizdomas ne visai labi raksturo abvēra darbinieku.

—        Vai varu cerēt, ka šis komiskais pārpratums paliks starp mums?

—        Lai notiek, pie joda, dodu jums savu vārdu, lai jūs atcerētos krietno veco puisi Smitu. — Viņš saskandināja savu glāzīti ar Veisa glāzīti. — Jūs, kā liekas, esat simpātisks puisis. Simpātisks ar savu atklātību. Un vēl piebilstu — ar savu drosmi.

—   Kur jūs šeit saskatāt drosmi?

—       Kā nu ne! Jums pietika dūšas nākt pie angļu spiega, lai pateiktu viņam, ka viņš ir angļu spiegs.

Veiss viltīgi pasmaidīja:

—       Maldāties, Smita kungs! Jūs nemaz nepievērsāt uzmanību tam apstāklim, ka es visu laiku turēju roku kabatā. Tur man … — Un Veiss uzvaroši nolika uz galda zaueru.

Smits vairs nespēja apvaldīt savu sajūsmu.

—        Nē, tas vienkārši ir lieliski! Tātad jāatzīst, ka es biju par mata tiesu 110 nāves. — Vaļsirdīgi piebilda: — Nu, vai zināt, kaut ko tamlīdzīgu es vēl neesmu piedzīvojis.

—       Ko lai dara… — Veiss apjucis nomurmināja. — Jābūt modram.

—       Jā, — Smits piekrita, — tagad redzu, ka jūs nemaz neesat tāds vientiesis. — Pacēla glāzi: — Uz jūsu veselību!

Pēc tam viņi kādu brīdi patenkoja par baronesi.

—        Baronesi uztrauc fakts, ka viņas muižas bijušie īpašnieki pieņēmuši angļu pavalstniecību, — Veiss teica. — Viņa baidās, ka muižas īstie īpašnieki neiesūdz viņu tiesā, ja Vācija zaudēs karu pret Angliju.

—        Taču pagaidām viņa no tā ir tikai ieguvusi, — Smits smaidīdams iebilda. — Angļu aviācija, kā jums zināms, nebombardē savu pavalstnieku īpašumus aiz robežām.

—   Man tas nav zināms, — Veiss sacīja. — Tas jums zināms.

Taču Smits nevēlējās pievērst uzmanību šiem vārdiem.

—        Es savu naudu cenšos ieguldīt patentos, — viņš sacīja. — Portatīvi. Tie ir stabili kā valūta.

—       Starp citu, — Veiss teica, — es jums tomēr kaut ko atnesu. Protams, ne jau izgriezumus no avīzēm.

—       Tiešām? — Smits laiski nomurmināja. — Parādiet, interesanti redzēt…

Veiss izņēma no formas svārku kabatas papīrus, kurus viņš bija saņēmis no Elzas, un pasniedza tos Smitam.

Tas iedziļinājās lasīšanā.

Veiss, atstājis pistoli uz galda, piecēlās, brīdi pastaigājās pa istabu, atvilka loga aizkaru. Dārzā bija tumšs. Apakšējā stāvā uguns dega tikai vienā logā, un gaisma krita uz smilšaino celiņu.

—        Klausieties! — Smits iesaucās. — Jūs, būdams abvēra darbinieks un turēdams mani par angļu izlūku, esat atnesuši man ļoti svarīgus materiālus par kara ieroču izgudrojumiem. Kā lai to saprot?

—        Bet jūs taču neesat izlūks, — Veiss, atskatījies pār plecu, atbildēja. — Es tos parādīju godājamam vācu rūpniekam.

—   Melojat!

Šmits jau bija piecēlies kājās un stāvēja, turēdams roku uz Veisa pistoles. Kaut gan viņa balsī bija jūtams sašutums, saspringtā seja drīzāk pauda līksmu uzvaru nekā dusmas.

—        Nu labi, — Veiss samierinoši teica. — Es tikai gribēju parādīt jums laipnību. Bet tagad atdodiet man šos dokumentus. Un labāk iedzersim. — Viņš pienāca pie galda.

—   Nē, — Smits teica, — tā tas nebūs.

—   Bet kā tad?

—        Es pērku no jums šos dokumentus un maksāju par tiem ar angļu mārciņām. — Un jau pavēlošā tonī turpināja: — Sēdieties un rakstiet kvīti.

—        Man, protams, iebildumu nav, — Veiss sacīja. Apsēdies pie galda, viņš mazliet pagriezās atpakaļ. — Ceru, ka summa sastāvēs no četriem cipariem?

—        Rakstiet, — Smits pavēloši teica un tūlīt arī diktēja: «Es, tāds un tāds, saņēmu vienu tūkstoti mārciņu par tlntelligence Service» sniegto informāciju.» Blakus parakstam pielieciet šīsdienas datumu.

—       Kas nu tie par muļķīgiem jokiem! — Veiss gandrīz vai izmisis iesaucās.

—        Rakstiet, — Smits vēl stingrāk uzstāja un, nostājies Veisam aiz muguras, pielika zauera stobru viņam pie pakauša.

—   Nespiediet tik stipri, man taču sāp.

Smits, pārliecinājies, ka Veiss ir precīzi izpildījis viņa prasību, norādīja ar pistoli uz galdiņu, kur stāvēja uzkožamie.

—        Tagad jūs varat pārsēsties pie tā tur galdiņa un iedzert uz mūsu abu kopīgiem panākumiem.

Veiss paklausīgi apsēdās pie mazā galdiņa un, ar drebošu roku piepildīdams glāzīti, nolēja dažus pilienus konjaka uz galdauta.

—        Neesiet nu tik gļēvs! — Smits nicīgi iesaucās. — Par vēlu. Drebēt vajadzēja tad, kad jums ienāca prātā nākt pie manis.

—       Saprotu, — Veiss sašļucis nomurmināja, lūdzoši un skumji uzlūkodams Smitu. — Tagad esmu jūsu rokās.

—  Tas jau liecina par jūsu saprātu. Tātad neesat pilnīgi zaudējis spējas domāt. Bet tagad klausieties un iegaumējiet, ko cs jums teikšu.

Šmits pamācošā tonī sīki un skaidri paskaidroja, kādas funkcijas viņam būs jāpilda. Kad viņš bija beidzis, Veiss vīlies jautāja:

—   Un tas ir viss?

—   Jā.

—   Un vai tikai tādēļ jūs pārsvieda uz šejieni?

—   Nav jūsu darīšana!

Veiss pēkšņi izslējās. Viņa seja kļuva barga. Pilnīgi negaidot, viņš pavēloši uzbļāva šmitam.

—   Bet tagad sēdieties! Beidziet grozīt mana deguna priekšā mana paša nepielādēto pistoli. — Un ātri izrāva no kabatas otru pistoli. — Bet šis te, — Johans teica, — ar pilnu komplektu. Darbojas bez trokšņa, kā redziet, tai ir arī trokšņa klusinātājs. Arī šis te ir Zauera ražojums, tikai speciālām, nevis frontes vajadzībām. — Mazliet pabāra: — Kā nu jūs tā, mister, piedodiet, nezinu jūsu goda vārdu… nav smuki … Droši vien jau sen strādājat, bet pēkšņi — tik bēdīga iegāšanās. Sakiet — vai jums ir sieva, bērni, tuvi radinieki? Kādēļ jūs neatbildat? — Veiss uzlika rokas dzelžus uz Smita rokām, kuras viņš turēja uz priekšu izstieptas. Paskaidroja: — To es daru tikai tādēļ, lai saglabātu jūsu paša dzīvību. Kas zina, vel negaidot pārkodīsiet ampulu ar indi un pazudīsiet citā pasaulē, atstādami mūs bez vērtīgas liecības …

Smits klusēja. Veiss piesēja viņu pie smagā atzveltnes krēsla muguras, aizslēdza durvis un sāka rūpīgi, centimetru pēc centimetra, pārmeklēt istabu.

Smita seja kļuva vēl pelēkāka, deniņos izspiedās sviedru pilieni.

Veiss, ielējis glāzītē konjaku, pats pielika to viņam pie lūpām un pēc tam jautāja:

—   Nu kādēļ jūs tik pārmērīgi nervozējat? Angļi taču dižojas ar savu aukstasinību. Esmu jūsos vīlies.

Grāmatu skapi Veiss bez kādām grūtībām atrada Anglijā ražotu raidītāju. Apskatījis to, viņš paņēma Smita etviju, uzmanīgi pārlauza katru cigāru un vienā no tiem atrada saritinātu plānu šifra lapiņu. Pēc tam apsēdies paņēma lūgšanas grāmatu un uzmanīgi pārlapoja. Virs atsevišķām psalmu rindiņām varēja saskatīt tikko manāmus nelīdzenumus papīrā. Johans pārmetoši sacīja:

—   Kādi gan jūs konservatīvi. Vēl joprojām izmantojat kodai svētos rakstus?

Atvēris Smita čemodānu, viņš izņēma no tā jaunas kurpes ar kaučuka pazolēm, paoda, paspaidīja ar pirkstu un atzinīgi noteica:

—       Te nu ir jūsu izdaudzinātā mastikas sprāgstviela. Asprātīgi. Sāds glabāšanas veids — jaunums. — Un atkal atgriezās pie grāmatu skapja. Grāmatās starp lapām viņš atrada angļu kuplras par lielām summām.

Beidzot Smits atvēra muti:

—   Naudu varat paturēt. Uzskatu, ka jūs to esat nopelnījis.

—       Varat būt mierīgs, nesamulsīšu, — Veiss atteica. Apsēdies iepretī Smitam, caururbjoši uzlūkoja viņu un jautāja: — Vai gribat vēl kādu malku?

Smits pamāja ar galvu.

Veiss pielēja glāzīti līdz pusei. Smits pasmīnēja.

—   Ko jūs žēlojat man mana paša konjaku?

—        Negribu, lai jūs piedzertos. — Lietišķi apjautājās: — Sakiet — vai sniegsiet par sevi nepieciešamās ziņas?

—   Nē, — Smits asi atcirta.

—        Tātad jūs atrodat par labāku turēt runu auditorijā, kur jūs apstrādās ar visiem mūsu rīcībā esošiem līdzekļiem?

—   Jā, atrodu.

—   Tur jums būs jārunā.

—   Nē.

—   Jūs.taču nemaz nezināt, cik mums efektīvi līdzekļi…

—   Miršu, kā pienākas viņa augstības armijas virsniekam.

—        Kas nu jūs par virsnieku! Ierindas spiegs. Turklāt ātri nomirt jums neviens neatļaus: mums ir tik lieliski ārsti, kas pratīs uzturēt jūsu dzīvību, lai cik nedabiskā stāvoklī atrastos jūsu kauli, āda un vēl daži citi orgāni.

—   Jūs, kā redzu, šai nozarē esat speciālists.

—   Varat nešaubīties, ka ar jums nodarbosies sava aroda pratēji.

Smits smagi elpoja, taču neteica vairs ne vārda.

Veiss samierinoši turpināja:

—        Klausieties, galu galā — laipnību pret laipnību. Jūs varat mūsējiem nemaz neteikt, cik daudz jums bija skaidras naudas. Es šo jūsu kautrību atlīdzināšu ar to, ka paziņošu pēc jūsu norādītās adreses par jūsu nāvi. Un aiz cienības pret jūsu stingro apņēmību klusēt piebildīšu: miris kā goda vīrs. Tas taču jums nevar nesagādāt prieku.

—        Labi. — Smits piekrita. — Pacentieties atminēties: Vilsons Duglass, Mcmchester Cait Hill, simt astoņpadsmit, misis Ennai Dug- lass. — Paskaidroja: — Tā ir mana māte!

—   Vai jums citu tuvinieku nav?

—        Manas profesijas cilvēki neapgrūtina sevi ne ar sievu, ne ar bērniem. Tas būtu pārāk egoistiski.

—   Jums, kā redzu, ir arī sirdsapziņa!

—   Interesanti, kā jūs runātu, ja jūs atrastos manā vietā?

—       Jā, — Veiss piekrita, — man pašam būtu interesanti zināt, par ko es tad runātu ar jums.

—   Varbūt mainīsimies lomām? — Duglass ironizēja.

—   Nemaz nenoliedzu, ka man šāda iespēja vēl var rasties.

—   Vēlu, lai tas notiktu ātrāk, — Duglass norūca.

—   Ja jūs nogalinās, vai jūsu māte saņems pensiju?

—        Šaubos, — Duglass drūmi atbildēja. — Katrā ziņā ne tik drīz. Abvērs taču oficiālu izziņu nenosūtīs par manu nāvi. Bet «Intelli- gence Service» ierēdņiem, iekams viņi nesaņems drošas ziņas, būs pamats domāt, ka iekrītot esmu izpircis sev dzīvību ar nodevību.

—   Bet kādēļ tad jums nenoslēgt ar mums šādu darījumu?

—   Es esmu anglis.

—   Bet mēs vācieši.

—   Jūs esat fašisti.

—   Bet jūs demokrāts.

—   Es nevēlos runāt ar jums par to, kas skar tikai manu tautu.

—        Bet kad jūs tiksiet ilgstoši apstrādāts un pārvērsts asiņainā bifštekā, vai arī tad jūs domāsiet, ka tas ir augstākā labuma bifšteks tikai tādēļ, ka pagatavots no angļa miesas?

—       Vai zināt, — Duglass sadusmojās, — man apnicis trīt mēli. Sauciet šurp savus aģentus.

—       Man jūsu padomi nav vajadzīgi, — Veiss teica. — Priecājieties, ka vēl kādu brīdi varat pasēdēt ērtā krēslā.

—        Jā, esmu dzirdējis, ka jūs savus ieslodzītos sēdinot uz šampanieša pudelēm, kā savā laikā aziāti sēdināja gūstekņus uz mietiem.

—       Palūdziet, lai franču šampanieša pudeles aizstāj ar angļu viskija pudelēm.

—        Nevelciet garumā! Sakiet — ko jūs no manis īsti gribat?! — Duglass, zaudējis pacietību, iesaucās.

—        Gribu zināt, ar kādu uzdevumu jūs šeit esat ieradies. — Veiss lika priekšā: — Labāk parunāsimies mierīgi. — Iesprauda Duglasam lupās cigāru, uzšķīla uguni. Brīdi vilcinājies, sacīja: — Kad jūs gribējāt mani savervēt, teikšu atklāti — pavisam neoriģināli, bija skaidrs, ka jūs interesē tehniskā dokumentācija par jaunas sintētiskas vielas ražošanu vienā no Osvencimas ķīmiskajiem uzņēmumiem. Vai tas tā ir?

—        Jā, es saņēmu ļoti stingru norādījumu: iegūt tikai tehnisko dokumentāciju un ne par ko citu neinteresēties.

—        Bet tā taču ir ļoti sarežģīta operācija, kas jūsu valdībai var maksāt ļoti dārgi.

—   Tas nozīmē, ka dokumenācija ir tā vērta. Kas attiecas personīgi uz mani, tad par šiem «Farben» dokumentiem man apsolīta liela summa — tas ir viss. Vai skaidrs?

Pēc īsas klusēšanas Duglass satriekts teica:

—       Es vēl nekad neesmu nonācis tik muļķīgā stāvoklī kā pašreiz. Ak, ja es varētu jūs nošaut, tad nebūtu liecinieka par šo bēdīgo atgadījumu manā biogrāfijā.

—   Vai jūs tiešām esat tik godkārīgs?

—   Es esmu profesionālis. Man savi ieskati par godu.

—   Ar slepkavību saglabāt savu nevainojamo izlūka reputāciju?

—       Nu kādēļ jālieto tik nepiedienīgi vārdi? Vienkārši: nogādāt pie malas. — Jautāja: — Jūs, acīm redzot, esat ieradies ar pavadoņiem?

—   Protams. Esmu darījis visu, lai mēs abi justos pilnīgā drošībā.

—   Un jūs neuzskatāt par lietderīgu mani likvidēt?

—        Kas jums nāk prātā! — Veiss bārās. — Vai tad drīkst būt tik jūtīgs? — Tad teica: — Ja jūs esat tik nervozi noskaņots, tad atvadīsimies.

Duglass, brīdi vilcinājies, jautāja:

—   Vai tad jūs tik vienkārši no manis šķirsieties?

—        Bet jūs taču, kā izrādās, strādājat šeit, nevis lai mums, vāciešiem, kaitētu, bet gan savu firmu interesēs, kuras vēlas iegūt vācu patentus. Jūs esat gandrīz vai nekaitīgs. Pagaidām es jums likšu mieru. Bet iespējams, ka jūs man vēl būsiet noderīgs. Sēdiet mierīgi, es noņemšu rokas dzelžus. Tikai bez liekām kustībām. Neaizmirstiet, ka jūs tagad esat manās rokās.

Pēc brīža durvis aiz Veisa aizvērās.

Nākamajā dienā viņš uzzināja, ka ber Smits esot steidzīgi atstājis Varšavu; jādomā, ka viņu gaidīja neatliekamas firmas darīšanas.

47

Elza pēdējā laikā izskatījās pavisam slikti: novājējusi, sakritusies. Tagad viņai katru dienu vajadzēja divas reizes uzstāties vakara izrādēs, un tas prasīja daudz fiziska spēka.

Par Zubovu viņa Veisam stāstīja tikai to, kas attiecās uz darbu. Spriežot pēc atturības, ar kādu viņa runāja par Zubovu, pēc viņas skumjās sejas, Johans saprata, ka Zubova attiecības ar Brigitu, kuras Elza pati bija likusi viņam nodibināt, tagad sagādā viņai sirdssāpes.

Atstājot darbu kabarē, Zubovs zaudēja bruņu, kas viņu, tāpat kā visus pārējos artistus,bija atbrīvojusi no karaklausības, lai «uzturētu tautā labu garastāvokli», — tieši tā bija teikts Gēbelsa cirkulārā.

Pateicoties Brigitas plašajiem sakariem, Zubovs tagad strādāja par fizkultūras inspektoru «Ilitlerjugenda» organizācijās, turklāt cerēja tuvākajā laikā ieņemt vēl izdevīgāku amatu.

Zubovs bija žēlojies Elzai, ka Brigita esot ārkārtīgi greizsirdīga.

Viņš bieži naktis pavadīja ārpus mājas, lai kopā ar saviem jaunajiem biedriem, kuru vidū jau bija pieci poļi, viens vācietis — valsts vācietis, divi slovaki un viens ungārs, — lai kopā ar šo savu «internacionāli», kā viņš mēdza izteikties, ieelpotu «pavisam ne svaigu gaisu» … Jo tur, kur liesmo ugunīs degvielu bāzēs, kur uzspridzinātās munīciju noliktavas veļ putekļu mākoņus, kur notiek šaušana, — tur elpot nav viegli.

Bet, kad viņš atgriežas mājās īsi pirms ausmas, Brigita, pavadījusi bezmiega nakti satrauktās gaidās, greizsirdīgām acīm meklē viņa sejā lūpu krāsas nospiedumus un osta pieputējušās drēbes, pētīdama, vai tikai tajās nav samanāma sveša smarža.

Jāsaka, ka viņas atklātā greizsirdība ne visai nomāca Zubovu, tā drīzāk glaimoja viņa vīrieša patmīlībai.

Satiekoties ar Elzu, kura, pēc viņa domām, ļoti labi pārvaldīja vācu valodu, Zubovs lietišķi noskaidroja nepazīstamos vārdus un, atkārtojot tos, centās iegaumēt. Viņš nemaz nemanīja, ka ar to nodara Elzai dziļas sāpes.

Reizēm Elza izmeta nicīgas piezīmes par viņa vācieti, bet Zubovs vienmēr dedzīgi aizstāvēja Brigitu.

—   Nē, tu maldies, Brigita ļoti simpātiska. Viņas vecais pulkvedis bijis īsts nelietis, izturējies pret viņu kā pret lelli un spiedis darīt visādas nejēdzības.

—   Klusē! — Elza izmisusi iesaucās. — Es nevēlos neko dzirdēt!

—   Kādēļ tu man aizliedz runāt, tev taču jāzina viss, kādi tie ir, — Zubovs iebilda. — Brigita, taisnību sakot, ļoti jauka … Viņa vēl nebija beigusi ģimnāziju, kad viņu jau izdeva pie vīra. Zini, man reizēm viņas vienkārši žēl.

—  Tā tik vēl trūka! — Elza sašutusi iesaucās. — Paies vēl kāds laiciņš, un tu kļūsi par priekšzīmīgu dzīvesbiedru fašistei.

—   Viņa nav nekāda fašiste, viņa ir labsirdīga un visai nelaimīga sieviete. Šobrīd jāsaka, viņa jūtas laimīga. — Palielījās: — Ja viņa tuvākajā laikā atkal kļūs atraitne, viņa patiesi bēdāsies. Par to es nešaubos.

—   Viņa tātad tevi mīl?

—   Tā jau ir tā lieta. Man pašam tas ir pārsteigums. — Zubovs paraustīja savus platos plecus. Viņa seja izskatījās samulsusi.

—  Tu droši vien viņas paspārnē esi pārvērties par īstu buržuju,— Elza dusmās iesaucās. — Viņa izkops tevī kundziņa tieksmes.

—   Nu nē, Brigita ir lāga sieviete, — Zubovs dedzīgi iebilda. — Viņai vienkārši dzīvē nebija veicies. Un nemaz tik lielu vērību dzīves greznībai nepiegriež. Viņa saka: «Bēgsim uz Sveici un dzīvosim tur kalnu būdiņā tālu no visas pasaules …»

—   Protams, kopā ar mīļoto pat būda šķiet pils, — Elza nokaitināta pārtrauca viņu.

Zubovs domīgi turpināja:

—   Tiešām, es tagad skatos uz viņu pavisam citādi. Vai zini, esmu novērojis, ka viņa pēdējā laikā, man neredzot, bieži raud. Kas par lietu? Plijos tik ilgi virsū, kamēr beidzot atzinās. Nokrita uz ceļiem un sāka lūgt man piedošanu. Nu, domāju, esmu iekritis, viņa būs mani nodevusi. Bet izrādījās — saki, vai nav jāsmejas! — kāda viņas senču vecvecmāmiņa neesot bijusi āriete. Bet man viņa atzinās un teica, ka pat grēksūdzē esot to noslēpusi.

—   Tad jau tu baudi viņas īpašu uzticību.

—   Nemaz citādi nevar būt, viņa ir principiāla sieviete. Nevēlas mani krāpt, jo, pēc viņas domām, es esmu vistīrākais ārieša paraugs.

—   Bet kāda bēda tev par to?

—   Es taču esmu viņas virs ar visām no tā izrietošām sekām. Un viss.

—   Iemīlējies?

—   Nu kādēļ tu tā runā? — Zubovs samulsa. — Pirmkārt, tu pali man liki ar viņu pīties. Otrkārt, atkārtoju, es tagad izturos pret viņu patiesi. Bet, treškārt, pateicoties manam tagadējam stāvoklim, es varu darboties vēl aktīvāk. Kopā ar ungāru Antalu Simonu no Pečas, bijušo ogļraci, mēs esam izstrādājuši kādu operāciju Firstengrube- nas šahtās Osvencimas apkaimē — tieši tur «Farben» iegūst nepieciešamās izejvielas. Vienu otru šahtu var pieplūdināt, izmantojot pavasara palus, bet citas uzspridzināt.

—   Tu alkal naktīs darbojies uz savu roku?

—   Vai zini, tas čehs Jans Siška, izrādās, — lielisks snaiperis.

—   Bet tu?

Zubovs pasmīnēja:

—   Es tikai tāds diletants — sportists. Nesen uzstājos sieviešu atlēšu klubā. Vai pazīsti gestapo unteršarfīreru? Tas ir bijušais Min- henes čempions brīvclņā. Iedomājies, es to pārmetu pār plecu un nosviedu uz paklāja tā, ka kāja pušu. Tagad ārstējas hospitālī. Bet viņa sievai nosūtīju sāpju naudu un ar šo savu humāno rīcību iekaroju visas vietējās sabiedrības labvēlību.

—   Bet kā tu panāci to, ka bumbvedēji, pacēlušies gaisā, uzsprāga?

—   Tas tika izdarīts bez manas palīdzības. Veiss no savas skolas speciālistiem dabūja ampulas, kas sprāgst no vibrācijas. Kasti ar spridzināmām ampulām atveda viens 110 maniem biedriem, vācu šoferis no autobāzes. Un tas ari ir viss. Kā redzi, mūsu augstā tehnika neviļ hitleriskos lidotājus. Dažiem pat izdevās laimīgi nosēsties ar izpletni, lai nu gaida kara beigas padomju maizē.

—            Bet vai par mani tu arī kādreiz domā? Es taču esmu tavs draugs, un man šeit klājas ne visai saldi, — Elza negaidot jautāja.

Zubovs nodūra acis, negribīgi nomurmināja:

—    Cenšos nedomāt…

—    Kādēļ?

—    Es taču ne ar ko nevaru atvieglināt tavu dzīvi.

—           Bet es domāju par tevi, — Elza asi atcirta, — un daudz domāju.

—           Velti, — Zubovs iebilda. — Es tagad esmu iemanījies akurāti strādāt. Turklāt man šeit tik droša «pajumte».

—    Savas mīļākās aizmugurē, vācietes paspārnē …

Zubovs pacēla galvu un, raudzīdamies Elzai acīs, nopietni teica:

—           Es izturos pret viņu kā pret cilvēku. Un, ja gribi zināt, man viņai par daudz ko jāpateicas.

—            Kā nu ne! — Elza pasmīnēja. — Viņa taču neaizver acis, kamēr viņas mīļākais neatgriežas 1111 nenomierina viņu ar tiem maigajiem vārdiem, kurus es viņam iemācu.

—    Nu un tad? — Zubovs iesaucās. — Vārdi labi, sirsnīgi.

—           Lai nu paliek, — Elza teica pieceldamās. Pavēlēja: — Ej! Pie manis nāc tikai tad. kad spiež vislielākā nepieciešamība.

—           Es taču skumstu bez tevis … — Zubovs lūdzoši teica. — Tu taču pati zini. cik smagi dzīvot, ja ilgi neredzi padomju cilvēku! Es pat sāku zaudēt svaru, ja ilgi neredzu tevi.

—           To var redzēt! — Elza dzēlīgi iesaucās. Un, vēsi paspiedusi roku Zubovam, sacīja: — Zini, tomēr saudzē sevi. — čukstus piebilda: — Kaut vai tādēļ, lai tava dāma atkal nekļūtu atraitne.

Zubovs aizgāja, nevarēdams saprast, kādēļ Elza pēdējā laikā pret viņu tik dīvaini izturas — ērcīga, apvainojoša un tai pašā laikā runā ar tādu kā slēptu rūgtumu.

Viņam pret Elzu bija sirsnīgas jūtas, kas radās pēc tam, kad viņa, riskēdama pati ar savu dzīvību, paglāba viņu no gestapoviešu vajāšanām, iekārtodama par savu partneri kabarē. Bet satikties ar jaunu sievieti un mīlēt tikai viņas cēlos tikumus nebija Zubova raksturā. Tādēļ katru reizi, kad viņi mēģināja savu akrobatisko numuru, Zubovs, uztvēris meiteni rokās pēc piruetes gaisā, centās ilgāk paturēt viņu savos apkampienos. Reiz Elza viņu par to izpļaukāja, 1111 viņš atzinās, ka pakļaujas šim atvēsinošam žestam tikai tādēļ, ka viņa pēc sava dienesta stāvokļa stāv augstāk par viņu un viņš spiests bez iebildumiem ievērot militāro subordināciju. Kaut gan Padomju Armijā šādu apiešanos ar padotajiem stingri soda, viņš tai piedod, jo viņi abi atrodas ienaidnieka teritorijā.

Brigitu visai bieži apmeklēja viņas nelaiķa vīra paziņas, kurt ieņēma tik augstus amatus, ka no tiem varēja iegūt visai derīgas ziņas. Taču Zubovs neprata nepiespiesti tērzēt un ievirzīt sarunu vajadzīgā virzienā, lai iegūtu informāciju, kas bija nepieciešama mūsu izlūkošanas orgāniem. Viņš tikai ar lielām pūlēm noslēpa savu prieku, kad divīzijas komandieris pulkvedis Fursts, bijušais reihs- vēra virsnieks un pirmā pasaules kara dalībnieks, nupat kā atgriezies no Austrumu frontes, skopi, bet ārkārtīgi nopietni raksturoja krievu kareivju pārsteidzošo nelokāmību un padomju virsnieku aukstasinīgo drosmi. Viņš pastāstīja, ka krievi izgudrojuši jaunu ieroci, kam piemīt baigs, postošs spēks un kas nosaukts sievietes vārdā par «katjušu». Ja padomju «katjušas» salīdzina ar vācu liesmumetējiem, tad tas ir tas pats, kas termīta lādiņu salīdzināt ar benzīna šķiltavām.

Pulkvedis pat atļāvās ironiski piebilst, ka vācu ģenerālštābs esot dezinformējis armiju, izpušķodams krievu neveiksmes somu kampaņā un noslēpdams viņu panākumus Manerheima līnijas pārraušanā, kura nebūt nav bijusi vājāka par Mažino līniju. Nosodīja admirāli Kanarisu, kas nav spējis atklāt slēptos, līdz šim nezināmos pretinieka patiesos spēkus, tādēļ viņu kopā ar tā nespējīgajiem aģentiem derētu pakārt pie Brandenburgas vārtiem.

Starp citu Fursts piebilda, ka padomju jūras flote savlaicīgi esot saņēmusi pavēli par kaujas gatavību numurs 1 un vācu jūras spēku pēkšņie uzbrukumi jau pirmajā kara dienā cietuši neveiksmi.

—     Ņemot vērā visu to, es domāju, — Fursts beigās sacīja, — karš pret Krieviju ieilgs un tas prasīs no mūsu ģeneralitātes ne tikai sevišķu pašsavaldību, bet arī visas nācijas vislielāko pašaizliedzību.

Sai brīdī Zubovs tik jūsmīgi uzsauca tostu uz pulkveža veselību, ka pilnīgi samulsināja viņu. Viņš nebija gaidījis tik godbijīgu attieksmi pret sevi, it īpaši pēc tam, kad Jeļņas rajonā bija zaudējis gandrīz vai visu savu divīziju.

Pacēlis pret gaismu ar vīnu piepildīto glāzi, Fursts skumji turpināja:

—     Pie Dņepras, Solovjovas pārceltuves rajonā, kāds padomju virsnieks, kas komandēja zenītbateriju, pavērsa zenītlielgabalus pret manām tanku apakšvienībām. Man tas sagādāja lielas grūtības, jo nezināju, ko lai ziņoju armijas grupējuma komandierim feldmaršalam fon Bokam par šo visai neērto un neparasto gadījumu, kas mums nodarīja ievērojamus zaudējumus. Toties, kad Tulas pievārtē krievu zenītlielgabali nodarīja vēl lielākus zaudējumus šim iznirelim, fīrera mīlulim tanku karalim Guderianam, es izjutu gandarījumu. Mani zaudējumi pat nebija salīdzināmi ar tiem neiedomājamiem zaudējumiem, kurus cieta Guderians. Bet es ceru, — viņš mierinādams teica, — ka vācu tehnikas ģēnijs pārspēs krievu tehnisko domu. Ja mūsu jaunās mašīnas atbildīs saviem romantiskajiem nosaukumiem, tad «panteri» un «tīģeri» tikpat nežēlīgi plosīs krievu karaspēku, kā džungļu valdnieki, izsprukuši no cirkus krātiņa, plosa pārbiedēto publiku. Vismaz mēs tagad savas cerības balstām uz šiem zvēriem.

—    Vai jums izdevies redzēt šīs mašīnas? — Zubovs jautāja.

—    Ak nē. Pagaidām to ražošana un pārbaude tankodromos tiek turēta vislielākā slepenībā.

Pateicoties Brigitas pūlēm, Zubovs dabūja jaunu darbu kādā no reihsministra doktora Todta celtniecības organizācijām. Zubovs šeit komandēja pusmilitāru vienību. Tā komplektējās no vācu pilsoņiem, kas pildīja darbaklausību dažāda tipa celtnēs vērmahta vajadzībām. Zubovs, pateicoties savai atjautībai, visai ātri nostiprināja savu stāvokli.

Pašam par pārsteigumu, viņš atklāja sevī veikla un tālredzīga veikalnieka talantu. Tā, piemēram, pēc vietējo gestapo un SS vienību vadītāju, kā arī impērijas sevišķo pilnvaroto personīga lūguma viņš izsniedza tiem lielā daudzumā augstākā labuma cementu un tērauda velmējumus, ko viņi izmantoja plašu un labiekārtotu bumbu patvertņu celšanai savās savrupmājās. Pēc tam viņš ar savu pasūtītāju atbalstu sastādīja aktu un norakstīja šos frontei trūkstošos, ļoti nepieciešamos materiālus kā tādus, kas it kā gājuši bojā dzelzceļa avārijā, vai arī aizstāja tos ar aizsardzības celtnēm nederīgu materiālu.

Kad Veiss viņu uzslavēja par to, ka viņš sācis strādāt daudz augstākā līmeni un ar labākiem rezultātiem, Zubovs nopūzdamies atbildēja:

—    Tikai pārkvalificējos par mahinatoru. Es biju domājis, ka vāciešiem šai ziņā kārtība — stingra uzskaite, disciplīna. Bet īstenībā? Zog visu, kas nav piesiets. Tie nu gan ir īsti blēži!

—    Tikai nedomā atteikties no pateicības dāvanām, — Johans stingri brīdināja viņu.

—     Tu māci mani ņemt kukuļus?

—     Pareizi. Lai tevi cienītu, ņem ne vairak un ne mazāk, kā tev pienākas pēc ieņemamā amata.

—    Tu saki, ka ar kukuļu ņemšanu iegūšu cieņu?

—     Ne jau tieši tādēļ. — Johans meklēja mazāk aizvainojošus vārdus. — Tu savu prestižu nedrīksti izšķiest niekos.

Zubovs izstiepa pirkstus, kurus līdz šim bija kaunīgi turējis saliektus saujā, un, parādījis divus briljanta gredzenus, samulsis jautāja:

—    Vai tu redzi, cik zemu esmu kritis?

Veiss, apskatījis gredzenus, sacīja:

—     Pielūko, ka neiemāna tev viltotus akmeņus. Muļķus šeit neviens neciena. Ņem vērā: ja tev vēl kādreiz piedāvā, uzpilini kaut ko uz briljanta, — ja piliens izplūst, akmens nav īsts. Vēl labāk, ja iemērksi skābē, — īsti dārgakmeņi nekad nekļūst blāvi. Cilvēks, kas pazīst dārgakmeņus, bauda šajās aprindās lielāku cieņu nekā tas, kas zina grāmatu gudrības.

—     Pie velna, kam man šie briljanti vajadzīgi! — Zubovs noskaitās.

—     Neniekojies! — Johans, zaudējis savaldīšanos, bārās. — Ar šo gredzenu var izpirkt cilvēku un varbūt pat ne vienu vien no drošas nāves koncentrācijas nometnē.

48

Bija pienācis laiks, kad Aleksandrs Belovs jutās pilnīgi un nešķirami iemiesojies abvēra virsniekā Johanā Veisā. Viņš bija iemācījies domāt un izturēties tā, kā bija jādomā un jāizturas Johanam Veisam, kas bauda savu augstākstāvošo priekšnieku — vācu izlūkošanas dienesta vadītāju pilnīgu uzticību. Viņš bija pratis iemantot viņu cieņu ne tikai ar savu nevainojamo disciplīnu un uzcītību, bet arī ar iniciatīvu, ar ko vācu virsnieki ne sevišķi varēja lepoties. Johanu uzskatīja ne tikai par uzticamu cilvēku, viņš pamazām bija ieguvis tāda cilvēka reputāciju, kas spējīgs veikt viskomplicētākos, viskutelīgākos uzdevumus, palikdams kautrs, nesavtīgs un klusi padevīgs tiem, kas lika viņam pildīt tamlīdzīgus uzdevumus.

Taču iekarot Lansdorfa simpātijas, kuru Veiss bija pareizi novērtējis kā izcila prāta cilvēku, nebija nemaz tik vienkārši, tas bija jāpanāk ar daudz izsmalcinātākām metodēm.

Agrāk Johans bez iebildumiem piekrita visiem Lansdorfa spriedumiem. Tagad, kaut gan tas dažkārt bija visai riskanti, viņš tomēr

atļāvās, protams, ievērojot vislielāko godbijību, izteikt spriedumus, kas nesaskanēja ar Lansdorfa domām.

Tā, piemēram, Veiss aplinkus, taču neatlaidīgi centās iedvest Lansdorfam domu, ka abvēra izlūkošanas darba neveiksmes Austrumu frontē nebūt nav izskaidrojamas ar sliktu aģentu izvēli un neapmierinošu apmācību darbu.

Vainojama tikai politiskā konjunktūra. Gan okupētos rajonos, gan Padomju valsts aizmugurē iedzīvotājus sajūsminājuši nesenie Sarkanās Armijas panākumi. Turklāt lielu sašutumu viņos'rada SS vienību, gestapo dienesta un vērmahta karavīru nežēlīgā izturēšanās, kas īstenībā visus krievus netieši padara par tādiem kā labprātīgiem pretizlūkošanas orgānu darbiniekiem, šādos apstākļos pat visizcilākie vācu izlūkošanas aģenti iekritīs, un tas nebūt nenozīmē, ka tie būtu slikti sagatavoti. Cilvēks vienkārši nonāk kā uz citas planētas, kuras iedzīvotāju paradumi un tikumi tik ļoti atšķiras un ir tik sveši, ka tiem pielāgoties nemaz nav iespējams.

Kā piemēru Veiss minēja neseno aģenta Baijena iekrišanu.

Tas bija pieredzes bagāts provokalors, kas vēl trīsdesmitajos gados bija ielavījies vienā no Ķelnes komunistiskām organizācijām. Viņu ilgi un rūpīgi gatavoja pārsviešanai uz padomju aizmuguri. Labākajā hospitālī viņu turēja bada režīmā, lai tas, strauji novājējis, izskatītos pēc ieslodzītā. Koncentrācijas nometnē Baijens zaudēja astoņpadsmit kilogramus no sava svara. Pēc tam viņu pēra, iepriekš izdarot vietējo anestēzi ju, lai uz miesas būtu redzamas eksekūcijas brūces. Turklāt, lai viss izskatītos ticamāk, organizēja ieslodzīto grupas bēgšanu no koncentrācijas nometnes. Kopā ar pārējiem bēgļiem viņš laimīgi sasniedza padomju karaspēka frontes līniju. Bet, tiklīdz Baijens it kā vācu pagrīdes organizācijas uzdevumā ieteica padomju virspavēlniecībai nodrukāt viltotas produktu kartiņas un izmest tās no lidmašīnām virs Vācijas teritorijas, lai ar to radītu traucējumus iedzīvotāju apgādē ar normētiem produktiem un izsauktu badu, — radās aizdomas par viņu. Padomju pretizlūkošanas orgāni ātri izdibināja, ka Baijens ir vācu aģents.

Šīs operācijas mērķis bija uzkurināt vācu tautā naidu pret krieviem. Īstenībā viltotas produktu un rūpniecības preču kartiņas Vācijā meta angļi, vēlēdamies radīt haosu vācu iedzīvotāju apgādē ar produktiem. Ja Baijena operācija būtu izdevusies, visu vainu varētu • uzvelt krieviem. Taču padomes Baijena priekšlikumu noraidīja, bet to vācu prāts nekādi nespēja saprast.

Protams, Veiss bija savlaicīgi informējis Centru par visām šīm mahinācijām un provokatora Baijena pārsviešanu. Tāpat arī par to, ka Baijenam uzdots iesniegt padomju virspavēlniecībai karti, kurā

atzīmēts kāds punkts vienā no Vācijas kalnu rajoniem. Maldināšanas nolūkos šis punkts bija norādīts par slepenu zinātnisku centru, kur tiek izgudrots jauns nāvējošs ierocis. Johans bija brīdinājis Centru, ka tai vietā, uz kuru Baijens ieteiks organizēt padomju bumbvedēju masu uzlidojumu, atrodas vienīgi bērnu tuberkulozes sanatorija. «Pasūtījumu» likvidēt šo objektu abvēra aģents Baijens saņēma kā propagandas ministra Gēbelsa personīgu rīkojumu. Gēbelss jau bija pasteidzies savam nedēļas izdevumam *Das Reich» uzrakstīt dedzīgu sašutuma pilnu rakstu par boļševiku briesmīgo zvēriskumu, ko tie parādījuši, bombardēdami slimu vācu bērnu patversmi. Tas, ka tuberkulozes sanatorijai netika nodarīts nekāds ļaunums, padarīja Gēbelsu vai traku.

Veiss, izmantodams Lansdorfa godkāri, ieteica padomāt par lielas un spēcīgas izlūkgrupas radīšanu, ko varētu pārsviest uz ienaidnieka aizmuguri ar uzdevumu ilgstošam darbam, ņemot vērā, ka karš pret Krieviju tik drīz nebeigsies. Nesteidzoties vajadzētu izveidot plašu spiegu tīklu. Pagaidām neapgrūtināt aģentus ar nepārdomātām diversijām un nepieciešamību sniegt operatīvu informāciju, ļaujot grupai aklimatizēties un iedzīvoties jaunajos apstākļos. Ja grupas bezdarbība pat ieilgtu, tas nepavisam nebūtu tik ļauni, jo tamlīdzīgs aģentūras fonds Lansdorfa kungam atnestu ne mazāku labumu kā personīgs seifs, kuru viņš abonē visdrošākā starptautiskā bankā un kura atslēgas glabājas tikai viņa kabatā.

—    No kurienes jums rodas šādas idejas? — Lansdorfs aizdomīgi; jautāja.

Veiss atbildēja augstā stilā:

—    Laiks saārda pat visaugstākās kalnu virsotnes, pārvēršot tās smilšu tuksnešos. Man personīgi negribētos pazust nejaušu apstākļu viesulī, vismaz es nevēlētos izslīdēt no jūsu redzes loka.

Lansdorfs glaimots pasmaidīja.

—    Jāsaka, — viņš teica, brīdi padomājis, — ka idejai par informācijas fonda radīšanu, nometinot uz ilgstošu laiku drošus aģentus, pretinieka teritorijā, ir sava jēga. — Paslavēja Veisu: — Jums piemīt ne tikai taktiskas spējas, bet pakāpeniski sāk attīstīties stratēģiskas domāšanas stils. Šķiet, es nebūšu jūsos vīlies. — Pēc tam neapmierināti norūca: — Toties par majoru Šteinglicu, jūsu bijušo priekšnieku, manas domas, kā aizvien izrādījušās pareizas. Štein- glics strādā pārāk rupji un primitīvi. Mums kļuva zināms, ka poļu profesors, bijušais sociāldemokrāts, medicīnas doktors Livinskis ieguvis popularitāti vietējos iedzīvotājos ar savu pretvācu noskaņojumu. Es tad pavēlēju nopublicēt poļu valodā iznākošā Varšavas avīzē einzacgrupas priekšnieka Volfa Gubera vēstuli.

Gubers, kas personīgi bija piedalījies poļu patriotu sodīšanā, izteica vēstulē pateicību Livinskim par to, ka tas viņu izārstējis no bīstamas slimības. Ar to mēs šo liberāli publiski sakompromitējām. Poļi pieteica viņam boikotu. Jūtīgais inteliģentiņš gandrīz vai izdarīja pašnāvību.

Bet majors Steinglics, ar kaut ko sasirdzis, ņem un ierodas pie Livinska lūgt medicīnisku palīdzību. Dabiski, ka Livinskis atteicās. Un Steinglics nevarēja izdomāt neko labāku kā nošaut ārstu uz vietas. Ēzelis! Sabojāja mums tik smalku operāciju. Plebejs, kas iedomājas sevi par virsnieka goda aizstāvi!

Veiss mēģināja aizstāvēt Steinglicu:

—    Majors Steinglics bez vilcināšanās atdos savu dzīvību par fīreru!

Lansdorfs pasmīnējis atbildēja:

—     Lai viņš šo savu vēlēšanos varētu piepildīt, es viņam nelikšu nekādus šķēršļus. Gluži otrādi, esmu ar mieru viņam palīdzēt ātrāk nonākt frontē, tur viņš savu mērķi sasniegs.

Reizes divas Veiss ka vecs Zubova paziņa apmeklēja Brigitas Veintlingas māju.

Zubovs, parādīdamies Belovam dzīves ērtībās un maigā uzmanībā izlutināta vīra lomā kā labi kopts un eleganti ģērbts skaistulis, pirmajā brīdī jutās visai neērti un nekādi nevarēja pārvarēt savu mulsumu. Viņš sēdēja ar smagām mēbelēm iekārtotā drūmā kabinetā un gaudās:

— Dzīvoju tā, it kā mani būtu nolīguši tēlot filmā muižnieka vai grāfa lomu. Sākumā katru dienu gāju uz kino — meklēju filmas par augstākās sabiedrības dzīvi. Bet fašisti maļ vienīgi politiku, tā es arī tur nekā prātīga neredzēju. Tagad caurām naktīm lasu vēsturiskus romānus. Bet arī tur raksta velns zina par ko, tikai no sadzīves paražām tur nav pat tik daudz, cik melns aiz naga. Ja tu zinātu, <cik grūti apgūt īsta .kunga uzvedības manieres!

Piemēra pēc, kaut vai cimdi. Kas tur sevišķs. Bet izrādās, pastāv vesela zinātne, kad, kur un kādi cimdi jānēsā. Krāsa jāievēro. Vienā gadījumā rokā jātur viens cimds, citā — abi.

Kā jāuzvedas pie galda, esmu puslīdz iemācījies. Tikai izlikties par galīgu nekauņu man vēl grūti. Nokrīt, teiksim, dakšiņa. Sēdi un gaidi, kamēr sirmais apkalpotājs to paceļ no grīdas. Bet tu sēdi kā sfinksa. Lai dievs nedod kaut vai ar galvas mājienu pateikties cilvēkam par to, ka viņš tev pasniedzis šineli vai atvēris durvis! Apdien ta kā invalidu hospitālī. Turklāt jarada tik uzputlgs ģīmis, it ka tev priekšā neatrastos cilvēks, bet izbāznis.

Vai atkal, teiksim, tā pati Brigita. Viņa ir šausmīgi greizsirdīga. Pie viņas bieži nāk ciemos draudzenes, tās ir tik runīgas dāmas, ka pietiek pamirkšķināt ar aci — un gatavs! Es cenšos vairāk klusēt; vai reizēm uzsāku sarunu par nopietnām lietām. Tad Brigita man pārmet, ka esmu slikti audzināts. Es viņai saku: «Bet ko tad tu īsti gribi?» Tās sēž, sakrustojušas kājas, ka kļūst nelabi skatoties, vai atkal runā tādā valodā, nu, mīksti izsakoties, uzvedas ķircinoši … Viena gadījās pat tik nekaunīga, ka es no tiesas saskaitos. Vai nu tā drīkst? Svešā mājā, turklāt vēl skaitās draudzene. Es viņai to arī pateicu. ŠI, piemiegusi acis, man atcērt: «Jūs, kā redzu, esat pārlieku nogurdināts … Nabaga Brigita! Jūs viņai palīdzat saglabāt mūžīgu uzticību savam nelaiķa vīram.» Un tik nicīgu ģīmi savilka, it kā es viņu būtu līdz nāvei apvainojis. Saki — kas man bija jādara?

Veiss pasmīnējis līdzjūtīgi teica:

—    Nu, vismaz būtu parādījis atsaucību pieļaujamības robežās.

Zubovs sadusmojās:

—     Pieļaujamības robežās! Tieši tā — pieļaujamības. Ja karš^ viņas domā, tad atļauts viss. — Nopūtās: — Tiklīdz sanāk sievieši, jūtos kā aplenkumā. Nav zināms, no kuras puses gaidāms uzbrukums. Ja sāku aktīvi aizsargāties, vēlāk jādzird pārmetumi no Brigitas: rupjš tēviņš, trūkst takta, neproti uzvesties, nesaproti jokus.

Bet, tiklīdz ar kādu parunājos nopietni, — tracis mājās. Greizsirdība. Apgalvo, ka vīrietis, kas palicis divatā ar sievieti un runā ar to par kaut ko nopietnu, maskē savus vieglprātīgos nodomus. Bet skaļi, visiem dzirdot, vari jūsmot, cik gribi, par skaistām kājiņām vai citām jaukām lietām, — lūdzu, to drīkst…

Ar vīriešiem, jāsaka, tērzēt vieglāk. Es, vai zini, izliekos par uzpūtīgu un iedomīgu mednieku. Tā sakot, tā mana kaislība. Reiz gan viens nelietis mani tikko neiegāza — kur tas tikai nebija medījis! Galu galā es viņu sakāvu ar Brēmu.

—     Kā tas saprotams?

—     Nu, savā laikā, vēl skolā iedams, lasīju Brēmu. Ar savu smalko dzīvnieku pasaules pazīšanu es viņu pilnīgi apkaunoju. Biežāk gan spēlējam kārtis pēc vakariņām. Bet, saproti, neērti: gadās paspēlēt. — Žēlabaini lūdza: — Tu varētu pateikt Elzai, lai iedod kaut vai avansu! Man kauns no Brigitas ņemt naudu.

—    Vai tad viņa ir skopa?

—          Nē, viņa ir labsirdīga. Taču man neklājas viņas naudu nospēlēt visādiem neliešiem. Viņa dzimusi ārsta ģimenē, apprecināta ar padzīvojušu pulkvedi. Viņas tēvs agrāk pinies ar sociāldemokrātiem, nu, un, lai atpirktos, pārdevis meitu fašistam.

-— Bet kādēļ tu izskaties tik bāls?

—    Nežēlīgi sāp galva.

—    Vai tad tu esi sācis arī žūpot?

—            Kas nu par žūpošanu! … — Sarūgtināts paskaidroja: — Mēs nesen uz šosejas apšaudījām kādu smago mašīnu kolonu, domājām, ka tā ved apsardzi, bet izrādījās — konservu bundžas ar ciklona «B» gāzi. Nu, un sarijāmies šo indi.

—    Saki — kādas tev attiecības ar Brigitu?

Zubovs samulsa.

—           Man trūkst izturības, jūtos saguris. — Mēģināja taisnoties: — Mēs taču esam internacionālisti. Domāju, ka visus vāciešus mērīt ar vienu olekti nebūs pareizi.

—    Kāds tam sakars ar tavu dāmu?

—            Bet ja nu viņa nemaz nav ļauna sieviete, bet sirsnīga un iejūtīga?

—    Kas tev nāk prātā, vai tad tiešām esi iemīlējies?

Zubovs nodūra acis.

—           Nezinu, man viņas ļoti žēl … Viņa tagad, saproti, tik laimīga, skatās uz mani kā uz likteņa dāvanu. Saka, ka viņa nekā cita pasaulē nevēloties, tikai palikt ar mani kopā. Iedomājusies, ka esmu tik labs cilvēks, kādu vairs nekad nesastaps. Bet es? Cenšos izturēties kā pret biedru. So to mēģinu paskaidrot, lai nebūtu tik atpalikusi.

—           Zubov, ņem vērā: sievietes ir viltīgas. Tu vēl iekrilīsi ar savu vaļsirdību.

—           Nu nē, mēs par politiku nerunājam, — tāpat vien, par dzīvi…

Zubova sakritušajā, novājējušā sejā Johans pirmo reizi pamanīja satraukumu, nemieru, slēptas bēdas. Bija skaidri redzams, ka tas nav saistīts ar viņa galveno pienākumu, kurus pildot Zubovs nekad nezaudēja pašsavaldīšanos, nelokāmu apņēmību, vīrišķību.

Ienāca Brigita — tieviņa, miniatūra, apbrīnojami proporcionāli veidota. Un, kad viņa, atturīgi smaidīdama, palika netālu stāvot, likās, ka visa gaisma, kas ieplūda pa divviru logiem plašajā istabā, apspīd tikai viņu vienu. Ģērbusies viņa bija pieticīgi, vienkārši. Uz augstā, atsegtā kakla neredzēja nekādus grabuļus — tolaik Vācijā bija modē apzeltītas metāla kakla rotas, kas atgādināja kakla siksnu.

Brigita uzņēma Veisu ļoti sirsnīgi:

—     Vīrs man tik daudz laba par jums stāstījis.

Johans, saraucis uzacis, pašķielēja uz Zubovu. Tas pasteidzās paskaidrot:

—    Es Brigitai stāstīju par taviem varoņdarbiem frontē.

—    Es darīju tikai to, kas ir kareivja pienākums.

Brokastojot saruna neveicās. Brigitai bija radies par viņu nepatīkams iespaids, jo viņš izturējās pārāk atturīgi un sprieda gluži tāpat kā visi citi nacisti. Zubovs gandrīz visu laiku klusēja, un Johans nolēma pagaidām atlikt sarunu, kuras dēļ viņš bija šeit ieradies. Atstājis Brigitas māju, viņš bija patiesi norūpējies par to, ka šī sentimentālā, romantiskā mīlestība var ļauni ietekmēt viņu kopējo uzdevumu.

Kādā dienā Lansdorfs, it kā starp citu, ieminējās par Olgu un teica Veisam, ka, ja krievu meitene, kas ciemojas baroneses muižā, ir atguvusi redzi un garīgo līdzsvaru, viņa vistuvākajā laikā jāatved no turienes, jo viss jau esot sagatavots viņas pārsviešanai uz padomju aizmuguri.

Viss bija sagatavots arī Tihona Lukiča pārsviešanai. Kaut gan brūce pēc amputācijas vēl nebija pilnīgi sadzijusi, Nagla pārliecināja Dītrihu, ka vilcināties nedrīkst. Ar nešadzijušu brūci viņš iemantošot lielāku līdzjūtību, turklāt būs vieglāk izlikties par patriotu, kas alkst strādāt kara rūpnīcā.

Dītrihs pret Naglu izjuta tādu kā maigumu. Viņš lepojās ar to kā ar sava prāta oriģinālu izdomas augli. Uzskatīja šo cilvēku par tādu kā savu izgudrojumu, kam jānodrošina Dītriha vārdam ne mazāka slava, kādu sagādāja Meseršmitam, Junkersam, Manliheram, Mauzeram, Zaueram viņu izgudrotie nāves ieroči.

Izgudrot invalīdu, «kara varoni», kas uzstājas diversanta-tero- rista lomā, nebija spējis ne Kanarisa, ne Himlera un ne arī viņu priekšteču ģēnijs. Tagad Dītrihs kā slepenā kara vešanas novators būs ierakstījis savu vārdu izlūkošanas vēsturē. Viņa aģentu pieķert nemaz nebūs vieglāk kā Vindzoras hercogu, kuru pēc izsēdinā- šanas Anglijā un Džordža VI aresta fīrers bija nodomājis uzsēdināt Anglijas tronī gauleitera amatā, tiesa gan, saglabājot viņam karaļa titulu aiz cienības pret britu monarhistiskām tradīcijām.

Dītrihs bija ļoti pateicīgs Veisam, kurš deva padomu nesteigties ar diversijas aktu iepriekš paredzētā padomju objektā, bet, apgādājot Naglu ar attiecīgiem ordeņiem un dokumentiem, dot viņam laiku ieņemt augstāku posteni un izveidot plašu aģentūras tīklu Urālos — Krievijas industrijas sirdī.

Ņina-OIga jutās pavisam vesela. Redzi viņa bija atguvusi pilnīgi, un pašsajūta arī nebija slikta. Pienāca diena, kad Johans devās pie baroneses, lai aizvestu Ņinu atpakaļ uz izlūku skolu.

Meitene cerēja, ka brauciena laikā Veiss viņai pastāstīs par sevi, pateiks, kā viņai jāizturas, kas jādara. Viņa tāpat cerēja saņemt no viņa uzdevumu padomju virspavēlniecības vārdā. Bet Johans neko skaidri nepateica. Lietišķi un stingri paskaidroja, ka viņai bez iebildumiem jāpilda visi fašistu norādījumi. Viņa saņems rīkojumu iekļūt padomju armijas štābā — tieši kādā, tas viņai tiks pateikts vēlāk — un atrast starp štāba darbiniekiem cilvēkus, kurus varētu savervēt spiegu darbam.

— Kas attiecas uz mūsu kopējo uzdevumu, Ņina, — Veiss noslēgumā sacīja, — es jums mazliet vēlāk pateikšu paroli, ar kuras palīdzību jūs nodibināsiet sakarus ar mūsējiem. Iegaumējiet: jums uzticēs svarīgu uzdevumu. Pagaidām mēs no jums prasām tikai vienu — izturību. Vairāk neko. — Johans ielūkojās viņai acīs. — Man jūs jābrīdina: ja sāksiet rīkoties uz savu roku, jūs visu sabojāsiet.

Aizvedis meiteni uz izlūku skolu, Veiss nodeva viņu zem paraksta frau Aufbaumai. Palicis ar frau kapteini divatā, Veiss brīdināja viņu, ka viņa samaksās ar savu dzīvību, ja aģente nebūs gatava jebkurā brīdī pildīt slepenu uzdevumu. — «Sevišķi svarīgu» uzdevumu, — viņš stingri piebilda.

Atvadoties Veiss ne bez apmierinājuma uzzināja, ka pēc norunātās paroles Aufbauma ieskaitījusi skolā četras meitenes no Rā- vensbrikas sieviešu nometnes: polieti, divas krievietes un slovakieti no Bratislavas. Kad «Vali» trešā nodaļa, kuru vadīja Dītrihs, uzzināja, ka šīs kandidatūras ir pārbaudījis Veiss, meiteņu personīgās kartītēs bez vilcināšanās iespieda attiecīgu zīmogu, ka tās derīgas apmācībai izlūku skolā. Meitenes izrādījās disciplinētas un parādīja apmierinošas sekmes radiosakaru nodarbībās.

49

Satiekoties ar Elzu agrāk norunātās vietās, Johans skumji vēroja, ka viņas veselība ar katru dienu pasliktinās. Vaigi Elzai bija iekrituši. Lielās acis drudžaini spīdēja, un to kaktiņos bija ievilku- šās smalkas grumbiņas. Noliesējušās rokas klāja uztūkušu vēnu tīkls.

Viņš atdeva Elzai lielāko daļu no savas pārtikas, bet, acīm redzot, slimība jau bija tik tālu progresējusi, ka pat pastiprināts uzturs vairs nespēja līdzēt.

Reiz Johans apņēmīgi teica:

—    Pie joda, jums jāatstāj varietē!

—    Kas jums nāk prātā! — Elza sašutusi iesaucās.

—           Es ziņošu Centram. Jūs esat slima. Nepieciešams jūs nomainīt.

—    Kādā veidā?

—     Nomainīt?

—            Bet kā jūs to paziņosiet Centram? Es nepieņemšu ziņojumu par personīgu tematu.

—    Vai tad tas ir personīgs temats?

—    Tas attiecas tikai uz mani.

—    Bet ja nu jūs nokritīsiet no kājām?

—           Par to varat neraizēties! Jūsu informācija vienmēr tiks nosūtīta laikā.

—           Klausieties, — Johans sacīja, — jūs esat vienkārši iemīlējusies Zubovā. Kalstiet aiz mīlestības. Tas kaitē darbam. Tādēļ manai telegrammai par jums nebūs personīgs raksturs. Esmu spiests ziņot, ka jūsu veselības stāvoklis traucē normālu darbu. — Viņš, sapratis, ka meitenes spēki draud pilnīgi izsīkt, runāja ļoti asi.

Tad Elza sāka raudāt.

Johans neveikli apkampa viņas trīsošos plecus. Elza piespieda galvu pie viņa krūtīm, lai paslēptu saraudāto seju, apslāpētu gaužās raudas. Johans samulsis čukstēja:

—    Tu taču esi čekiste, izlūks. Vai tad drīkst? …

—           Drīkst… — Elza elsodama murmināja. — Drīkst. — Negaidot pacēla pret viņu pēkšņās dusmās pārvērstu seju. — Vai tad es neesmu cilvēks? Man nepārtraukti jādomā, ka viņš tur augas dienas mīļi pļāpā ar šo glīto fašisti!

—     Viņa nav fašiste, — Veiss samulsis iebilda.

—    Vienalga. Turklāt vēl īsta vecene.

—    Bet viņa taču gadu jaunāka par viņu.

—           Tik un tā riebīgi. Es redzēju, kā viņš viņai uzsmaida. — Elza iekoda lūpā.

Johans paraustīja plecus. Tad teica:

—           Tu esi vecākā. Vari pavēlēt — un rīt pat viņš atstās Brigitu. Viņš ir disciplinēts puisis.

Elza ļauni piemiedza acis.

—           Kā tad, zaudēt tik drošu satikšanās vietu un «pajumti»! Kas tev nāk prātā!

—     Ko tad tu īsti gribi?

—    Nezinu, — Elza teica. — Zubovam viņa vāciete var nodrošināt plašas darba iespējas. Bet, saproti, pati nezinu, varbūt slimība pie visa vainīga, — man gribas … nu, kaut vienu reizlti kopā ar viņu pastaigāt pa ielu. Tāpat, bez noteikta uzdevuma … Man gribas redzēt viņu sev blakus un ne par ko nerunāt…

Johans, bridi vilcinājies, sacīja:

—    To varbūt var arī izkārtot — teiksim, kādā vaļas brīdī.

—    Vaļas brīdi! — Elza iesaucās. — Kur lai mums rastos šāds vaļas bridis? Nav. Un nebūs arī. Mums vaļas brīža nebūs. Nav nedz personīgu vēlējumu, nedz personīgu pārdzīvojumu. — Jau saņēmusies stingri teica: — Pasaki Zubovam, ka izsaku viņam aizrādījumu darbā: pēdējā informācijā viņš nebija precīzi nošifrējis tehniskās terminoloģijas transkripciju. Brāķis. Man vajadzēja lūgt pagarināt raidījuma laiku. Tu pats zini, ko nozīmē katra lieka sekunde, strādājot ar rāciju: jo ilgāk tā strādā, jo vieglāk pelengatoriem noteikt tās atrašanās vietu. — Atkārtoja: — Tā ari pasaki: es necietīšu šādu nevīžību, tā ir izlaišanās. Varu piedot visu, tikai ne paviršu attieksmi pret darbu.

Aleksandrs Belovs bija tik ļoti saradis ar Johanu Veisu, iedzīvojies tā ādā, ka savu pašreizējo stāvokli uzskatīja par pilnīgi dabisku izlūka «ražošanas» stāvokli. Ja viņš arī domās reizēm griezās pie sevis, pie Aleksandra Belova, tad tikai tajos gadījumos, kad radās nepieciešamība saņemt norādījumus no cilvēka, kura priekšā viņš, kā mēdz teikt, ir atbildīgs par visu. Abvēra darbinieka maska viņu gandrīz nemaz vairs nenomāca. Viņam vairs pat nevajadzēja domāt, kā vienā vai otrā gadījumā jāizturas, jāspriež un jārīkojas abvēra darbiniekam Johanam Veisam.

Un tomēr viņš samulsa, pārliecinājies, ka Elza mīl Zubovu.

Darba interešu labā Elza ieteica Zubovam nodibināt intīmus sakarus ar Brigitu. Tagad šie sakari bija pārauguši mīlestībā. Darbs no tā tikai ieguva, bet Elza cieta. Tas bija tas pats, kas atteikties no mīlama cilvēka, no cerībām uz laimi. Tas bija viens no daudzajiem iespējamiem zaudējumiem, ar kādiem jāsamierinās izlūkam.

Vakaros Elzai melnajā triko, kas cieši apspīlēja viņas sīciņo, novājējušo augumu, vajadzēja koķetējot, šķelmīgi smaidot, izklaidēt vērmahta karavīrus. Pēc uzstāšanās laipni pieņemt pielūdzējus savā artistes kambarītī, kas atgādināja ar dēļiem nodalītu steliņģi, un pielietot visādas viltības, lai izvairītos no frontinieku neatlaidīgās uzbāzības, kuri arī pret sievieti vērsa savu «blickrīga» taktiku.

Dienā viņa mēģināja savus akrobātiskos numurus, apstaigāja slēptuves, tikās ar biedriem, nodeva radistam materiālus, pieņēma un atšifrēja vēstules, pildīja Centra uzdevumus.

Turklāt vēl mājās jātēlo kaimiņiem vieglas sievietes loma, kura, neraugoties uz savu palaidnīgas meičas reputāciju, stingri nolēmusi iekrāt naudu pūram, lai apprecētos ar kādu solīdu, padzīvojušu cilvēku, kas nebūtu pārlieku jūtīgs un nepārmestu viņai tās pagātni. Gatavojot sev pusdienas kopējā virtuvē, viņai kā īstai vācietei vajadzēja parādīt sīkstu taupību un slēpt no visiem, ka dalās ar daudzbērnu atraitni, kuras vīrs kritis Austrumu frontē, savā trūcīgajā pārtikas devā. To neviens citādi nenovērtētu kā par pēdējo palaidnību, jo tik neapdomīgi izšķērdīgi var rīkoties tikai tad, ja saņem atbalstu no frontiniekiem.

Elza smiedamās pastāstīja Johanam, ka reiz kāds padzīvojis atraitnis, propagandas rotas leitnants, viņai piedāvājis roku un sirdi. Viņš prasa tikai uzrādīt dokumentu, ka viņas dzīslās netek ne piliens ebreju asiņu. Solās tūdaļ pēc laulību noslēgšanas nosūtīt viņu atpūsties uz kādu Austrijas Alpu kalnu sanatoriju.

Johans, nepiegriezdams vērību Elzas ironiskajam tonim, pamudinoši iesaucās:

—     Tas būtu pavisam jauki. Zubovs tevi uz laiku aizstās. Bet tu atpūtīsies. Vēlāk šo atraitni triec ratā.

—     Zubovs? — Elza pārjautāja. — Vai zini, tu nu gan neproti novērtēt cilvēkus! Zubovs nav spējīgs veikt nopietnu organizatorisku darbu.

—     Piedod, — Johans sašutis iesaucās. — Viņš taču vada veselu grupu. Tā darbojas sekmīgi. Vēl pavisam nesen viņi nošāva kādus desmit izlūku diversijas skolas kursantus un piecus sakropļoja, kad tie brauca uz aerodromu, lai no turienes dotos uz mūsu aizmuguri.

—     Nē, nē, — Elza stingri palika pie sava, — pret Zubovu man ir kategoriski iebildumi. — Skumji piebilda: — Pēc kara es varbūt aizbraukšu uz Bakuriani un tur atpūtīšos. — Nicīgi paraustīja plecus. — Zubovs tur varētu iekārtoties par slēpošanas instruktoru — tas viņam būtu piemērots darbs. Tur viņam un viņa spēcīgajiem muskuļiem īstā vieta.

Varšavā ieradās Hugo Gorfelds, sens Lansdorfa draugs. Viņš bija viens no «Oppel» rūpnīcu direktoriem, kas ietilpa «General Motors» koncernā.

Gorfelds ieradās Varšavā, atgriežoties no ilgstoša ceļojuma pa Donbasu, kur viņš bija runājis ar SS vienību komandieriem par atsevišķu metalurģijas uzņēmumu ātrāku atjaunošanu. Pēdējā laikā firmai trūka speciālas šķirnes tērauda, no kura ražoja jaunās konstrukcijas tankus.

Donbasā viņam nebija veicies. Kādā no rūpnīcām, par kuru interesējās Gorfelds, par vienkāršu sagādnieku strādāja vecs padomju inženieris, kas trīsdesmitajos gados bija tiesāts un vēlāk atbrīvots. Vācu komandieri bija ņēmuši vērā šo sirmgalvja biogrāfijas «cienījamo» apstākli. Viņam parādīja īpašu uzticību, ieceļot par rūpnīcas galveno inženieri, kuram bija spiesti pakļauties pat vācu ierēdņi. Gorfelds bija licis lielas cerības uz šo cilvēku.

Inženieris tiešām ārkārtīgi prasīgi un pat nežēlīgi izturējās pret padomju strādniekiem, kurus, piedraudot ar nošaušanu, piespieda strādāt rūpnīcā. Inženieris vēl pirms revolūcijas bija kalpojis rūpnīcas agrākajiem īpašniekiem un prata piespiest sev padotos strādāt tik necilvēciski saspringti, ka tie — un ne vienreiz vien — pat bija mēģinājuši inženieri nogalināt.

Gestapo pielika viņam miesas sargus. Inženieris saņēma ļoti lielu algu, bija braucis arī uz Vāciju, kur iepazinies ar dažiem tehniskiem jaunievedumiem.

Vārdu sakot, šis cilvēks bija īsts atradums.

Pēc dažiem mēnešiem atklājās, ka mašīnu detaļas, izgatavotas no minētajā rūpnīcā ražotā metāla, plaisā un ātri bojājas, bet tanku bruņa plīst no padomju rungām kā automobiļa vēja stikls no mesta akmens.

Ar ilgstošu un visai sarežģītu analīzi izdibināja, ka metālu bojā viela, ko galvenais inženieris piejauc tērauda kausējumam.

Viņu atveda uz Berlīni, kur viskvalificētākie izmeklētāji centās panākt atzīšanos. Bet nevarīgais sirmgalvis, izcietis nopratināšanās visa veida fiziskas mocības, klusēja, acīm redzami stingri apņēmies paņemt kapā līdzi savu metāla bojāšanas noslēpumu. Viņa stūrgalvību salauza tikai ar narkotiskiem līdzekļiem. Apdullināts viņš ņirgādamies izpļāpāja piekausējuma recepti. Piejaukums radīja metālā sīkplaisas, kuras nav iespējams saskatīt šlifā pat ar vispilnīgā- kām optiskām ierīcēm. Turklāt vēl palielījās, ka pats bez citu palīdzības metis verdošā tērauda kausējumā papīra kulītes ar piejaukumu.

Sirmgalvim piesprieda nāves sodu, bet solīja apžēlot, ja viņš būs ar mieru atkal sadarboties ar vāciešiem.

— Iedomājies, — Gorfelds, beidzis savu stāstu, ar nepatiku iesaucās, — šis nekauņa pat atļāvās pateikt, ka tieši tagad viņš jo sevišķi nožēlojot savu agrāko maldīšanos un to, ka kopš revolūcijas pirmās dienas nav atdevis savas zināšanas padomju tautai. Tautai, kas noteikti iebrauks ar saviem tankiem Berlīnē, dos Vācijai pēdējo 1111 visiespaidīgāko vēsturisko mācību. — Gorfelds pēkšņi norūpējies jautāja Lansdorfam: — Kā tu skaties uz to?

—    Uz šo veci?

—     Nē, es domāju krievu tankus.

—           Tehnika aizvien bijusi lava vājība, — Lansdorfs, izvairīdamies no tiešas atbildes, sacīja. Un savukārt jautāja: — Ko tu saki par krieviem?

—    Viņi turpina cīnīties.

—    Nē, es domāju tos, kuri palikuši okupētā teritorijā.

—           Piedod, bet pretinieka psiholoģija — tas, jāsaka, attiecas uz tavu darba lauku, — Gorfelds pasmīnēja.

Lansdorfs domīgi nočamstīja sausās lūpas.

—    Mēs esanī izdarījuši lielu stratēģisku kļūdu.

—    Oho, tu jau sāc kritizēt virspavēlniecību!

—           Nē, — Lansdorfs grūtsirdīgi atbildēja. — Virspavēlniecība plāno kaujas, un iespējams, ka tās apliecina mūsu kara zinātnes augstos sasniegumus. Abvērs devis virspavēlniecībai visas ziņas, kas attiecas uz pretinieka apbruņojumu, tā dislokāciju un visu pārējo. Vaina ir pavisam citur.

—    Kur?

Lansdorfs sarauca uzacis. Viņa virsdeguni it kā pāršķēla uz pusēm divas dziļas grumbas.

—           Novērodams krievus, esmu nonācis pie visai interesanta atklājuma. Zināms daudzums no viņiem pakļauts — kā lai to precīzāk pasaka — tīri cilvēciskiem trūkumiem, kas izriet no bioloģiskiem faktoriem: viņi baidās no nāves, ciešanām un tamlīdzīgām likstām. Taču šādu cilvēku nav daudz. Lielākajai daļai pilnīgi trūkst cilvēkam tik dabiskas psiholoģiskas īpašības, kas noteiktos apstākļos iesaka labprātīgi atzīt zināmas verdziskas padevības formas, lai pagarinātu savu dzīvi.

Sākumā es to izskaidroju ar viņu ateistisko pārliecību. Bet vēlāk, — es gan vēl neesmu pilnīgi pārliecināts par savu secinājumu pareizību, jo, atzīstot šo patiesību, mums būtu pilnīgi jāgroza savi nelokāmie uzskati, — vēlāk man sāka rasties doma, ka šai tautai brīvības apziņa ir nedalāmi saistīta ar savas esamības izjūtu.

—           Un pie kādiem secinājumiem tevi noveduši tik izsmalcināti novērojumi? — Gorfelds ar interesi jautāja.

Lansdorfs ironijai nepievērsa uzmanību.

—           Secinājums var bīit tikai viens. Ja mēs neiznīcināsim pilnīgi padomju tautu, tās uzskati kā epidēmija izplatīsies pa visu pasauli un arī Rietumu tautas sāks domāt tā, kā domāja tavs vecais krievu inženieris, kas sākumā cīnījās pret ienīsto padomju varu, bet tagad atdeva savu dzīvību, lai palīdzētu uzvarēt mūs. Mums jāatsakās no rasu aizspriedumiem. Mums par katru cenu jāsaglabā stingra mantīgo un nemantīgo šķiru attiecību struktūra. Pašreizējos apstākļos vācu nacisms var zaudēt savus iespējamos sabiedrotos.

Gorfelds saprotoši pasmīnēja.

— Varu teikt, ka firma «Oppel» rīkojas tālredzīgi un saprātīgi: uz tās darījumu blankām kāškrusta emblēmas nav. «General Motors» un firmas *Oppeh ražotie tanki plecu pie pleca karo Āfrikā, tos vada gan vācu, gan mūsu pretinieka tankisti. Mūsu un mūsu aizrobežas kompanjonu ražojumu kvalitāte ir vienlīdz augsta, kā tas arī bija norunāts firmu savstarpējā līgumā. Man šķiet, ka tieši šeit veidojas pamati nākamai nāciju sadraudzībai neatkarīgi no tā, kas šai karā uzvarēs.

Mums jau bija pirmā pasaules kara pieredze. Atceries, cik miljardu dolāru un mārciņu ieguldīja Amerikas Savienotās Valstis un Lielbritānija, lai pēc sakāves mūsu rūpniecība kļūtu vēl varenāka, nekā tā bija kara sākumā. Viss atgriežas savās vietās. — Gorfelds svētulīgi piebilda: — Mēs taču esam kristieši, un mums svēti jāglabā savā sirdī cildenās bībeles paražas.

Johans, sēdēdams pie stūres, — Lansdorfs vēlējās parādīt savam draugam Varšavas apkaimi, tādēļ lūdza Johanu viņus pavadīt, — centās nepalaist garām nevienu vārdu no šīs sarunas.

Viņš no tās ieguva daudz noderīga. Tā viņš, starp citu, uzzināja, ka vācu firma *Oppeh nodevusi firmai «General Motors» jaunos tanku motoru filtrus — vecie bieži piesērējuši smiltīm, braucot pa Āfrikas tuksnešiem. To vietā Romels, kas karoja Āfrikā pret angļiem, saņēma no amerikāņu firmas jaunu eļļas recepti. Eļļa, kas izturēja ļoti augstu temperatūru, bija nepieciešama tankiem un mašīnām dedzinošas saules tveices apstākļos.

Šāda karojošo lielvalstu savstarpējā komerciālā sadarbība tikai vientiesim varēja likties nodevība. Biznesa valodā to sauca citādi: par līgumslēdzēju pušu precīzu uzņemto saistību ievērošanu, kuru lauzt nedrīkstēja pat tad, ja šo valstu starpā izceltos karš.

Lansdorfs sarunā visai skeptiski izteicās par kara gūstekņu izmantošanu aģentūras darbā, un Johans saprata, ka Lansdorfs vadās nevis no saviem novērojumiem, bet sava veida bailēm no atbildības. Bija zināms, ka Himlera intrigu dēļ Hitlers atkal mazgājis galvu Ka- narisam. Kanariss bija iesniedzis Hitleram jauno padomju tanku projektus, kurus viņam piegādāja padomju aizmugurē strādājošie nģenti. Pēc šiem zīmējumiem un no attiecīgas tērauda bruņu šķirnes uzbūvēto tanku vācu prettanku lielgabali tankodromā sašāva lupatu lupatās.

Vācu prettanku artilērijas panākumus Johans varēja uzskatīt par savu nopelnu, jo viņš netaupīja pulēs, lai sagatavotu grupu šai operācijai, kuras rezultātā izlūks kājnieks nodeva abvēram šo tanka projektu un tērauda recepti.

Kaujās pie Rostovas vācu tankisti, cīnoties pret padomju tankiem, cieta ļoti nopietnus zaudējumus.

Lansdorfs jau sen meklēja iespēju pārcelties no «Vali štāba» uz Berlīni, jo domāja, ka tur viņš atradīs savām spējām atbilstošāku im mazāk bīstamu darba lauku. Tādēļ Gorfelda apciemojums viņu iepriecināja, jo ar tā starpniecību Lansdorfs vēlējās atgādināt par sevi Himleram, cerēdams, ka tas varbūt sapratīs, ka jau pienācis laiks izmantot viņu tur, kur pašreiz taisa politiku.

Johans veica savus pienākumus ar nelokāmu noteiktību, kas atbilda visa abvēra aparāta precīzajam darba stilam. Sai laikā stāvoklis frontēs bija izveidojies tik nelabvēlīgs vērmahtam, ka zaudējumus, kurus vācieši bija nesen cietuši Krievijā, vairs nebija ar ko aizstāt. Vācijas sabiedrotie jutās neapmierināti. Uzlidojumi vācu pilsētām kļuva arvien postošāki. Bet Johans redzēja, ka, par spīti visam, «Vali štāba» darbinieki izturas tā, it kā viņu laika ritumu un garu ārējie apstākļi nemaz neiespaidotu.

Lai kādas vētras plosītos frontes bezgalīgajā okeānā, mazā «Vali štāba» saliņa un tās garnizons dzīvoja pēc kāda uz visiem laikiem noteikta režīma. «Štāba» darbinieki turpināja domāt tā, kā bija domājuši pirms gada. šeit uzskatīja par tādu kā varonību ar īpašu šiku ignorēt visu, kas neskāra viņu tiešos dienesta pienākumus.

«Vali štāba» Trešās nodaļas izmeklētāji pirmajās kara dienās, vervēdami koncentrācijas nometnēs aģentus, centās pierādīt tiem, ka Vācija kļūs par pasaules valdnieci, bet Padomju Savienība sagrūs no vērmahta varonīgo spēku trieciena. Šos pašus argumentus viņi izmantoja vēl tagad, nemaz necenzdamies kaut vai par mata tiesu pielāgoties jaunajiem apstākļiem.

Johans gandrīz vai nonāca pie maldīga slēdziena, domādams, ka šī argumentācija izskaidrojama ar propagandas dogmu un birokrātisku bezierosmes pedantismu. Tikai vēlāk viņš saprata, ka tam pavisam cits pamats, kas nesaraujami saistīts ar Trešās impērijas stilu un garu.

Sakāve Austrumu frontē tikai pastiprināja reiha soda un izmek-

Iešanas orgānu aktivitāti, un tie tagad ar vēl lielāku bardzību vērsās pret pašiem vāciešiem.

Lūk, tādēļ abvēra darbinieki — šīs impērijas uzticamības personas — neuzdrošinājās «apstrādāt» aģentus atbilstoši jaunajiem apstākļiem. Ja abvēra darbinieks atļautos izteikt domu, ka stāvoklis Austrumu frontē mainījies, tad viņu nosauktu par valsts nodevēju, kas izteicis šaubas par vērmahta uzvaru. Par šādu noziegumu, tāpat kā par fīrera nemaldīgās politikas apšaubīšanu, nežēlīgi sodīja.

Un, ja arī kaut kas bija mainījies, tad vienīgi «Vali štāba» ierindas darbinieku uzvedība, kuri tagad atklāti, ar mākslotu dedzību centās pārspēt cits citu fīrera dievināšanā, pareģojot vērmahta uzvaru vistuvākajā laikā.

Tagad šie ļaudis, kas jau sen bija saraduši, sagatavojot operācijas plānu kārtējai uz padomju aizmuguri sūtāmai grupai, strādāja ar neparastu rūpību un visaptverošu tālredzību. Veiss saprata, ka tagad būtu grūti, pareizāk sakot, gandrīz vai neiespējami novērst šīs operācijas, ja viņš laikus, ievērojot vislielāko piesardzību, nebūtu izvietojis daudzos «Vali štāba» darba posmos savus cilvēkus.

Pat kurpnieku darbnīcā Veisam bija savs uzticams cilvēks. Dzel- zīti uz padomju trofejas ūdens zābaka papēža tas piesita noteiktā leņķī, lai papēža nospiedums padomju pretizlūkošanas orgānu darbiniekiem rādītu, kurp aizgājis noziedznieks.

Ar atpakaļ nosūtītā kursanta — ieslodzītā 740014. numura palīdzību Veisam izdevās atrast uzticamus biedrus starp nometnes ieslodzītiem, kas raka tranšeju telefona kabelim uz vienu no virspavēlniecības mītnēm Austrumu frontē. Viņi zem šī kabeļa izraka tādu kā blindāžu, nosedza to ar velēnām, un tur kā īstā kapa bedrē ilgu laiku slēpās mūsu sakarnieks, kuru speciāli pārsvieda uz šejieni, lai tas pieslēgtu savu aparātu kabelim, kas savienoja frontes virspavēlniecības mītni ar valsts kanceleju Berlīnē.

Taču katru savu soli un rīcību Johanam tagad vēl vairāk nekā agrāk vajadzēja īpaši rūpīgi kontrolēt sabiezinātajā izsekošanas un neuzticības atmosfērā, kādā šobrīd dzīvoja bez izņēmuma visi vācieši. Bailēs dzīvoja pat tie, kuri varēja lepoties ar īpašiem nopelniem reiha labā, kuri agrāk bija parādījuši savu drosmi, ar visizsmalcinā- tākām metodēm likvidējot cilvēkus masu apmēros.

Pat šie sava aroda «meistari» bija zaudējuši pašsavaldīšanos. Viņiem sāka drebēt pirksti, tiklīdz kāds no viņu kolēģiem dzēlīgi apjautājās:

— Jums, šķiet, nebija iebildumu piedalīties speciālā grupā, lai, brīvprātīgi padodoties ienaidnieka gūstā, organizētu augstāko vācu virsnieku atbrīvošanu no padomju gūsta?

Kaut ko tamlīdzīgu bija nesen veikuši trīs čekisti. Viņi kopā ar kura gūstekņu grupu iekļuva kādā vācu koncentrācijas nometnē, atbrīvoja lielu grupu ieslodzīto un pēc tam trijatā, izmantojot metāla ceļa veltni par aizsegu, divas stundas cīnījās uz šosejas, nedodot Iespēju esesiešu motorizētai apakšvienībai vajāt bēgļus.

Arī šo operāciju bija izstrādājis Veiss.

Ilgi visus pratinot un pētot izmeklēšanas materiālus, abvēra pretizlūkošanas dienests un attiecīga gestapo nodaļa konstatēja: visas operācijas detaļas un ar to saistītie kopējie pasākumi liecina, ka šo operāciju izstrādājis un vadījis izcils meistars.

Operācijas aprakstu izsūtīja visām abvērgrupām ne tikai informācijas nolūkos, lai uz priekšu nepieļautu tamlīdzīgus ekscesus, bet ieteica to izmantot arī saviem aģentiem. Lai tie, kam piemīt cildena vīrišķība, pamēģinātu veikt līdzīgu operāciju padomju aizmugurē ar nolūku atbrīvot vācu kara gūstekņus.

Taču aprakstā nebija ne vārda par to, ka trīs padomju čekisti, izmantodami ceļa veltni kā cilindrveida aizsegu un vilkdami to ar traktoru pa šoseju, turpināja kauju. Iebraucis dzelzceļa viaduktā, pēdējais dzīvs palikušais varonis uzspridzināja veltni. Tā šķembas ar milzīgu spēku kā ar nazi nogrieza fermas pie pamatnēm un ieurbās naftas cisternās, it kā tās nemaz nebūtu no metāla, bet no kartona. No varoņu miesām neatrada ne kripatiņas uz apsvilinātās zemes, kas bija pilnīgi noklāta ar pusizkusušām un gredzenos savītām metālā šķembām. Viņi it kā bija iztvaikojuši, pazuduši.

Starp abvēra darbiniekiem nebija neviena, kas būtu vēlējies sekot šim cildenajam atbrīvošanas paraugam. Kanarisa uzdevumā simtiem ierēdņu pētīja izlūkošanas arhīvos bēgšanas aprakstus no kara gūstekņu nometnēm, lai veiksmīgākās operācijas rekomendētu saviem aģentiem. Abvēram tagad bez visa pārējā radās jauns uzdevums — atbrīvot no padomju gūsta redzamākos vērmahta virsniekus, kas nebija paredzēts ne abvēra funkcijās, ne arī «Barbarosas» plānā.

Dītrihs nosūtīja uz fronti speciālu vāciešu grupu, kurā bija tikai abvēra darbinieki. Viņu uzdevums bija brīvprātīgi padoties gūstā, nokļūt kara gūstekņu nometnēs Padomju zemē un izrēķināties ar tiem vācu kareivjiem, kas vairs neticēja Trešās impērijas uzvarai.

Lai atklātu šo grupu uzdevumu, Veisam bija nepieciešama izmanība, prāta asums un arī laiks. Iepazinies ar Dītriha izvēlēto darbinieku sarakstu, viņš sastādīja viņu ārējo pazīmju aprakstu un nosūtīja to uz Centru.

Ja mēs nemaz nerunātu par pienākumiem, kurus Johanam Veisam vajadzēja veikt kā «Vali štāba» virsniekam, bet tikai par viņa sarežģīto padomju izlūka darbu, tad jāsaka, ka viņš strādāja ar neiedomājamu nervu, fizisko un garīgo spēku saspringtību.

Viena vienīga operācija, ko veica Nagla, prasīja ilgstošu un rūpīgu darbu.

Nagla, būdams par «rezidentu», izvērsa Urālos Barišova vadībā aktīvu darbību. Viņš pieprasīja sūtīt arvien jaunas un jaunas aģentu grupas, visdažādākās sakaru ierīces, apbruņojumu, visjaunākos diversijas līdzekļus. Nagla pieprasīja arī lielas naudas summas, ar ko «uzpirkt» arvien jaunus un jaunus atbildīgus padomju darbiniekus.

Pats Nagla, kā viņš ziņoja, strādāja metalurģijas kombināta kadru daļā, un tas viņam deva neierobežotas iespējas izvietot vācu aģentūru dažādos cehos un kombinātam pakļautās iestādēs.

Veiss no visa tā secināja, ka padomju pretizlūki izveidojuši milzīgus slazdus ar nolūku tajos ievilināt iespējami vairāk vācu aģentu. Šis rezervuārs, kura tilpums, jādomā, bija visai iespaidīgs, krietni izsūca «Vali štāba» cilvēku un materiālu rezerves. Naglas grupu tagad jau dēvēja par «izlūkošanas centru», un tās darbību, apejot «Vali štābu», vadīja pats admirālis Kanariss. Lansdorfam tas nepatika, jo viņa patmīlība bija aizskarta tāpēc, ka lielākais abvēra izlūku centrs vairs nebija tieši viņam pakļauts.

Arī Dītrihs vārījās dusmās. Šī izlūkošanas centra nopelnus viņš uzskatīja ne tik daudz par medicīnas zinātnes sasniegumu kā par savas spīdoši izstrādātās izlūkošanas operācijas sastāvdaļu. Un kā gan citādi! Viņš taču bija izdomājis tādu aģentu, kas varēja tik brīvi darboties kā pasaku varonis ar neredzamo burvju cepuri!

Kutinādams Dītriha aizskarto autora patmīlību, Johans bez sevišķām grūtībām izzināja 110 viņa speciālās vāciešu grupas uzdevumu — tai bija pavēlēts izrēķināties ar tiem vāciešiem, kas, nonākuši padomju gūstā, sāka saprast, ka Vācijas īstie ienaidnieki ir nacisti.

Vairākas uz padomju aizmuguri pārsviestās abvēra speciālās izlūku grupas jau nolaišanās vietā bija spiestas uzsākt cīņu pret padomju operatīviem darbiniekiem. Saprātīgākie no viņiem sāka strādāt padomju čekistu uzraudzībā un pārplūdināja abvēra štābu nodaļas ar melīgu informāciju, kuru šeit neviens neuzskatīja par nepareizu. Tieši tādēļ, ka tā likās pilnīgi ticama, vērmahta štābu darbs no tās cieta vairāk nekā no vispārdrošāko padomju izpletņlēcēju apakšvienību uzlidojuma.

Tā, piemēram, Ilimlers saņēma mapi ar kādas lielas padomju ģeologu ekspedīcijas ziņojumiem un dienasgrāmatu. Šo ekspedīciju vadīja ievērojams padomju zinātnieks, kas pārskatā analizēja reto metālu atradnes zināmos valsts rajonos. Materiāli neapgāžami liecināja, ka krājumi pavisam niecīgi 1111 to ekspluatācija neattaisnojas.

I'/ mapes vāka veikla grafaloga roka bija lieliski atveidojusi tautas komisāra neganti bargo rezolūciju.

Patiesībā tautas komisārs vēl nesen ar lielu prieku bija parakstīti. ierosinājumu apbalvot ar augstām valdības balvām gandrīz visus Aus ekspedīcijas dalībniekus, kas bija atklājuši valstij un tātad ari ni/.sardzības rūpniecības vajadzībām pasakainus retu metālu krā jumus.

50

Lai cik dižens būtu cilvēka prāts, kas pētī parādību pirmcēloņus, — vai nu tas attiektos uz visuma materiālo struktūru, vai impulsu, ko rada tik pilnīga un jutīga signālsistēma kā nervu šūniņa, — cilvēces diženie gari patiesības izzināšanas vārdā laipni, bet nelokāmi aizstāv prāvos zinātniskos sacerējumos katrs savu viedokli. Pastāv daudzas un visdažādākās koncepcijas, hipotēzes, doktrīnas par vienu un to pašu parādību.

Gluži tāpat katra izlūka «iekrišana» tiek pētīta ar zinātnisku rūpību, vispusīgumu, objektivitāti, bet reizēm nelaimes cēlonim ir tik sīks, nenozīmīgs iemesls, ka to atrast ir tikpat neiespējami kā noteikt mirkli, kad beidzas diena un iestājas nakts.

Kā parasts, pulksten piecos no rīta, beigusi vingrot atvērta vēdlodziņa priekšā, Elza savā istabā, noliekusies pār bļodu, norīvējās ar mitru sūkli. Blāvajā spogulī, kas karājās virs mazā galdiņa, bija redzams viņas izdēdējušais augums ar šaurajām gūžām un platajiem pleciem, viņas kalsnās, muskuļainās rokas un kājas. Izspūrusi rūsgani krāsotu matu guba. Šaura, sīka sejiņa ar iekritušiem vaigiem un stingri sakniebtām lūpām. Drūmi kvēlojošas, dziļi iekritušas acis. Un netīri, izplūduši plankumi vaigu galos, kas bija notriepti ar skropstu krāsu.

Elzai riebās savs atspulgs spogulī, viņa pati sev likās nožēlojams, izplūkāts kovārnēns. Istabā neviena cita nebija, kas būtu varējis apstrīdēt viņas nosodošo spriedumu par savu izskatu.

Godīgi sakot, Elza bija netaisna pret sevi. Sai nomocītajā, vājajā meitenes ķermenī ikviens, pat viduvējs tēlnieks saskatītu tās harmoniskās proporcijas, kādas, marmorā veidotas, atstāj cits citam kopš seniem laikiem ģeniālie mākslinieki — sievietes absolūtā skaistuma ideāla meklētāji.

Ne tik daudz kautrēdamās no sava kailuma, bet riebumā pret sevi, Elza pasteidzās apģērbties. Viņas tērps bi ja uzsvērti vulgārs, kā tas pienācās varietē artistei.

Nozieda seju ar grimu, uzsukāja banālu cekulu virs izliektās pieres, ar tušas zīmuli pavilka zem acīm tumšas ēnas, kas apgānīja acu nevainīgo mirdzumu.

Paņēmusi mākslīgas lakādas somiņu, nokāpa pa netīrajām, smirdīgajām kāpnēm un devās prom pa ielu virves dejotājas līgojošā gaitā.

Šodien pulksten vienpadsmitos un desmit minūtēs Elzai vajadzēja satikt cilvēku, kas avīžu kioskā Maršalkovska ielā pirks trīs Gēbelsa nedēļas izdevuma «Dos Reich» numurus, un, kamēr šis cilvēks lapos žurnālus, Elzai jānoliek uz letes avīze «Včlkischer Beobachter», ko cilvēks aizejot paņems līdzi.

Elzai nebija pateiktas cilvēka ārējās pazīmes, viņai nelika arī tās iegaumēt. Vienīgais, kas viņai bija zināms, — vīrietim rokās būs gaiši cimdi, turklāt kreisajā rokā starp mazo pirkstiņu un zeltnesi viņš turēs īsu dzintara iemuti ar neaizdedzinātu cigareti. Un tas bija viss. Ja šis cilvēks atradīs par vajadzīgu viņu uzcienāt ar cigareti, viņai būs jāpaņem trešā, skaitot no kreisās puses. Tas nozīmēs, ka viņa saņems šifrētu vēstuli, kura, atgriežoties mājās, viņai nekavējoties jāatšifrē.

Uzdevums bija pavisam ikdienišķs, kas neprasīja nekādu piepūli. Varbūt tieši tāpēc, ka tas bija neapgrūtinošs, ikdienišķs, vienkāršs uzdevums, apziņa atļāva Elzai nodoties citām, ar darbu nesaistītām domām, kuras visas pēdējās dienas viņu neatlaidīgi un nogurdinoši tirdīja un no kurām viņa nekādi nevarēja atbrīvoties.

Jau tas vien, ka Zubovs tik paklausīgi un bezrūpīgi pēc viņas pamudinājuma uzņēmās palakstoties ar Brigitu, sāpināja Elzas sirdi. Un ne tādēļ, ka viņai pret Zubovu būtu kādas īpašas jūtas, kaut gan viņš, būdams skaists un pievilcīgs vīrietis, jautrs, rūpīgs un sirsnīgs darba biedrs, spēja aizraut. Nekā pārsteidzoša arī nebūtu, ja Elza būtu sākusi sapņot par šī drosmīgā un cildenā cilvēka mīlestību.

Toties Elzas attiecībām ar Johanu Veisu bija pavisam cits raksturs, kaut gan arī viņš bija patīkams, jauns cilvēks un savā virsnieka mundierī izskatījās visai pievilcīgs. Viņa gudrās, vērīgās acis bieži bez vārdiem pateica Elzai, ka viņš jūt līdzi viņas pārdzīvojumiem. Reizēm viņa pamanīja savai sejai pievērstu viņa skatienu — tas bija nevis līdzjūtīgs, bet apbrīnas pilns skatiens, tā skatās cilvēks, kas augstu vērtē sava bīstamā darba biedri.

Taču pašsavaldība, lietišķums, uzticība darbā, šķiet, nebija atstājušas šī cilvēka sirdī vietu nekam tādam, kas varētu lieki apgrūtināt pieredzējušu izlūku, kurš vada ļoti sarežģītu, plašu sakaru tīklu.

Elza devās uz avīžu kiosku Maršalkovska ielā, un viņas domas bija tālu no tā uzdevuma, ko viņai vajadzēja pašreiz veikt. Uzdevums taču bija pavisam ikdienišķs, vienkāršs, un tas neprasīja .stingru koncentrēšanos. Tas nebija tāds, kad apziņa pilnīgi jāatbrīvo nu visa, kas varētu traucēt un kaut vai uz brīdi likt šaubīties par savu pašas drošību. Turklāt tāda sieviete, par kādu viņa izlikās, nevienā aizdomas neradīja. Tādu šeit bija daudz. Tieši viņas aizdomās neturēja, jo viņu morālie principi atbilda reiha pārstāvju ētikai. Kas Kim varēja šaubīties, ka Elza nav «savējā»? Tādēļ viņa droši soļoja pa Maršalkovska ielu virves dejotājas līgojošā gaitā, un viņas zīda zeķēs tērptie apaļīgie ceļgali kairinoši spīdēja zem īsā svārciņa. Skropstas krāsotas, acis piemiegtas. Mute sārta un spilgti izceļas bālajā sejā. Aplūkojot savu attēlu tukšo veikalu logu vitrīnās, Elzai likās, ka tā nemaz nav viņa, bet sievieti apvainojoša karikatūra. Viņai ļoti labi bija izdevies atdarināt izlaidīgu sievieti.

Ienaidnieka okupētajā teritorijā sievietes visiem līdzekļiem centās slēpt savu jaunību, pievilcību, sievišķīgumu. Ne vienmēr tērpu bezgaumībā bija vainojams trūkums, kuram vācieši pakļāva vietējos iedzīvotājus. Drūmi sērīgais tērps, kas darīja sievieti vecāku un neizskatīgāku, bija rūpīgi apsvērts. Jaunās polietes nēsāja rupja adījuma zeķes, cieši nosēja galvu ar lakatiem kā vecenes un gāja, nevīžīgi šļūkdamas vecās, izmītās kurpēs. Tieši šāds viņu ārējais izskats radīja patruļniekos tikai vēl lielākas aizdomas.

Bet bija arī citas — spilgti izkrāsojušās, ar kliedzošām perhidrola saēsto matu frizūrām, pārliecīgi īsos svārkos un ar dziļu, rūpīgi apsvērtu krūšu izgriezumu, kas atklāja garāmgājējiem visus sievietes jaukumus. Tās, uzvilkušas kurpes ar augstiem papēžiem, soļoja kā zirgi un ar visu savu ārieni demonstrēja uzticību un gatavību pakalpot. Sīs sievietes baudīja okupantu neierobežotu labvēlību. Patruļu virsnieki neprasīja viņām uzrādīt iebraukšanas atļauju, un, ja arī delikāti apjautājās par viņu dzīves vietu, tam nebija nekāda sakara ar policijas pienākumu pildīšanu.

Tātad Elza bija izvēlējusies pašreizējiem apstākļiem visatbilstošāko aizsardzības masku.

Cilvēku, kuru viņai vajadzēja sastapt pie kioska, lai nodotu viņam avīzi, kur starp rindiņām bija iešifrēta vēstule, viņa agrāk nebija redzējusi. Viņa nezināja arī to, kadu uzdevumu viņš veic ienaidnieka aizmugurē.

Lai viņš būtu kas būdams, Elzai vajadzēja tikai precīzi izpildīt, liekas, pavisam vienkāršu uzdevumu, kas neprasīja ne darbu, ne piepūli un, šķiet, pat ne apķērību. Norunātā laikā jāpieiet pie kioska, jāatstāj uz palodzes saritināta avīze un jāaiziet, pat nepaskatoties uz cilvēku, kura dēļ tas viss tika darīts.

Centra izstrādātā operācijas plānā katram visniecīgākam sīkumam bija tāda pati nozīme, kāda ir katrai detaļai milzīgā mašīnā: ja šī detaļa nepildīs savas stingri noteiktās funkcijas, harmoniski sadarbodamās ar bezgalīgi daudzām citām detaļām, spēcīgais agregāts strādāt nevarēs un apstāsies.

Tā nu Elza sīkiem solīšiem tipināja pa Maršalkovska ielu. Viņas ar tušu notrieptās skropstas zem cietā, sarainā kronīša slēpa skumju pilnās acis, kuras vienīgās bija saglabājušas savu dabisko krāsu.

Elza bija precīzi aprēķinājusi laiku un, ne paātrinot, ne pagau- sinot soli, pienāca pie kioska gandrīz reizē ar cilvēku, kura ārieni iegaumēt viņai nebija vajadzības. Uzlikusi uz letes sarullētu, vecu avīzi, viņa nopirka kioskā divas atklātnes, ielika tās somiņā 1111 devās prom, ar smaidu atsveicinājusies no pārdevējas. Pārdevēja uz smaidu neatbildēja, jo nevēlējās parādīt tādu godu meičai, kas jau no agra rīta staigā izkrāsojusies.

Cilvēks, beidzis lapot nedēļas izdevumus, paņēma žurnālus kopā ar Elzas atstāto avīzi, samaksāja un neatskatīdamies devās uz otru pusi.

Negaidot avīžu būdiņas durvis atsprāga vaļā. Pa tām iznāca vīrietis un, iebāzis labo roku azotē, ātriem soļiem steidzās pakaļ cilvēkam, kas nupat bija pircis žurnālus. Viņa kustības bija tik profesionālas, ka Elza mirklī noskārta, kādas briesmas draud cilvēkam, kurš īsu brīdi bija atradies viņas gādībā. Daudz nedomādama, viņa iemeta savu somiņu drāšu atkritumu grozā un metās pakaļ subjektam lietusmētelī. Panākusi to, ieķērās piedurknē un kliedza, ka tas nupat, šo pašu brīdi nozadzis viņai somiņu pie avīžu kioska.

Subjekts izrādījās visai spēcīgs vīrietis. Taču Elza bija izveicīga. Iesākās cīņa. Tai pašā brīdī no blakus ielas izbrauca divi motociklisti un mašīna, kurai sānu un mugurpuses logi bija aizkrāsoti. Elzu iemeta mašīnā un aizveda. Viss norisa tik ātri, ka garāmgājēji pat nepaguva noskārst, kas bija noticis.

Pēc dažām stundām policists pastāstīja avīžu pārdevējai, ka aizturētā izrādījusies zagle.

Un tas bija viss, kas notika tai rītā.

Tai pašā vakarā jaunkundzes Nikolas vietā varietē uzstājās cita artiste un izpildīja deju ar liesmojošām lāpām.

Veisam bija pazīstams kāds kriminālpolicijas aģents Ādama kungs. Agrāk viņš bija ievērojams Varšavas detektīvs, kas nodarbojās tikai ar dižciltīgajām personām nozagto ģimenes dārglietu meklēšanu. Tamlīdzīgas zādzības parasti organizē tikai ievērojami profesionāļi. Labi pazīdams šos zagļus, Ādama kungs uzsāka sarunas ar laupītājiem, un īpašnieki par pieņemamu summu saņēma atpakaļ savas vērtslietas. Kā vieni, tā otri Ādamam labi atlīdzināja par pūlēm, un ar to pilnīgi pietika, lai izskolotu savas abas meitas ģimnāzijā un atlicinātu vēl mazumiņu nebaltai dienai. Ādams savu vietu nebija zaudējis arī okupācijas laikā, jo viņa sieva bija vāciete. Taču viņa specialitāte vairs nedeva iepriekšējos ienākumus. Viņš bija pārvērties vienkāršā ielas slīpētājā, viņa vienīgais pienākums bija savā rajonā pieskatīt mantu, ko vācu okupanti bija salaupījuši namos, kur agrāk dzīvoja poļi.

Veiss, saticis Ādamu, arvien uzcienāja viņu ar glāzīti degvīna pana I'olonska lokālā, par ko Ādams bija ļoti pateicīgs. Lēnām sūkdams degvīnu, Ādams pastāstīja vienu otru kriminālpasaules jaunumu un policistu tenkas, tādēļ Johans reizēm arī uzzināja šo to noderīgu.

Tā kādā vakarā Ādams pateica Veisam, ka šodien pie avīžu kioskā notverta kāda meitene ar patīkamu sejiņu un glītu augumu, kura nodarbojusies ar prastu zagšanu, kaut gan droši vien varētu dzīvē iekārtoties citādi. Ādams nožēloja, ka viņa nebija pazīstama ar tik kārtīgu un cienījamu cilvēku, kāds, piemēram, ir viņš, jo viņš meiteni būtu uzvedis uz pareiza, godīga ceļa. Viņš būtu panācis to, ka viņai nekad netrūktu virsnieku kungu sabiedrības. Jāsaka gan, ka frontinieki ir visai rupji tēviņi un raduši visu ņemt ar varu un bez maksas, taču pret profesionālēm viņi parasti izturas kā godīgi cilvēki. Reizēm gadās kāds pārpratums, taču par iemeslu tam nekad nav nauda.

Veisu nezin kādēļ uztrauca šis stāsts, un viņš lūdza Ādamu uzzināt, uz kādu policijas pārvaldi zagle aizvesta.

Nākamajā dienā Ādams pateica, ka zagle nav reģistrēta nevienā no Varšavas policijas pārvaldēm.

Johanam jau vairs nebija nekādu šaubu, kas ir Ādama pieminētā «zagle».

Vienīgais, ko viņam izdevās uzzināt ar Ādama palīdzību, — kā izskatījusies un kāds numurs policijas mašīnai, kurā aizvesta Elza.

Ģenerālgubernatorā nevienam dienestam šādas sērijas numuru nebija. Uz mašīnas jumta un sāniem greznojās Sarkanā Krusta zīmes. Bet tā nebija sanitārā mašīna: uz motora pārsega, gluži kā gestapoviešu mašīnām, atradās gumijas blīve vēja stikla atvēršanai, lai, kādu vajājot, varētu šaut no priekšējā sēdekļa. Ari mugurpuses durvis bija šauras ambrazūras, kuras sedza ložu necaurlaidīgs zilganas nokrāsas stikls. Jādomā, ka arī pati mašīna bija klāta bruņām.

Sāda tipa bruņu mašīnas, ko paviršs garāmgājējs varēja uzskatīt par sanitārām mašīnām, piederēja tikai speciālām SD apakšvienībām, kuras bija tieši padotas reihsfīreram Ilimleram.

Jā, Elzas nozušana lika Johanam palauzīt galvu. Ļoti lielas briesmas draudēja arī citiem.

51

Sai laikā Aleksandrs Belovs bija paguvis izveidot mērķtiecīgu, organizatoriski nostiprinātu izlūkošanas tīklu ienaidnieka aizmugurē.

Lai izveidotu šādu tīklu, izlūkam bija nepieciešams ne tikai organizatora, operatīva darbinieka talants, bet arī spēja ieskatīties cilvēka sirdi. Jo pavisam niecīga kļūda cilvēka psiholoģisko īpatnību novērtēšanā varēja radīt gluži tādas pašas sekas, kādas rodas, pavirši strādājot minētajam. Kādu iemeslu dēļ iet bojā minētāji, ir zināms, bet pateikt tieši to īpašo, liktenīgo, kas radījis sprādzienu,— neiespējami, jo iznīcināts tiek itin viss, kas varētu norādīt uz dotās katastrofas cēloni.

Pēdējā laikā «Vali štāba» izlūkošanas un diversijas operācijas cieta vienu neveiksmi pēc otras. Tas liecināja, ka sekmīgi strādāja Johans Veiss un tie cilvēki, kurus viņš, uzticēdams tiem savu dzīvību, bija padarījis par saviem līdzgaitniekiem.

Himlers atsūtīja uz «Vali štābu» pieredzējušus pretizlūkošanas darbiniekus, kuru uzdevums bija izdibināt operāciju neveiksmes cēloņus. Tas radīja «štābā» ļoti bīstamu, aizdomu pilnu atmosfēru. Briesmas draudēja ir priekšniecībai, ir ierindas darbiniekiem. Katra tā cilvēka soli, rīcību, kuram bija kādi sakari ar «Vali štābu», — vienalga, vai tas bija vadītājs, izlūku un diversijas skolas pasniedzējs, sargs vai kursants, — rūpīgi novēroja. Visus un itin visu pakļāva visstingrākai pārbaudei, un Veisam ar katru dienu kļuva grūtāk satikties ar saviem ļaudīm. Tiem un arī Veisam pašam visur uzglūnēja briesmas.

Radās tādi apstākļi, ka vajadzēja izlemt, ko darīt tālāk: vai sašaurināt līdz minimumam darbu «Vali štāba» sistēmas iekšienē, ko Veiss ar tik neiedomājamām grūtībām bija organizējis, vai arī uz laiku to pilnīgi pārtraukt.

Protams, varēja vienkārši nekā nedarīt un mierīgi nogaidīt, kamēr pretizlūkošanas dienests izbeigs izmeklēšanu. Ar laiku taču izmeklētāju aktivitāte kļūs mazāka, modrība atslābs, līdz beidzot pretizlūkošanas grupa izbeigs izsekot «aizdomīgo» objektu un tiks pārcelta uz citu.

Bet bija vēl cits ceļš: atrast citu arēnu un, nepārtraucot darbu, turpināt ciņu.

Johans izvēlējās šo otru ceļu.

Viņš pavēlēja Zubovam un viņa internacionālajai grupai aktivizēt darbību. Poļus, čehus, ungārus un krievus, kas ietilpa viņa grupā, Zubovs ar Brigitas palīdzību bija iekārtojis darbā viņas paziņu mājās par kalpotājiem. Dienā viņi mierīgi veica savus pavāra, sētnieka, dārznieka pienākumus, bet naktīs Zubova vadībā sarīkoja uzbrukumus hitleriešiem, atsevišķas spēka akcijas pēc Veisa ieteikuma, izreklamējot par slepenas Rema vārdā nosauktas šturmoviku savienības atriebību esesiešiem un gestapoviešiem, kas bija noslepkavojuši viņu vadoni.

Dzelzceļa ešelonu, munīcijas un degvielu noliktavu uzspridzināšana palika anonīmas operācijas.

«Vali štāba» komandējošā sastāva sanāksmē, kurā piedalījās arī no Berlīnes atbraukušie SD darbinieki, tika izteikta doma, ka pretinieka izlūkošanas orgāniem varbūt ir izdevies atklāt «Vali štāba» novietni un viņi novēro to.

Šādas domas izteica paši abvēra darbinieki, «štāba» vadītāji. SD pārstāvji noraidīja šādu varbūtību, pastāvēdami uz to, ka šie individuālie terora akti liecina par atsevišķu poļu patriotu grupu aktivizēšanos.

Pēc gariem strīdiem tomēr nolēma pārcelt «Vali štābu» uz Kēnigs- bergas rajonu.

Toties «Vali štāba» un tai pakļauto izlūku un diversiju skolu iekšējo režīmu SD komisijas locekļi atzina par apmierinošu. Abvēra darbinieki un viņi parakstīja inspekcijas protokolu un pievienoja to ziņojumam uz SS reihsfīrera Ilimlera vārda, kurš bija īpaši noraizējies par stāvokli «Vali štābā».

Kaut gan Himlers no visas sirds ienīda Kanarisu un dega nepacietībā sagādāt admirālim nepatikšanas, taču šoreiz reiha intereses ņēma virsroku.

Tā Veisa un viņa izlūkošanas tikla darbības rezultātā abvēra darbinieki bija spiesti atstāt skaisto, veselīgo Varšavas vasarnīcu rajonu un pārcelties uz akmeņaino, mitro un vējaino Baltiju. Pārcelšanās sagādāja ne tikai personīgās dzīves neērtības. «Vali štāba» sistēmas pārdislocēšana būtībā uz ilgu laiku izrāva no ierindas vērmahta svarīgāko izlūkošanas orgānu.

Sādu «Vali štāba» normāla darba pārtraukumu varēja uzskatīt kā graujošu diversijas aktu, kas nodara grūti aprēķināmus zaudējumus, — tik nopietns trieciens tas bija «štābam».

Nemaz nerunājot par visu pārējo, Johanam Veisam šobrīd vissvarīgākais bija tas, lai kopā ar visu «štāba» personālo sastāvu, iekārtu, «štābam» piederošo īpašumu pilnīgi neskarti pārdislocētos uz jauno dzīves vietu tie ļaudis, kurus viņš bija atradis un apmācījis un kuri sekmīgi veica savus pienākumus plašajā, sazarotajā izlūku tīklā pašā abvēra sirdī. Padomju ļaudis, Veisa cīņas biedri, tikpat sekmīgi pildīs savu pienākumu jaunajā vietā un jaunajos apstākļos. Mūsu izlūkošanas dienests atkal regulāri saņems informāciju par visiem ienaidnieka ļaunajiem nodomiem, kas brieda «Vali štāba» betonētājā paurī, lai kur tas atrastos — vai nu Varšavas apkaimes burvīgajā mežiņā, vai uz Kēnigsbergas rajona akmeņainās augsnes. Vairs nebija svarīgi arī tas, ka jaunajā vietā «Vali štāba» novietni sargās nevis dēļu žogs, bet nepieejams dzelzsbetona mūris: aiz tā dzīvoja un strādāja arī savējie — padomju ļaudis.

«Vali štāba» tehniskajā laboratorijā jau otro mēnesi strādāja ķīmiķis Pēteris Himels — simpatētisko tinšu izgatavošanas speciālists. Viņa pienākumos ietilpa instruēt kursantus, kā šīs tintes izmantot.

Himels bija vecs nacionālsociālistiskās partijas biedrs, frontinieks, kas bija smagi ievainots kaujās pie Sinoļenskas. Tieši 110 hospitāļa viņu atsūtīja uz abvēra sistēmu.

Pēc rakstura pedantisks, mazrunīgs, turklāt ļoti augstās domās par savu personu, jo viņam likās, ka divi dzelzs krusti — pirmās un otrās pakāpes ordeņi — runā paši par sevi.

Viņa ģimene bija gājusi bojā kara pirmajos mēnešos, padomju jūras aviācijai bombardējot Kēnigsbergu. Tādēļ visiem likās pilnīgi saprotama viņa drūmā un nesabiedriskā izturēšanās.

Pēteris Ilimels, īstajā vārdā Petrus Matusovs, strupi un bez smaida stādījās priekšā Veisam, nododams viņam slepenu sūtījumu no Centra.

Pirmajās kara dienās Matusovs kopā ar baltkrievu čekistu grupu bija noorganizējis partizāņu nodaļu un cīnījies aizmugurē. Pēc kāda laika viņu izsauca uz partizāņu štābu. Uzticēja viņam nodaļas komandiera pienākumus, bet drīz vien viņš kaujā dabūja smagu ievainojumu un kādu laiku nogulēja hospitālī. Pēc izveseļošanās viņu nosūtīja par sanitāru uz hospitāli, kur ārstējās ievainotie vācu kara gūstekņi. Viņš iejūtīgi un sirsnīgi kopa vācu kareivjus un virsniekus un, prazdams vācu valodu, izdibināja to, kas bija nepieciešams cilvēkam, kurš vēlējās strādāt pretinieka aizmugurē.

Kad viņš bija papildinājis ne tikai savas medicīnas darbinieka zināšanas, bet arī ieguvis izlūkam nepieciešamās ziņas, vācu kara gūstekņu vidū izmeklēja atbilstošu tipu ar atbilstošu biogrāfiju. Pēc tam Matusovu pārsvieda pāri frontes līnijai, un, izgājis iepriekš norunāto satikšanos sistēmu, viņš nonāca «Vali štābā» augstak minētajā amatā.

Veiss, pakāpeniski iepazīstinādams Matusovu ar darbu, nāca pie parliecības, ka tagad viņam ir uz ko paļauties, ja radīsies nepieciešamība atstāt savu darbu, nevis to, kas noteikts «Vali štāba» štatu sarakstos, bet to, ko viņš pilda šeit kā padomju izlūks. Pēteris Himels tiks galā ar Johana Veisa pienākumiem, kurš dienesta karjerā jau bija sasniedzis abvēra dienesta oberleitnanta pakāpi.

Acīm redzot, impērijas padomnieks fon Kluge bija runājis pa telefonu ar Herdu un Lansdorfu par Johanu Veisu.

Galu galā tik karstā darba laikā, kad visi «Vali štāba» darbinieki bija nodarbināti ar pārcelšanos, Veiss saņēma rīkojumu pēc impērijas padomnieka norādījuma apmeklēt vairākas koncentrācijas nometnes.

Aleksandrs Belovs bija tik nedalāmi iemiesojies Johanā Veisā, ka patiesi jutās apvainots. Viņš ne pa jokam sašuta par netaisnīgo izturēšanos pret Veisu: neviens no skolas vadības neiebilda pret viņa komandējumu, neviens neizteica nožēlu, ka tik vērtīgs darbinieks — Johanam Veisam bija pilnīgs pamats uzskatīt sevi par abvēram vērtīgu cilvēku — atstāj «Vali štābu» tik grūtā brīdī.

Tādēļ Veiss, juzdamies aizvainots, Lansdorfa klātbūtnē izturējās ar uzsvērti vēsu godbijību, un aizskartas pašcieņas izteiksme nenozuda no viņa sejas. Jāsaka, Johans pat ar baudu domāja par viņam nodarīto pārestību. Tam bija savi iemesli.

Viņam tiešām bija nodarīta pārestība, tātad viņš var cerēt, ka vēlāk to viņam kompensēs. Bet vēl svarīgāks bija kāds cits apstāklis. Šis dienesta ziņā pilnīgi bezperspektīvais komandējums negaidot izbrīvēja viņam dažas dienas, kas bija nepieciešamas Elzas atrašanai.

Informācija, ko Johans ievāca no visdažādākiem avotiem, nedeva ne mazāko pieturas punktu par Elzas aresta cēloni. Taču to, kādā cietumā viņa ieslodzīta, viņš uzzināja.

Cietums atradās diezgan patālu — kādā senlaiku pilī kalnu rajonā. Aiz mūžsenajiem mūriem slēpās neliela, modernas konstrukcijas dzelzsbetona ēka. Cietumā turēja īpaši svarīgus politiskus noziedzniekus. Vienlaikus tur uzturējās ne vairāk par dažiem desmitiem ieslodzīto. Šī iemesla dēļ apsardzes personāls nebija liels.

Daži ievērojami vācu vēsturnieki apgalvojuši, ka īsts, tīrasinīgs aristokrātisms pāriet no paaudzes uz paaudzi un šo vērtīgo īpašību nevar iemantot cilvēks, kas cēlies no zemas kārtas, vienalga, ar kādām garīgām un fiziskām dotībām daba būtu viņu apveltījusi. Viņi tāpat apgalvo, ka patiesu aristokrātismu uzreiz var redzēt.

Iespējams, ka Johans Veiss nekad nebija dzirdējis šo zinātnieku teorētisko argumentāciju. Iespējams, ka, lai apgāztu tos, viņam trūka erudīcijas. Bet viņam radās tīri praktiska nepieciešamība visīsākā laikā kļūt par uzpūtīgu, vīzdegunīgu prūsi, kura domāšanas veids balstās uz monolītLsaliedētu aprobežotības un iedomības sajaukumu un kuru nav iespējams pārliecināt ne ar loģiku, ne ar vārdiem. Kļūt par tik augstprātīgu prūsi, kam neviens nepārmet, ja viņš nezina dažas elementāras lietas, un — gluži otrādi — visu to uzskata nevis par nezināšanu, bet manieri. Ka Johanam nāksies sadurties ar viņam nezināmām lietām, to viņš gluži labi saprata.

Kopā ar Zubovu viņš bija izstrādājis ļoti sīku Elzas atbrīvošanas plānu. Johanam nebija viegli pierādīt Zubovam, ka viņa ieteiktais plāns ir nevainojams, tas prasīja lielu dvēseles spēku un lielu laktu, turklāt bija vēl šis tas jāupurē. Sākumā Zubovs to bija nosaucis par nožēlojamu un gļēvu komēdiju, kas var ienākt prātā cilvēkam, kurš pats tā pieradis liekuļot, ka vairs neuzdrošinās tieši un atklāti riskēt ar savu labklājību, lai atbrīvotu biedru, kura dzīvība karājas mata galā.

—    Čekistu stiķi, — Zubovs teica. — Tur jums mācīja tikai šarā- des sacerēt! Tā nav nekāda kaujas operācija, drīzāk jau sižetiņš kinofilmai!

Strīda dedzībā Zubovs atsaucās uz Dzeržinska autoritāti, kurš pilnīgi viens, bez kādas apsardzes, bezbailīgi bija ieradies sadumpojušos anarhistu midzenī. Zubovam ar to vēl nepielika, un viņš nosauca Johanu par tipisku birokrātisku izlūku, sacerētāju, kam nav nekā kopīga ar īstu cīnītāju.

Un tomēr Zubovam vajadzēja piekāpties. Izsmēlis savu pacietību pret draugu, Veiss beidzot mitējās pārliecināt Zubovu par ieteiktā plāna lietderību, piecēlās un, pieņēmis saltu sejas izteiksmi, teica:

—     Biedri jaunākais leitnant! Es jums pavēlu …

Un Zubovs padevās.

«Vali štāba» gravētājs Babaškins bija jau paguvis izgatavot Veisam visus nepieciešamos dokumentus. Vajadzēja steigties, jo kuru katru mirkli «štāba» tehniskā nodaļa varēja doties kopā ar auto- kolonu uz Kēnigsbergu.

Zubova grupas sapulcēšanās vietu noteica kalnu ineža masīvā četrdesmit kilometru attālumā no cietuma. Vietu viņi izvēlējās pēc kartes.

Zubovam bija jāierodas tur naktī kopā ar saviem ļaudīm, ar uzkabi, ieročiem, militāriem tērpiem. Viņa pienākums bija sagādāt arī koncentrācijas nometņu ieslodzīto apģērbu un, galvenais, roku un kāju dzelžus, kurus gestapovieši lietoja, arestējot īpaši svarīgus noziedzniekus.

Johanam sanāksmes vietā bija jāierodas atsevišķi.

Izvadījis savus dienesta biedrus uz Kēnigsbergu un sirsnīgi atvadījies no tiem, Veiss arī pats devās ceļā. Pie viņa mašīnas stūres sēdēja čehs Ptašeks. Garš, izstīdzējis, ar nomāktu, grūtsirdīgu sejas izteiksmi Ptašeks visai sekmīgi tēloja klauna-spēkavīra lomu kabarē, kur Veiss savā laikā viņu bija iekārtojis ar Elzas starpniecību. Viņš aizstāja aktieri, kurš uzstājās Čarlija Čaplina lomā un kuru gestapovieši bija nogalinājuši par to, ka tas reizēm atļāvās uz mirkli šaržēt fīreru.

Savā laika Ptašeks bija pazīstams čehu desmitcīņas sportists, un ne tikai viņa muskuļi bija kā no dzelzs, bet arī seja. Ptašeks tik lieliski pārvaldīja savus sejas muskuļus, ka viņš uz tiem varēja žonglēt ar smagajām ķegļu bumbām, pie tam likās, ka viņš nemaz nesasprindzina seju, bet tikai mirkšķina ar acīm, mazliet noliecis galvu.

Veisam, vervējot Plašeku, bija krietni jāpiepūlē atmiņa, lai atcerētos visus ievērojamo padomju sportistu vārdus. Sādu prasību izvirzīja Ptašeks par pierādījumu, ka Veiss tiešām .ir padomju izlūks.

Noticējis viņš ar prieku pakļāvās Veisam un jutās laimīgs. Ptašeka seja, kas joprojām izskatījās grūtsirdīga, staroja lepnā augstprātībā, un viņš grasījās iedzīt fašistiem tādas šausmas, kādas tie vēl nav redzējuši. Tiešām, pēc tam kad Veiss bija iepazīstinājis Ptašeku ar Zubovu, viņi sāka strādāt kopā. Zubovs stāstīja, ka Ptašeks visas operācijas veicot ar tādu pašu profesionālu aukstasinību, ar kādu viņš kādreiz cīnījās stadionā pret saviem pretiniekiem, par kuriem zināja, ka tie nav spēcīgāki par viņu.

Veiss reiz Ptašekam pārmeta lieku, bīstamu centību. Ptašeks melanholiski atbildēja:

—    Ja mani arī nogalinās, pēc punktiem es tomēr būšu uzvarējis. — Un, saliekdams stiegrainos, garos pirkstus, sāka uzskaitīt zaudējumus, kurus viņš kopā ar Zubovu savos nakts uzlidojumos jau nodarījis ienaidniekam.

Vācu virsnieka brauciens pa Polijas ceļiem vaļējā vieglā mašīnā bez apsardzes jau pats par sevi bija varoņdarbs. Johans labi zināja, ka poļu partizāņi, padomju operatīvās grupas un no koncentrācijas nometnēm izbēgušo kara gūstekņu pašdibinātās nodaļas centīsies nepalaist garām šādu kumosu. Bet, kad viņš izteica šīs savas bažas Ptašekam, tas stingri noprasīja:

—    Vai tad tu baidies?

—     Bet tu nebaidies?

Ptašeks skumji piekrita:

—    Tiešām, vēl nekad savā mūžā neesmu tā raustījies! Baidos, ka mani var nogalināt biedru lode. Tas taču būtu šausmīgi!

Drošības labad viņi nolēma braukt civilos tērpos. Ptašeks ieteica paņemt no poļu pagrīdniekiem kādu dokumentu, bet tam vairs neatlika laika.

Par laimi, viss beidzās labi, un viņi bez traucējumiem sasniedza sapulcēšanās vietu.

Ar krūmiem aizaugušajā gravā rosījās Zubova ļaudis. Zubovs bija atvedis uz šejieni arī smago mašīnu, ko nozaga kādai sagādes bāzei, kas atradās diezgan patālu no pilsētas. Mašīnai bija finiera kulba, un pēc sava ārējā izskata tā nemaz neatšķīrās no cietuma furgona.

Astoņi cilvēki, to skaitā Zubovs, ietērpās esesiešu mundieros, pārējie — svītrainos tērpos, kādus valkāja nometnēs ieslodzītie. Kājās tiem bija sandaletes ar koka pazoli, l'z krūtīm uzšūta lupata ar burtu «K» — no vārda «Kriegsgefangener» (kara gūsteknis).

Vienai daļai «ieslodzīto» Zubovs šeit pat uz vietas noskuva ar mašīnu pusgalvas, otrai — izskuva tikai celiņu, bet vēl citiem — noskuva kailu galvu, jo katrā nometnē bija savs noteikts veids iezīmēt ieslodzītos.

Neviens nesēdēja, rokas klēpī salicis. Vieni ar tušu rakstīja uz rokām nometnes numurus, citi berzēja seju ar smiltīm. Arī Ptašeks tūdaļ ķērās pie darba — viņš meistariski grimēja tos, kuriem sejas, neraugoties uz visām viltībām, nelikās noliesējušas.

«Ieslodzīto» tualete prasīja diezgan daudz laika, un Johans izmantoja to, lai pārģērbtos speciāli viņam sagādātā kapteiņa mundierī.

Johans kapteiņa mundierī jutās lieliski. Viņa švītīgā, greznā āriene un manieres atstāja iespaidu, ka viņš ir uzpūtīgs prūsis, kas lepojas ar savu militāro dižciltību, kā arī vēsais nicinājums, ar kādu viņš skatījās uz citiem, likās pilnīgi dabisks. Pat tiem, kas viņu šobrīd uzlūkoja, sejas pret paša gribu nocietinājās un sadrūma .. .

Stiegraini krūmi. Pelēkas akmeņu šķembas. Čaloja avotiņš, kuru, kā likās, no zemes ar savu smagumu izspieda nosūnojušās klintis. Aiza grima dziļā krēslā, pār galvu pletās zvaigžņots debess jums.

Daudzi kaujinieki, kas bija sapulcējušies šeit, redzēja cits citu pirmo reizi. Viņi bija sapulcējušies šeit, lai veiktu uzdevumu. Pēc tam kad tie savu pienākumu būs izpildījuši, viņi atkal šķirsies un vairs netiksies. Kopējā izlūkošanas sistēmā pastāv stingra specializācija, darba dalīšana — katrs stāv savā postenī. Izšķirt uz mūžu tos varēja vēl viens cits apstāklis, pavisam vienkāršs un dabisks, — nāve, kas var piemeklēt viņus, veicot šo kaujas uzdevumu.

Taču cilvēkam, kas nezina, kādā nolūkā viņi šeit sapulcējušies, varēja rasties iespaids, ka šiem ļaudīm atgadījies kaut kas sevišķi līksms. Tik dažādas sejas, bet visās staro prieks. Viņi priecājās, kaut gan zināja un pienācīgi novērtēja nodomātās operācijas briesmas. Viņi skaidri saprata, cik grūti būs veikt šo pārdrošo uzbrukumu. Iespējams, ka pat neviens no viņiem nepaliks dzīvs.

Tie bija cilvēki, kas jau sen bija pieraduši sev blakus just nāves klusos soļus. Viņi zināja, ka savā pēdējā dzīves stundā būs pilnīgi vieni. Pats galvenais viņu pienākums šai pēdējā stundā — visu iz turēt klusējot. Pat savu vārdu viņi nedrīkstēja pateikt. Ienaidniekam tu esi Nekas. Un arī jāmirst kā Nekam — it kā tu būtu cilvēks bez vārda, bez dzimtas un cilts.

Bezvārda nāve — tas ir izlūka viscildenākais un visgrūtākais varoņdarbs. Bez īpašas sagatavošanās šādu nāvi izturēt nav iespējams. Jāaizmirst, kas tu esi, jāiznīcina atmiņās viss vēl pirms savas bojā ejas. Tu nedrīksti eksistēt pat savā apziņā, lai ne ar kādu spīdzināšanu tevi nevarētu piespiest atcerēties, kas tu esi.

Bet šeit taču viņus gaidīja pavisam kaut kas cits! Atklāta cīņa plecu pie pleca kopā ar biedriem. Tādēļ viņi tik priecīgi alka cīnīties, zinādami, ka, ja arī būs lemts iet bojā, tad vismaz būs iespēja mirt ar ieročiem rokās kā īstiem karavīriem kaujaslaukā, krist niknā cīņā pret ienaidnieku. Vai tā jau nebija laime?

Viņi visi slepus strādāja ienaidnieka aizmugurē, un gandrīz neviens no viņiem nenēsāja klāt pat kabatas nazīti, nemaz jau nerunājot par pistoli. Viņi maskējās un dzīvoja kā īsti lojāli mietpilsoņi, ievērojot sadzīves drošības noteikumus, un izlikās pilnīgi samierinājušies ar okupantiem, verdziskā padevībā kalpodami tiem.

Pat iekrišanas gadījumā viņi nedrīkstēja brīvprātīgi nolikt ieročus, līdz pēdējam mirklim bija jāmeklē iespēja pieveikt pretinieku. Viņi, izcīnot divkauju, centās panākt uzvaru pār SD vai gestapo izmeklētājiem, vai arī abvēra pretizlūkošanas darbiniekiem, atvairot bendes stulbo uzcītību ar nāves mokās dziestošā saprāta veiklību. Un visai bieži arī uzvarēja šajā divkaujā.

Šie ļaudis uzskatīja par pazemojošu izmantot indes ampulu, tā viņiem likās kapitulācija, mazdūšības izpausme. Viņi līdz pēdējam mirklim nezaudēja ticību atrast 1111 izmantot nejaušu gadījumu, lai izkļūtu no pretinieka izmestā tīkla.

To prasīja padomju izlūku augstā ētika, 1111 tā viņus vadīja cīņā. Neviens nespieda viņus tā rīkoties, viņi paši to bija atzinuši par savas morāles principu. Palikt cīnītājam līdz galam. Cīnītājam bez vārda. Tavs vārds ir — Nekas.

Cilvēki, kas neatklāj ienaidniekam savu vārdu un mirst kā bezvārda cilvēki, bauda savu cīņas biedru visaugstāko atzinību. Par tādiem saka: viņš miris kā čekists. Tas nozīmē: cilvēks klusējis un miris cietumā bezvārda nāvē. Ienaidniekam neizdevās uzzināt viņa vārdu. Ienaidniekam viņš ir Nekas.

Klusā bezvārda nāvē varonīgi mirst cilvēks, it kā izvēlēdamies par savas dzīves devīzi apbrīnojamā bulgāru revolucionāra Vasilija Ļevska vārdus: «Ja uzvarēšu — uzvarēs visa tauta, ja zaudēšu — tad tikai pats sevi.»

Šie vārdi izsaka izlūka darba būtību ienaidnieka aizmugurē. Tie pauž viņa varoņdarbu …

Johans vēroja cilvēkus, kas šeit krūmos slēpās. Noklājuši uz zemes svārkus, viņi rūpīgi tīrīja pistoles un automātus, pārbaudīja katru patronu. Tad paslēpa ieroci zem strīpainā gūstekņa tērpa, lai to nevarētu pamanīt. Fiziski stiprākie, paļaudamies uz to, ka cīņā atņems ienaidniekam ieroci, nodrošināja sevi vai nu ar brezenta cimdā sabērtām svina skaidām, vai ar skrūvi, ko paslēpa vārītā kāli. Vēl citi izmantoja patafona atsperi, kuras galu tie bija uztrinuši tik asu kā bārdas nazi, vai arī par īlenu pārtaisītu adāmo adatu — to viņi slēpa bikšu vīlē.

Johans Veiss pret dienesta biedriem abvērā izturējās neatkarīgi un pašapzinīgi. Visus viņš labi pazina un zināja, kas ar kuru jārunā un ko nedrīkst runāt. Tas vairs nekādu piepūli neprasīja, jo Veiss jau jutās viņu vidū pavisam brīvi. Bet, satiekoties ar saviem cīņu biedriem, vienmēr bija jātaupa laiks, jāievēro visstingrākie konspirācijas noteikumi, varēja atļauties runāt tikai par to, kas attiecas uz uzdevumu, un uzklausīt tikai to, kas cieši saistīts ar darbu.

Tagad, nonācis tik lielā draugu pulkā, Johans izjuta priecīgu samulsumu. Kā lai nesamulst, ja pēkšņi zuda nepieciešamība izlikties, taupīt katru sekundi, būt tik saspringtam kā uzvilktai pistoles atsperei.

Viņš grozījās biedru vidū, mulsi un priecīgi smaidīdams. Kaut gan viņam galvā bija esesiešu formas cepure, viņa seja nemaz neizskatījās pēc fašista sejas. Johans Veiss bija pazudis. Šeit gravā bija tikai Saša Belovs, nezin kādēļ ģērbies vācu virsnieka formā. Un satraukts klaiņoja apkārt kā dieva nepieņemts pašdarbības izrādes dalībnieks aiz kulisēm. Viņš pats uztraucas, un visi viņa dēļ uztraucas: nez vai šis krievu puisis pratīs nospēlēt vācu fašista Johana Veisa lomu? Viņā taču nav nekā tāda, kas atgādinātu fašistu. Tik tiešām, daudzi biedri šobrīd domāja, ka Belovam ar viņa labsirdīgo seju un skumji domīgajām acīm būs grūti uzstāties iecirtīga, augstprātīga un valdonīga vācu virsnieka lomā. Bet Belovs savukārt sprieda, ka šiem puišiem ar darba cilvēka parašām pilnīgi trūkst apsardzes komandas stājas.

Par tiem, kas šeit staigāja svītrainajā ieslodzīto tērpā, pat nebija vērts runāt. Vai tad šie cilvēki ar mirdzošām, nebēdnīgām acīm, pārgalvīgi sašķiebuši uz vienas auss vai atstūmuši pakausī cietumnieka svītraino cepurīti, ir koncentrācijas nometnes ieslodzītie? Nepavisam ne. Tie drīzāk ir masku balles dalībnieki. Tiem pilnīgi trūkst stingā gurduma, kas raksturīgs visiem ar nāvi notiesātajiem. Šai baigajā, svītrainajā tērpā, kuru redzot vien jau pārņem šausmas, viņi bezbēdīgi gulēja zem krūmiem, it kā tiem mugurā būtu pidžamas.

Vērīga acs tomēr spēja saskatīt šo cilvēku uzvedībā stingru, nelokāmu disciplinētību. Viņi nejautāja viens otram: «Kas tu esi?», «No kurienes?». Viņi nevēlējās apgrūtināt savu atmiņu ar to, kas tiem nav jāzina. Viņi izmantoja šo īso brīdi atpūtai. Pat tas, ka viņi stingri turējās pāros, nebija nejaušība. Katrs pāris bija saņēmis savu noteiktu uzdevumu, katrs zināja, kas tam būs jādara kaujas operācijas apstākļos. Itin viss, vissīkākā detaļa bija apsvērta — bija paredzēti dažādi varianti, kā mainīties savā starpā atbilstoši apstākļiem, bija zināms, kam būs jāaizdedzina ar sprāgstvielu piepildītās pretgāzu maskas, sedzot grupas atkāpšanos, ja operācija neizdosies un būs jāpazūd.

Ausmā ziņnesis gestapovieša formā ar motociklu aizveda cietuma priekšniekam adresētu slepenu aploksni. Aploksne un pavēle pieņemt ieslodzītos bija izgatavotas «Vali štāba» darbnīcā.

Vēl pirmsausmas krēslā viens no kaujiniekiem bija ielīdis tranšejā, ko izraka zem cietuma sakaru līnijas kabeļa. Viņš nepārgrieza kabeli, bet tikai saspieda to, lai, runājot pa telefonu, rastos tādi traucējumi, ka saprast vienam otru nav iespējams.

Novakarē grupa iekāpa smagajā mašīnā, stingri ievērojot kārtību, kas noteikta, pārvadājot ieslodzītos.

Zubovs esesieša formā iesēdās blakus Veisam mašīnā.

Blakus šoferim Ptašekam apsēdās izpletņu lēcējs Mehovs gestapovieša formā. Viņam bija jāapsargā Johans.

Mehovam bija liela pieredze spridzināšanā, un savu slikto dzirdi viņš aizbildināja ar to, ka viņa darbs esot pārlieku trokšņains. Viņš apgalvoja, ka viņam tagad esot gluži vienalga, kādu filmu skatās — skaņu filmu vai mēmo. Ja paliks dzīvs, tad pēc kara viņam kā sirmgalvim būšot jānēsā uz krūtīm klausāmais radziņš. Mehovs tomēr pārspīlēja: visu, ko vajadzēja dzirdēt, viņš ļoti labi saklausīja.

Klinšu augstās virsotnes, šķiet, bija pārdūrušas zemos, smagos mākoņus, un no tiem tagad gāzās lejā ražens lietus. Viss grima tumši pelēcīgā krēslā. No ezera kā dūmi cēlās ūdens putekli. Smagās, straujās lietus gāzes izsita šos ūdens putekļus no ezera virsmas.

Ceļš vijās starp klinšu kraujām. Veisa mašīna, pabraukuši garām smagajai, jau tuvojās tādām kā pamestām, drūmām cietokšņa drupām, kas tikai pēc silueta atgādināja senlaiku pili.

Veiss parādīja savu abvēra apliecību, un ārējā apsardze bez kavēšanās ielaida mašīnu pa cietokšņa vārtiem. Izbraukuši cauri smagajiem, no akmeņiem celtajiem senlaiku vārtiem, viņi apstājās pils iekšējā pagalmā. Šeit bija vēl otra, betona siena, virs kuras stiepās vadi ar augstsprieguma strāvu. Un, lūk, pa šīs sienas dzelzs vārtiem mašīnai iebraukt neatļāva. Netālu atradās šauras durtiņas, kas veda uz sardzes telpu. Pa tām ieiet atļāva tikai virsniekiem — Veisam un Zubovam.

Viņus lūdza brītiņu pagaidīt.

Ieradās dežurējošais SS oberjefreitors, rūpīgi pārbaudīja atbraucēju dokumentus, atkal liidza brīdi pakavēties un aizgāja, paņēmis līdzi dokumentus.

Gaidīt nevajadzēja ilgi, tikai dažas minūtes. Atkal ieradās oberjefreitors, šoreiz divu sargkareivju pavadībā, un lūdza virsnieku kungus nākt uz komandanta dzīvokli, kas atradās blakus kancelejai.

Cietuma priekšnieks jeb, kā viņu šeit dēvēja, her komandants bija garš, izstīdzējis un kalsns vīrs, bet ar resnu, noļukušu vēderu. Viņš piecēlās no galda un ar žestu lūdza virsniekus apsēsties viņam pretī senlaiku krēslos ar augstām, kokgrebumiem rotātām atzveltnēm.

Viņam priekšā uz galda atradās pavēle, kuru bija atvedis Veisa sūtnis, un arī atbraucēju dokumenti, kurus bija paņēmis no viņiem oberjefreitors.

—     Kungi, lūdzu, — cietuma priekšnieks sacīja, grūtsirdīgi pa- skatījās uz savu noļukušo vēderu, kas nokārās starp kalsnajām kājām, tad visai saudzīgi noglaudīja to.

Veiss izaicinoši iesaucās:

—     Jā? — un, nekaunīgi vērdamies komandanta blāvajās acīs, noprasīja: — Vai tad jums šeit nav tualetes istabas?

—     Ir gan. Es likšu jūs pavadīt uz turieni.

—     Man nav vajadzības, — Veiss atcirta. — Tikai man šķiet, ka mēs esam jūs iztraucējuši! Lūdzu, nemaz nekautrējieties. Mēs varam arī pagaidīt. — Johans, pievērsies Zubovam, nevērīgi piebilda: -— Varbūt parādīsim her komandantam šo laipnību?

—    Pavēle tā kā neatbilst noteiktajai formai, — komandants teica

un ar dzeltenīgu roku pagrūda Veisam tuvāk papīru, kurā vairākas vietas bija trekni pasvītrotas ar zilu zīmuli.

Veiss, nepaskatīdamies uz pavēli, pasmīnēja:

—           Iler komandant, uzdrošinos jums ziņot, ka es neesmu štāba rakstvedis. Man nav nepieciešams zināt tamlīdzīgus sīkumus.

—            Bet dokuments nav sastādīts pēc formas. — komandants stūrgalvīgi atkārtoja, un viņa izdēdējušā sejā parādījās iecirtība. — Es nevaru bez noteiktā formā sastādīta dokumenta pieņemt jūsu ieslodzītos, turklāt man nav kur tos izvietot.

—    Nevarat? — Veiss pārjautāja.

Komandants sagrauzts tikai noplātīja rokas.

—            Lieliski, — Veiss sacīja un pasmaidījis piebilda: — Jūsu atteikšanās mūs pilnīgi apmierina. — Piecēlās, strauji nolieca galvu. — Man ir tas gods atvadīties, her komandant.

—            Kur jūs tik ļoti steidzaties? Varbūt atļausiet jums piedāvāt glāzīti degvīna?

—            To var, — Veiss žēlīgi piekrita, — bet tikai pēc tam, kad es nodošu pavēli saviem ļaudīm un pārbaudīšu, ka viņi to izpildījuši. — Un, it kā vēlēdamies nomierināt, turpināja: — Tas viss tiks izdarīts dažās minūtēs.

—     Kas izdarīts? — cietuma priekšnieks jautāja.

—            Kā jūs to nesaprotat? — Veiss izlikās pārsteigts. — Mēs šīs sprāgoņas tepat pie jūsu iestādes mūra nošausim. Un viss. Man ne prātā nenāk tos vest atpakaļ!

—           Atļaujiet, — komandants jau kļuva nemierīgs, — bet kādēļ to darīt mūsu teritorijā?

—            Man pavēlēts atvest ieslodzītos uz šejieni. Es viņus atvedu. Jūs nevēlaties tos pieņemt. Labi. Es atstāšu jums viņus tādā veidā, kādā tie vairs jūs neapgrūtinās, it sevišķi tādēļ, ka jums nav brīvu vietu. Viss būs vislabākā kārtībā, to es varu jums apgalvot. — Un Veiss jau pagriezās uz durvīm.

—            Her kaptein! — cietuma priekšnieka balss ietrīsējās. — Es mēģināju sazināties ar pavēlniecību, lai saņemtu noteiktāku rīkojumu, bet līnija strādā velnišķi slikti. — Viņš piestūma tuvāk Veisam telefona aparātu. — Varat paši pārliecināties.

Veiss nicīgi noteica:

—            Es, her komandant, nemaz nešaubos, ka arī jūsu sakaru linija atrodas neapmierinošā stāvoklī. Varat būt pārliecināts, ka arī par to es ziņošu pavēlniecībai.

—           Es jau nosūtīju sakarnieku pārbaudīt līniju, — komandants taisnojās. Tad lūdza: — Kungi, mazliet pacietības.

Veiss ironiski jautāja:

—    Iler komandant, varbūt ari es varu lūgt no jums pacietību? Operācija ilgs ne vairāk kā minūtes divdesmit. Taisnību sakot, mēs ar to izdarīsim jums pakalpojumu, saīsinot jūsu ieslodzīto uzturēšanās laiku šeit.

—    Labi, — komandants sacīja, apstādinādams Veisu jau durvīs. — Atļauju ievest jūsu ieslodzītos iekšējā pagalmā. — Un pavēlēja oberjefreitoram: — Ej un izrīko!

—    Nevis mūsu, bet jūsu ieslodzītos, — Veiss izlaboja. Un, pievērsies Zubovam, teica: — Esi tik labs un nodod šo pavēli mūsu ļaudīm. Iler komandants domā, ka viņi paklausīs viņa oberjefreitoram tāpat kā saviem virsniekiem.

Zubovs kopā ar oberjefreitoru izgāja no kancelejas.

—     Klausieties, — komandants samierinoši teica. — Katrā lietā jābūt stingrai kārtībai. Jums, abvēra darbiniekiem, likvidēt pāris desmitu ieslodzīto … — un viņš savilka lūpas, it kā vēlēdamies nopūst no piedurknes pūciņu. — Bet mums, cietuma administrācijai, katrs ieslodzītais — vesela pārskata sistēma. Lai atbilstošā ailē ierakstītu kāda ieslodzītā nāvi, nepieciešams paskaidrojums, bez tam vēl ārsta slēdziens.

—     Saprotu, — Veiss jau kļuva pielaidīgāks. Tad turpināja: — Es jums ieteiktu paskatīties uz noziedzniekiem. Dažam labam no viņiem, es domāju, nāksies uzkavēties pie jums ilgāku laiku. Tās ir tik ievērojamas personas, ka viņu lietas jums atvedīs speciāls kurjers.

—     Es jau pārliecinājos, ka nav pievienotas personīgās lietas, un izskaidroju to ar tiem pašiem motīviem, par kuriem jūs nupat runājāt, — komandants piekrita.

Viņš uzmeta plecos melnu vaskadrānas apmetni un, laipni palaidis Veisu sev pa priekšu, noveda viņu pa dzelzs vītņu kāpnēm cietuma iekšējā pagalmā, kur jau bija iebraukusi smagā mašīna ar «ieslodzītajiem».

Kādi desmit cietuma sargi bija nostājušies pie sētas, mazliet tālāk no smagās mašīnas.

Kaujinieku grupa esesiešu mundieros nostājās pie mašīnas stingri noteiktā četrstūrī. Automāti bija uzvilkti, pistoļu makstis atvērtas. Viņi izturējās tā, it kā nemaz neredzētu cietuma uzraugus un atbildību par ieslodzīto apsargāšanu uzņemtos pilnīgi uz sevis.

Ieslodzītie cits pēc cita kāpa ārā no mašīnas pa dzelzs kāpnītēm, kas bija pieslietas pie nolaistās sānu malas, un nostājās uz akmens flīzēm. Divus, pārsegtus ar papīra maisiem, paši ieslodzītie izcēla no mašīnas un ar visām nestuvēm nolika mazliet sāņus.

Veiss, nevērīgi pamājis ar galvu uz nestuvju pusi, mierināja komandantu:

—    Nekas, tie vēl ir dzīvi. Tiem, ziniet, krīt laukā taisnā zarna.

—           Jā, jā, — komandants sacīja. — Zinu, tas gadās 110 pārāk lielas caurejas zāļu devas. Mēs arī pielietojām šo metodi.

Lija lietus, smagās ūdens lāses, atsizdamās pret smilšakmens flīzēm, kas klāja cietuma pagalmu, sašķīda sīkos pilieniņos.

No konvoju bruņu cepurēm ūdens tecēja straumēm. Ieslodzītie stāvēja sakumpuši zem lietus gāzēm. Viņi ne tik daudz sargāja no lietus sevi pašu kā zem drēbēm paslēptos ieročus. Daži bija salīgi sabāzuši rokas azotē un arī ne jau tādēļ, ka saltu, bet. lai rokas nekļūtu slapjas un tajās neslīdētu ierocis.

Veiss uzskatīja par nepieciešamu paskaidrot, kādēļ ieslodzītie uzvedas ne tā, kā pienākas:

—            Pa ceļam mani puiši vienam otram atdauzīja pirkstus un, iespējams, vēl šo to. Tomēr, kā redzat, stāv uz pakaļkājām. Biju domājis, ka tie pēc visa spēs tikt uz priekšu tikai četrrāpus.

—    Vai tie pretojās? — komandants jautāja.

Veiss, paraustījis plecus, pasmīnēja.

—           Kur nu pretojās! Mums tad nebūtu bijusi vajadzība tos vest tādu gaisa gabalu.

—           Jūsu zēni izskatās ļoti braši, — komandants atzinīgi novērtēja kaujinieku militāro stāju.

—           Atklāti sakot, viņi paši arī tikko turas kājās, — Veiss teica. — Mēs, drošības dienests, tagad strādājam kā frontē. Ļoti daudz uzdevumu. — Laiski nostaipījies, jautāja: — Varbūt iesim iekšā?

—           Jā, komandants piekrita. — Mums mirkt lietū nemaz nav nepieciešams. — Cietuma priekšnieks padeva zīmi kādam sakumpu- šam cilvēkam ar nolaistiem pleciem, kuram bija šaura seja un līks deguns, lai tas seko viņiem.

Kancelejā komandants stādīja priekšā Veisam šo cilvēku:

—           Her Švarcbergs ir mans galvenais palīgs. — Tad uzsvērti piebilda: — Viņam piemīt izcils gribasspēks. Tik neatlaidīgs, ka viņa rokās paši stūrgalvīgākie sāk čivināt kā kanārijputniņi.

Švarcbergs uzsmaidīja Veisam tā, kā smaida slavenības, kas pieradušas pie vispārējas apbrīnošanas. Tad kautri ierunājās:

—            Her kaptein, esiet tik laipns un nosauciet numurus, ar kuriem man būs jānodarbojas pirmkārt. Būtu vēlams zināt, kur tie iepriekš apstrādāti. Mēs cenšamies neatkārtot jau pielietotas metodes un līdzekļus. — Piebilda daudznozīmīgi: — Iekams nosaku ieslodzītajam režīmu, es aizvien rūpīgi apdomāju un apsveru visus paņēmienus, ar kuriem viņš jau ir iepazinies. Kā zināt, labi iedarbojas tikai jaunais, vēl neizbaudītais.

—    Lieliski, — Veiss atzinīgi noteica, — redzu, ka jūs šeit strādājat nopietni, — un nolaida roku, lai paņemtu planšeti, kas karājās blakus pistoles makstij.

Vilcināties vairs nedrīkstēja. Izrāvis parabellumu, Johans strauji, no visa spēka iesita mazliet aizmugurē stāvošajam Svarcbergam pa žokli. Pēc tam, mērķēdams uz cietuma priekšnieku, iespēra ar kāju bez dzīvības zīmēm uz grīdas guļošajam Svarcbergam deniņos. Atbruņoja komandantu un pavēlēja tam aiznest Svarcbergu uz vannas istabu. Komandants, kas, acīm redzot, bija pilnīgi apstulbis no visa notiekošā, bez kurnēšanas vilka pa koridoru sava palīga ļengano ķermeni. Vannas istabā Veiss vienā mirklī un gandrīz bez kāda trokšņa tika galā ar abiem. Ātri pārmeklēja kabatas, paņēma visas atslēgas … Aizšāva durvīm priekšā bultu, paskatījās apkārt, iebāza pistoli kabatā un nokāpa pa vītņu kāpnēm pagalmā.

Lietus straumes vēl joprojām smagi gāzās uz akmens flīzēm. Ieslodzītos vairs nekur neredzēja. Kaujinieki bija izklīduši pa pagalmu, it kā meklēdami patvērumu no lietus.

Vienīgi disciplinētie cietuma sargi joprojām stāvēja pie sienas zem lietus gāzēm.

Pienāca Zubovs. Griezdamies pie tā, Veiss skaļi teica:

— Her leitnant, varbūt jūs ieiesiet atvadīties no komandanta? — Un iespieda viņam rokā atslēgu saišķi, ko viņš bija atņēmis Svarcbergam.

Mehovs smagiem soļiem sekoja Zubovam.

Veiss aizsmēķēja, lai dotu iespēju Zubovam un Mehovam aiziet un uzsākt ar savu grupu cietuma iekšējo telpu pārmeklēšanu. Johans, vairākas reizes dziļi ievilcis dūmus, pēkšņi nometa cigareti un, nokomandējis: «Ieņemt vietas!» — nokrita uz mutes zemē.

četri kaujinieki sekoja viņa piemēram. Pārējie atklāja uguni, šaudami uz pārsteigumā sastingušajiem cietuma sargiem.

Pārliecinājies, ka šeit viss rit, kā bija ieplānots, Veiss ieskrēja cietuma ēkā. Cietuma gaiteņos kauja jau bija gandrīz beigusies.

Uz grīdas blakus cietuma sargu līķiem gulēja kritušie biedri: viņi pirmie bija uzsākuši kauju, laizdami darbā zem svītrainā apģērba paslēptos ieročus.

Viņi, vadīdamies no izstrādātā plāna, kameras tūlīt neatvēra. Bija nolemts atbrīvot ieslodzītos tikai pēc tam, kad piripā grupa būs pie- veikusi iekšējo sardzi, bet otrā — ārējo.

Veiss atkal izskrēja pagalmā. Seit viss jau bija padarīts. Trīs biedri krituši kaujā. Pieskrēja Ptašeks. Veiss uzdeva viņam komandēt grupu, kas palika pagalmā.

Laiks bija paskatīties, kas notika cietuma iekšējās telpās. Johana

bažas, ka Zubovs aizrāvies neievēros visus operācijas noteikumus, izrādījās pareizas.

Visu kameru durvis bija līdz galam vaļā.

Saniknots uz Zubovu un aizmirsis, kur viņš atrodas, Johans paveļoši uzkliedza ieslodzītiem vācu valodā:

—    Tūlīt atpakaļ kamerās!

Viņš gandrīz kļuva par upuri šai nepiesardzībai. Atbrīvotie ar lādu niknumu metās viņam virsū, ka droši vien būtu viņu nožņauguši, ja nebūtu tik nespēcīgi.

Katra minūte bija dārga. Johans, apspiedis žēlumu pret šiem ļaudīm — mocekļiem, cietējiem, brāļiem, stingri komandēja. Cita ceļa vest tos pie saprāta nebija, vienīgi atvēsināt viņu sirdis ar aukstu lietišķību. Lai glābtu viņus, viņš bija gandrīz priekšnieciski oficiāls, pat rupjš pret tiem.

Katram iedeva dokumentus un apvidus karti, kurā bija norādīts bēgšanas ceļš. Pārbaudīja, vai atbrīvotie nometuši cietuma drēbes un pārģērbušies civilos tērpos, kas atradās kravas mašīnā.

Pēc tam viņš devās uz kanceleju un gribēja jau sākt izskatīt slepenos arhīvus, kas glabājās ugunsdrošā seifā, ko Mehovs jau bija paguvis uzlauzt. Tajā brīdī Zubovs ienesa kancelejā Elzu un saudzīgi noguldīja uz dīvāna. Her Švarcbergs par karceri izmantoja ledaino morgu. Tieši tur Zubovs atrada Elzu.

Viņa bija bez samaņas, bez kādām dzīvības zīmēm.

Johans lika izmest no vannas istabas cietuma priekšnieka un Svarcberga līķus.

Vannu piepildīja ar karstu ūdeni un ieguldīja tajā meiteni.

Ptašeks, ar nazi pavēris cieši sakostos zobus, ielēja no blašķes viņai mutē spirtu.

Zubovs stāvēja bāls, viņa rokas drebēja, formas svārki un bikses bija notriepti asinīm.

—    Vai tu esi ievainots? — Johans jautāja.

—            Pagaidām neko nejūtu. — Un, iegremdējis rokas ūdenī, Zubovs sāka berzēt meitenes pēdas.

Ūdens kļuva sarkans …

—            Ejiet labāk ārā! — Mehovs atmeta ar roku. — Es viens tikšu galā. Jūs tikai traucējat.

Kancelejā, spiezdams ūdeni no slapjajām piedurknēm, Zubovs dusmīgi uzbruka Johanam:

—            Cik tu gan delikāti apgājies ar šo komandantu un bendi. — Pārmeta: — To nu gan es no tevis negaidīju!

—     Ko tu negaidīji? — Veiss izbrīnījies jautāja.

—    Nu, palaidi tāpat vaļā!

—• Kā «palaidu vaļā»? — Johans pašķielēja uz līķiem. — Un kas lad tie ir?

Zubovs ietiepīgi atkārtoja:

—            Kā saka, palaidi ar labu. Ja tu būtu redzējis, kā viņa tur, ledus pagrabā, gulēja virs līķu kaudzes. Baidīdamās nosalt, uzlīdusi uz līķiem. Tie ir siltāki nekā ledus.

—     Nomierinies, lūdzu, — Johans lūdza.

—    Tavās dzīslās rit vardes asinis, — Zubovs atcirta.

—     Kā tad citādi!

—     Es vairs nespēju izlikties. Aiziešu kopā ar grupu — un viss.

—            Kas nu vēl nebūs! — Johans bargi norāja viņu. Jautāja: — Vai tu pa galvu esi dabūjis, vai? Prātā jucis?

—            Ja viņa nenāks pie samaņas … Atklāti teikšu — ej bekot ar savu konspirāciju. Turpmāk strādāšu pats uz savu roku.

—     Neirastēniķis! — Veiss nicīgi izmeta.

—     Vai tu saproti? Tie gribēja viņu dzīvu nosaldēt.

Ieskrēja Mehovs.

—            Nāciet žiglāk: dzīva … — Mehova sviedriem klātajā sejā bija atplaucis smaids.

Vannas istabā bija sutīgi karsts, no vannas cēlās blāvi garaiņi.

Elza joprojām gulēja vannā, pārsegta ar šineļiem. Zem galvas Mehovs viņai bija pabāzis cietuma priekšnieka raibo peldmēteli.

—     Redziet, — Mehovs lielīgi iesaucās, — atdzīvojās!

Elzas galva ar slapjajiem matiem atgādināja zēna galvu. Deniņi un vaigi bija iekrituši. Ada nedabiski sārta.

Elza pasmaidīja uztūkušām lūpām, atsegdama izsisto zobu nelīdzenās saknes. Pacēla izdēdējušās, bālās rokas, kas izskatījās pēc zariņiem, kuriem noplēsta miza, un mēģināja tās pastiept pretī Zubovam un Veisam.

Zubovs nokrita uz ceļiem, nolieca galvu un sāka raudāt.

Elza kaut ko nošļupstēja. Viņai bija grūti runāt. Elzai bija izsisti zobi un lūpas asiņoja. Sāpes bija tik neciešamas, ka Elzas seja sāpēs pārvērtās. Viņa apklusa.

Mehovs noliecās pār meiteni, atkal pielika viņai pie mutes savu blašķi.

Johans jautājoši uzlūkoja Mehovu.

Tas vainīgi nodūra acis, paskaidroja:

—            Jā, viņa ir stipri noreibuši. Sagāzu iekšā visu spirtu. Nekas, tā viņa jūtas labāk.

—            Zubov … — Elza uzlika roku viņa stāvajam pakausim. — Es tevi tik ilgi gaidīju, bet tu nenāci un nenāci… — Žēlabaini turpināja: — Protams, Brigita vainīga. Nu, un lai. Lai viņa tagad tevi k'iiida mājās, Tagankā. Bet es tevi vairs nelaidīšu prom. Klusē. Es jau esmu mūsu likteni izlēmusi. Kā es gribu, tā ari viss notiks. Tu taču esi pieradis mani paklausīt, vai jā? Klausīji, kad liku iet pie Brigitas.

Elza gribēja pacelties sēdus. Mehovs neļāva viņai, turēdams pie pleciem. Parādīja ar acīm uz durvīm.

Johans aizveda Zubovu uz kanceleju, nosēdināja krēslā.

Zubovs gārgdams elpoja. Viņa formas svārki bija piesūkušies asinīm. Johans izģērba Zubovu, pārsēja viņa brūces — granātas šķembas bija ievainojušas roku un sānu. Jautāja:

—    Kā tu jūties?

—       Kā īsts nelietis! — Zubovs dzīvi atsaucās. Un, nikni uzlūkodams Veisu, pateica: — Sādu meiteni jūsu dēļ esmu zaudējis! Viņa nekad man nepiedos Brigitu.

—       Pie visiem velniem! — Johans sapīcis iesaucās. — Nejauciet man galvu. Tikko dzīvi, bet melšat niekus, pie tam vēl šādos apstākļos. Elza ir noreibuši, bet tu? — Un, atmetis ar roku, aizgāja pārbaudīt sardzes posteņus.

Viss bija kārtībā. Nogalinātos cietuma sargus pārģērba ieslodzīto drēbēs un aiznesa uz ledus pagrabu.

Ar cietuma priekšnieka mašīnu izveda vairākus ieslodzītos ārpus cietuma teritorijas, pēc tam atkal atgriezās, lai paņemtu nākamos.

Pagalmā iznāca Mehovs un paziņoja Veisam, ka Elza atsilusi un tagad guļ. Noraizējies piebilda:

—       Viņai ne tikai izsisti zobi. Viņa karājusies gaisā — rokas un kājas sakropļotas. Staigāt nevarēs. Lai brītiņu paguļ, pēc tam ietīšu viņu segā, noguldīšu motocikla blakusvāģi un cik iespējams ātri nogādāšu, kur liksi. — Tad palūdza: — Izdomā un uzraksti izziņu, lai vajadzības gadījumā es to varētu uzrādīt patruļas posteņiem.

Kancelejā atradās cietuma blankas, stūra un apaļie zīmogi. Johans uzrakstīja ar rakstāmmašīnu pavēli par saslimušās cietuma uzraudzes nosūtīšanu uz SS hospitāli. Atveidot cietuma priekšnieka parakstu nemaz nebija tik grūti.

Pusnaktī Mehovs ietina nomiegojušos, vārgo un vēl ne pilnīgi at- skurbušo Elzu segā, iznesa cietuma pagalmā un noguldīja motocikla blakusvāģi.

Veiss jautāja:

—    Varbūt pasaukt Zubovu, lai atvadās?

—       Nē, — Mehovs teica, — nevajag. Tas tikai sagādās viņiem abiem liekas ciešanas. Viņiem vēl daudz kas būs jāiztur! … Par mani nebaidies! — Un parādīja ar acīm uz sprāgstvielu sainīšiem.

—    Tikai nepārsteidzies, — Veiss lūdza.

—     Vari būt drošs, — Mehovs apsolīja. Un palielījās: — Es esmu pieradis rīkoties apdomīgi. Citādi jau sen vairs nebūtu dzīvs. — Atvadīdamies pamāja ar galvu.

Motocikls apgriezās un izbrauca caur pavērtajām durvīm. Sargs tūdaļ aizšāva smago tērauda bultu.

Johanam atmiņā palika Elzas seja tāda, kādu viņš to redzēja uz motocikla blakusvāģa melnās vaskadrānas spilvena. Vājiņa, nomocīta, bez asins lāsītes tā tagad pēc visām mokām, ko bija pārcietusi Elza, pauda vienīgi nogurumu. Un mati gaiši, gludi saglausti, bet nevis kupli, spilgti sarkani, izaicinoši izbužināti ka agrāk. Glīta, vienkārša, ļoti nogurusi sejiņa, šķiet, ka viņa bija pārcietusi smagu un ilgu slimību.

Mehova rokas, kas turēja stūri, bija nobrāztas un sasistas zilas. Aiz platajiem zābaku stulmiem aizbāztas automāta rezerves kasetes, bet no neaizpogātās ādas instrumentu somas rēgojās laukā sprāgstvielu sainītis, kas bija daudz iedarbīgāks par prettanka mīnu.

Jādomā, ka Mehovs bez starpgadījumiem aizvedīs Elzu līdz noteiktai vietai. Pēc tam viņu pārgādās pāri frontes līnijai un vairs nebūs sakarnieces Elzas, un viņa kļūs atkal — jā, bet kā tad viņu sauc? — Ļena, Ļiza, Nadja, Nastja, Ksjuša vai varbūt Katjuša?

Varbūt viņiem kādreiz iznāks sastapties uz ielas un viņi paies garām, nepazīdami viens otru. Ko lai dara, arī tas iespējams …

Zubovs, izdzirdis, ka Elza aizvesta, sāka plosīties kā negudrs. Viņš nikni uzbruka Veisam, ka tas nebija viņu brīdinājis par Elzas aizvešanu.

—     Liecies mierā, — Johans miermīlīgi atbildēja, — nejauc meitenei galvu.

—    Vai tādēļ tu tā rīkojies, ka es tagad esmu precējies ar vācieti?

—     Nē, nevis tādēļ.

—     Bet kādēļ tad?

—     Redzi, — Johans atbildēja, — tu iedomājies, ka esi nemirstīgs, un par daudz nekaunīgi izaicini nāvi.

—     Vai tad man būtu jākautrējas no nāves? Es esmu atklāts cilvēks, — Zubovs ļauni atcirta. — Ir iespēja sist ienaidnieku, es to situ no tīras sirds. — Nicīgi piebilda: — Ja nebūtu tevis un tavas diplomātijas, es jau sen …

—     Būtu viņsaulē, — Johans nobeidza viņa vietā. Stingri piebilda: — Iegaumē: ja Brigita tuvākajā laikā kļūs atraitne, tu atbildēsi par lieliskas slēptuves iegāšanu.

—     Vai zini, miroņus neviens pie atbildības nesauc!

—           Kamēr cilvēks vēl dzīvs, viņam var sadot pa cepuri. Tev bija pavēlēts vadīt kauju cietuma ēkā, bet tu visiem pa priekšu meties uz vārtiem. Futbolists! Tagad atkal atgriezīsies pie Brigitas sakropļots, turklāt vēl ar izskaistinātu purnu.

—           Tā nu ir mūsu pašu darīšana, — Zubovs atcirta. — Mūsu personīga lieta.

—           Nē, — Johans sacīja. — Man jāatbild, kādā izskatā tu pār- rodies mājās. Ja tu nebūtu skaistulis …

—    Ak tad tā, — Zubovs apvainojās, — es tev esmu vajadzīgs tikai

kā švīts?

—     Ne jau nu man, bet Brigitai, — Johans atteica.

—           Viņa manī mīl nevis skaistu vīrieti, bet cilvēku, — Zubovs nopietni teica. — Ja tā nebūtu, man būtu bijis vieglāk skatīties Elzai acis un vispār būtu vieglāk dzīvot.

—           Lai nu paliek, — Veiss piecēlās, — neņem pie sirds. — Stingrā balsī pavēlēja: — Pēc minūtēm desmit pazūdi!

—     Kādēļ man jāpazūd? — Zubovs sašutis iesaucās.

—           Tādēļ, — Johans strupi atbildēja, — ka pirmie no mūsu grupas dosies prom tie, kas veic ienaidnieka aizmugurē svarīgāku darbu.

—    Tad tik posies prom!

—           To es arī darīšu, — Johans sacīja, — arī es aiziešu viens no pirmajiem.

—    Tātad tomēr pēc manis?

—    Tieši tūlīt aiz tevis.

—           Tu mani pārvērtē! — Zubovs pasmīnēja. — Kautrības dēļ vien nevaru tev piekrist.

—    Pēc piecām minūtēm tevis vairs šeit nebūs, — Johans sacīja.

—     Bet tevis?

—           Mēs ar Vodicu brauksim mazliet vēlāk, mums jāizskata arhīvs. Neuztraucies, mēs nebūsim ilgi.

Vodica, tikpat slaids, kalsns kā Ptašeks, spilgtiem kastaņbrūniem matiem, tumšu seju un melnām acīm, bija dzimis Dienvidslāvijā. Viņš bija viens no vispārdrošākajiem Zubova līdzgaitniekiem. Tādēļ arī Veiss centās viņu neizlaist no acīm un līdz pēdējam mirklim gribēja paturēt savā uzraudzībā.

Reiz Vodica bija bēdzis no koncentrācijas nometnes ļoti oriģinālā veidā. Viņš nožņaudza sargu, uzmeta tā līķi uz sētas, pa kuras augšējo malu stiepās drātis ar augstsprieguma strāvu, un, izmantodams sarga līķi kā sava veida izolatoru, pārlīda pāri.

Vojevodinā fašisti tirgus laukumā bija nocirtuši galvu Vodicas tēvam un abiem vecākajiem brāļiem. Pakāra bezgalvainos ķermeņus

pie stabiem un piestiprināja uz krūtīm dēlīti ar uzrakstu: «Parti- zānis».

Pirmo reizi Vodica nonāca koncentrācijas nometnē, kad viņam bija septiņpadsmit gadu. Viņu iesēdināja nevis tādēļ, ka viņš veikli prata nogalināt ienaidnieku ar vienu īlena dūrienu mugurā, bet par nozagtu maizes klaipu vācu armijas veikalā.

Vodica vairākkārt bija bēdzis no koncentrācijas nometnēm, bet vienmēr notverts.

Pēdējo reizi viņš izbēga no Osvencimas vēl tai laikā, kad firma «Topfs un dēli» nebija tur uzbūvējusi krematorijas un līķus nededzināja, bet apraka grāvī aiz nometnes robežām. Naktī Vodica paslēpās nometnes pagalmā starp kaudzē sakrautajiem līķiem, un rīta agrumā viņu kopā ar līķiem iemeta smagās mašīnas kravas kastē. No bedres viņš paguva izlīst vēl pirms kapraču komandas ierašanās.

Elza, uzdevusi Vodicu par itālieti, iekārtoja viņu darbā viesnīcas restorānā, jo viņš prata itāliski. Visgrūtākais Elzai bija pārliecināt šo kalsno, stiegro puisi ar naidā kvēlojošām, melnām acīm, lai tas mierīgi uzvestos savā jaunajā amatā.

Drošības labad viņa aizveda Vodicu uz katoļu baznīcu un lika viņam tur zvērēt. Vodica paklausīgi zvērēja krusta priekšā. Bet pēc tam, kad viņi bija iznākuši no baznīcas, viņš sadrūmis atzinās, ka viņš ne tikai neesot katolis, bet vispār neticot dievam un ka viens no viņa brāļiem esot bijis pat komunists.

—     Nu tad zvēri man kā komunists, — Elza teica.

Vodica skumji noplātīja rokas:

—     Bet es diemžēl neesmu partijas biedrs …

—    Tad zvēri pie tēva un brāļu piemiņas.

Vodica bridi padomāja, tad satriekts atteicās:

—    Nē, nevaru. — Bet, ieraudzījis, cik izmisusi ir Elzas seja, apsolīja: — Labi. Solos neaiztikt nevienu no tiem, kas apmeklē restorānu.

Pirms aizbraukšanas no cietuma Veiss kopā ar Vodicu uzkāpa augstajā sardzes tornī, lai pārlūkotu apkārtni. Viņi redzēja vientuļo ceļu, kalnu siluetus, neaptverami plašās, zvaigžņotās debesis.

—    Kāds burvīgs skats! — Veiss iesaucās.

Vodica drūmi pašūpoja galvu.

—    Tu neesi bijis Dienvidslāvijā. Tu neesi spējīgs spriest, kas ir skaists.

Taču Veiss redzēja, cik kāri Vodicas smalkās nāsis ieelpoja dzidro kalnu gaisu, ar kādām ilgām viņš nolūkojās uz kalnu robainajām virsotnēm. Veiss nekā neatbildēja, necentās viņu pārliecināt.

Ausmā Veiss bija jau Varšavā. Viņš ieradās abvēra vienībā, kur viņam iedeva paketi ar pavēli doties uz Viļņu. Turpmākos norādījumus viņš saņemšot Viļņā no abvērkomandas priekšnieka.

52

Maršalkovska ielā, dziļi dārzā, stāvēja grezna muižnieka savrupmāja, kuru augstākie abvēra virsnieki, iebraukuši Varšavā komandējumā, izmantoja par viesnīcu. Visiem zināms, ka izlūka īsto dienesta stāvokli bieži vien nosaka nevis viņa dienesta pakāpe un pat ne ieņemamais amats, bet uzdevums, kāds tam uzticēts. Visbiežāk — sakari ar augstākām aprindām un vieta, kādu izlūks ieņem šajā sabiedrībā. Tādēļ dabūt istabu slepenajā abvēra viesnīcā vajadzēja prast. Nemaz nebija tik svarīgs tas, kas rakstīts abvēra darbinieka dienesta apliecībā, bet gan iespaids, kādu iebraucējs atstāja uz komandantu, kas sēdēja vestibilā pie smēķētāju galdiņa.

Komandants bija ģērbies civilās drēbēs — tas bija gan portjē, gan detektīvs. Viņš pat neatvēra Johana pasniegto apliecību. Dauzīdams ar tās cieto muguriņu pa galda virsu, viņš, laipni smaidīdams, apjautājās, no kurienes Veiss ieradies.

Tikpat laipni smaidīdams, Veiss savukārt jautāja komandantam, vai viņam patīkot Nica.

—     Ja patīk, uzskatīsim, ka esmu ieradies no šīs jaukās pilsētiņas. — Beidzis smaidīt, stingri sacīja: — Par manu ierašanos ziņojiet majoram Steinglicam tikai tad, kad būšu nomazgājies vannā, sakārtojies un saticies ar Lansdorfa kungu. Sakiet — vai viņš nav mani meklējis?

Komandants atvēra Veisa apliecību.

—     Mīļais draugs, — Johans pārmetoši teica. — Lansdorfa kungs var neatcerēties, kas tur rakstīts. Viņš drīzāk jautās, vai kāds no viņa draugiem nav meklējis viņu. Vai ne?! — Triumfējoši paskatījās uz komandantu un nevērīgi piebilda: — Tad, lūk, pēc tam, kad jūs mani būsiet aizveduši uz manu istabu, jūs varēsiet pateikt Lansdorfa kungam, ka es pēc viņa esmu vaicājis.

Johans vēlējās apmesties šajā viesnīcā tādēļ, ka gribēja satikt savus priekšniekus un aprunāties ar tiem mājas apstākļos — jebkurš cilvēks ārpus darba izturas atklātāk.

Tā kā Veiss tik pašapzinīgi un valdonīgi izturējās, komandants nolēma istabu viņam dot un pavēlēja kalpotājam pavadīt viņu, pie sevis nodomādams, ka vēl pagūs ievākt papildu ziņas par atbraucēju pie gestapo dežuranta.

Veiss pagriezās, lai sekotu kalpotājam uz liftu, bet pēkšņi ieraudzīja, ka lejā pa kāpnēm, ko klāja sarkans paklājs, nāca Angelika Bihere, bet aiz viņas cēli, kā vienmēr, soļoja bālais, izdēdējušais pulkvedis Joahims fon Zalcs.

Veiss sastinga, pieņēma pamatstāju un, strauji noliecis galvu, sveicināja šo cienījamo pāri. Viņš atļāvās mazliet uzsmaidīt Angelikai un uzmest viņai sajūsmas pilnu skatienu. Tādu skatienu, kas apbrīno ne tik daudz sievietes seju kā viņas augumu. Skaisti veidotām sievietēm šādi skatieni nemaz neliekas apvainojoši.

—    Ak Johan! — Angelika iesaucās un sniedza viņam šauru, ādas cimdā tērptu roku.

Veiss galanti ar lūpām pieskārās cimdam. Pulkvedis apstājās samulsis, jo nezināja, vai viņam jāliekas pazīstam šo cilvēku, vai ne.

Veiss, samiedzis acis, teica Angelikai:

—    Cik jūs burvīga!

—    Vai jūs kādam atbraucāt pakaļ? — pulkvedis jautāja, vēlēdamies parādīt, ka viņš atceras šo šoferi.

—    Jā, — Veiss atbildēja. — Pie Lansdorfa kunga. — Vienaldzīgā tonī piebilda: — Man viņam jāpaprasa padoms kādā lietā. — Paskatījies pulkstenī, teica: — Man vēl ir pietiekami daudz laika.

—    Tad esiet tik laipns, pabrokastosim kopā, — Angelika sacīja. Un, pārmetoši atskatījusies uz pulkvedi, teica viņam: — Frau Dīt- mara man jau stāstīja, ka Veisa kungs dienestā strauji kāpj uz augšu.

Veiss daudznozīmīgi pasmaidīja, nolieca galvu un, jau griezdamies pie pulkveža, sacīja:

—    Uzdrošinos izteikt pārliecību, ka tagad mēs agrāk par pašiem maskaviešiem uzzināsim, kāds Maskavā laiks. Ileil, Ililler! — Viņš atvēra divviru durvis, kas veda uz restorānu, un, palaidis garām pulkvedi un Angeliku, nevērīgi pavēlēja komandantam: — Lūdzu, pasakiet Lansdorfa kungam un majoram Šteinglicam, ka atrodos restorānā.

Veisam ļoti gribējās, lai abi priekšnieki redzētu viņu fon Zalca sabiedrībā. Taču, laikā apķēries, ka uzvedas par daudz familiāri, viņš atvainojās pulkvedim:

—    Jūs parādītu lielu laipnību, ja ielūgtu arī viņus!

Taču to darīt nebija vajadzības. Lansdorfs un Steinglics jau brokastoja restorānā, tikai katrs pie sava galdiņa. Veiss tik veikli izmanījās stādīt priekšā dāmai vispirms Lansdorfu un pēc tam Stein- glicu, ka pulkvedim nekas cits neatlika kā abus lūgt pie sava galda.

Nebija šaubu, Steinglics jutās pagodināts. Toties Lansdorfs kā vecmodīgs, galants kavalieris brīvi un nepiespiesti sāka tērzēt ar mei- leni, nemaz nepiegriezdams vērību tam, vai tas pulkvedim patīk vai ne.

Tērzēja viņš ar Ahgeliku, žonglēdams uz tik izsmalcinātas pieklājības un nepieklājības robežas, ka nevarēja neapbrīnot viņa spējas. Johans bija domājis, ka Lansdorfs šīs spējas jau sen zaudējis.

Sīs visai trokšņainās brokastis Johanam bija divējādā ziņā izdevīgas. Pirmkārt, pazīšanās ar pulkvedi ļoti cēla viņu priekšniecības acīs. Otrkārt, komandants nolēma ierādīt šim nekaunīgajam abvē- rietim ar pieticīgo dienesta pakāpi daudz labāku istabu, jo pats savām acīm pārliecinājās, ka viņa augstprātībai ir savs pamats.

Sarunās noskaidrojās, ka pulkveža uzdevumā Angelika bija apmeklējusi sieviešu izlūku skolu un piedalījusies arī nodarbībās. Viņa teica Lansdorfam:

—           Dīvaini gan — apmācības tehnisko kursu viņas atjautīgi izprot. Bet, tiklīdz es sāku viņas izjautāt, ar kādiem paņēmieniem sieviete spēj ietekmēt vīrieti, viņas izrādījās apbrīnojami stulbas. Viņām nav ne jausmas pat par viselementārākiem vilinājumiem.

—           Varbūt jūs, freilen, man uzticētu savas zināšanas šai jautājumā? — Lansdorfs šķelmīgi jautāja. — Jādomā, ka būšu daudz sekmīgāks skolēns.

Steinglics rupji iezviedzās.

—           Pie joda, jūs, freilen, esat gudra meitene! Pārlieciniet Lansdorfa kungu, ka nepieciešams organizēt skolu meičām, kam piemīt šāds talants, — un mēs neatteiksimies iestāties tajā par kadetiem.

Fon Zalcam tas nepatika, un viņš sapīcis teica:

—           Angelikas jaunkundze izvirza nopietnu problēmu sieviešu aģentūras sagatavošanā, jo sieviete tikai tad ir stipra, ja viņa prot izmantot vīrieša vājības.

—           Ja vīrietis ir vājš, tad uz viņu vairs nekas neiedarbojas! — Lansdorfs nopūtās.

—           Bravo! — Angelika iesaucās. — Lansdorfa kungs, jūs vienkārši esat burvīgs!

Steinglics, piepildīdams glāzi ar konjaku, noraizējies teica:

—           Bābiets — aģente … — un nievājoši savilka lūpas. — Tās der tikai miera laikā un ne pret krieviem.

—           Kādēļ ne? Vai tad dievs tos nav apveltījis ar to pašu, ar ko mūs? — pulkvedis ironiski jautāja.

Steinglics vienā paņēmienā izdzēra glāzīti un, atvilcis elpu, rupji atbildēja:

—           Tādēļ, ka šie mežoņi kā mūki pelēkās sutanās tagad dzenas pakaļ tikai vienai dāmai, kas sastāv no kauliem vien. Tā tik naski drāž uz mūsu pusi kā vazaņķe, kas izsprukusi no kazarmas, kur to neviens nav saudzējis.

—           Man jūsu alegorijas nav saprotamas, — pulkvedis sarauca uzacis.

Veiss iztapīgi paskaidroja:

—            Majora kungs gribēja teikt, ka pretinieku, kuru mēs neesam spējuši pārliecināt ar ieročiem, nez vai varēs pievārēt ar sievietes jaukumiem.

—            Pareizi, — Steinglics norūca, — jaukumi! — Un, vērdamies Angelikā ar tukšu skatienu, galanti sacīja: — Ja jūs, freilen, strādātu pret mums, zvēru, ka šādu kārdinājumu es neizturētu.

—            Lielāku komplimentu izlūks dāmai pateikt nevar, — Lansdorfs piebilda.

Pievērsusies Veisam, Angelika sacīja:

—            Skolā par priekšnieces vietnieci strādā kāda krieviete. Viņai viens vaigs šausmīgi sakropļots, bet otra sejas puse tik skaista kā kamejas profils …

—            Tad jau viņa ir cilvēks ar divām sejām, — Steinglics pārtrauca Angeliku.

Veiss tūlīt saprata, ka runa ir par Ļusju Jegorovu. Viņš atturīgi aizrādīja Steinglicam:

—           īsts izlūks — cilvēks ar tūkstoš sejām. Bet to, kura no tām īstā, var nojaust vienīgi tas, kas pats nav zaudējis savu seju.

Angelika piekrītoši pamāja ar galvu.

—           Jāsaka, ka jums visai oriģināla gaume, — viņa turpināja, pazeminājusi balsi. — Man stāstīja, ka jūs neesot bijis vienaldzīgs pret šo meiteni!

«Pļāpīgā slampa,» Johans sodījās par Klāru Aufbaumu. «Tu man par to dārgi samaksāsi.» Bet smaidīdams atbildēja Angelikai:

—           Jaunkundz, mums, abvēriešiem, piemīt spējas iemiesoties jebkurā tēlā. Taču, neraugoties uz to, mēs esam un paliekam vīrieši.

—            Vai tiešām? — Angelika zobgalīgi iesaucās. — Man tas nebija zināms. Jūs pret mani vienmēr esat tik kautrīgi izturējies, ka tagad es šo jūsu kautrību varu uzskatīt par apvainojošu.

Veiss divdomīgi atteica:

—    Ja atļausiet, es izpirkšu savu vainu.

—     Bet sakiet — vai arī tai krievu meičai jūs prasījāt atļauju?

Lansdorfs vērīgi klausījās, uzmundrinoši pamirkšķināja Veisam

ar aci un skaļi noteica:

—     Izrādās, ka svētie arī reizēm grēko, tikai klusi un slepus.

Ko lai Johans gan teiktu? Viņš taču nevarēja taisnoties! Johans

kaunīgi klusēja. Lansdorfs pasmējās un atzinīgi uzlika roku Veisam uz pleca.

Lēnām liedams sev glāzē konjaku, Veiss, nenovērsis acis, lūkojās Klāzē, un pēkšņi viņa priekšā kā parādība iznira Ļusja Jegorova tāda, kāda viņa bija, kad viņš pirmo reizi viņu ieraudzīja pionieru sanāksmē, — slaida, tieva meitene, gavilējoša un mirdzoša. Viņa gāja blakus karognesējam, pacēlusi roku pionieru sveicienā. Kaut gan diena bija nomākusies un lietaina, likās, ka viņa ar pacelto roku sargā seju no žilbinošās saules. Visiem, kas tai brīdī uzlūkoja šo slaido, šaha figūrai līdzīgo meiteni, likās, ka no viņas staro spilgta gaisma, mirdzēdama kā Arteka saule.

Johans sapurināja galvu, vēlēdamies atbrīvoties no uzmācīgām atmiņām, pacēla konjaka glāzīti pie lūpām un, daudzsološi ieskatījies Angelikas caurspīdīgajās, recekļainajās acīs, teica:

—    Jaunkundz, lai piepildās jūsu visdedzīgākā vēlēšanās!

Kā no tālienes viņš dzirdēja Angelikas klusināto balsi.

—     Jutos ļoti vīlusies, — Angelika stāstīja. — Es cerēju, ka redzēšu, kā tie pārdzīvo nāves sodu. Bet viņi izģērbās tik vienaldzīgi, it kā ietu peldēties. Klusām sarunājās savā starpā, cits pēc cita nostājās bedres malā un pat nepaskatījās uz mums, kaut gan mēs bijām pēdējie, kurus viņi redzēja pirms nāves. Viņiem pietika nekaunības, lai liktu mums saprast, ka viņi nemaz neuzskata mūs par cilvēkiem. Šaubos, vai viņi spējīgi izjust sāpes, vai tie vispār saprot, kas ir nāve. Izģērbti tie tikai pieklājības dēļ nosedza rokām savu kailumu.

Steinglics atkal ierēcās:

—     Kā gan citādi! Nāves soda izpildīšanu taču noskatījās dāma … — Viņš sadrūmis piebilda: — Strādāt ar krieviem ir tas pats, kas iemācīt lācim ķert peles mājā. Es viņu tuvumā ne mirkli nejūtos drošs. Veikt operācijas ar šādu aģentūru ir tas pats, kas ar vilku baru dzīt pēdas zaķim. Nekad nevari zināt, kuram tie metīsies virsū — zaķim vai dzinējam.

—    Jums šodien slikta oma, — Lansdorfs aizrādīja.

—    Jā, — Steinglics teica, — slikta. — Pusbalsī dienesta toni pačukstēja Lansdorfam: — Kursants ar palamu Goga — nu tas pats, kas palīdzēja pakārt savu tautieti, — pēkšņi lidmašīnā sācis trakot. Gandrīz visa grupa iznīcināta. Ievainotais lidotājs bija spiests nosēsties frontes joslā, kuru apšaudīja pretinieka uguns. — Steinglics paraustīja plecus: — Sis Goga taču likās tik kluss un uzticams, un, redziet nu, — atkal nepatikšanas.

Veiss piecēlās un, izplūdis līksmā smaidā, pacēla glāzīti ar neizdzerto konjaku.

—    Kungi, iedzersim uz mūsu burvīgās dāmas, reiha fejas freile- nes Angelikas Biheres veselību!

Vīrieši bija spiesti cellies kājās.

Tieši šai brīdī Johans ieraudzīja, ka strauji atvērās restorāna abas durvju puses un pa tām ienāca elegantā esesieša mundierī Ileinrihs Svarckopfs SD un gestapo virsnieku svītas pavadībā.

Heinriha seja likās pārvērtusies: nodzīvota, nievājoši augstprātīga, salta kā mironim. Vaigu galus klāja sarkani plankumi, acis blāvas, iekaisušas, lūpas cieši sakniebtas. Rokās viņš turēja steku. Uzsitis ar steku zāles vidū stāvošajam galdiņam, nokomandēja:

—    Seit! — Tad, uzmetis neapmierinātu skatienu netālu sēdošajai kompānijai, skaļi jautāja vienam no SD virsniekiem: — Vai jūs esat pārliecināts, ka šeit neatrodas tādi kungi, bez kuru klātbūtnes mēs varētu iztikt?

Lansdorfs piecēlās. Tūlīt pieskrēja komandants un godbijīgi, bet neatlaidīgi sāka čukstēt viņam kaut ko ausī.

—    Man par to nospļauties … — Lansdorfs skaļi atcirta. — Kaut viņš būtu paša reihsfīrera brāļadēls! — Augstprātīgi saslējis mazo, sirmo galvu, viņš grasījās iet klāt Svarckopfam,

Pulkvedis fon Zalcs norūpējies spodrināja ar ziemišķādas gabaliņu monokļa stikliņu, it kā tieši no tā būtu atkarīgs viņa dzimtas gods.

Steinglics nemanāmi novilka ar roku sev gar gūžu, un viņa saujā ieslīdēja zauers. Viņš pabāza roku ar pistoli zem galdauta un, sa- iniedzis acis, nenolaida skatienu no Svarckopfa. Nebija nekādu šaubu, ka viņš savu priekšnieku pratīs aizstāvēt.

Stcinglica kustību bija pamanījis gestapovietis, kurš, ienācis zālē reizē ar pārējiem Svarckopfa pavadoņiem, bija palicis stāvam pie durvīm. Gestapovietis, tūdaļ atbalstījis uz saliekta elkoņa parabel- lumu ar pagarinātu stobru, nomērķēja Steinglicam mugurā.

«Tā tik vēl trūka,» Johans nodomāja. «Tie te viens otru nožmiegs, un es vēl iekļūšu nepatikšanās. Varētu jau ari paskatīties, kā no viena nelieša pasaule tiek vaļā.» Ret diemžēl Johans šādu prieku sev atļauties nedrīkstēja. Lai kā riebās Johanam piedzērušā esesieša vīz- degunība, augstprātīgā uzpūtība un pārliecība par savu nesodāmību, lai cik riebīgs viņam likās ari pats Heinrihs, vajadzēja uzņemties samierinātāja lomu.

—    Skaties tik! Heinrih! Kur tu te radies, pie joda?! — Johans jūsmīgi iesaucās un izpleta rokas, it kā vēlēdamies viņu apkampt. Kaut gan balss skanēja jūsmīgi, taču piešķirt savai sejai prieka, kaut vai laipnu izteiksmi Johans nevarēja. Viņa acis pauda nicinošu vēsumu.

lleinrihs satrūkās. Viņa piedzērušā, niknuma pārvērsta seja pēkšņi kļuva nožēlojami gļēva.

—    Vai tas esi tu, Johan? — viņš samulsis un izbrīnījies jautāja. — Vai zini, tu mani pārsteidzi! Tik negaidīta satikšanās … — Izplūdis smaidā, viņš pagāja garām Lansdorfam, it kā viņa priekšā atrastos nevis cilvēks, bet krēsls, satvēra Veisa roku un pievilka sev klāt. Apkampa. Svinīgi pavēstīja saviem pavadoņiem: — Kungi! Stādu jums priekšā savu labāko draugu Johanu Veisu. — Pēc tam godbijīgi stādījās priekšā Angelikai, fon Zalcam, Steinglicam un arī Lansdorfam: — Man ir tas gods — lleinrihs Svarckopfs. — Nolieca galvu, sasita papēžus un atvainodamies teica: — Ja esmu nepieklājīgi uzvedies, sodiet mani.

—    Hauptšturmflrera kungs, vai jūs vienmēr un visur izturaties tik drosmīgi? — Angelika jautāja. — Vai tikai …

—    Dieva dēļ, piedodiet, — lleinrihs nomurmināja un pievērsās Lansdorfam: — Atvainojiet, Lansdorfa kungs. — Piebilda nozīmīgi: — Ja jums labpatiktos atcerēties, mēs ar jums tikāmies Berlīnē pie reihsfīrera. — Norādīdams ar acīm uz Veisu, piebilda: — Es toreiz jums apvaicājos par savu draugu.

«Tātad Heinrihs vēl nav pārvērties par īstu lopu, ja runājis par mani ar Lansdorfu,» Johans nodomāja. «Lai notiek, lietas labā būs jāatjauno draudzība.»

Uzlicis roku uz Svarckopfa pleca, Johans smaidīdams sacīja:

—    Mēs ar Ileinrihu esam veci draugi.

—     Taisnību sakot, — Heinrihs laipni sacīja, raudzīdamies Lansdorfam acīs, — es esmu jūsu viesis. — Daudz oficiālākā tonī tuipi- nāja: — Vai jūs no Berlīnes saņēmāt priekšrakstu?

—    Jā, — Lansdorfs vēsi atbildēja, — saņēmu.

—     Redziet, šis reihsfīrera ārkārtējais pilnvarotais esmu es. — lleinrihs vēlreiz paklanījās, šoreiz daudz atturīgāk, ar stingri izturētu pašcieņu.

—    Esmu jūsu rīcībā, — Lansdorfs atbildēja.

—     Lieliski! Tādā gadījumā lūgsim dāmu mūs atvainot. — It kā nožēlodams paraustīja plecus: — Ko lai dara, dienests pirmā vietā. — Pievērsās Veisam: — Tev arī vajadzēs atstāt patīkamo sabiedrību tā paša iemesla dēļ, kas spiež to darīt mums ar Lansdorfa kungu.

Pie Svarckopfa greznā apartamenta, kas viņam bija ierādīts savrupmājā, sardzē stāvēja esesieši.

«Heinrihs tātad ir visai iespaidīgs vīrs,» Johans nosprieda.

Kabinetā, kur atradās divi ugunsdroši aizmugures štāba seifi, bet uz galda — vairāki telefona aparāti, lleinrihs lūdza Lansdorfu iekārtoties ertak uz milzīga adas divana un pat pakalpīgi piebīdīja viņam tuvāk smēķētāju galdiņu.

Apsēdies uz krēsla netālu no Lansdorfa, Heinrihs iesāka, kā šķita Veisam, izlikdamies kautrs:

—     Taisnību sakot, es maz ko sajēdzu jūsu darbā. Tādēļ lūdzu uzskatiet manus jautājumus vienīgi par vēlēšanos iegūt dažas derīgas ziņas no tik augsti godājama un daudz pieredzējuša cilvēka, kāds esat jūs.

Lansdorfs, brīdi vilcinājies, piesardzīgi atbildēja:

—     Hauptšturinfīrera kungs, es labprāt jums pakalpotu.

—     Ne jau nu man, — Heinrihs pasmaidīja, — bet reihsfīreram!

Lansdorfa seja izstiepās un izskatījās vēl vairāk sažuvusi.

Arī Svarckopfa uztūkušajā sejā pazuda bezrūpības izteiksme. Pieliecies tuvāk klāt Lansdorfam, viņš asi un naidīgi turpināja:

—     Spriežot pēc jūsu ziņojuma, vienā no lielākajiem ienaidnieka industrijas centriem jau vairākus mēnešus sekmīgi darbojas izlūkošanas organizācija ar apzīmējumu «VI». Sī organizācija vairākkārt tika papildināta ar jaunām izlūku grupām un tehniku. To vada aģents Nagla. Ja nemaldos, viņu sauc — Nagla? Tas pats, kuram jūs amputējāt kāju.

Lansdorfs klusēja.

Heinrihs pasmīnēja.

—     Sī organizācija mūs informēja par jauno padomju tanku ražošanas tehnoloģiju. Ziņas likās visai iepriecinošas. Krupa speciālisti, izpētījuši šo tehnoloģiju, secināja, ka padomju tanku bruņa nav cietāka par rieksta čaumalu. Lieliski! Tikai vērmahta motorizēto vienību zaudējumi liecina pilnīgi pretējo. Sī mazā pārpratuma dēļ izrādījās, ka mēs nebijām pienācīgi novērtējuši jaunās padomju mašīnas, kas mums nodarīja smagus zaudējumus. Varbūt jūs man pateiksiet, kam jānorēķinās par šiem zaudējumiem?

—     Es domāju, — Lansdorfs teica, nolaidis baltos plakstiņus, — ka…

—     Vienu brītiņu, — Heinrihs viņu pārtrauca, — es vēl neesmu beidzis. Tālāk. Mēs saņēmām informāciju, ka grupa veikusi lielu diversijas aktu. Tā uzspridzinājusi un pilnīgi iznīcinājusi montāžas cehu. Vai tiesa?

Lansdorfs pamāja ar galvu.

—     Bet, — Heinrihs atkal pasmaidīja, — no citiem mūsu aģentūras avotiem mēs uzzinājām, ka sprādziens izdarīts tikai tādēļ, lai sagatavotu boļševikiem būvbedri, kur tie tagad iebūvējuši pamatus un pašreiz ceļ jaunu cehu. — Ironiski turpināja: — Vai jums

Šāda diversija, kas palīdz ienaidniekam tikai celt, neliekas dīvaina? Vai tas jūs, Lansdorfa kungs, nemaz neapbēdina? Man jums jāsaka, ka reihsfīreru tas viss ļoti pārsteidz. Ar to jūs viņam sagādājāt lielāku pārsteigumu, nekā ja būtu beidzot uzspridzinājis visu rūpnīcu. Reihsfīrers lūdza pajautāt jums, vai nevēlaties izskaidrot šo mīklaino rīcību.

Lansdorfa seja kļuva pelēka.

Veiss, saspringti klausīdamies nopratināšanā, kurai pakļāva Lansdorfu, — to, kas šobrīd notika šeit, citādi nosaukt nemaz nevarēja, — saprata, kādas, briesmas draud Naglas grupai, kas imitē spēcīgu antipadomju organizāciju padomju aizmugurē. Tūdaļ, nekavējoties ne mirkli, viņam bija jāatrod iespēja glābt situāciju. Bet kā?

Laiski staipīdamies, ar kaprīzu pieskaņu balsī Veiss nevērīgi pārtrauca Svarckopfu:

—     Šādu nieku dēļ tu piespiedi mūs pamest Angelikas Biheres jaunkundzes sabiedrību un pats sev laupīji prieku iepazīties ar viņu tuvāk? — Pārmetoši piebilda: — Tu nu gan, Heinrih, esi īsts birokrāts.

Svarckopfs neiecietīgi noraustīja plecu.

—     Lieta ir tik nopietna, ka apbrīnoju vieglprātību, ar kādu tu pret to izturies.

—     Bet tu taču neesi jautājis, kādas ir manas domas. Ja tu man jautātu, es tev atbildētu.

—    Nu! — Heinrihs uzstājīgi sacīja. — Pamēģini.

—     Tu man piedod, bet viss, ko tu te stāstīji, ir vienkārši smieklīgi, — Veiss sacīja. — Boļševiki izstrādāja tik primitīvu ražošanas tehnoloģiju, baidīdamies, ka, zaudējot rūdas ieguves Austrumos, tiem nebūs no kā taisīt jaunus tankus. Vai tad mūsu aģenti ir vainīgi, ka vērmahta karaspēks nav sasniedzis spraustās robežas un boļševiku rīcībā joprojām palikuši hroma, niķeļa, kobalta un citu rūdu avoti? Tikai tādēļ boļševiki neizmantoja jauno tehnoloģiju, bet ražo tankus 1111 tanku bruņu no izturīga materiāla. Par to taču nevar vainot mūsu aģentūru, bet gan, piedod, drīzāk jau vērmahta virspavēlniecību.

Izskaidrot diversiju nemaz nav grūtāk kā nostādīt olu uz virsmas, lai tā neripotu. Lai to izdarītu, nemaz nav jābūt Kolumbam. Mūsu aģenti tiešām uzspridzināja montāžas cehu, nežēlodami tolu. Boļševikiem nekas cits neatlika kā tikai noslaucīt asaras un izmantot bedri par būvbedri, lai uzspridzinātā ceha vietā uzceltu jaunu. Ko te var pārmest mūsu aģentiem? Varbūt vienīgi to, ka viņi izlietoja pārāk lielu daudzumu sprāgstvielas un pēc diversijas radās tāda ieplaka, kuru boļševiki nolēma racionāli izmantot? Vai zini, tas nu ir par daudz … — Paraustīja plecus: — Jūs tur, Berlīnē, laikam domājat, ka mūsu aģenti spēj būt tālredzīgāki nekā pats fīrers.

Mūsu aģenti, tāpat kā mēs visi, domā, ka Krievija ir satriekta un tās rūpniecībai trūkst izejvielu avotu. Tādēļ viņi arī ziņo, ka boļševiki savlaicīgi meklē iespēju ražot tankus un ieročus gandrīz vai no tīra dzelzs un čuguna. Bet jūs tur Berlīnē viņus par to tiesājat. Dīvaini gan … — Veiss uzsvērti piebilda: — Ja aģents netic, ka dižā Vācija uzvarēs, viņš nav nekāds aģents. Mūsu pirmais un galvenais pienākums — iedvest viņam šo nelokāmo ticību. Tas ir viens no mūsu galvenajiem uzdevumiem aģentu sagatavošanā. Lansdorfa kungs, vai tad man nav taisnība?

Lansdorfs piekrītoši pamāja ar galvu, viņa vaigos atplauka sārtums. Taču balsī vēl joprojām varēja manīt satraukumu, kad viņš teica:

—    Ceru, ka hauptšturmfīreram mūsu paskaidrojumi šķiet pietiekami pārliecinoši? —Un jau daudz mundrākā tonī jautāja: — Vai jums vēl ir kādi jautājumi man?

Tālākai sarunai, kurā Veiss neuzskatīja par nepieciešamu iejaukties, bija nenozīmīgs raksturs un tā skāra tikai «Vali štāba» darba iekšējos jautājumus.

Sarunas beigās Lansdorfs apsolīja Svarckopfam sastādīt pārskatu, kurā būs atbildes uz visiem jautājumiem, kas interesē reihsfīreru.

—    Jauki, — lleinrihs sacīja un atvadoties jau pavisam draudzīgi sniedza roku Lansdorfam. Viņš ar cieņu sacīja: — Esmu ļoti laimīgs, ka man radās iespēja parunāt ar tik gudru un pieredzējušu cilvēku, kāds esat jūs, her Lansdorf. — Bet Veisam viņš teica: — Vecais draugs! Mēs tik vienkārši šķirties nevaram … — Un pamirkšķināja viņam ar aci: — Bet varbūt tu joprojām konjaku maini pret alu un alu — pret ūdeni? — Heinrihs, pavadījis Lansdorfu līdz durvīm, atskatījās, mīļi uzsmaidīja Veisam, sacīdams: — Lansdorfa kungs, jūs nevarat iedomāties, kā es priecājos, saticis savu veco draugu. Bet sakiet — vai arī abvēra dienestā viņš tik svētulīgi uzvedas?

—    Esmu vislabākās domās par oberleitnantu, — Lansdorfs norūca.— Viņam ir ne tikai cēls priekšstats par tikumību, bet — un tas neapšaubāmi ir svarīgāk — viņš rīkojas atbilstoši saviem uzskatiem.

Kad viņi palika divatā, Heinrihs piegāja pie Johana, uzlika viņam rokas uz pleciem un, sirsnīgi raudzīdamies viņam sejā, neticīgi jautāja:

—    Vai tiešām tu nemaz neesi pārvērties?

—    Bet tu? — Johans savukārt vaicāja, kaut gan pats redzēja, cik dziļas pārmaiņas skārušas ne tikai Heinriha Svarckopfa ārieni vien.

Uz katru cilvēku iedarbojas milzīgs daudzums visdažādāko kai- rekļu. Tie uzbrūk viņa jūtām, viņa atmiņai, ietekmē domāšanu pat tad, kad cilvēks atrodas relatīva miera stāvoklī.

Aleksandrs Belovs nedrīkstēja atstāt bez ievērības nevienu, kaut vai vismazāko kairekli. Viņa darbībā ikviens laikā nepamanīts impulss varēja kļūt par laikā neuztvertu draudošo briesmu signālu. Tādēļ Johana ikdienišķais, normālais darba stāvoklis prasīja, lai viņš viemēr būtu modrs, jūtīgi asi uztvertu katru impulsu, būtu garīgi saspringts un disciplinēts.

Belovs pamazām bija atradis un iesaistījis darbā arvien jaunus biedrus, kas bija gatavi uzupurēties varonīgā cīņā, un, pašiem nezinot, viņš pēc visiem konspirācijas likumiem bija sasējis viņus vienā ķēdītē, kuras katru atsevišķu posmu vadīja vecākais.

Vārdu sakot, viņš bija radījis veselu organizāciju abvēra dienestā. Organizācija, kas veica padomju izlūkošanas darbu vērmahta izlūkošanas orgāna sirdī. Turklāt visiem Belova līdzgaitniekiem noteikti bija jābūt, tāpat kā viņam pašam, rūpīgiem un disciplinētiem abvēra ierēdņiem. So viņu darbības pusi Belovs uzraudzīja tikpat stingri un modri kā to, lai, izmantojot viņiem parādīto pretinieka uzticību, viņi attaisnotu savas tēvzemes augsto uzticību un pildītu mūsu izlūkošanas dienesta uzdevumus iespējami sekmīgāk un noteiktāk.

Tādēļ, instruējot savus cīņas biedrus ienaidnieka aizmugurē, Belovs deva norādījumus, kas varēja likties pilnīgi pretēji: no vienas puses — kā labāk veikt savus pienākumus abvēra dienestā, stingri ievērojot darba stilu un noteikumus, kādus izvirzīja priekšzīmīgam aģentam, un — no otras puses — kā labāk sagraut, atmaskot visas abvēra organizētas operācijas. Un ne vienu reizi vien Belovs stingri bāra kādu no saviem darbiniekiem par to, ka tas nepietiekami uzcītīgi kalpo vāciešiem. Johans savus cilvēkus apmācīja ne sliktāk, kā, teiksim, apmācīja savus padotos Steinglics, kas bija viens no ievērojamākiem vācu slepenā izlūkošanas dienesta darbiniekiem un labi pārzināja visas izsmalcinātās spiegošanas metodes.

Apmācīdams savus darbiniekus, Belovs sprieda šādi: «Ienaidnieks iedevis tev ieroci. Jauki. Tas jāizmanto nevis lai atkāptos, bet lai uzvarētu cīņā. Tādēļ nepieciešams vispirms labi izpētīt ienaidnieka ieroci un pēc tam iemācīties ar to rīkoties labāk, nekā to prot pats ienaidnieks. īsts padomju izlūks ir kā snaiperis, kas no savas slēptuves uzglūn ienaidniekam. Ieņēmis izdevīgu vietu, nomaskējies, pamirsti un gaidi, pacietīgi izlūkodams savas lodes cienīgu mērķi. Atradis to, nospied mēlīti, ienaidnieks izsists no ierindas, bet šāviens tai pašā laikā ir atklājis arī tavu slēptuvi. Tad maini ugunspozīciju, manevrē un nemaz nekautrējies cilpot kā zaķis. Ja uzdevumu esi veicis — taupi savu dzīvību nākamajam uzdevumam.»

Padomju izlūkošanas sistēmas tradicionālā konspirācijas ķēdīte, kuras katrs posms ir organizatoriski noslēgts riņķis un katrā riņķī tikai vienam zināms otra posma loceklis, atgādina alpīnistu virvi, kas saista visus kalnā kāpējus vienā ķēdē un palīdz tiem glābt biedru, ja tas gāžas bezdibenī.

Stāsta, ka ir tādi konstruktori, kuri spēj iztēloties, kā strādā un iedarbina cita citu daudzās mehānisma detaļas jebkurā darba procesā.

Arī padomju izlūkam, kas vada cilvēku ķēdīti, tas jāprot; katrs ķēdītes loceklis darbojas specifiskos apstākļos, taču viņu darbs saplūst vienā kopējā informācijas kanālā, kas līdzīgi avotam lauž zem zemes sev ceļu uz virspusi.

Izlūkam jāzina, kā strādā viņa darba biedri, kas var veicināt vieniem darbu un kas var nākt par ļaunu citiem, kad jāevakuē tie, kuriem draud iekrišana. Bet, tā kā viņš pats sev var ziedot tikai kādu īsu dzīves mirkli un viņa paša darba intensivitāte ir neparasti saspringta, vispusīga, daudzveidīga, tad viņam nepieciešama tikpat asa uztvere un intuīcija kā zinātniekam, kas upurē savu dzīvi kādas svarīgas zinātniskas problēmas risināšanai. Arī izlūkam sava iztēle jābalsta uz stingriem un noteiktiem faktiem, tā jādisciplinē ar faktiem, jāpārbauda ar faktiem. Izlūka un pētnieka darbā daudz kopīga.

Turklāt, lai izprastu un paredzētu visus viltīgos ienaidnieka nodomus, izlūkam jābūt politiski domājošam, bruņotam ar komunistisku pārliecību, kas piešķir cilvēkam ne tikai modrību, bet arī tāl- redzību — izlūkam jāprot ieskatīties nākotnē.

Johans Veiss savu stāvokli abvērā varēja uzskatīt par stingru un savu izveidoto izlūkošanas tīklu abvēra sistēmā par sevišķi drošu. Viņš bija izaudzinājis un sagatavojis tādus cilvēkus, kuriem bez kādas svārstīšanās varēja uzticēt organizācijas vadību. Viņš gaidīja attiecīgu Centra norādījumu, lai nodotu savus pienākumus «Vali štābā» drošās rokās, bet pats virzītos augstāk un tuvāk vācu izlūkošanas dienesta noslēpumu krātuvēm.

Heinrihs Švarckopfs, saticis Veisu, izjuta tādus kā sirdsapziņas pārmetumus, ka savā laikā bija pametis draugu likteņa varā Lic- manštatē. Viņš tagad centās savu vainu izpirkt ar tik dedzīgām simpātijām, ka tās pat sāka apgrūtināt Johanu. Heinrihs prasīja, lai Johans visu savu brīvo laiku pavadītu kopā ar viņu.

Nav noliedzams, ka draudzība ar Berlīnes SD darbinieka, gesta- povieša, tagad jau SS oberfīrera Villija Svarckopfa brāļadēlu izraisīja viņa dienesta biedros vēl lielāku cieņu. Turklāt šī draudzība varēja kļūt par tiltu uz citu, daudz augstāku darbības sfēru, kaut gan tā slēpa sevī zināmas briesmas, kuras Veiss centās, bet nevarēja pārvarēt.

Heinrihs tagad bija pavisam cits cilvēks.

Viņa uzpūtību un augstprātību viegli varēja izskaidrot ar zibens ātro izvirzīšanos dienestā un stāvokli, kas deva viņam tiesības lemt par cilvēku likteņiem. Rupjo un nekaunīgo izturēšanos pret padotajiem — ar normām, kādas bija pieņemtas SD dienestā. To visu Veiss ar pašsavaldību un taktu varēja atvairīt no sevis, nezaudēdams pašcieņu, bet Heinriha žūpošanu viņš nebija spējīgs panest. Heinrihs piesūcās kā mārks, uzvedās izlaidīgi un kļuva bīstami atklāts, nepievērsdams uzmanību klātesošajiem.

Viņš, izrādījās, bija visai labi informēts par Trešās impērijas varasvīru intīmo dzīvi, un, kad viņi palika divatā, Veiss ar interesi viņā klausījās, ar savu nemāksloto provinciāļa izbrīnu pamudinādams Heinrihu uz vēl lielāku atklātību. «Par to taču runā visa Berlīne,» Heinrihs sacīja.

Viņš, ironiski smīnēdams, stāstīja, ka Hitleram bieži uznākot histērijas lēkmes. Nevaldāmi raudādams, viņš vārtoties pa grīdu un kliedzot: «Es jūtos tik vientuļš!… Esmu nolemts mūžīgai vientulībai. Bet visi ģeniālie cilvēki bijuši vientuļi. Arī Napoleons juties vientuļš … Un Fridrihs Lielais . .. Un Jēzus …»

Pirms Hitlera iepazīšanās ar Evu Braunu partija esot gribējusi sākumā viņu apprecināt ar komponista Vāgnera bagāto radinieci, pēc tam ar klavieru fabrikanta atraitni Behšteina kundzi cerībā, ka viņu kapitāli papildinās partijas tukšo kasi. Taču fīrers, atstāts vienatnē ar šīm dāmām, izturējies bezcerīgi neuzņēmīgi vai arī aplaimojis viņas ar kvēlām politiskām runām.

Daudzbērnu mātei Magdai Gēbelsa kundzei fīrers parādot īpašas simpātijas, bet, par lielu sarūgtinājumu viņas vīram, Magdas attiecības ar fīreru esot tīri platoniskas. Viņa gatavo fīreram saldos ēdienus, bet viņš izturas maigi pret viņu, glauda kā kaķi, — citas vēlēšanās viņa neizraisot. Bet tas vien jau darīja Gēringu skaudīgu, un viņš ienīda Gēbelsu. Bet Gēbelss, izmantodams Gēringa vājību pret narkotiskām vielām, piegādāja tās viņam ar savu slepeno aģentu starpniecību lielā vairumā. Organisms Gēringam esot tik spēcīgs, ka par daudz to nekad neesot.

Ilimlers tos, kas tuvojušies Hitleram bez viņa ziņas, agrāk novācis no ceļa vienkārši: upura līķi iebāza mucā, to aizcementēja un nogremdēja kādā no Berlīnes apkaimes ezeriem.

Starp Gēbelsu un Rozenbergu arī notiekot cīņa par tuvāku vietu fīreram. Gēbelss izplatīja dokumentus, ar kuru palīdzību centās pierādīt, «ka Rozenbergs laikā starp tūkstoš deviņi simti septiņpadsmito un tūkstoš deviņi simti deviņpadsmito gadu esot kalpojis franču izlūkošanas dienesta «otrajā birojā», kas bija vērsts pret vāciešiem». Rozenbergs savukārt meklējot lieciniekus, lai atmaskotu Gēbelsu. Gēbelss, iztēlodamies par cietēju, visiem stāstīja, ka viņš pirmajā pasaules karā, kad franči bija okupējuši Reinas apgabalu, ticis nopērts. Rozenbergs, izmantodams viltus lieciniekus, centās atmaskot šos Gēbelsa melus.

Savā laikā Hitlers bijis iemīlējies savā māsasmeitā Hēlijā, bet, nespēdams pildīt vīrieša pienākumus, cietis sakāvi mīlas frontē un tādēļ noindējis savu iemīļoto. Tagad viņš spiežot Evu Braunu nēsāt nelaiķes tērpus.

Hitlera villā Berhtesgādenā atrodoties lelle normāla cilvēka augumā ar Hēlijas sejas vaibstiem —šo lelli virtuozi izgatavojis kāds Vīnes meistars, un fīrers Evas prombūtnes laikā guļot kopā ar šo lelli.

Bet, kas attiecas uz Evu Braunu, — tā esot visai bikla un dumja būtne. Viņa strādājusi par asistenti pie Hitlera personīgā fotogrāfa, kas, dabūjis monopola tiesības izplatīt fīrera fotogrāfijas, kļuvis par miljonāru. Eva reiz, gauži raudādama, žēlojusies savai māsai, ka viņai lemts vestālienes liktenis.

Behšteina atraitne pašreiz arī dzīvojot pie fīrera un uzstājoties kā gaišreģe. Sī dāma neesot pie pilna prāta. Himlers licis viņas istabā uzstādīt nomaskētu skaļruni, kura mikrofonā viens no Ilimlera aģentiem sarunājas ar viņu viņas nelaiķa vīra aizkapa balsī, un pēc tam Behšteina atraitne atstāsta fīreram šos pareģojumus.

Hitlers virs kreisās svārku kabatas nēsā pirmās pakāpes dzelzs krustu. Bet tie, kas viņu pazinuši pirmā pasaules kara gados, apgalvo, ka viņš cīņās nemaz neesot piedalījies. Sākumā dienējis par rotas vecākā seržanta Amana raitnieku, pēc tam par virsnieku ēdnīcas ziņnesi, bet kara beigās — par pulka kurjeru.

Viņa kontūzija cēlusies no histērijas lēkmes. 1918. gada rudenī, atkāpjoties kopā ar vācu armijas vezumniekiem, pēkšņi sprādzis lādiņš — Hitleram no izbailēm uznākusi histērija, kas izsaukusi redzes nervu traucējumus. Fīrers esot paakls, taču brilles nenēsājot aiz iedomības.

Heinrihs to visu stāstīja kā dižodamies (ne visi tik labi informēti), neievērojot nekādu piesardzību, it kā par tamlīdzīgu pļāpāšanu nesodītu. Viņš sūca pa mazam malciņam konjaku no lielas, vēderainas glāzes, kuru sildīja, turēdams plaukstās.

Piesūcās viņš lēnām, ar apdomu un centās iespējami ilgāk aizturēt Johanu, izklaidēdams viņu ar dažādām tenkām par reiha varasvīru savstarpējām attiecībām. Taču stāstīja viņš par visu tādā tonī, kādā mēdz runāt par ievērojamu cilvēku dīvainībām, kuriem šīs dīvainības piedod tādēļ, ka tie ir ievērojami cilvēki.

Pārlicis vienu kāju pār otru, Heinrihs turpināja stāstīt par fīreru, kuram netrūkstot veselīga veikalnieka instinkta. Sava triumfa sākumā ceļā uz varas kalngalu viņš esot ļoti labi nopelnījis ar savu grāmatu «Mein Kampf», lielos honorārus ieguldīdams firmā <-Eggert un Ko». Firma izdodot ne tikai grāmatas, bet pārvaldot visus partijas uzņēmumus, kas pārdod šturmoviku formas tērpus, apavus un apbruņojumu «Hitlera jaunatnei». Katrs partijas biedrs par savu naudu iegādājas speciālu tērpu: brūnu kreklu, formas tērpu, jostu, zābakus un arī dziesmu grāmatiņas, revolverus … Ja partija kādreiz arī ciestu politisku sakāvi, fīreram skumt nevajadzētu — viņš ir iekrājis brangu kapitāliņu.

Hitlers sevi uzskata ne tikai par ģeniālu politiķi, bet arī par mākslinieku.

Minhenes mākslas akadēmijas direktors, kurš pirms vairākiem gadiem bija noraidījis Hitlera diplomdarbus, atsaucoties par tiem tik nievājoši kā: «… pilnīgs talanta trūkums», «nekas neliecina par māksliniekam nepieciešamo impulsu» — tika sodīts ar nāvi Dahavā.

Fīreram piederošo gleznu kolekciju varot apskaust pat amerikāņu arhimiljonāri.

Speciāli eksperti, ieskaitīti gestapo štatos, gestapo aģentu pavadībā nogalināja cilvēkus, kuriem sev par postu piederēja kaut viens ievērojama meistara darbs. Tādēļ var droši teikt, ka gestapo ir cilvēki, kas labi pazīst mākslu.

Himlers — lielisks organizators. Visos apdzīvotos namos gestapo ieceļ savus «dežurantus». Viņu pienākums — uzraudzīt katru iedzīvotāju un regulāri sniegt pārskatus «ielas dežurantam», kas stāv gestapo rajona nodaļas priekšgalā. Viņi varot pēc saviem ieskatiem atmūķēt dzīvokļus un izdarīt tajos kratīšanu. Sādā veidā tautas dzīve pilnīgi pārskatāma reiha vadītājiem.

Hitlers — lielisks orators. Viņa personīgais ārsts apgalvo, ka publiskas uzstāšanās laikā viņu pārņemot tāda kā epilepsijas lēkme — fīrers krīt transā. •

Tā kā balss saites tiek pārpūlētas, fīreram kaklā radušies audzēji, ne ļaundabīgi, bet labdabīgi. Ķirurgs tos izgriezis, un fīrers atkal spēj vairākas stundas pēc kārtas turēt runas.

Fīrers stundām ilgi sēžot viens savas mājas kinozālē. Viņš dievinot amerikāņu sentimentālās mīlas filmas un arī filmas, kur attēlota kovboju un gangsteru dzīve. Viņam piegādājot ari speciālas pornogrāfiskas bildes, par kurām viņš tīksminās divatā ar Magdu

Gēbelsu. Pie tam tādos brīžos viņš tērzējot ar viņu par kaut ko cildenu, poētisku.

Stāsta, ka, noskatoties čarlija čaplina filmas, viņš esot nevaldāmi smējies un plaukšķinājis sev pa ciskām, bet pēc tam teicis, ka tas esot «kaitīga ebreju humora riebīgs paraudziņš». Turklāt atzinīgi uzslavēja dažās pilsētās atjaunotos viduslaiku paradumus siet cilvēkus pie kauna staba.

Pie šīm parašām tagad tiešām Vācija esot atgriezusies.

Jaunām vācietēm, kas uztur pazīšanos ar ebrejiem, noskujot matus un uzkarot kaklā dēlīti ar uzrakstu <Es esmu cūka. IЈs savu vācietes godu esmu aptraipījusi, satiekoties ar ebreju cūkām.» Viņas vadā īpašos ratos pa pilsētu.

—    Jā, saki, — Heinrihs jautāja, — vai tevi vēl nav pārbaudījis «tīrasiņu āriešu avangards»?

Veiss neizpratnē uzlūkoja viņu.

—     Partijā pastāv speciāla izlūkošanas nodaļa, kas sastāv no blondīnēm, turklāt īstām, kas savas resnās bizes apvijušas ap galvu. Tās ģērbušās vecpotsdamas stilā, ļoti vienkārši: cieši pieguļošas blūzes ar augstu apkakli, kurpes uz zema papēža, viņas nemaz nelieto kosmētiskos līdzekļus. Nacisti izvirzījuši principu: vācu sievietei nav jākrāsojas.

Tad nu redzi — šīs ārietes stāda par savu mērķi maksimāli lielākā skaitā pārbaudīt vīriešu uzticību fīreram. Intīmo attiecību laikā viņas pēkšņi uzsāk partnera nopratināšanu, lai izdibinātu viņa politiskos uzskatus.

—     Zini, — Johans sadusmojās, — man rodas iespaids, ka tu esi uzņēmies tādas pašas funkcijas, kādas pilda šīs meičas. Kāda velna pēc tu man stāsti visas šīs muļķības?

—     Bet tu taču esi no uzticīgajiem, vai tad šādi sīkumi var satricināt tavu pārliecību?

—     Nē! — Johans stingri atbildēja. — Mana pārliecība tikai kļūst stiprāka no tavas pļāpāšanas.

—     Ak tā gan? — Heinrihs, piemiedzis acis, jautāja. — Interesanti. — Un viņa sejā parādījās neapmierinātība.

Johans pret Heinrihu izturējās ļoti piesardzīgi. Pacietīgi nogaidīja. Un, pavadīdams ar viņu kopā daudz laika, pagaidām izvairījās uzsākt sarunas par tām Ileinriha gaitām Berlīnē, kas varēja interesēt mūsu izlūkošanas orgānus.

Johans paziņoja Centram par sastapšanos ar Heinrihu Švarc- kopfu. Pēc kāda laika sakarnieks nodeva Zubovam sūtījumu uz Veisa vārda.

Viņam bija atsūtīti izmeklēšanas materiāli par inženiera Rūdolfa Svarckopfa noslepkavošanu.

Padomju pretizlūkošanas orgāni bija noskaidrojuši, ka Rūdolfs Svarckopfs noslepkavots pēc viņa brāļa Villija Svarckopfa rīkojuma. Noslepkavojis viņu Funks ar Oskara Papkes līdzdalību. Kad Papki aizturēja uz padomju robežas, viņš to apliecināja rakstiski. Sūtījumā atradās arī Papkes liecība.

Vairākkārt pārlapodams izmeklēšanas materiālus, Johans sevi nosprieda, ka Centrs viņam atsūtījis šos materiālus, lai viņš ar tiem iepazīstinātu Heinrihu Svarckopfu, ja viņš atrastu to par lietderīgu. Pagaidām šādas vajadzības vēl nebija.

53

Zubova dzīvoklis pamazām kļuva par labu, konspiratīvu satikšanās vietu. Brigita Veintlinga pilnīgi ticēja visam, ko runāja Zubovs. Viņš bija iestāstījis Brigitai, ka strādā vienā no slepenajiem dienestiem un tā uzdevumā reiha interešu labā spiests bieži naktis pavadīt ārpus mājas. Viņa, šķiet, pat lepojās ar šo viņa noslēpumaino, jauno dienestu. Turklāt Zubovs, jādomā, savu «dzīvesbiedri» nemaz neaudzināja fašistiskā garā, un, kaut gan šīs audzināšanas sekas padarīja namamāti Veisam simpātisku, viņš tomēr baidījās par Zubovu, kas, mēģinādams pāraudzināt Brigitu, varēja pāršaut pār strīpu.

Tā, piemēram, Zubovs bija ieteicis Brigitai mācīties krievu valodu, lai viņai būtu ērtāk sarunāties ar kalpotājiem, kurus ņēma no kara gūstekņu vidus. Reiz Brigita pārmeta Veisam, ka viņi par daudz augstprātīgi un netaisni spriež par krieviem, atgādinādama, ka tieši Padomju Krievija bijusi vienīgā valsts, kas nosodījusi nežēlīgo Ver- saļas līgumu: Krievija noslēgusi ar Vāciju 1922. gadā Rapallas līgumu, kas izbeidzis Vācijas izolāciju no visas pasaules.

Izdzirdis tamlīdzīgu spriedumu, Veiss izbrīnījies uzlūkoja Brigitu, pēc tam pārmetoši paskatījās uz Zubovu un nomurmināja, ka viņš esot tikai kareivis un viņa pienākums saskatīt Krievijā ienaidnieku.

Taču Zubovs, izlikdamies, ka nav redzējis Veisa kluso pārmetumu, palielīja savu dzīvesbiedri:

—     Brigita nebaidās, ka padomju karavīri, ja mums neveiktos, varētu pie mums uzvesties tā, kā mūsējie uzvedas viņu zemē. Turpretī daudzi no tā ārkārtīgi baidās.

—     Ne jau velti baidās, — Veiss dusmīgi sacīja, uzmetis niknu skatienu Zubovam. — Esmu pārliecināts, ka viņi iesāks ar to, ka tevi pašu pirmo nopērs par vieglprātību.

—    Tas nekad nenotiks, — Brigita dedzīgi iebilda. — Krievi miesas sodu nemaz neatzīst. Saki — viņi taču nepiemēro miesas sodu? — Brigita jautāja Zubovam, meklēdama atbalstu.

—    To ievedīs tikai tādēļ, lai nopērtu jūsu vīru, — Veiss saniknots norūca.

Zubovs atbildes vietā triumfējoši pasmīnēja.

Atvadīdamies Veiss sašutis bāra Zubovu:

—    Kas tev nāk prātā, vai tu jucis esi? Tu laikam tici mīlestībai līdz kapa malai?

Zubovs par atbildi tikai paraustīja savus platos plecus.

—    Tev šķiet, ka viņa nav tā vērta? — Enerģiski sacīja: — Es esmu pietiekami disciplinēts cilvēks. Taču izlikties par tādu, kam nav nekādas līdzības ar cilvēku, es nevēlos. Vienkārši neprotu.

—    Ja likšu — pratīsi! — Johans atcirta. Un visai vēsi atvadījās no Zubova.

Johans bija neapmierināts ar Zubovu: Aleksejs uzvedās pārāk nepiesardzīgi. Taču Johans nevarēja neatzīt, ka tieši tagad šis lieliskais puisis, kas ne mirkli nešaubījās, kad vajadzēja likt dzīvību ķīlā, lai glābtu biedru, bija kļuvis viņam vēl dārgāks. Aleksejs gan bieži aizrāvās, bet joprojām palika skaidrs cilvēks un nebija zaudējis ticību cilvēkam.

Viņš atcerējās, ka Zubovs, kas aukstasinīgi devās savās nakts operācijās, reiz dziļās sāpēs viņam stāstīja:

—     Kad gatavojāmies uzspridzināt artilērijas remonta darbnīcas, mēs nolēmām tuvāk papētīt apstākļus. Man bija izdevība novērot vācu strādniekus, kas apšuva uz vertikālās urbjmašīnas lielgabalu stobru kanālus. Vai zini, zelta rokas! Virtuozi! Unikāli meistari! Mums pēc tam vajadzēja koriģēt diversijas plānu. Nolēmām to uzspridzināt maiņu starplaikā, lai neaizietu bojā strādnieki. Akurāti, mats matā. Viss beidzās labi. Saproti, citādi rīkoties sirds neatļāva. — Pārliecinoši piebilda: — Ceru, ka politiski esam pareizi rīkojušies. Toties sev pašiem sagādājām rūpes: tik tikko izbēgām no nāves. Ptašekam ievainoja vaigu. Nekas, sevi neesam aptraipījuši — strādniekus nesakropļojām. Mašīnas gan pārvērtām lūžņos. Tas tik bija skats, kad uzskrēja gaisā!

Heinrihs garām ejot ieminējās Johanam, ka tiekas ar Angeliku Biheri.

—     Vai tad viņa tev patīk?

—     Itin nemaz. Psihopāte, kas sapņo kļūt par reiha varoni.

—    Kādēļ tad tu ar viņu tiecies?

—    Tāpat vien, lai sabojātu omu fon Zalcam. — Ironiski piebilda: — Sis vīzdegunīgais prūsis ir visparastākais gļēvulis un sprāgonis. Jaunībā viņš griezās pie ķirurga, lai tas, Iepriekš nomērdējis vaigu, iegrieztu brūces, un tagad dižojas, ka rētas dabūjis divkaujās no floretes cirtieniem. Vēl pavisam nesen es viņam ieminējos, ka freilenes Biheres izdēdējušie atslēgas kauli apvaino manas estētiskās jūtas. Bet viņš nebilda ne vārda, it kā nesaprastu, par ko ir runa.

—     Bet ja nu viņš, daudz negudrodams, būtu tevi nošāvis par šādu pārdrošību?

—    Tas būtu bijis ļoti jauki, — Heinrihs vienaldzīgi noteica. — Viņš mani būtu atbrīvojis no šis smirdošās dzīves.

Veiss nodomāja, ka lleinrihs ir piedzēries, bet viņa acis bija pilnīgi skaidras, vēsi tukšas un nedzīvi blāvas. Grūtsirdības brīžos Heinrihs aizvien vai nu piedzērās līdz nemaņai, vai arī sāka pļāpāt par tik kutelīgiem tematiem, ka Johanam radās aizdomas, vai tikai Heinrihs necenšas viņu pārbaudīt.

Tā tas bija arī šoreiz, kad Heinrihs, cieši skatīdamies Johanam acīs, jautāja:

—    Tev, protams, ir zināmi visi cilvēku masveida iznīcināšanas līdzekļi? Varbūt tu mani iepazīstināsi ar savu pieredzi. Kā kolēģis. Nu, Johan, nemaz nekautrējies, neslēp savam draugam savas vērtīgās zināšanas.

—     Ej pie velna! — Johans pārskaities iesaucās. — Atradis, par ko runāt!

—     Kādēļ gan ne? Vai tas nav cildens sarunu temats diviem jauniem nākamās pasaules pārvaldītājas dižās nācijas pārstāvjiem? Mums taču vēl krietni jāpacenšas, lai sasniegtu pilnību šai nozarē. — Heinrihs nenolaida acis no Veisa sejas. — Vēl nesen mēs strādājām visai primitīvi. Atceros, reiz iebraucu kādā koncentrācijas nometnē. Līst lietus, slapjdraņķis. Līķu kaudze. Tos gatavojas dedzināt uz milzīga sārta, kas ierīkots bedrē. Malka slapja, deg slikti. Tad viens no uz nāvi notiesātajiem iekāpj bedrē, ar spaini iesmeļ taukus, kas iztecējuši no citiem līķiem, un sniedz spaini savam pāriniekam. Tas uzlej taukus malkai, ugunskurs uzliesmo, un viss rit lieliski. Kāda ekonomija: nav jāšķiež degviela! Miroņi paši sevi apkalpo — izmanto iztecinātos taukus.

—    Riebjas klausīties, — Veiss teica.

—    Bet darīt neriebjas?

—    Apbedīt ieslodzīto līķus taču ir pašu ieslodzīto pienākums.

—     Bet pārvērst tos līķos — mūsu pienākums? — Heinrihs joprojām nenolaida acis no Veisa sejas.

—    Karš.

—    Par godu fīrera piecdesmit ceturtajai dzimšanas dienai katrā

nometnē tika nošauti piecdesmit četri ieslodzītie, — vai tas ari ir karš?

—     Dāvana fīreram.

—    Vai tu zini, kā tas tiek darīts?

—    Vispārējos vilcienos, — Johans izvairīgi atbildēja.

—            Viņi kaili gulstas cits citam blakus garā bedrē, kas jau pilna ar līķiem. Pirms nogulšanās tie paši iepriekšējo kārtu pārkaisa ar nededzinātiem kaļķiem. Un tā kārta pēc kārtas. Bet neviens no viņiem nelūdz žēlastību, neviens nezaudē prātu no šausmām. Gausi, kā pārlieku noguruši cilvēki, viņi pilda pavēli, reizēm pārmīdami savā starpā dažus vārdus pusbalsī. Bet tos, kas slepkavo, viņi vienkārši neliekas redzam, nepiegriež tiem vērību. Nevēlas tos redzēt. Vai tu zini, cik tas ir baigi?

—    Kam?

—    Tiem, kas slepkavo. Mums baigi. Mums!

—    Vai tad tu pats arī esi piedalījies nošaušanā?

—     Nē.

—            Kādēļ tad tu, Heinrili, to tā pārdzīvo? Varbūt tu nošaušanu uzskati par vecmodīgu līdzekli? Ir taču gāzu kameras. Starp citu, vai tu zini, ka koncerns *IG-Farbenindustrie» par katru ieslodzīto, kas strādā tā uzņēmumos, maksā SS dienestam trīs markas, bet SS dienests maksā iFarben* trīssimt markas par kilogramu «ciklona B» gāzes. Šo gāzi ar visu bundžu iemet caur dūmvadu telpā, kur sadzen nāvei nolemtos ieslodzītos. Lūk, paraugs, kā mūsu rūpniecībai jāveicina mūsu augsto mērķu piepildīšana!

Izlikdamies, ka viņam šī saruna apnikusi, Johans laiski nostaipījās un teica:

—            Jo bagātāki kļūst Krupi, Tiseni, Stinesi, jo stiprāka kļūst nācija, viņas ekonomiskā varenība, un, ja mēs dodam iespēju «Far- ben» nopelnīt, tad mēs ar to patriotiski stiprinām reiha varenību. Tā ir ābeces patiesība.

—    Vai tu tā domā?

—    Tiem, kas domā citādi, «Farben» izgatavo «ciklonu B».

—    Tu esi iemanījies domāt kā īsts nacists.

—    Teiksim mazliet citādi: spriest… — Veiss viņu izlaboja.

—     Tātad tu nevēlies būt pret mani atklāts?

—            Vai tad tu visu to man stāstīji tikai tādēļ, lai pamudinātu mani uz atklātību? — Veiss pasmīnēja un stingri atgādināja: — Ņem vērā, man pašam zināma pieredze un, strādājot ar aģentiem, es arī reizēm izsaku kritiskas piezīmes par atsevišķiem mūsu ideoloģijas jautājumiem. Tas palīdz, tā sakot, ietekmēt objektu, iedvest uzti- ribu, pamudināt uz vaļsirdību. Rupjš, elementārs paņēmiens, toties īliezgan auglīgs.

—    Tātad tu mani uzskati par …

—    Nu, kādēļ tu dusmojies … — Johans uzlika roku Heinriha plecam, piespiezdams viņu atkal apsēsties. — Es domāju, ka tu, tāpat kā es, zini savu lietu un, iespējams, pat vēl labāk nekā es. Vai tad es tev nevaru parādīt patiesu profesionālu cieņu?

Heinrihs klusēdams tik ilgi, neatlaidīgi un caururbjoši skatījās uz Veisu, ka tam kļuva neveikli no viņa skatiena. Tad viņš lēnām, it kā ar grūtībām meklēdams vārdus, sacīja, joprojām nenolaizdams acis no Veisa:

—    Sākumā es domāju, ka tu tikai izliecies, bet īstenībā esi kļuvis pavisam cits cilvēks — tāds, kādi šeit ir visi. Bet tagad zinu, ka esmu maldījies. Tu man skaidri liki saprast, kāds es esmu nelietis.

—     Nu, kas tev nāk prātā! Nekā tamlīdzīga! — Johans dedzīgi iebilda.

—     Un tomēr, — Heinrihs triumfējoši iesaucās. — Tieši ar profesionālas cieņas parādīšanu. To tu teici ironizēdams, un man uzreiz kļuva skaidrs, ka tu neesi tāds, kādi ir citi.

—    Tici man, tu maldies, — Johans iebilda.

Johans dusmojās uz sevi. Tātad viņš nav pratis noslēpt savas īstās domas, atklāja tās, ja ne ar vārdiem, tad ar balss intonāciju. Sašutis par savu vieglprātīgo rīcību, viņš centās dedzīgi pārliecināt Švarc- kopfu:

—     Heinrih, tu velti turi mani aizdomās! To es no tevis negaidīju. — Uzstājīgi turpināja: — Lūdzu, ja vēlies arī uz priekšu uzskatīt mani par savu draugu, pieprasi izziņu par mani 110 gestapo. Tas būs vienkāršāk. Turklāt tas tevi atbrīvos no nepieciešamības personīgi pārbaudīt manus uzskatus.

Johans runāja lietišķā, taču draudzīgā tonī, noraizējies, labsirdīgi, mīlīgi smaidīdams.

Bet viņa lūgums izraisīja Heinrihā tikai riebumu. Heinriha acis atkal kļuva blāvas, sakniebtās lūpas nobāla, vienu uzaci viņš uzrāva tik augstu, it kā ciestu stipras galvas sāpes.

Šāda reakcija Johanu iepriecināja, bet šoreiz viņš ne ar ko nenodeva savas jūtas un, klusībā priecādamies par Heinriha mokpilna pārdzīvojumu, domāja, ka ir izdarījis laimīgu, vērtīgu atklājumu. Veiss pieglaimīgā, māksloti sirsnīgā tonī turpināja:

—     Heinrih, nepārproti mani. Kādēļ es tā lepojos ar tevi? Tu biji pirmais īstais nacists, ko sastapu savā mūžā, tu man vienmēr biji paraugs. Vēl Rīgā tu, kā īsts ārietis, spēji pacelties augstāk par savu tēvu, kas draudzējās ar profesoru Goldblatu, un pārmācīji šo ebreju un viņa meitu, atklāti izteikdams tiem savu nicinājumu. Turpretī es tai laikā atļāvos uzskatīt viņus ne tikai par pilnvērtīgiem cilvēkiem, bet pat par simpātiskiem un cēliem, un apskaudu tevi, jo arī man Berta patika. Vai tu Bertu atceries? Man toreiz likās, ka viņa ir skaista.

—     Un tagad tu domā, ka viņa bija neglīta?

—     Protams! — Johans pasteidzās piekrist. — Nometnēs viņas visas izskatās visai nepievilcīgas. Iespējams, ka es viņu vairs nepazītu. Starp citu, vai tu zini, kādas metodes pielieto standartenfīrers Lihtenbergers Rīgas koncentrācijas nometnēs? Tos, kuri izdarījuši kādu pārkāpumu, ierok zemē līdz kaklam, 1111 pēc tam liek citiem ieslodzītiem izdarīt savas vajadzības virs ieraktā galvas. — Pamanījis, ka Heinriha seja pēkšņi kļūst pelēka, piebilda: — Es personīgi neatzīstu šādas pārmērības. Pavisam kas cits, kad tie ieslodzītos kailus ierok sniegā: pārdzesēšanas rezultātu novērojumi dod iespēju pareizi ārstēt mūsu karavīrus, kas apsaldējušies Austrumu frontē. Dahavā, piemēram, SS hauptšturmfīrers doktors Rašers izved interesantus mēģinājumus ar pārdzesēšanu. Nesen viņš norādīja, ka stipri pārsaldēta cilvēka atsildīšana ar dzīvnieku siltumu ieteicama tikai tajos gadījumos, kad pie rokas nav citu atsildīšanas līdzekļu vai arī kad runa ir par novājinātiem indivīdiem, kuriem kaitē pārmērīgs siltums. Kā piemēru viņš minēja savus eksperimentus ar zīdaiņu pārdzesēšanu. Izrādās, tie vislabāk atsilst pie mātes miesas, it īpaši, ja tos vēl apliek ar siltām pudelēm. — Johans piebilda: — Es tev varu parādīt doktora Rašera ziņojuma kopiju. Tur tu atradīsi ļoti daudz interesantu faktu.

Heinriha satumsušajā sejā nikni iezvērojās acis. Savilcis dūres, viņš ar visu ķermeni padevās uz Veisa pusi, skatīdamies viņā ar saltu naidu. Bet Veiss, izlikdamies, ka nemana to, turpināja tai pašā lietišķā tonī, tikai ar tādu kā skumju pieskaņu:

—    Tev droši vien zināms, ka SS vadība, noraizējusies par kara laimes nepastāvību, likusi izmēģināt pie ieslodzītiem ātri iedarbīgas indes. Var gadīties, ka paši būsim spiesti izmantot šīs ampulas. Sī pasākuma tālredzību noliegt nevar. Eksperimentus vada doktors Sū- lers, piedalās arī nometnes SS vadītāji Toberts, SS šturmbanfīrers doktors Konrāds Morgens un SS hauptšturmfīrers doktors Veners. Viņi stāv aiz priekškara, kurā iztaisīts caurums, un novēro, kā indīgās vielas — tās tiek piejauktas zupai — iedarbojas uz krievu kara gūstekņiem. Protams, to visu uzņem hronometrāžā. — Johans, brīdi klusējis, jautāja: — Vai tu esi bijis Osvencimā? — Turpinaja, nenogaidījis atbildi: — Pirms nebija uzceltas krematoriju mufeļkrāsnis, visi apkārtējie rajoni bija pārvērtušies neizbrienamos trūdu purvos.

No tiem cēlās nepanesama smirdoņa. Līķus paguva apbērt tikai ar plānu zemes kārtiņu, tādēļ augsne pārvērtās slīkšņā. — Veiss pasmaidīja. — Jāsaka, ka SS dienesta darba apstākļi nometnēs neapskaužami. Tādēļ es vienkārši nespēju saprast, kā reihsfīrera pilnvarotais, kas izveda vērtslietas no Osvencimas, varēja nozagt četrdesmit kilogramus zelta zobu un pazust. Vai tu vari iedomāties, viņu līdz šim laikam vēl nav notvēruši! Šādi subjekti nedara godu SS mundierim! — Veiss sašutis iesaucās. Noraizējies turpināja: — Kad Galicijā likvidēja geto, SS dienests iesniedza ebreju draudzei rēķinu par trijiem tūkstošiem vienu simtu zlotu. Uzcītīgie birokrāti, rūpēdamies par valsts ienākumiem, pieprasīja nekavējoties apmaksāt šo rēķinu par izlietotām patronām. Taupības, politiku ievēro visi, piemēram, Saksenhauzenes nometnes uzraugs Vilhelms šūberts izgudrojis īpašu ieslodzīto nonāvēšanas veidu. Viņš iedod notiesātam auklu, naglu, āmuru, ieslēdz to sargbūdā un pavēl pakārties. Ja tas atsakās to darīt, viņu apstrādā īpašā veidā. Liek viņam pašam ierakt zemē stabu, pakar viņu pie šī staba aiz rokām, kas sasietas uz muguras, un tur tad viņš karājas izmežģītajās rokās tik ilgi, kamēr ir ar mieru pakārties, kā pienākas. Ar to, redzi, panāk, ka ieslodzītie paši labprātīgi sevi nogalina. Tamlīdzīgas pašnāvības visai izplatītas arī citās nometnēs.

—    Kādēļ tu man to visu stāsti? — Heinrihs aizsmacis jautāja.

—     Piedod, — Veiss teica, — saprotu, ka nekā jauna es tev nepasaku. Es tikai gribēju teikt, cik grūti jums, SS virsniekiem, strādāt. Darbu abvērā pat salīdzināt nevar ar jūsu darbu, mēs strādājam daudz primitīvāk. Taisnību sakot, abvēram daudzējādā ziņā jums jāpateicas. Mūsu aģenti, kas gājuši cauri jūsu rokām, mīksti kā vasks. Par to mēs jums esam pateicību parādā … Tikai tādēļ es tev kā SS virsniekam arī vēlos izteikt atzinību.

—    Tu tātad mani uzskati par tādu, par kādiem nupat stāstīji?

—     Redzi, — Veiss izvairīgi atbildēja, izņemdams no kabatas piezīmju grāmatiņu, — reihsfīrers Himlers, uzstādamies ar runu Poz- naņā, teica … — Un citēja: — «Tas, vai citas tautas sprāgst badā, mani interesē tikai tāpēc, ka tās mēs domājam izmantot par vergiem mūsu kultūras celšanai… Ikviens zina, kādu iespaidu atstāj blakus noguldīti simt līķi, pieci simti, tūkstoši. Tas, kas to spēj izturēt un, pārvarot savas cilvēciskās vājības, paliek godīgs cilvēks, — tas ir norūdījies. Šo mūsu vēstures slaveno lappusi nav neviens uzrakstījis un arī nekad neuzrakstīs.»

Veiss aizvēra piezīmju grāmatiņu, iebāza to svārku kabatā un, tikko jaušami pasmīnējis, sacīja:

—    Vai šie vārdi neraksturo mūsu misiju? Tie, par kuriem runāja Ilimlers, tiešām pelna, lai tos uz mūžu ierakstītu vēstures lappusē. Nemaz nešaubos, ka Svarckopfa vārds tur ieņems redzamu vietu.

—    Kuru Svarckopfu tu domā? — Heinrihs nikni iebļāvās.

—    Abus — ir Villiju, ir Heinrihu, — Veiss atturīgi atbildēja. Pēc tam teica: — Ceru, ka tavs tēvocis tagad pilnīgi apmierināts ar tevi un sen jau tev piedevis jaunības aizraušanos ar Bertu? Bet varbūt tu viņam par to nemaz neesi stāstījis? — Neļaudams Ileinriham atbildēt, viņš turpināja: — Es tavā vietā aizbrauktu uz Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometni. Domāju, ka tur tu atradīsi Bertu. Interesanti paskatīties, kāda viņa tagad. Jaunas ebrejietes parasti gan izmanto medicīniskiem eksperimentiem — kaulu pārstādīšana, infekcijas slimības, eksperimentālas ķirurģiskas operācijas, infekcijas slimību potes. Pēc tam viņām izsūc asinis, lai izgatavotu vakcīnas. Tās, kuras pēc visiem eksperimentiem paliek dzīvas, sterilizē un sterilizāciju pārbauda publiskos namos, kas iekārtoti nometnēs ārzemju strādniekiem. Jā, nez vai kas būs palicis pāri no agrākās Bertas. Varbūt nav vērts nemaz braukt, velts laika zaudējums. Es varu iedomāties, kas tas būtu par skatu, ja viņa redzētu tevi tagadējā stāvoklī un tu viņu tādu, kāda tā izskatās tagad. Domāju, ka tas tev sagādātu gandarījumu. It īpaši, ņemot vērā to, ka viņa agrāk pret tevi bija samērā nevērīga …

Skaļa pļauka uz mirkli apstulbināja Veisu. Johana roka neviļus uzgūla pistoles makstij, taču viņš paguva savaldīties. Pasmaidīja. Pasmaidīja brīvi un nepiespiesti. Viņš tik ļoti bija vēlējies, lai Heinrihs reaģētu uz viņa vārdiem, pēc tā viņš bija centies ar visu sirdi, gribu un prātu, gaidīja, klusībā cerēdams, ka vēl viss nav zaudēts. Lai cik dārgi viņam varēja maksāt šis atklājums, viņš neatlaidīgi, metodiski, ar noteiktu aprēķinu centās izdibināt Heinriha dvēseles dzīles, tiesa gan, viņš nebija domājis, ka Heinrihs savas patiesās jūtas izteiks ar pļauku. Varbūt varēja arī neizmantot tik krasu līdzekli, lai piespiestu Heinrihu atklāt sevī to mazumiņu cilvēcisko jūtu, kuras viņš vēl nebija pilnīgi zaudējis. Un tomēr tā nebija sakāve, bet uzvara. Tagad labi jāapsver, kā to pareizi izmantot.

Skatīdamies Ileinriham acīs, Johans salti teica:

—    Svarckopfa kungs, jūs apvainojāt manu virsnieka godu. Nešaubos, ka jums zināms, kā to aizstāv?

—    Tu gribi šauties? — Heinrihs izsmejoši jautāja. — Lūdzu! Man nav nekas pretī!

—    Kas vēl nebūs! — Veiss atbildēja. — Es nevēlos, lai mani nodotu kara tiesai.

—    Ko tad tu velies?

—           Tu agrāk labi spēlēji šahu, — Veiss padomājis teica. — Ja neesi aizmirsis, varbūt saspēlēsim partiju?

—     Kam tas vajadzīgs?

—           Tas, kas zaudēs partiju, samaksās ar savu dzīvību. Nāve pēc paša ieskata. Un tas ir viss.

—     Esmu ar mieru, — Heinrihs bez vilcināšanās piekrita.

—    Lieliski! — Veiss pārāk dedzīgi atsaucās.

—            Bet varbūt tu ceri, ka mēs spēles laikā izlīgsim? — Heinrihs aizdomīgi uzlūkoja Veisu.

—            Nē! — Veiss stingri teica. — Ar tevi es nekad neizlīgšu! Tikai, zini, līdz turnīram aizmirsīsim šo nepatīkamo gadījumu. Pamēģināsim izturēties kā vīri. Vai esi ar mieru? Man tas būs nesalīdzināmi grūtāk nekā tev. Tomēr pacentīšos uz laiku aizmirst apvainojumu.

—    Vai uz ilgu laiku?

—     Spēlēsim rīt, vakarā.

—     Bet kādēļ ne šodien?

—    Ja tu nevēlies gaidīt…

—            Labi, lai paliek līdz rītam, — Heinrihs vēsi atbildēja un pēkšņi saniknojies piebilda: — Tikai iegaumē: ja arī tev radīsies vēlēšanās man piedot pļauku, neceri, ka es tev piedošu tavus vārdus! Tātad līdz rītam!

Heinrihs gribēja piecelties. Bet Veiss ar rokas kustību viņu atturēja.

—            Kādēļ mēs nevarētu pakavēties vēl brīdi kopā? Vai tu 110 manis baidies?

—            Ko tu vēl negribēsi! — Heinrihs nievājoši iesaucās. — Tu pats esi nobijies, varēji taču mani nošaut uz vietas.

—           Gluži tāpat kā tu, jo arī tu mani nenošāvi, — Veiss atcirta. — Bet tagad tu baidies, ka, mums paliekot kopā, vari kļūt gļēvs un lūgt piedošanu.

—     Nekad! — Heinrihs apņēmīgi iesaucās.

—            Nu, tad iedzersim, — Veiss uzmundrinoši teica. — Brīdi tāpat papļāpāsim. Spēlējot šahu, runāt neiznāks, un pēc tam viens no mums apklusīs uz mūžu.

—     Nemaz nešaubos, ka tev būs jāapklust.

—            Pieņemsim, — Veiss samierinoši teica. Jautāja: — Labāk pastāsti par savu dzīvi Berlīnē.

Heinrihs negribīgi sāka stāstīt par savām dienesta gaitām Villija

Svarckopfa vadībā, bet pēkšņi pārtrauca savu stāstu un, nervozi sašķobījis muti, iesaucās:

—    Klau, vai nu tu izliecies, vai patiešām tev ir dzelzs nervi. Es nespēju ar tevi runāt pēc visa tā, kas noticis. — Piecēlās. — Tātad uz redzēšanos. Rītvakar manā istabā. Vai tev nav iebildumu?

—     Nē, nav, — Veiss atbildēja. Un aizgāja neatvadījies.

Johanu neuztrauca tas, kā beigsies šaha divkauja ar Heinrihu. Viņš

nebaidījās zaudēt partiju, jo paļāvās ne tikai uz savu pašsavaldību, bet arī labi zināja, ka viņš spēlē šahu daudz labāk par Heinrihu. Viņam rūpes sagādāja pavisam kas cits: ja nu pēkšņi Heinriham pietrūkst drosmes un viņš vienkārši izvairās aizbraukdams vai — vēl ļaunāk, — izmantodams savu augsto stāvokli, nogādā viņu tādā vietā, kur viņam SS virsnieks var izvirzīt jebkuru apvainojumu …

Pagaidām gan, šķiet, nebija pamata uzskatīt Heinrihu par tādu nelieti. Gluži otrādi, viņa rakstura straujums un ātrsirdība liecināja par viltības trūkumu. Ja Heinrihs izaicinājumu pieņēmis nopietni, viņš no divkaujas neatteiksies. Bet, ja no tās atteiksies Veiss, tad Ileinriham būs dibināts pamats uzskatīt viņu par gļēvuli un ar nicinājumu novērsties no viņa uz visiem laikiem.

Tas nozīmēja pazaudēt Heinrihu. Un pazaudēt tieši tai brīdī, kad viņš ieraudzīja Iieinrihā zināmu cilvēcību, kas varbūt slēpj sevī tādu spēku, ko Veiss varētu izmantot savā darbā. •

Atsaukdams atmiņā un pārdomādams visas pārdzīvojuma nianses, kuras viņš, runājot par inkvizīcijas nometnēm, bija pamanījis Heinriha sejā, Johans bažījās, ka šī saruna varēja Ileinriham iedvest naidu pret viņu, Veisu, kā pret cilvēku, kas jūsmo par nacistu metodēm. Tad Heinrihs nekavēsies izmantot izaicinājumu uz divkauju un bez žēluma nogalinās Veisu, kā to būtu darījis arī Veiss, ja vien viņam rastos izdevīgs gadījums. Ja tas ir tā, tad Veiss būs pāršāvis pār strīpu un viņa dzīvība ir apdraudēta. Jo viņi, iekams sēdīsies pie šaha dēļa, apmainīsies ar zīmītēm: «Lūdzu, manā nāvē nevienu nevainot.» Saņēmis no Veisa šādu zīmīti, lleinrihs, nenogaidīdams spēles iznākumu vai pat vispār to neuzsācis, var pavisam vienkārši ietriekt viņam lodi pierē. Un darītu pareizi, ja viņš goda jūtas nav zaudējis pavisam. Protams, tas būtu ļoti jauki. Pat lieliski. Heinrihs kļūtu nenovērtējams palīgs Veisam. Tikai jāatrod iespēja atvairīt briesmas, kas šādā gadījumā draud pašam Johanam.

Bet ja nu Heinrihs ir tikai izlicies par godīgu, vēlēdamies pārbaudīt Johanu? Ja viņš šos savus pārdzīvojumus ir talantīgi nospēlējis? Heinrihs taču ir SS pretizlūkošanas darbinieks, kuru apmācījis vecs pieredzes bagāts esesietis Villijs Svarckopfs, kas nodarbojas ar dvēseļu izvarošanu ne tikai gestapo moku pagrabos, bet nekautrējas i/.luustīt pat sava labākā drauga dvēseli. Kas tad? Var, protams, ari atklāt kārtis. Teiksim, ierasties pie Heinriha un nolikt viņam uz gnīda izmeklēšanas materiālus par Rūdolfa Svarckopfa noslepkavošanu, kuri skaidri parāda, ka slepkavību izdarījis Funks, pildīdams Villija Svarckopfa norādījumus. Tad tūdaļ kļūs skaidrs, kādu ceļu izvēlēsies Heinrihs.

Bet, tā rīkojoties, Johans sevi atklās. Un, ja pēc tam Heinrihs vēl nevarēs izšķirties, ja viņš nespēs izlemt, pa kādu ceļu viņam iet, tad Johanam nekas cits neatliks kā viņu nogalināt.

Jā, viņš tad būs spiests nogalināt Ilcinrihu. Bet varbūt rīkoties citādi: vispirms nodrošināt sevi, paņemot no Heinriha zīmīti, kur viņš aizbildina savu nāvi, un tad iepazīstināt viņu ar izmeklēšanas materiāliem? Ja Heinrihs izrādīsies spējīgs piedot Villijam Svarc- kopfam sava tēva noslepkavošanu, — tad viņš tādēļ vien jau pelnījis nāvi kā nelietis un grimis cilvēks.

Bet nav izslēgta arī cita varbūtība: Funka rīcības satriekts, apmulsis — Heinrihs var ienīst savu tēvoci un visus pārējos gestapoviešus un dusmās, vēlēdamies tiem atriebties, būs ar mieru Veisam palīdzēt. Taču dusmas ir nepastāvīgas jūtas. Tās var izsīkt tikpat viegli, kā radušās. Dusmas var aizstāt citas jūtas, citas domas, un viss zemiskais, kas iepotēts Heinriham fašistiskajā Vācijā, var izkliedēt dusmas. Izmisums var pamudināt meklēt maldīgu ceļu, lai atbrīvotu sevi no sirdsapziņas pārmetumiem. Var taču gadīties itin viss.

Vienīgi nelokāma pārliecība spēj pārvarēt visas šaubas. Bet pārliecība nerodas vienā mirklī, tā nav pēkšņa pamošanās. Maz ticams, ka, iepazinies ar materiāliem par Funku, Heinrihs uzreiz mainīs savus uzskatus par dzīvi.

Turklāt tāds — pēkšņi pārsteigts, izmisuma satriekts — Heinrihs Johanam nemaz nav vajadzīgs. Cilvēks, kas no bēdām nonācis izmisumā, nav spējīgs palīdzēt Johanam. Johanam var palīdzēt tikai tāds Heinrihs, kas apzinās, ka par viņa tēva bojā eju vainojams ne tikai Villijs Svarckopfs. Ne tikai viens nelietīgs brāļa slepkava. īstais slepkava ir hitleriskā Vācija, kas ar aukstu aprēķinu iznīcina visas citas tautas un, padarīdama pati savu tautu atbildīgu par briesmīgajām zvērībām, grūž to pašnāvībā.

Ja Heinrihs būs spējīgs to saprast, viņš pats nonāks pie pārliecības, ka vienīgais pareizais ceļš ir cīnīties kopā ar padomju tautu, lai glābtu vācu tautu no bojā ejas, 110 iznīcības.

Bet kā to iedvest Heinriham, kā pārliecināties, vai viņš ir no tiem vāciešiem, kas meklē izeju un kas spējīgs cīnīties par darba tautas Vāciju, kas pati pirmā kļuvusi par fašistiskā terora upuri?

Dītrihs vadīja izmeklēšanas grupu, kas visu šo laiku pratināja piecus vācu karavīrus, kuri bija atteikušies nošaut uz nāvi notiesātos krievu gūstekņus.

Visiem pieciem piesprieda nāves sodu. To paredzēja izpildīt nakti Varšavas armijas cietumā, kur speciāli šim nolūkam uzbūvēja giljo- tīnu. Tā kā giljotīnu neizdevās izgatavot pēc visiem noteikumiem, nolēma asmeni aizstāt ar vienkāršu miesnieka cirvi. Notiesātiem tika paziņots, ka tas, kas uzņemsies bendes pienākumu, tiks apžēlots, tam nāves sodu apmainīs ar nosūtīšanu uz fronti. Taču starp notiesātajiem neatrada nevienu, kas būtu bijis ar mieru pildīt bendes pienākumu.

Tad Dītrihs nolēma, ka viņš šo godu sodīt reiha nodevējus uzticēs abvēra virsniekiem, kuru vārdus viņš pateiks tikai īsi pirms nāves soda izpildīšanas. Ar to viņš lieku reizi pārbaudīs to virsnieku morālo stāju, kuri izvairījās piedalīties noziedznieku pratināšanā. Tieši tādēļ Dītrihs vēl joprojām uzkavējās Varšavā.

Lansdorfs atbalstīja Dītriha nodomu un, uzaicinājis pie sevis Dīt- rihu, pastāstīja, ka Varšavā esot ieradies Heinrihs Švarckopfs, SS oberšturmbanflrera Villija Svarckopfa brāļadēls, kura piedalīšanās un pat zināma aktīva līdzdalība kara noziedznieku sodīšanā būtu visai vēlama.

It kā parādīdams īpašu labvēlību Dltriham, Lansdorfs teica:

—    Ar to jūs pakalposiet oberšturmbanflrera kungam, parādot godu viņa brāļadēlam. Oberšturmbanfīrers tikai priecāsies, ka viņa radinieks atklāti parādīs visiem ģenerālgubernatūras iedzīvotājiem, ka viņš ir sava tēvoča — reihsfīrera tuvākā līdzgaitnieka cienīgs.

Dītrihs saprata, ka izcelties tik ievērojamas personas acīs viņam izdevīgi. Viņš tik dedzīgi izteica pateicību savam priekšniekam par šo vērtīgo padomu, ka Lansdorfs bija spiests viņu pārtraukt. Viņš brīdināja, ka Heinrihs Švarckopfs par to nedrīkst nekā iepriekš zināt. Tas nav izdevīgi pašam Dltriham, jo Švarckopfs var ierasties cietumā kopā ar saviem esesiešiem un pārņemt visas šīs procedūras vadību savās rokās. Heinrihs Švarckopfs jāatved uz cietumu bez pavadoņiem.

—    Jums ir pilnīga taisnība, — Dītrihs sacīja. — Esesieši tiešām pārāk nekaunīgi, viņi iedomājas, ka vienīgi viņi prot pienācīgi sodīt nodevējus. Baidīdamies no tā, ka šis ievērojamā esesieša radinieks var pirmais paķert likuma ieroci, vēl izjauks visu. Priekšroka jādod tam, kam ir augstāka dienesta pakāpe.

—    To visu jūs tur varēsiet viņiem izskaidrot, — Lansdorfs ironiski pārtrauca viņu un piebilda: — Ceru, ka jūs, procedūras orga- ni/etāju, neviens neuzdrošināsies nobīdīt malā un jums tiks parādīta ii!bilstoša cieņa.

— Ko jūs, ko jūs, her Lansdorf! — Dītrihs sāka uztraukties. - Es nemaz netīkoju izmantot savas tiesības. Nopratināšana ar izsmalcinātiem paņēmieniem ir viens, bet nāves soda izpildīšana —pavisam kas cits. Vai tad jūs mani nepazīstat. Es savā mūžā vēl nevienam neesmu atņēmis dzīvību. Tā ir mana vājība. Panākt atzīšanos ar iespējamiem līdzekļiem — mans dienesta pienākums. Bet fināla akts … — Dītrihs noraidoši papurināja galvu. — To es nevaru. Esmu tik jūtīgs kā sieviete. — Sapratis, ka pārāk atklāti izrunājies, lietišķi piebilda: — Varat būt pārliecināts, ka viss tiks izdarīts t:i, kā ieteicāt.

Hitlers, sludinādams: «Karš vāciešus dara cildenus, bet citas tautas demoralizē,» — nebija pateicis neko jaunu. So uzmundrinošo saukli viņš bija aizguvis no pirmā pasaules kara miesniekiem. Pēc rakstura viegli uzbudināms, nervozs viņš ātri nojauta vēl Veimāras republikas laikā Rūras un Reinas magnātu slepeno vēlēšanos redzēt Vācijas priekšgalā spēcīgu personību — despotu, tirānu, diktatoru, jo, kā viņš domāja, vienīgi kaila, absolūta vara spēj maģiski ietekmēt tautu.

Būdams neirastēniķis, kas lepojas ar savām epilepsijas lēkmēm kā ar īpašu dievu dāvanu, Hitlers iekala no galvas Nīči, kā namamāte iekaļ pavāru grāmatu, un dedzīgi sāka iztēlot sevi par spēcīgu personību.

īstenībā viņš bija visai neizskatīgs cilvēks ar gaļīgu degunu, lielām, mīkstām ausīm, kas kustējās kā sikspārņa spārni, izpuvušiem, nomelnējušiem un mūžīgi sāpošiem zobiem, taukainu, piņņainu sejas ādu, rūsganām acīm un šauriem pleciem, uz kuriem aizvien bija sabirušas blaugznas. Hitlera rokas nepārtraukti neapzināti šaudījās, kaut gan viņš pats naivi lielījās, ka neviens no nacistiem neesot spējīgs stundām ilgi nekustīgi noturēt labo roku fašistu sveicienā, kā to varot viņš, Hitlers. Būdams pavisam ikdienišķs austriešu mietpilsonis, viņš turklāt pēc dabas bija ļauni atriebīgs, viltībā pārspēja pat plēsīgu zvēru. Viņš bija sava veida visdažādāko nekrietnu darbu meistars un prata būt tik nelietīgs, ka pārspēja daudzus citus. Tieši šis Hitlera neizsmeļamais zemiskums pievērsa viņam īsto Vācijas valdnieku uzmanību.

Politikā viņš uzvedās tik blēdīgi kā viltīgs bodnieks, kas cenšas iemānīt pircējam bojātu, sastāvējušos preci. Sava uzvaras ceļa sākumā viņš savas partijas nosaukumu — «nacionālsociālistu partija», kas biedēja Vācijas rūpniekus, aizbildināja, atsaukdamies uz Osvaldu Špengleru. Viņš mierinādams teica: «Prūšu sociālismam nav nekā kopīga ar personības brīvību un politisku demokrātiju.» Stur- moviki apliecināja sava fīrera programmu ar grautiņiem, teroru, zvērībām. Ar saviem «varoņdarbiem» viņi nodrošināja Hitleram tirāna, diktatora, despota slavu. Ar šādu asiņainu oreolu Hitlers magnātiem bija pilnīgi atbilstoša kandidatūra.

Hitlers pats slepeni uzskaitīja savā grāmatvedībā visus grautiņus, asiņainos noziegumus, lai izdevīgā brīdī varētu pasniegt rēķinu finansu valdniekiem un prasīt to apmaksāt ar Vācijas valsts galvas posteni. Viņš neaizmirsa arī savus līdzgaitniekus, kas bija ņēmuši dalību noziegumos, rūpīgi ierakstīdams savā uzskaites grāmatā katru, lai tos turētu zem sava papēža un viņa partijas sakāves gadījumā pārdotu tos, iekams tie pagūs pārdot viņu pašu.

Pašus pirmos viņš pārdeva savu šturmoviku bandu vadoņus.

Kļuvis par Trešās impērijas galvu, viņš izmantoja tās pašas pārvaldes metodes, kādas pielietoja agrāk, tikai tagad slepkavoja vēl vairāk. Tagad viņš centās padarīt par fašisma noziegumu līdzdalībniekiem visu vācu tautu, aptraipīdams to asinīm, lai katrs vācietis nestu atbildību par nacistu ļaundarībām. Citu tautu iznīcināšana bija Hitleram ne tikai kara politikas mērķis. Ar šo savu ļaundara viltīgo taktiku viņš centās iedvest vācu tautai mūžīgas bailes, ka tai būs jāatbild par fašisma noziedzībām.

Jo lielāks cilvēku skaits tika iznīcināts nometnēs un okupētajās teritorijās, jo fīreram retāk uznāca melanholijas, grūtsirdības brīži un baiļu lēkmes, — viņš jutās možāks un dzīvespriecīgāks. Fīrers gribēja visas cilvēces priekšā uzvelt atbildību par fašisma asiņainajiem noziegumiem visai Vācijai, tādēļ šai asins pirtī centās iesaistīt visplašākās vācu tautas masas. Vislielākie vācu koncerni izgatavoja līdzekļus cilvēku masveida iznīcināšanai, un, pateicoties tam, fīrers piesaistīja sev uz mūžu ievērojamos reiha magnātus, sasaistīja viņus drošā, nesaraujamā ķēdē, uzveldams viņiem atbildību vienam par visiem un visiem par vienu.

Viņš zināja, ka pat impērijas stadionā pietrūks solu, kur nosēdināt kā apsūdzētos visus tos, kas baigajās ļaundarībās nav mazāk vainīgi par viņu pašu. Tas fīreru iepriecināja un uzmundrināja. Pats sevi apbrīnodams, viņš pielietoja visu savu viltīgo gudrību, lai pakļautu sev visus savus tuvākos līdzgaitniekus: viņš kūdīja citu pret citu, atklādams vienam par otru visas nelietības, ar kādām katrs centās iekarot sev tuvāku vietu blakus fīreram.

Hitleram nemaz nepalika noslēpts, ka ikviens no viņa līdzgaitniekiem uzskatīja sevi par viņam līdzvērtīgu un varbūt pat vienā otra ziņā izmanīgāku. Bet tie cits citu tā ienīda, ka Hitlers varēja būt drošs: tie nekad nespēs vienoties, lai izrautu varu no viņa rokām.

Ar materiāliem, kas kompromitēja augsti stāvošos reiha varasvīrus, plaši tirgojās, un, jo tie bija zemiskāki, jo par tiem vairāk maksāja. Hitlera izlūkošanas dienesti tirgojās vai ari apmainījās savā starpā ar šiem materiāliem.

Izlūkošanas dienestu vadītāji izmantoja šos dokumentus savstarpējā cīņā par varu: katrs no viņiem alka kļūt par otro personu reihā.

Tikai pēc saķildošanās ar Heinrihu Veiss uzzināja no Dltriha par viņa sarunu ar Lansdorfu, un tas viņu nepatīkami satrauca. Ja Heinrihs nāves soda izpildīšanas laikā parādīs kaut vai mazāko mazdūšību, Lansdorfs nekavēsies to izmantot.

Veisam bija zināms, ka Himlers ir neapmierināts ar Kanarisa darbu, bet Villijs Švarckopfs bija tuvu stāvošs cilvēks Himleram. Nav izslēgta varbūtība, ka Heinrihs ieradies ģenerālgubernatorā ar kādu īpaši slepenu uzdevumu, kas neaprobežojas tikai ar «Vali štāba» neveiksmju izmeklēšanu.

Ne velti Lansdorfs, uzzinājis par Veisa draudzīgajām attiecībām ar Heinrihu, lika viņam izzināt īsto Heinriha ierašanās iemeslu.

Johans jau sen bija izpratis hitleriešu metodes, ar kurām tie pārbaudīja katra nacista uzticību, un zināja, ka tas, kas izvairās uzņemties bendes lomu, tiek sodīts kā nodevējs. Lansdorfs, vēlēdamies atriebties par uzbrukumiem Kanarīsam, gribēja sakompromitēt Ilimlera tuvākā līdzgaitnieka radinieku.

Johans nešaubījās, ka Heinrihs, atklādams savas cilvēciskās jūtas, pazudinās sevi. Lai notiktu kas notikdams, bet Heinrihs ir jāglābj. Jādomā, ka labāk būtu, ja Heinriha ierašanās cietumā kaut kāda iemesla dēļ tiktu aizkavēta.

Lansdorfs reiz bija ieminējies, ka, ja gadījumā reihsfīrcram rastos vēlēšanās pārliecināties, vai tiešām nepieciešams pārdislocēt «Vali štābu», poļu partizāņu uzbrukums reihsfīrera pilnvarotajiem šai rajonā būtu lielisks pierādījums. It kā starp citu Lansdorfs pastāstīja kuriozu gadījumu ar pulkvedi Valteru Nikolaji, kurš pirmā pasaules karā, lai iegūtu ķeizara labvēlību, bija speciāli noorganizējis dokumentu nolaupīšanu vācu ģenerālštābā. Nākamajā dienā viņš «atrada» šos dokumentus, kurus it kā bija nozaguši «franču spiegi». Protams, frančus nogalināja uz vietas, jo tie pretojās. Ar to Nikolaji iemantoja ķeizara īpašu labvēlību, kas savukārt ietekmēja vācu sabiedrību, kurā pēc tam sāka jūsmīgi cildināt vācu izlūkošanas orgānu varonību.

Pārdomājot šos Lansdorfa vārdus. Johanam ienāca prātā vēl kāda cita saruna ar Dītrihu. Kad Veiss ieminējās, ka Heinrihs Svarcļ kopfs velti riskē, viens, bez apsardzes staigādams pa Varšavu esesieša mundierī, Dītrihs atbildēja, raustīdams plecus:

— Nu un tad? Ja poļi viņu nožmiegs, reihsfīrers Himlers lieku reizi pārliecināsies, cik grūtos apstākļos mums, «Vali štābam», bija šeit jāstrādā. Tieši Ilimlera pienākums bija atbrīvot visus tuvākos rajonus no poļiem, bet viņš to neizdarīja, kaut gan Polijā atrodas daudzas speciālās koncentrācijas nometnes, kas spējīgas pārstrādāt jebkuras Eiropas valsts iedzīvotājus.

Sīs pārdomas klausoties, Johanam radās ideja, ko viņš nolēma pastāstīt Zubovam. Ja plāns izdosies, viņš būs izglābis Heinrihu 110 briesmām, kas tam šeit draudēja.

Satikās viņš ar Zubovu norunātā vietā Vislas krastā, blakus pamestam posteņkuģim.

Uzklausījis Veisu, Zubovs neapmierināts norūca:

—      Labi, bet tu neļaunojies, ja teikšu, ka tā ir kutelīga operācija. Mēs tavu Svarckopfu ievainot nedrīkstam, bet viņš mūs klapēt drīkst. Spēle nav vienlīdzīga.

Johans atcirta:

—      Ja visi ievērotu spēlē vienlīdzību, tevis jau sen nebūtu starp dzīvajiem.

—      Reizēm pats brīnos, ka esmu palicis dzīvs, — Zubovs sacīja. — Bet vai tu zini, kādēļ man vienmēr laimējas? Tādēļ, ka uzdevums skaidrs: vai nu viņi mūs, vai mēs viņus. Tas iedvesmo. Bet šādi … Viņš tevi drīkst, bet tu viņu nedrīksti. Saki — vai tas ir taisnīgi?

—    Tu tātad neesi ar mieru?

—     Vai var runāt par to, ja tu pavēli!

—     Es nepavēlu, bet lūdzu izdarīt man personīgu pakalpojumu.

—       Ko tu saki! — Zubovs pārsteigts iesaucās. — Tas ir kaut kas jauns. Tikai es ciest nevaru šādu demokrātiju. Varbūt tomēr labāk pavēlēsi?

—      Man nav tiesību, — Veiss skumji atbildēja. — Šoreiz varu tikai lūgt draudzīgu pakalpojumu.

—      Aiz draudzīga pakalpojuma tu man vēl kādreiz atvedīsi frici uz mājām? — Zubovs pasmējās, bet, tūdaļ kļuvis nopietns, sāka lietišķi pārspriest, kā vislabāk nolaupīt Heinrihu Svarckopfu.

Kad viss bija norunāts, Johans aiz pateicības draudzīgi apjautājās Zubovam par viņa ģimenes dzīvi.

Zubovs bēdīgs stāstīja:

—     Nekas labs no visa tā neiznāks. Brigita ir jauka, laba sieviete, bet es viņai raizes vien sagādāju. Pēc uzbrukuma cietumam pārrados mājās vienos pārsējos. Noslēpu, ka esmu ievainots. Bet no rīta piecēlusies, viņa pamanīja, ka palags, uz kura es gulēju, viss vienās asinīs, — nu, un noģība. Es aizskrēju pēc ārsta. Dabūjām viņu pie samaņas. Steigā aizmirsu, ka pašam nepieciešama ārsta palīdzība. Kad biju izvadījis ārstu, viņa atkal asarās. Viņa mani mīl, vai saproti? Viņai klāsies grūti, ja mani nogalinās. Redzi, kā tas ir.

—    Tad jau iznāk, ka arī tu viņu mīli?

—     Kā gan citādi? Viņa visu mūžu bijusi tik vientuļa. Ar mani runā atklāti un uzticas man, it kā es būtu viņai īsts, bet ne fiktīvs vīrs.

—    Kādēļ tad fiktīvs, ja mīli?

—     Redzi, es, protams, cēnšos viņai iepotēt pareizus uzskatus un domāju, ka panākumi ir.

—    Tu tikai pielūko, ka neiekrīti! — Johans nobažījies brīdināja.

—     Pavisam nelielu morāles minimumu, kas jāzina katram pionierim, — Zubovs mierināja. — Es ievēroju taktu. Neesmu no tiem, kas puķi aiz zieda rausta, lai tas ātrāk augtu. — Dzēlīgi piebilda:

—   Ar tevi, protams, sacensties nevaru: pāraudzināt esesieti — to nu tu esi lieliski izdomājis. Pielūko, ka viņš pats personīgi tevi neapstrādā gestapo.

Johans noplātīja rokas:

—    Spēle, kā tu saki, nav vienlīdzīga.

—     Tas jau ir tas trakākais! Tu viņu gribi pataisīt par cilvēku, bet viņš tevi — pārvērst gaļas gabalā!

—    Lai nu paliek, — Johans teica. — Tātad norunāts?

—    Tā jau nu iznāk, — Zubovs bez prieka atbildēja. Nopūtās.

—    Atkal Brigitai būs pamats greizsirdībai. Solījos vakarā iet viņai līdzi ciemos pie ietekmīgiem fašistiem. Atkal piemānīju. Atkal pazu- dīšu uz visu nakti. Bet viņa šādās reizēs nemaz neiet gulēt, staigā pa istabu, smēķē un pēc tam atkal mokās ar galvas sāpēm. Un tincina mani par sievietēm. Vai man tagad, precētam cilvēkam, sievieši prātā! Bet viņa nav spējīga saprast mūsu morāli. Kaut gan modrai tomēr jābūt. Seit visas sievietes par daudz izlaidīgas. Reiz es kopā ar Brigitu apmeklēju kādu māju, domāju, ka tā ir pieklājīga māja. Namamāte teicās man parādīt savas gleznas, bet, kad bijām palikuši vienatnē, viņa tik nekaunīgi uzbāzās, ka jutos pavisam neveikli.

Lai nepadarītu viņu par savu ienaidnieku, es viņai, redzi, izskaidroju, ka biju frontē kontuzēts. Ģimene viņai iespaidīga, un man negribējās zaudēt sakarus. Viņas vīrs ir OKV ekonomiskās un bruņošanās pārvaldes ierēdnis. Nodarbojas ar ekonomisko rezervju izlaupīšanu, sagādi un apsargāšanu okupētās teritorijās. — Palielījās: — Es tagad nodarbojos ar fotografēšanu kā amatieris. Visus paziņas apdāvinu ar viņu pašu fotogrāfijām. Pie reizes šī ierēdņa kabinetā vienu otru dokumentu uz lentes pārfotografēju. Noliku slēptuvē, lai nosūta uz Centru. Domāju, ka vēlāk, kad mēs pieprasīsim norēķinus, tie noderēs.

—    Tu, kā redzu, audz! — Veiss paslavēja Zubovu.

—    Kvalificējos, — Zubovs piekrita. — Ar ieiku reizēm var nokniebt gardāku kumosu nekā ar pistoli. To nu es tagad saprotu!

—     Zubov, tu esi lielisks puisis, — Johans sirsnīgi teica.

—    Pavisam ikdienišķs, tikai apstākļi oriģināli. Bet citādi — vai vērts runāt… Zaudēt savu īsto seju man, tāpat kā tev, nav tiesību.

—    Pareizi, — Johans sacīja, — tā mums jāsargā vairāk par dzīvību. Cilvēks, kam nav savas sejas, sliktāks par mironi.

—    Miroņus es vispār neciešu, — Zubovs teica. — Pārvērsties par mironi es nemaz nevēlos, kaut gan nav izslēgta arī šāda varbūtība …

—     Nerunā muļķības!

—    Tiesa gan. Kas gan var būt muļķīgāk nekā mirt? Tam es piekrītu. Mums jādzīvo kaut tādēļ, lai pats sev neriebtos kā mironis. To es arī cenšos darīt.

—     Šodien arī pacenties.

—    Lai notiek, — Zubovs teica. Un apsolīja: — Vari būt drošs, kamēr būšu dzīvs, es nemiršu. Tas ir skaidrs.

Un viņi izšķīrās. Viens aizgāja uz kreiso pusi gar piekrasti, otrs — uz labo. Visla pelēcīgi vizmojoša tecēja zemajos krastos, gausi un smagi vilkdama sav.u līgano, kailo ķermeni, kas stinga un trīsēja vējā kā aukstuma drebuļos, veldama sīkus, mazus vilnīšus.

Krastmalā neredzēja ne dvēseles.

Varšavieši, šķiet, bija pametuši savu upi, kuras krastos kā ķēdes suņi stāvēja vācu bruņu kuteri, no kuru plakanajiem torņiem rēgojās laukā ložmetēju stobri.

54

Soļodams pa izmītajām krastmalas flīzēm, Johans vēlreiz apsvēra, vai viņa plāns attiecībā uz Heinrihu ir pareizs. No pirmā acu uzmetiena viss likās loģiski, attaisnojami, ņemot vērā sarežģītos apstākļus un galamērķi. Heinrihs jāglābj, lai pievērstu viņu sev. Un tomēr, sīki izanalizējis savu izstrādāto operāciju, Johans domāja, ka tā nav pietiekami dziļi un vispusīgi pamatota.

Vai ir vērts riskēt ar Zubova un viņa internacionālās cīņas brālības dzīvībām tikai tādēļ, lai atpestītu Heinrihu no bīstamā pārbaudījuma? Nav šaubu, ka uzbrukums esesiešu virsniekam lieku reizi pierādīs nepieciešamību pārdislocēt «Vali štābu». Bet pārdislocēšanās taču jau notiek. «Vali štāba» darbs uz laiku paralizēts. Tātad šis motīvs nav attaisnojams un riskēt nav nepieciešams. Darīt visu to tikai tādēļ, lai atbrīvotu Heinrihu no nepieciešamības piedalīties nāves soda izpildīšanā, Johanam taču nav nekādu tiesību. Nav šaubu, Johans ir kļūdījies, viņš nav visu pietiekami apsvēris.

Johans atcerējās Barišova pamācības.

—     Operācijas plāns ir atkarīgs no zināšanām taktikas jautājumos, lietpratības, izturētības, disciplīnas, — Barišovs teica. — Bet galvenais, noteicošais, augstākais motīvs ir operācijas ideja. Un šim augstākajam motīvam jābūt nešķirami saistītam ar mūsu tautas cīņas galvenajiem mērķiem, tam jāatklāj un jāizskaidro operācijas būtība. Jebkurai uzbrukuma operācijai, kuru izlūks gatavo, jābūt attaisnotai ar tautas cīņas augstākajiem mērķiem. Tikai tad šī operācija, nerunājot nemaz par tās konkrēto kaujas uzdevumu, parāda, kā labā mēs cīnāmies pret ienaidniekiem.

—    Vai tad mēs tur būsim padomju ideoloģijas propagandisti? — Belovs it kā šaubīdamies jautāja.

—     Kādēļ gan ne? — Barišovs stingri sacīja. — Ja apstākļi atļauj, vai tad kaujas uzdevums nevar kļūt arī par propagandas uzdevumu? Sist pretinieku viņa paša aizmugurē var un vajag. Kā to darīt — atkarīgs no paša izlūka pārliecības un, protams, no viņa talanta … Risinot ikvienu uzdevumu, ne uz mirkli nedrīkst aizmirst, kā labā tas tiek darīts. Jāvadās no cīņas galamērķa, pakļaujot apstākļus augstākam mērķim, nedrīkst nonākt šo apstākļu pakļautībā …

Bet šai gadījumā Veiss taču ir pakļāvies apstākļiem. Operāciju, kuru viņš nodomājis veikt, neattaisno augstākais mērķis, un tādēļ tā šķiet izdomāta un pat vieglprātīga.

Šāda secinājuma samulsināts, Johans strauji pagriezās atpakaļ, gribēdams panākt Zubovu. Bet viņš to vairs nekur neredzēja.

Sasniedzis Sakšu dārzu, viņš atsēdās uz sola. Koku zaļajā, valgajā mijkrēslī rūgti smaržoja papeļu lipīgie pumpuri. Johans jutās tik noguris un iztukšots kā vēl nekad. Sirdi krimta nemiers.

Pie sola uz kruķiem pielēca novājējis vācu kareivis formas tērpā, ar pilnīgi noliesējušu, rūpju nomāktu seju un apsēdās blakus.

—    Vai sen no frontes? — Veiss jautāja.

—    Nu jau divi mēneši.

—    Smags ievainojums?

—           Nē. Pagājušajā gadā būtu ierakstīts smagi ievainotajos, bet tagad to uzskata par vieglu ievainojumu. Tātad atkal uz fronti.

—    Varonis!

—           Kaut vairāk būtu šādu varoņu, — kareivis pasmīnēja, — tad mazāk būtu tādu muļķu, kāds esmu es.

—    Kādēļ tu par sevi tā runā?

—    Tādēļ! — kareivis nikni atcirta.

—    Nu, pasaki, kādēļ…

—           Ja gribi zināt, klausies. Mēs ar draugu reiz tā piesūcāmies, ka leitnants ar kāju spērieniem nespēja uzsliet mūs stāvus. Kara policija iesēdināja mūs abus cietumā. Bet naktī uzbruka partizāņi. Viņi atbrīvoja mūs kopā ar savējiem.

—    Vai nav jāsmejas, — Veiss piesardzīgi iesaucās.

—           Pareizi, — kareivis piekrita, — visai komisks gadījums. Mans draugs palika pie partizāņiem, bet es izbēgu.

—    Brašs zēns! — Veiss uzslavēja, tikai nezin kuru no viņiem.

—            Pēc tam mani ieskaitīja propagandas rotā un lika visiem stāstīt, kā partizāņi spīdzinājuši manu draugu.

—    Vai tiešām stipri mocīja?

—           Ar zupu, biezputru un sarunām par proletārisko solidaritāti, — kareivis norūca. — Kā fašisma upuri.

—    Un tu viņu apbedīji? — Veiss pasmīnēja.

—            Es to būtu izdarījis ar lielāko prieku! Viņš vēlāk no priekšējām pozīcijām ruporā stāstīja, kā viņu tur uzņēmuši. Protams, muldēja arī pret karu.

—    Viņš tātad nodeva fīreru?

—           Viņš nodeva arī mani! — kareivis saniknots iesaucās. — Arī mani! — Izstiepa ievainoto kāju. — Tādēļ mūsējie jau mani arī sakropļoja. Mērķēja mugurā, bet šāva kājās.

—    Par ko?

—           Par to pašu. Par to, ka krievi vāciešus šaujot tikai tādēļ, ka tie esot vācieši, redziet, nevienu neatstājot dzīvu.

—    Vai tad tas tā nav?

—    Ja tas tā būtu … Tad jau mūsējie nebūtu šāvuši uz mani.

—    Par kādiem «mūsējiem» tu runā?

—           Vai jūs domājat, — kareivis atcirta, — ka visi tie seši miljoni neliešu, kas balsoja par komunistiem, sēž koncentrācijas nometnēs ? Nē, viņi ir arī frontē.

—    Vai tad tavs draugs bija komunists?

—    Nē, vienkāršs mālderis no Hamburgas kuģu būvētavas.

—    Kādēļ tad viņš pārgāja krievu pusē?

—    Apmīļoja kā strādnieku. Un neizturēja.

—    Vai tu pats esi nacists?

—    Gribēju iestāties, bet neuzņēma tādēļ, ka mans brālis bija sarkanais.

—    Kur viņš tagad?

—     Tēvs sadusmojās, ka viņa dēļ mani neuzņēma šturmovikos, un ar āmuru sadragāja viņam galvaskausu. — Domīgi piebilda: — Tēvs mīlēja mani. Es biju spējīgs puisis, būtu tālu ticis, ja mans brālis nebūtu pinies ar sarkanajiem. — Kareivis drūmi uzlūkoja savas sakropļotās kājas un ar cerībām balsī turpināja: — Nebūtu slikti, ja mani ieskaitītu propagandas rotā — tur mazāk bīstami nekā priekšējās pozīcijās. Gulēdams hospitālī, es velti nešķiedu laiku kā citi, — šo to palasīju. Varbūt tomēr ieskaita …

Johans jau izklaidīgi klausījās kareivī. Viņam pēkšņi radās kāda doma, kas apdedzināja viņa smadzenes ar savu skaidro, vienkāršo un mērķtiecīgo spēku. Atvadīdamies pamājis ar galvu kareivim, Johans piecēlās un steidzīgiem soļiem devās uz parka izeju.

Johans tikai ārkārtējos gadījumos atļāvās apciemot Zubovu, bet tagad daudz nedomādams tiešā ceļā devās pie viņa. Jo, kā mācīja Barišovs, katras operācijas plānā jāparedz itin viss, pat atteikšanās no tās, kamēr vēl tas ir iespējams.

Johans saspringti domāja par operācijas galveno ideju, kas nupat viņam bija uzaususi. Ceļā uz Brigitas Veintlingas māju viņa smadzenes strādāja noteikti, apdomīgi, ar to vēso skaidrību, kas rodas pēkšņas apgaismības brīdī.

Viņš bija atradis nepieciešamo posmu, viņam bija izdevies atšķirt galveno mērķi no blakus mērķiem.

Paredzētās operācijas sākumpunktam, tās pamatam jābūt nevis Heinriha Svarckopfa atpestīšanai no briesmām, bet ar nāvi notiesāto vāciešu glābšanai. Jāvadās no cīņas augstākajiem mērķiem, nevis no apstākļiem, kas ar to saistīti un izriet no tiem. Tikai tad risks, ko uzņemsies Zubova grupa, tiks pilnīgi attaisnots. Tagad viņa biedrus iedvesmos cildens mērķis, bez šāda mērķa nāve nav attaisnojama. Pat vispārgalvīgākie drosminieki, saduroties ar briesmām, pārdzīvo tādas kā smeldzošas skumjas un neticību saviem spēkiem, ja viņus neiedvesmo cildens mērķis.

Uz nāvi notiesāto vāciešu atbrīvošana būs pašu vāciešu smadzenēm un sirdīm liels trieciens, iznīcinošs trieciens hitleriešu propagandai. Nāvei nolemtos izglābs antifašisti, kas ienīst fašistisko Vāciju, bet jūt līdzi tiem vāciešiem, kas kļuvuši par fašisma upuri.

Un vēl viens apstāklis, pat ne viens, bet divi: pirmkārt, operācija lieku reizi pierādīs, ka «Vali štābs» nevar strādāt partizāņu aplenkumā, otrkārt, arī Heinrihs švarckopfs tiks izglābts no briesmām, kas viņam draud, ja viņš neizturēs morālo pārdzīvojumu nāves soda izpildīšanas laikā.

Zubovs visai nelaipni sagaidīja Veisu. Viņš tūlīt ieveda Johanu kabinetā, kas bija iekārtots bijušā īpašnieka gaumē — ar smagām, melnām ozolkoka mēbelēm un ar tumšiem vadmalas aizkariem pie logiem. Apsēdinājis Johanu atzveltnes krēslā ar augstu, mākslinieciskiem rakstiem greznotu muguru, sarūgtināts jautāja:

—     Nu, kas tev vēl prātā? — Smīnēdams piebilda: — Kaut gan tava esesieša nolaupīšanas cildenais mērķis nav mūsu prātam aptverams, zēni neatsakās. Tomēr man tev jāsaka, ka par šādu operāciju viņi nejūsmo. Tu, lūdzu, neņem ļaunā. Tev, protams, labāk zināms.

—     Pareizi! — Johans priecīgs iesaucās. — Pareizi, tā tiešām nevar iejūsmot. — Johans strauji apkampa Zubovu un jautāja: — Bet vai glābt no nāves godīgus vāciešus jūs esat ar mieru? — Neļaudams atbildēt, turpināja: — Izraut viņus no benžu rokām! Vai saproti, cik tas būs lieliski! Klausies: sakarā ar «Vali štāba» pārdislocēšanos ceturtajā kilometrā no apmetnes noņēma esesiešu kontroles — caurlaides punktu. Mēs to atjaunosim. Mašīna ar ieslodzītiem brauks tieši pa šo šoseju. Agrāk šeit vienmēr apturēja braucējus un neatkarīgi no tā, kas brauca, pārbaudīja dokumentus. Mēs tieši tā darīsim — un vairāk neko. Vai skaidrs?

Zubovs pamāja ar galvu, plati pasmaidīja un savukārt jautāja:

—     Vai zini, par ko es domāju pirms tavas ierašanās? Par to, ka es esmu pēdējais lupata un gļēvulis! Saproti, ne mazākās vēlēšanās nebija tava fašista dēļ mirt. No bēdām pat iedzēru, lai nevajadzētu par to domāt.

—    Tātad tu esi piedzēries?

—     Biju, — Zubovs stingri atbildēja. Zūdīdamies teica: — Nevarēju samierināties ar to, ka uzdevuma mērķis nenozīmīgs, bet es — prāva gabarīta mērķis. Pie šāda spēku samēra nekas cits neatlika kā jau iepriekš pašam sacerēt savu kapa runu. — Beidzis jokoties, Zubovs nopietni turpināja: — Toties tagad proporcijas ievērotas, operācija ar lielu politisku perspektīvu. — Cieši paspieda Johanam roku: — Tagad saku tev paldies! Skaista operācija. Nekādu iebildumu vairs nevar būt. — Zubovs aizkustinoši lūdza: — Varbūt tu Brigitai pateiksi, ka man dienesta darīšanās jāaizbrauc uz Licman- štati? Tikai tā, lai viņai nerastos nekādas šaubas.

—          Lūdzu, pateikšu, ko vien vēlies! — Veiss bez vilcināšanās atbildēja. Bet tūdaļ izbrīnījies jautāja: — Vai tad tu pats vairs izmeloties neproti?

—    Protu, bet lūdzu tevi kā biedru: šoreiz uzņemies tu šo slogu.

Zubovs pazuda durvīs un pēc mirkļa līksms ieradās Brigitas pavadībā. Viņas acis satraukti un naidīgi uzlūkoja Johanu, kaut gan lūpas smaidīja.

Sniegdama viesim roku, Brigita, cieši un vērīgi skatīdamās Johanam acīs, jautāja:

—           Ko tad jūs, Veisa kungs, esat izdomājuši, lai palīdzētu manam vīram izmeloties? Esmu novērojusi, ka pēdējā laikā viņam arvien grūtāk izdomāt pārliecinošus ieganstus, lai attaisnotu savas nakts gaitas.

Johans, zaudējis savaldīšanos, uzmeta niknu skatienu Zubovam.

Tas izbijies jautāja sievai:

—            Kas tev nāk prātā, Brigita? No kurienes tev tik dīvainas domas?

Viņa piespieda plaukstu pie sirds:

—    No šejienes. Sirds saka.

—           Ak tā! — Zubovs atplauka. — Es jau tā domāju. — Steidzīgi skaidroja Veisam: — Brigitai ārkārtīgi jūtīga uztvere. Pareizi, es, Brigita, nupat tev gribēju pateikt … — bet Brigita, ar plaukstu aizspiedusi Zubovam muti, lūdzoši teica:

—            Lūdzu, nesaki nekā. Es saprotu, es visu saprotu. — Pagriezusies pret Veisu, viņa kā lepodamās turpināja: — Viņam tagad arvien grūtāk mani atstāt vienu. Viņš neprot izlikties. Tieši tādēļ es viņam visu piedodu. Itin visu.

Zubovs nosarka, bet acis līksmi iemirdzējās.

—           Iešu uzvārīt kafiju, — Brigita teica, vēlēdamās glābt vīru no neērtā stāvokļa, un aizgāja.

Tiklīdz durvis aizvērās, Zubovs sāka taisnoties:

—           Vai es esmu vainīgs, ka viņa man tikpat kā cauri redz? Pats par to brīnos. Bet vai tas nav dabiski? Pat literatūrā šādi fakti aprakstīti! Varbūt tie ir nervu fluīdi?

—            Fluīdi! — Veiss noskaities iesaucās. — Pielūko, ka šie fluīdi tevi neiegāž. Brigita īstenībā nemaz nav tik naiva muļķīte. Tev vienkārši laimējies. Taču par šādu tavu «konspiratīvo dzīvokli» man vajadzētu tev galvu noraut. — Stingri sacīja: — Saproti, baidos, ka neiekrīti.

Zubovs nekā neatbildēja, tikai kā uzvarētājs pasmaidīja.

Liedama kafiju tasēs, Brigita stāstīja Veisam par Zubovu ar lielu maigumu:

—    Viņš ir tik bērnišķīgs un naivs, ka es, dabiski, viņa dēļ vienmēr baidos. Viņš uzvedas kā bērnu pasaciņas Vientiesltis. Pilsētas un ciemus ir apsēdušas melnas žurkas, bet viņš nekā nemana, pūš savu stabullti un tik staigā, vērdamies saulē un mākoņos. Bet apkārt viss tik drausmīgi drūms.

Zubovs nenocieties ironiski uzlūkoja Veisu.

—     Vai dzirdi? Bet tu, putnēn, baidījies!

Veiss izlikās, ka nav sapratis, un jautāja Brigitai:

—     Piedodiet, bet kur tad mūsu zemē varēja ieklīst melnas žurkas?

Zubovs viltīgi pamirkšķināja ar aci sievai.

—      Brigita nemaz nav domājusi gestapoviešus melnajos mundieros. Kā tev varēja ienākt prātā kaut ko tamlīdzīgu jautāt un vēl tādā tonī?

Johana jautājums Brigitu nemaz nesamulsināja. Izaicinoši raudzīdamās viņam acīs, viņa atklāti pateica:

—      Mans nelaiķa vīrs nēsāja melnu mundieri, un viņa sejā bija kaut kas no žurkas. Bet varbūt man tas tikai tā likās.

Veiss nenolaida acis no Zubova. Bet Aleksejs, turēdams kafijas tasi pie mutes, caur pieri paskstījās Johanā, paraustīja plecus un. izlikdamies aizvainots, norūca:

—      Ka mana sieva uzskata mani par vientiesīti, tas vēl nebūtu nekas, tikai viņai par to runāt tavā klātbūtnē nevajadzēja, kaut gan tu esi mans draugs.

Tagad Brigita aizvainoti saknieba lūpas.

Padzēruši kafiju, vīrieši atgriezās kabinetā apspriest gaidāmo operāciju visos sīkumos. Atceļā uz viesnīcu Veiss nespēja atbrīvoties no smeldzošām skumjām, kādas dažkārt uzmācas vientulīgam cilvēkam, kas neviļus kļuvis par svešas, kaut arī īslaicīgas un trauslas, laimes liecinieku.

Zubovs jau agrāk bija pastāstījis Johanam, ka Brigitas kopdzīve ar mirušo vīru, vecu izvirtuli, drīzāk atgādinājusi mājas arestu. Viņa ienīduši vīru sīksti, nikni un neganti. Tikai apdullinājusies ar narkotiskām vielām, pie kurām viņu pieradināja vīrs, viņa kļuvusi gurdi padevīga un vienaldzīga pret visu. Pēc vira nāves Brigita vēl ilgi dzīvoja it kā divas dzīves. Kad Zubovs pirmo reizi viņu ieraudzīja kabarē, Brigita viņam likās tāda kā vājprātīga. Tikai vēlāk viņš saprata, ka viņa bijusi noreibuši no narkotiskām vielām. Viņš teica Johanam:

—      Lai nu kā būtu, sākumā man viņas bija vienkārši žēl. Redzu, ka cilvēks iet bojā, nu un pažēloju …

Tagad Brigita jau bija pavisam cits cilvēks.

Kaislīgi un uzticīgi mīlēdama Zubovu, viņa uzreiz kļuva saspringti vērīga, tiklīdz viņas nemaldīgā sievietes nojauta brīdināja, ka Zubovam draud briesmas.

Viņai blakus Zubovs ar savu slaido, stipro, spēcīgo augumu un apaļo, muskuļaino kaklu likās kā stiprs ozols, uz kura zara nolaidies atpūsties skaists iemaldījies putns un pēkšņi paļāvīgi sācis vīt ligzdu, nemaz nenojauzdams, kāda postoša vētra nikni plosīs šo koku, trīcinādama stumbru, lauzdama zarus un noraudama lapas …

Johans bija nodomājis nākamajā rītā ieiet pie Dītriha, lai uzzinātu kaut ko sīkāk par vācu karavīru sodīšanu.

Filiāle «Vali III», nomaskēta ar ūdens dziedinātavas izkārtni, atradās kādā savrupmājā, kuras gaitenī viņš sastapa panu Duškeviču. Savā laikā šis pans Duškevičs bija palīdzējis majoram Steinglicam sameklēt Varšavas apkārtnē muižas, kur iekārtot izlūku skolas. Kopš tā laika Johans nebija viņu sastapis.

Duškevičs nupat kā bija iznācis no Dītriha istabas.

Pēc sen izkopta paraduma, mirklī apkopojis visu, kas attiecas uz vienu vai otru cilvēku, apsvēris, vai šim cilvēkam ir kāds sakars ar uzdevumu, kas tuvākajā laikā jāatrisina, atcerēdamies Zubova teikto par poļu partizāņu nolūku sarīkot atentātu pret Heinrihu, Johans nāca pie slēdziena: «Pans Duškevičs ir aģents provokators. Ar pretizlūkošanas dienesta ziņu viņš ir arī uz Londonu emigrējošās poļu valdības aģents. Ielavījies poļu patriotiski noskaņotās inteliģences aprindās, viņš vervē vientuļus cīnītājus, kas uzņemas veikt efektīvus terora aktus, Tie parasti noslēdzas vai nu ar varoņa pašnāvību, vai tā notveršanu. SS rīko šādas provokācijas, lai piespriestu nāves sodus ķīlniekiem un organizētu poļu inteliģences masu arestus, lai atklātu «plašu» teroristu organizāciju.»

Duškevičs iznāca no Dītriha istabas …

Bet ja nu Dītrihs licis Duškevičam ne tikai pabiedēt, bet nogalināt Heinrihu? Ja tas tiešām tā, tad viņš ir pareizi aprēķinājis. Reihsfīrera Ilimlera līdzgaitnieka Villija Svarckopfa brāļadēla noslepkavošana — pārsteidzošs, skandalozs notikums! Uz šo slepkavību atbildēs ar masu teroru. Un, tā kā Dītriham jau iepriekš zināmi vainīgie, viņš par to notveršanu saņems paša reihsfīrera pateicību.

Bet ar ko izskaidrot faktu, ka pretizlūkošanas dienests nav parūpējies par Heinriha drošību? Pavisam vienkārši: Heinriham taču pēc dienesta pakāpes nemaz nepienācās apsardze. Protams, varēja ņemt vērā Heinriha radniecību ar Villiju Svarckopfu. Bet tā nu tas ir gadījies, ka tā nebija ņemta vērā …

Tuvas nelaimes nojauta apdedzināja Johanu, un viņš saprata, ka

vairs nedrīkst vilcināties, bet nedrīkst arī pārsteigties. Neatbildējis uz pana Duškeviča laipno sveicienu, viņš pamāja tam ar pirkstu, lai pienāk tuvāk, un, it kā šaubīdamies, vai tas tiešām ir viņš, jautāja:

—           Ahā, tas tomēr esat jūs … Vai tad mēs jūs vēl neesam pakāruši ?

—     Par ko, virsnieka kungs?

—           Lūdzu, ienāciet uz mazu brītiņu atpakaļ, — un Veiss atvēra Dītriha istabas durvis.

Bet, tiklīdz durvis aiz Duškeviča bija aizvērušās, Johans iesita viņam pa žokli. Duškevičs kā klucis novēlās uz grīdas un, acīm redzot, bija pilnīgi apdullis, jo nemaz nemēģināja rausties augšā.

Dītrihs pielēca kājās. Bet Veiss apturēja viņu ar rokas kustību, pa- Ivēlēdams:

—            Sēdieties! — Noliecies pie Dītriha, viņš, skaidri izrunādams katru vārdu, teica: — Sis nelietis nupat man lielīgi pastāstīja, ka jūs personīgi esat viņam licis organizēt atentātu pret Heinrihu Svarckopfu. Es jūs arestēju, kaptein Dītrih! — Turēdams savu pistoli labajā rokā, viņš ar kreiso izņēma no maksts Dītriha pistoli.

—           Tas nav tiesa! — Dītrihs nobālis iesaucās. — Es to neesmu licis darīt Duškevičam, viņš pats mums solīja organizēt atentātu.

—    Un jūs atļāvāt?

—           Atļāvu, bet tikai tādēļ, lai notvertu noziedzniekus: uz slēpņa vietu biju nodomājis sūtīt savu grupu. Svarckopfa dzīvība nebūtu apdraudēta.

—     Uzrakstiet īsos vārdos visu, ko jūs man nupat paskaidrojāt.

—     Kādam nolūkam?

—            Ja Svarckopfam tomēr uzbruks un viņš aizies bojā, jūs viņam sekosiet. Tikai jūs mirsiet ne no lodes, bet pie karātavām.

—     Bet ja nu es nerakstu?

—            Es nekavējoties ziņošu Villijam Svarckopfam par jūsu noziedzīgo nodomu.

—     Kur jums ir pierādījumi?

•— Redziet! — Johans pamāja ar galvu uz Duškeviču, kas joprojām gulēja uz grīdas un sāka jau nākt pie samaņas.

—            Labi, — Dītrihs piekrita un, naidīgi uzlūkodams Veisu, jautāja: — Vai vēlāk jūs man šo papīru atdosiet?

—            Iespējams, — Veiss teica, pamājis ar galvu. — Nosauciet izpildītājus!

—    Tas ir dienesta noslēpums. Man nav tiesību to izpaust.

—    Vai vēlaties saņemt atpakaļ papīru?

Dītrihs apstiprinoši pamāja ar galvu.

—    Tad ziniet: jūs to saņemsiet Svarckopfa aizbraukšanas dienā.

—    Vai zvērat?

—    Beidziet niekoties, mēs neatrodamies kadetu korpusā! Kā teicu — tā būs!

Dītrihs acīm norādīja uz mapi, kur atradās Duškeviča ziņojums. Acīm pārskrējis to, Veiss izrāva lapu no mapes, kārtīgi salocīja un iebāza kabatā.

—    Ko jūs darāt? Tā taču jau iereģistrēta! — Dītrihs uztraucās.

—     Nekas, — Veiss mierīgi atbildēja. — Jūsu paša interesēs iegrūst ar šo pašu numuru kādu citu ziņojumu.

—     Jums taisnība, — Dītrihs piekrita, pēkšņi mainījis toni. — Jo- han, ceru, ka jūs negribēsiet kaitēt manai karjerai.

—     Jā, — Veiss sacīja, — tieši tā. Es sapņoju, lai jūs kļūtu par fīreru.

Dītrihs apsēdās pie galda un sāka žigli rakstīt ziņojumu pats par sevi. Veiss to pārlasīja. Atzinīgi noteica:

—    Jūs esat īsts ierēdnis. Ļoti precīzi paskaidrojāt. Precizitāte ir jūsu talants. — Atdodams Dltriham pistoli, jautāja: — Vai jums nav nodoms šaut man mugurā?

—     Johan, kas jums nāk prātā! — Dītrihs pārsteigts iesaucās. — Kā jūs varat tā domāt? Man šķiet, ka mēs esam visu nokārtojuši? — Un ar cieņu piebilda: — Es jūs saprotu. Heinrihs Švarckopfs ir jūsu draugs, un jūs rīkojāties cildeni.

—    Tātad viss.

Veiss nevērīgi pieskārās cepures nagam un atstāja istabu.

Iznācis gaitenī viņš pēkšņi sajuta, ka pakausī ieduras asa sāpe. Acu priekšā žilbinādamas sāka plūst zaigojošas varavīksnes plankumi. Rokas un seja pārklājās lipīgiem sviedriem.

Johans atspiedās pret sienu. «Skaidrs,» viņš nodomāja, «nervi neiztur, nervi.» Te negaidot atcerējās, ka viņš šodien nav ēdis ne tikai pusdienas, bet nav arī brokastojis. Bet vakar? «Nu, tā jau ir izlaidība,» Johans bāra sevi. «Neiedomājama izlaidība!» Atriebīgi pats sev teica: «Tūlīt, lai notiktu kas notikdams, tu iesi uz ēdnīcu un apēdīsi divus kārtīgus gabalus gaļas, turklāt rūpīgi sakošļāsi barību, it kā tev nekur nebūtu jāsteidzas, it kā nekā nebūtu tāda, kas varētu traucēt regulāri ēst un ievērot veselīgu, higiēnisku dzīves veidu.» Tā viņš centās sevi uzmundrināt, taču vēl labu brīdi nebija spējīgs pakustēties.

Beidzot, pārvarējis vājumu, Johans atrāvās no sienas un gurdiem soļiem aizvilkās pa gaiteni. Pēkšņi atskanēja šāviens. Johans metās atpakaļ un, pieskrējis pie Dītriha istabas durvīm, strauji atvēra tās.

Dītrihs, aizpogādams pistoles maksti, pagriezās pret Veisu un negribīgi izgrūda caur zobiem:

—     Sis subjekts mēģināja man uzbrukt.

Ditrihs, izvairīdamies uzlūkot pana Duškeviča nedzīvo ķermeni, līdzjūtīgā tonī apvaicājās:

—    Jūs droši vien esat izmisis? Jūtu līdzi! Vienīgais liecinieks — un pēkšņi … Bet ko es citu varēju iesākt? Biju spiests aizsargāties.

—    Ne jau no Duškeviča, bet no SD, — Veiss sacīja. — No Villija Svarckopfa.

—    Nu, nu, tagad jūs mani vairs nebiedējiet, — Dītrihs sacīja. — Tagad tie ir tukši vārdi. Jums vairs nav nekādu pierādījumu.

—     Bet ja nu poļi tomēr nogalinās Heinrihu Svarckopfu?

—    Par to, kas var notikt, tagad domājiet pats, bet mani lieciet mierā. — Un, purinādams mapi Johana deguna priekšā, Dītrihs triumfējoši pavēstīja: — Man izdevās panākt no Duškeviča atzīšanos. Seit man ir viņa paskaidrojums … Tagad esmu pilnīgi nodrošinājies un jūs vairs mani apvainot nelikumīgā rīcībā nevarat. Redziet, kā tas ir, dārgais Veis. Mūsu spēlīte beigusies neizšķirti. Šķiet, tā to sauc?

Atgriezies viesnīcā, Johans negāja uz savu istabu, bet devās uz restorānu, stingri apņēmies ieturēt kārtīgas pusdienas. Kaut gan viņam pēc visa tā, kas bija noticis ar panu Duškeviču, ēst vairs nemaz negribējās, taču, pārvarējis pēkšņo riebumu, kas viņam uznāca, sajūtot ēdiena smaržu, viņš piespieda sevi ieiet restorānā. Tur viņš uzdūrās galdiņam, pie kura SD un gestapo virsnieku sabiedrībā sēdēja jau pamatīgi piesūcies Heinrihs Švarckopfs. Heinrihs, ieraudzījis Johanu, grīļodamies piecēlās kājās un, mēģinādams nepaklausīgiem pirkstiem aizpogāt formas svārkus, skaļi pavēstīja:

—    Kungi, esmu spiests jūs atstāt. Redziet, viņš, — Heinrihs pamāja ar galvu uz Veisa pusi, — ir atnācis man pakaļ, lai… — Heinrihs salieca rādītāja pirkstu, kā to dara nospiežot pistoles mēlīti. — Vai nu viņš, vai es … — Ar grūtībām ticis garām galdam, viņš pienāca pie Veisa un, atbalstījies uz viņa pleca, pavēlēja: — Aizved mani uz manu istabu, tur es tevi pārvērtīšu līķī. Saki — vai tev gribas kļūt par līķi? Nē? Man gan nav nekādu iebildumu. Lūdzu, ja tu to vēlies!

Viņi uzkāpa pa kāpnēm. Johanam vajadzēja paņemt no Heinriha atslēgu un pašam atvērt viņa istabas durvis.

Heinrihs smagi noslīga uz kušetes un aizvēra acis. Žēlodamies teica:

—    Grimstu, vai saproti, es grimstu! — Heinriha rokas un seja bija nobālušas un mitras no sviedriem.

Veiss novilka viņam virssvarkus, saslapinaja salveti ar ūdeni un uzlika to viņam uz sirds.

Heinrihs, noraudzīdamies Johanā blāvām acīm, murmināja:

—            Vai tu vari iedomāties, mēģināja viņus piespiest pirms nāves kliegt: «Heil, Hitler/» Tika šauts muskuļos, cerot, ka notiesātie kliegs. Bet tie klusēja. Kā dzīvnieki, kas neprot runāt.

—     Kur tu biji, vai cietumā? Vai nāves sods jau izpildīts?!

—           Nē, mani aizveda uz koncentrācijas nometni. — Pasmīnēja. — Ekskursijā. Es jau biju piesūcies no agra rīta, un viņi veda mani izvēdināties.

—    Un kā tev patika?

—            Nekas, — Heinrihs atbildēja. — Bet kādēļ šauj tikai tos? Mūs visus vajag apšaut. Lai dzīvs nepaliktu neviens. Atstāt tukšu, smirdošu pasauli, kur vairs nebūtu neviena, pilnīgi neviena cilvēka. Itin neviena! Cilvēks ir ļaunāks par uti, daudz ļaunāks.

Johans izspieda citronu sodas ūdenī un piespieda Heinrihu to izdzert. Heinrihs, kratīdams galvu, aizrīdamies dzēra ūdeni. Pēc tam, atlaidies uz kušetes, ilgi, nekustīgi gulēja. Johanam likās, ka Heinrihs iemidzis. Bet viņš pēkšņi atvēra acis, apsēdās un skaidrā, atskur- bušā balsī teica:

—            Tātad tu esi ieradies, lieliski! —lleinrihs piecēlās, piegāja pie galda un ātri uzrakstīja zīmīti, ielika to aploksnē, aizlīmēja un, pasniegdams Veisam, nevērīgi piebilda: — Es esmu gatavs.

—     Nieki! — Veiss sacīja. — Idiotiski murgi!

—     Tātad tu izbijies?

—    Tieši tā! — Veiss dusmīgi atcirta. — Izbijos.

—     Kādēļ tu melo? — Heinrihs jautāja. — Kādēļ?

—     Bet kāda velna pēc man jābūt pret tevi atklātam?

—     Agrāk taču tu vienmēr biji atklāts …

'— Pret ko?

—     Nu, teiksim, pret mani.

—     Saki — vai tu pats esi spējīgs būt atklāts?

—     Pret tevi?

—    Jā, pret mani.

—     Ko tu no manis īsti gribi?

—     Kas tu tagad esi, Heinrih Svarckopf? Kas?

—           Vai tad tu nezini? Izlasi vēstuli, man šķiet, ka esmu atradis sev īsto nosaukumu.

—            Es nevēlos to lasīt, — Veiss atbildēja. — Un vispār, lūk, ko es darīšu. — Johans saplēsa aploksni un iemeta pelnu traukā. Aizdedzināja sērkociņu un, uzlicis to virsū papīru čupiņai, nogaidīja, kamēr beidz degt mazais ugunskuriņš, tad atvieglots noteica: — Redzi! Tikai pīšļi!

—           Velti tu to darīji, — Heinrihs iebilda. — Man tomēr vajadzēs atstāt paskaidrojumu, tikai baidos, ka man vairs neizdosies to tik dedzīgi un pārliecinoši uzrakstīt.

—    Kas ar tevi notiek?

—           Nekas. Es, tāpat kā mēs visi, esmu saodieš* maitas smaku, bet atšķirībā no citiem tikai nevēlos vairs elpot šo sasmirdušo gaisu. — Ļauni un dzēlīgi piebilda: — Tu, protams, esi jau pieradis pie šī gaisa un ceri, ka tev izdosies ar laiku no zeļļa izsisties par miesnieku.

—           Vai maz citādi var būt, — Veiss atcirta. — Es apskaužu šo tavu augsto amatu!

—    Tādēļ es tev šo vietu arī atbrīvoju!

—    Kā tu to domā izdarīt?

—           Lūk, kā, — Heinrihs norādīja uz gruzdošo papīru kaudzīti pelnu traukā.

—           Neniekojies. Ar nāvi neviens nekoķetē, — Veiss pārmetoši teica. — Galu galā ja tev arī bijis jāpiedalās akcijās …

—           Es neesmu nevienu slepkavojis! — Heinrihs histēriski iekliedzās. — Nevienu!

—    Tātad tu esi nolēmis iesākt ar mani? — Veiss jautāja.

—           Tu mani apvainoji, turklāt … — Heinrihs brīdi sēdēja, domās iegrimis, viņa sejā parādījās vārgs smaids. — Partiju es zaudētu, es tā biju jau izlēmis.

—           Nesaprotu, — Veiss jautāja, — kādēļ tu vēlies uzvelt man atbildību par savu pašnāvību?

—           Vai tev grūti parādīt man šo laipnību, redzi, goda aizstāvēšana, visai lielisks iegansts . ..

—            Heinrih, tu esi slims. Tā runāt spēj vienīgi slims vai prātu zaudējis cilvēks.

—           Vai zini, — Heinrihs nievājoši iesaucās, — es apbrīnoju tavas loģiskās spriešanas spējas. Tāds tu esi bijis un tāds paliksi. Tādēļ klausies. Berlīnē man izdevās iepazīties ar ģenerālštāba statistikas grupas pārskatiem. Grupā strādā izcili vācu matemātiķi. Viņu rīcībā ir skaitļošanas mašīnas. Viņi aprēķina, cik dienā, stundā, minūtē, sekundē nonāvē cilvēku. Bet nevienam no viņiem ne prātā nenāk, ka viņu darbs ir šausmīgi baigs. Taču es to izturēt nespēju. Vai zini, šodien nav nekā apkaunojošāka kā saukties par cilvēku!

—           Vai tevi satrauc mūsu zaudējumi frontē? Tu netici, ka mēs uzvarēsim ?

—           Nē, es baidos no cita, — lleinrihs atbildēja. — Baidos palikt starp dzīvajiem, ja mēs šai karā uzvarēsim. Mēs, vācieši, esam pel- nljuši, ka mūs pašus iznīcina nāves nometnēs, kā mēs to darām ar citām tautām. Vai arī vispār neviens cilvēks vairs nedrīkst palikt dzīvs. Ja viņš tikai ir cilvēks.

—    Kad es pratināju kara gūstekņus, — Veiss sacīja, — tie man pateica, ka, piemēram, padomju ļaudis par hitleriešu zvērībām nevainojot visu vācu tautu. Viņi pret vācu tautu izturas pavisam citādi nekā pret hitleriešiem.

—    Blēņas! — Heinrihs dedzīgi iebilda. — Vācieši paliek vācieši — tie visi ir vienādi.

—     Šodien tev būs izdevība pārliecināties, ka tu maldies.

Heinrihs pēkšņi nobāla un niknās dusmās iesaucās:

—     Jā, es tiešām apsolīju, ka ieradīšos cietumā! Tikai pavisam citā nolūkā. Es gribu zināt, kādēļ šie vācieši ir tā rīkojušies: vai aiz gļēvulības, baidīdamies, ka nespēs izpildīt bendes pienākumus, vai aiz vīrišķības, gribēdami pierādīt, ka ir tādi vācieši, kādus sastapt man nav izdevies, bet ko es ļoti vēlētos …

—    Kādā nolūkā? Lai ņemtu dalību soda izpildīšanā?

—    Ja tādi vācieši tiešām ir, es justos pagodināts …

—    Ja tu būtu sestais, kam nocirstu galvu?

—    Lai cērt!

—    Tā nu tiešām būtu jauka dāvana Hitleram! Villija Svarckopfa brāļadēls pats labprātīgi nogulda galvu uz bendes kluča. — Johans pieskārās Heinriha plecam. — Zini, tu vienkārši esi nonācis strupceļā. Tavu atteikšanos pildīt bendes lomu uzskatīs par fīrera nodevību. — Johans, brīdi klusējis, nopietni teica: — Heinrih, es ļoti baidījos par tevi. Bet, tā kā tu esi nolēmis braukt uz cietumu, tad viss ir kārtībā. — Johans paskatījās pulkstenī un piecēlās. — Tagad man jāiet.

—    Vienu brītiņu, — Heinrihs teica un, pilnīgi atskurbis, cieši ielūkojās Johanam acīs. — Ja šie puiši nav bijuši gļēvuļi, bet vīrišķīgi atteikušies pildīt bendes pienākumus, es zvēru, ka es vai nu panākšu viņu atbrīvošanu, vai arī pats tiem piebiedrošos!

—     Redzēsim, — Veiss pasmīnēja. Atturīgi piebilda: — Tu esi Villija Svarckopfa brāļadēls, tavā varā atņemt dzīvību daudziem. Taču atbrīvot no nāves soda tu nevari nevienu. — Johans nesaudzīgi turpināja: — Es ieradīšos, tiklīdz tu būsi nomazgājis rokas. Ceru, ka tu dalīsies ar mani savos iespaidos?

—    Tu nu gan esi cinisks lops! — Heinrihs sašutis iesaucās.

—    Tik tiešām! — Veiss līksmi atsaucās. — Tu esi uzminējis! Bet tu, šķiet, par lopu vēl neesi pārvērties. Varbūt tas tev nepatīk? Lūdzu, piedošanu …

Taisnību sakot, saruna vēl nedeva pietiekamu pamatu, lai Johans gūtu noteiktu pārliecību par to, kas noris Heinriha dvēselē. Viņš gan saklausīja Heinriha vārdos tādu kā bezspēcīgu, taču pamodinātas sirdsapziņas balsi, bet paļauties uz to vēl nedrīkstēja. Tā varēja arī būt samulsušas dvēseles mazdūšības balss — un nekas vairāk.

Par Heinriha dzīvi Berlīnē Veiss bija ieguvis šādas tādas ziņas, un tās neko labu neliecināja: iedomīgs, uzdzīvotājs, kopā ar Gēringu piedalījies nakts uzlidojumā Londonai, labi ieredzēts nacistu augstākajās aprindās.

Apmeklējis Romelu Āfrikā. Zināja pat stāstīt, ka viņš esot ieteicis Romeļam pašreklāmas nolūkos atbrīvot dažus gūstā kritušos angļus.

Sie angļi, atgriezušies dzimtenē, cildināja un dziedāja slavas dziesmas Romelam. Par to Romelu apskauda pat daudzi vērmahta ģenerāļi.

Pēc tam Heinrihs kādu laiku strādājis kopā ar torpēdas «Fau» konstruktoru Verneru fon Braunu Penemindē. Viņš palīdzējis Brau- nam atrisināt vairākas auglīgas tehniskas idejas, bet ilgi sadzīvot ar Braunu nav varējis. Heinrihu kaitināja Brauna aplamās iedomas, ka viņš ar saviem lidojošiem lādiņiem spēj iznīcināt ne tikai visas citas tautas, bet iznīcināt arī vācu tautu, ja tā negribēs atzīt viņu par savu fīreru. Par šo trako, mežonīgo Brauna fantāziju lleinrihs tikai zobojās. Brauna lidojošo šāviņu tehniskā iecere balstījās uz padomju zinātnieka Konstantina Ciolkovska atklājumiem. Heinriham izdibināt «Fau» konstrukcijas pirmavotu nebija nemaz tik grūti, un viņš nemaz nebaidījās par to izteikt dzēlīgas piezīmes. Braunam tas nepatika, un viņš palīdzēja Heinriham bez īpašām nepatikšanām atstāt slepeno objektu, kur gluži kā labiekārtotā koncentrācijas nometnē šķirti no visas pasaules dzīvoja un strādāja vācu zinātnieki un inženieri. Tie bija tādi paši ieslodzītie, tikai necieta trūkumu un mokas, kam bija pakļauti visi citi koncentrācijas nometnēs.

Atgriezies Berlīnē, Heinrihs nodevās uzdzīvei, kas viņa tēvocim bija pilnīgi pa prātam.

Gērings bija sagrābis ļoti daudz uzņēmumu okupētās Eiropas vals- stīs. Villijs Švarckopfs viņu ne tikai apskauda, viņš uzskatīja Gēringu par paraugu. Marodieris Gērings iedvesa viņā nevaldāmu laupīšanas kāri. Taču brāļadēla vieglprātīgā nesavtība zināmā mērā notušēja rupjo, mežonīgo laupīšanu, kurai nodevās tēvocis.

Jāsaka, ka Villijs Švarckopfs nebija vienīgais, kas nodarbojās ar laupīšanu. To pašu un tikpat lielos apmēros darīja visi vērmahta ģenerāļi. Speciāls aģents, kuram bija uzdots slepeni novērot Hitlera karavadoņus, savā ziņojumā Kanarisam raksta:,«Šie likteņa aplaimotie cilvēki noreibuši kā mežoņi metas uz jaunām bagātībām. Viņi savā starpā dalīja veselas Eiropas valstis un lauku īpašumus; varasvīri saņēma subsīdijas, armiju komandieri — augstas dotācijas.»

Berlīnes «augstākās sabiedrības mājas», kurās viesojās Heinrihs Švarckopfs, drīzāk atgādināja laupītāju midzeni, kur bandīti sanes sazagtās mantas. Un, jo augstāku stāvokli ieņēma personas, jo viņu ārpilsētas savrupmājas vairāk atgādināja zagtu mantu uzpircēju perēkļus.

Impērijas augstāko aprindu pārstāvjus bija pārņēmusi tik negausīgi traka, alkatīga iedzīvošanās kāre, ka viņi nekautrēdamies, pilnīgi atklāti, rīkoja savās mājās speciālu «tirgu», kur mainīja trofejas un gavilēja, ja izdevās piekrāpt kādu no saviem draugiem, iemainot tam mazāk vērtīgu priekšmetu.

Reiz Villijs Švarckopfs iepazīstināja brāļadēlu ar vienu no SS Krievijas okupācijas «priekšrakstiem», kur starp citu bija teikts, ka «krieviem nekas vairāk nav jāprot kā skaitīt un uzrakstīt savu vārdu». Heinrihs ironiski sacīja:

—    Tamlīdzīgu reformu vispirms derētu izvest Vācijā, jo, tikai atgriežoties barbaru laika mežoņu attīstības līmenī, mēs spēsim visu savu tautu pārvērst par ideāliem karotājiem.

Villijs Švarckopfs neturēja par vajadzīgu pārliecināt brāļadēlu, bet pēc dažām dienām aizkomandēja Heinrihu uz kādu no esesiešu vienībām, kas bija dislocējusies Baltijā.

Tur Heinrihs sameklēja kādā koncentrācijas nometnē profesoru Goldblatu un tūdaļ iesniedza ziņojumu reihskomisāram Lozēm, lūdzot atbrīvot talantīgo zinātnieku.

Reihskomisārs ataicināja Heinrihu uz savu rezidenci un pamācoši sacīja:

—     Ebreju tauta tiks izskausta, kā tas rakstīts mūsu programmā un kā domā katrs īsts mūsu partijas biedrs.Tādēļ mēs arī nodarbojāmies ar ebreju izskaušanu, ar viņu iznīcināšanu. Taču reizēm gadās, ka pie manis ierodas vācieši, gluži tādi kā jūs, un lūdz atbrīvot kādu godīgu ebreju. Protams, viņi nenoliedz, ka visi pārējie ebreji ir cūkas, bet, lūk, šis viņiem pazīstamais esot kārtīgs ebrejs. Es viņiem ticu, tāpat kā ticu jums. Un cenšos iespēju robežās palīdzēt katram šādam vācietim.

—    Tātad es varu būt pārliecināts?

—    Pilnīgi. — Reihskomisārs Loze paspieda roku Heinriham un ar cieņu pavadīja viņu līdz durvīm.

Bet, kad Heinrihs nākamajā dienā ieradās koncentrācijas nometnē, viņam paziņoja, ka Goldblats pēc Lozes rīkojuma naktī nošauts.

Loze atteicās vēlreiz pieņemt Heinrihu, bet, kad Heinrihs piezvanīja viņam pa telefonu, izsmejoši teica:

— Jā, es tiešām solīju jums palīdzēt. Savu solījumu esmu izpildījis: palīdzēju ārietim atbrīvoties no viņu apkaunojošām rūpēm par ebreju.

Heinrihs tik nesavaldīgi draudēja Lozēm, ka tam nekas cits neatlika kā sperl attiecīgus soļus. Tai pašā vakarā, tiklīdz Heinrihs iznāca uz viesnīcas balkona, no blakus ēkas jumta kāds šāva uz viņu no snaipera šautenes. Lode iestrēdza plecā. Loze, būdams saprātīgs cilvēks, ierosināja Heinrihu apbalvot it kā par piedalīšanos latviešu partizāņu nodaļas likvidēšanā un, tiklīdz ievainotā veselība atļāva, nosūtīja viņu ar sanitāro lidmašīnu atpakaļ uz Berlīni.

Esesiešu sanatorijā Heinrihs žūpoja viens. Tad Villijs Švarckopfs izgādāja viņam komandējumu, cerēdams, ka ar «Vali štāba» darba pārbaudi viņa sakompromitētais brāļadēls atkal atgūs sabiedrības cieņu.

Protams, Villijs Švarckopfs jau sen varēja atrast iespēju atbrīvoties no brāļadēla, taču bija kāds apstāklis, ar kuru nerēķināties viņš nevarēja.

Hitlers slimoja ar vajāšanas māniju un nevienam savam līdzgaitniekam neuzticējās. Gestapo viņam izgatavoja pat speciālus kastroļus ar gaisu necaurlaidīgiem vākiem un slēdzenēm, kuru atslēgas glabājās pie paša Himlera.

Kādās svinīgās pusdienās, kuras bija sarīkojis Hitlers, tika ielūgts arī Heinrihs. Kā visās citās pieņemšanās, arī šoreiz Heinrihs piedzērās un uzvedās ārkārtīgi izlaidīgi.

Hitlers, izdzirdis galda otrā pusē troksni, ko bija sacēlis Heinrihs, ieurbās viņā ar zvērojošu skatienu. Pie galda iestājās nāves klusums. Heinrihs, mulsi un nožēlojami mirkšķinādams acis, paskatījās uz fīreru, pēkšņi gurdi pasmaidīja, izberzēja acis, noguldīja galvu uz blakus sēdošā pleca, pagrozījās uz krēsla, kaut ko nomurmināja un … iemiga.

Hitlers klusēdams atstāja savu vietu pie galda un divu spēcīgu tēviņu — miesassargu pavadībā uz pirkstu galiem piegāja pie Heinriha. Ielūkojies viņam sejā, Hitlers negaidot mīļi pasmaidīja un, ar rokas mājienu pavēlējis visiem klusām atstāt ēdamistabu, pats arī devās uz zāli.

Zālē fīreram, kā viņš jau to bija gaidījis, viesi steidzās izteikt godbijības un apbrīnas pilnus apsveikumus. Citādi tas arī nemaz nevarēja būt, viņš taču tik lieliski bija nodemonstrējis savas hipnotizētāja neparastās spējas! Fīrers tiešām jutās laimīgs: pēc vērmahta armijas sakāves pie Maskavas viņam tik nepieciešamas bija šīs glaimojošās uzslavas.

Par to, ka lleinrihs pieņemšanā ieradās jau galīgi piedzēries un pietika ar pāris glāzītēm konjaka, lai viņš aizmigtu, zināja vienīgi Villijs Švarckopfs. Bet Hitleru šis gadījums ar Heinrihu ļoti sajūsmināja: viņš vairs nešaubījās, ka viņam piemīt sātaniskas spējas ietekmēt cilvēku gribu. Vēlāk viņš vairākkārt labvēlīgi apvaicājās par Villija Svarckopfa brāļadēlu, piebilzdams, ka ārietis, kas spējīgs tik izsmalcināti jūtīgi uztvert sava fīrera gribu, zemapziņā ir patiesi uzticīgs viņam.

Tādēļ Heinrihu sargāja tāds kā svēts labu. Viņš varēja atļauties sev tādus izlēcienus, par kuriem ikviens cits nacists būtu jau sen samaksājis ar savu galvu. Pat viņa augsti stāvošais tēvocis tagad bija spiests rēķināties ar Heinrihu kā ar tik izredzētu cilvēku, kas spējīgs jūtīgi uztvert paša fīrera gribas fluīdus.

Jāsaka, ka Johanam Veisam no visa tā bija zināms tikai viens: Heinrihs Švarckopfs, kaut gan veda izlaidīgu dzīves veidu un nesodīts ālējās pēc sirds patikas, ko nevarēja atļauties neviens no nacistiem, bez bēdām dzīvoja Berlīnē un tika uzņemts «labākajās mājās». Un tomēr, kā tas noskaidrojās sarunās ar viņu, Heinrihs jutās dziļi aizvainots, pievilts un ne vienreiz vien bija vieglprātīgi riskējis ar savu dzīvību kā cilvēks, kam apriebusies dzīve un kas novests līdz pēdējai izmisuma robežai.

Pārliecinājies par to, Veiss, protams, varēja viegli pamudināt Heinrihu spert šo pēdējo izšķirošo soli. Pietiktu ar to, ka parādītu viņam Papkes liecību. Bet vai pēkšņi uzliesmojis atriebīgs naids pret tēva slepkavu radis tikpat naidīgas jūtas pret visiem hitleriešiem, pret visu, kas dzemdējis un baro fašismu?

Johanam likās, ka viņam ir izdevies saskatīt Heinriha dvēselē sāpīgu brūci, ko tas mēģina slēpt ar mākslotu izlaidību.un cinismu. Bet. cik šī brūce dziļa, to pagaidām noteikt grūti. Notikums ar Gold- blatu vēl neko nepierāda. Lansdorfs, piemēram, palīdzēja savam mājas ārstam ebrejam emigrēt uz Angliju, viņš, nopratinot gūstekni, nekad nebija ļāvis rokām vaļu, un tomēr Lansdorfs bija briesmīgs ļaundaris, tikai daudz izsmalcinātāks un gudrāks par saviem kolēģiem. Johans Veiss jau nu gan viņu labi pazina.

Jau vairākus gadus Aleksandrs Belovs dzīvoja pastāvīgā nervu sa- springtībā, un, lai iegūtu kaut īslaicīgu garīgu atpūtu, bija nepieciešams pārvarēt šo saspringtību ar ne mazāku gribas piepūli. Pati atpūta arī nebija viegla. Bieži vien to saindēja neapmierinātība ar sevi, rūgta atziņa, ka neesi veicis visu, ko varēja un vajadzēja. Belovam reizēm trūka pārliecības, ka viņš dara visu tā, kā vajag, kā to no viņa — padomju izlūka prasa un sagaida.

Viņš pats apzinājās, ka reizēm viņš ir pārkāpis noteikumus, kādus viņam devuši vecākie biedri. Viņi bija centušies viņam ieskaidrot, ka, strādājot ienaidnieka aizmugurē, čekists savu pašaizliedzību darbā apliecina ne tikai ar gatavību atdot dzīvību savas tautas labā, bet arī ar augstu morālu disciplīnu, apspiežot sevī pārliecīgu dedzību, izvairoties no blakus uzdevumiem, ja tie traucē galveno.

Pirmajā laikā viņam visgrūtāk bija izturēt savu bezdarbīgo stāvokli, lēno «iemiesošanos» Johanā Veisā, abvērietī, fašistā.

Līdz galam to izturēt viņš nebija varējis. Viņa sirds asiņoja, ieraugot vieglās uzvaras apreibināto, gavilējošo ienaidnieku. Aizmirsis sava uzdevuma galveno mērķi, viņš pa galvu pa kaklu bija meties riskantajā pasākumā ar padomju tanku, lai mēģinātu glābt nāvei nolemto garnizonu.

So savu pārsteidzīgo soli Aleksandrs Belovs nevarēja sev piedot un ne jau tādēļ, ka tas nebija izdevies. Sirds taču tomēr kļuva mazliet vieglāka. Sī aizraušanās parādīja Belovam, ka viņam vēl trūkst padomju izlūkam nepieciešamās izturētības.

Un tikai paša vainas dēļ viņš uz laiku izgāja no ierindas, nonākdams hospitālī. Laimīga nejaušība viņam palīdzēja atgriezties savā vietā un turpināt viņam uzticēto darbu.

Vācu slepenā dienesta atmosfēra, kas viņu ierāva savā mutulī, ar vislielāko nežēlību atsedza fašisma baigo būtību: viņš pats savām acīm pārliecinājās, kā hitlerieši īsteno savus nelietīgos nodomus, ka tie pat procentos aprēķinājuši, cik daudz cilvēku tiem tuvākajos gados jāiznīcina. Viņš piedalījās abvēriešu — savu dienesta biedru sanāksmēs, kur tie apsprieda, kādā veidā organizēt savus viltīgos uzbrukumus, lai iznīcinātu padomju tautu. Viņa pienākums bija šajās sanāksmēs parādīt, ka viņš ir lietišķs, uzcītīgs vācu izlūks. Vienīgi tādējādi viņš varēja nostiprināt un paplašināt bāzi sev un saviem slepenajiem cīņu biedriem, lai paralizētu un grautu ienaidnieka izlūkošanas plānus.

Viņam pietika izturības un prasmes, lai ienaidnieks viņu neatklātu, neatmaskotu. Reizēm gan viņam likās, ka Johana Veisa «bruņa» sāks kust no iekšējās naida uguns. Johana Veisa čaula dedzināja Belovu, taču šīs bruņas viņam nebija tiesības nomest. Tas nozīmētu ne tikai pašam aiziet bojā, bet arī sagraut visu, kas līdz šim bija paveikts. Taču zināmu atpūtu viņam vajadzēja, palikt visu laiku nokaitētajās aizsargbruņās, neļaujot sirdij izmest naida uguni, viņš arī nevarēja.

Centrā augsti vērtēja informāciju, ko saņēma no Aleksandra Be- lova. Toties viņa vaļsirdīgie sīkie pārskati ne vienmēr guva atzinību.

Daži biedri operatīvās sanāksmēs izteicās, ka Belovs reizēm esot neizturēts, nododoties improvizācijai, pieļaujot darbā bīstamu novirzīšanos un, aizraudamies ar blakus operācijām, kas nav tieši saistītas ar viņa uzdevumu, bieži pārkāpjot izlūka disciplīnu. Jāsaka, ka viņiem bija taisnība.

Barišovs, atbildot tiem, piekrita, ka Belovs ne vienmēr rīkojas tik piesardzīgi un mērķtiecīgi, kā viņa vietā rīkotos daudz vecāks un pie- redzējušāks izlūks. Viņš arī pats kritizēja savu audzēkni par to, ka tas atsevišķus operatīvus pasākumus pavirši sagatavojis un nepietiekami vispusīgi pārdomājis.

Barišovs piekrita arī tam, ka Belovs, izmantodams Zubovu un tā grupu dažādiem uzdevumiem, neprot vēl īsti labi vadīt grupas darbu. Grupas darbā lieli trūkumi. Zubovs reizēm rīkojas tik neapdomīgi un pārsteidzīgi, ka pakļauj nevajadzīgam riskam ne tikai Belovu, bet arī pašu grupu. Runādams par to, Barišovs visiem par pārsteigumu pēkšņi pasmaidīja un tad pārliecinoši turpināja:

—    Lai arī kādas kļūdas Saša Belovs izdarītu, viņa līdzšinējais darbs mani nevis sarūgtina, bet iepriecina. Ņemiet vērā, ka savos pārskatos viņš nekad nelielās, kaut gan viņam ir ar ko palielīties, un aizvien pirmais pats sevi nosoda. Viņš raksta: «Pietrūka izturētības. iepinos ieslodzīto atbrīvošanas operācijā, kas bija uzticēta Zu bovam.» Teiksim, tas puisim bija tikpat kā aizdrāzt uz fronti.

Brīdi padomājis, Barišovs ar dziļu sirsnību piebilda:

—    Redziet, mēs darbam izvēlējāmies cēlus, nelokāmus un pārliecinātus jauniešus. Audzinājām, mācījām: padomju izlūks jebkuros apstākļos ir augstākās komunistiskās morāles un tikumības paudējs, un tikai tad viņš ir neuzvarams.

Bet, kad jauns izlūks nonāk ienaidnieka aizmugurē, kur viņš spiests dzīvot cilvēknīšanas, nelietības, zvēriskuma atmosfērā, — kā jūs domājat, vai viņa sirdi nededzina naids un niknums, kas meklē iespēju izlauzties uz āru? Jo sāpīgāk deg, jo mūsu izvēle ir bijusi pareizāka. Labi, ka mēs izvēlējāmies tieši^ķ» biedru. Rūdīšanās sāpes — sarežģīts un ilgstošs process. Cilvēku vienlīdz vada gan jūtas, gan prāts. Jo viņš asāk jūt, jo rosīgāks prāts, citādi tas nevarētu kontrolēt jūtas. Ļoti jutīgiem cilvēkiem aizvien prāts ir rosīgāks un sirds dedzīgāka. Pašsavaldīšanās ir ne tikai prasme valdīt pār sevi, bet arī prasme saglabāt sirdsdegsmi jebkuros, pat ārkārtējos apstākļos.- Aukstasinība — tas jau ir pavisam kas cits: dažkārt tā ir

tikai spēja, neizmantojot visas savas iespējas, turēties uzdevuma robežās.

Ne visi bija vienis pratis ar Barišovu. Bet, tā kā Barišovs labāk par citiem pazina sava audzēkņa raksturu, viņam uzdeva pie pirmās iespējas parunāt ar viņu. Vajadzēja pamatīgi izanalizēt Belova darbību ienaidnieka aizmugurē. Pēc tam bija nodomāts izstrādāt Belovam jaunu uzdevumu, jo Johans Veiss sekmīgi virzījās uz augšu pa abvēra dienesta kāpnēm. Barišovs, kas labāk par citiem pazina Sašu Belovu, jau sen bija pārliecināts, ka ienaidnieka aizmugurē viņa audzēknim vislielākās briesmas var sagādāt dvēseles mokas. Viņu tirdīs nemiers, ka maz darījis Dzimtenes labā, ka līdz N galam nav izmantojis visas iespējas, un šī uzmācīgā doma var viņu pamudināt uz pārsteidzīgu, neapdomātu soli, kas var radit briesmas, no kurām vajag un var aukstasinīgi izvairīties. Prāts taču pār jūtām gūst uzvaru nevis dzīves ceļa sākumā, bet brieduma gados. Dzīves gudrību iemanto ne no gatavām patiesībām, par to dārgi jāmaksā ar paša kļūdām, mokām, dvēseles sāpēm. Dziļās sirdssāpēs iegūtā dzīves gudrība nevis pielāgojas patiesībai, bet saaug ar to uz mūžu, kļūst par cilvēka — cīnītāja iekšējo saturu.

Johanam ļoti gribējās piedalīties uz nāvi notiesāto vācu kareivju glābšanā. Un ne tikai tādēļ, ka tas bija, kā izteicās Zubovs, «skaists», cildens darbs, kas pašā ienaidnieka midzenī atklāti, visiem dzirdot, pavēstītu, ka proletariāta internacionālā solidaritāte ir nemirstīga. Johanu pastāvīgi mocīja nepārvarama vēlēšanās pacīnīties ar ienaidnieku aci pret aci.

Viņš, protams, saprata, ka šī kaislā vēlēšanās liecina nevis par stiprumu, bet par vājumu, zināja, ka piedalīšanās atklātā kaujā var izraut viņu no ierindas un reizē ar to uzdevums, kura dēļ viņš uz šejieni atsūtīts, paliks nepaveikts.

Viņš saprata arī to, ka tiem, kam vajadzēs viņu aizstāt, ja viņš kritīs cīņā, klāsies tūkstoškārt grūtāk, jo laiks, kas nepieciešams, lai pamazām iejustos ienaidnieka nometnē, ir zaudēts. Un ne jau tādēļ viņa dzīvība pašreiz tik vērtīga, ka viņš, Aleksandrs Belovs, būtu neaizstājams cilvēks un ar tik izcilām īpašībām, kādas citiem nepiemīt. Gluži otrādi, viņš zināja, ka ienaidnieka aizmugurē darbojas un varbūt pat daudz sekmīgāk nekā viņš izcili padomju izlūki, kas veikuši ne vienu vien spīdošu operāciju.

Galvenais ir tas, ka viņš, Aleksandrs Belovs, tāds, kāds viņš ir, ar visām savām labajām un sliktajām īpašībām, ir sasniedzis to virsotni, ko viņam pavēlēja ieņemt ienaidnieka slepenajā dienestā. Ja viņš atstās šo virsotni, ienaidnieks to atkal ieņems un no šejienes sūtīs uzbrukumā savus spēkus. Tātad apstākļi ir izveidojušies tādi, ka

viņa dzīvība vairs nepieder viņam pašam, jo no tās ir atkarīgas daudzu citu cilvēku dzīvības.

Tas viss, protams, bija pareizi. Apziņa, ka viņš nepieciešams, garīgi viņu stiprināja. Bet visam bija savas robežas.

Viņam pacietīgi bija jānoklausās savu dienesta biedru spriedelējumos par to, ka vācieši pēc bioloģiskās uzbūves ir «jaunas aristokrātiskas asins» nesēji, ka vācietis ir «cilvēks — kungs, kas apveltīts ar tieksmi uz neierobežotu varu.» Viņi jūsmīgi cildināja nāvi karā. Visiem spēkiem rūpēdamies par savas dzīvības saglabāšanu, viņi sveša cilvēka dzīvību neuzskatīja par graša vērtu.

Citu tautību cilvēku iznīcināšanu viņi attaisnoja kā «līdzekli tautas substances samazināšanai». Un novērošanas «lodziņi» gāzu kamerās, kurās smacēja cilvēkus, tika ierīkoti ar nolūku, lai nacisti, noskatoties cilvēku mokās, varētu izturēt publisku eksāmenu necilvēcībā.

Kad Hitlers lielīgi deklarēja, ka Vācija vai nu kļūs par pasaules valdnieci, vai arī vispār pārstās eksistēt, viņa vārdus uzņēma ar ārkārtīgu sajūsmu. Bet tas nozīmēja, ka hitlerieši apņēmušies cīnīties līdz pēdējam vīram, kaut arī ietu bojā visa vācu tauta.

Klausoties savu dienesta biedru sarunās, Johans pārliecinājās, ka tie šādi spriež nevis tādēļ, ka verdziski pakļautos zvēriskajām fašisma dogmām, baidīdamies no nežēlīgā soda. Nē, viņu spriedumi balstījās uz daudz zemiskāka pamata — uz pārliecību, ka tikai tā izpaužas patiesi vāciskais gars.

Belovs bija pieradis izlikties par lietišķu, dienesta pienākumos iegrimušu abvērieti, viņš prata veikli izvairīties sarunās ar citiem darbiniekiem no tik zaimojošas «filozofijas», taču tas no viņa prasīja ārkārtīgu pašsavaldīšanos un spieda visu laiku turēt sevi stingri rokās. Reizēm likās, ka Johans Veiss piespiedis Belovu brīvprātīgi ieslēgties šaurā vieninieku kamerā. Sī noslēgtā garīgā vientulība bija neiedomājami smaga. Belovs nevienam, pat Zubovam, nekad neatklāja savas dvēseles mokas. Pats sev viņš gan atzinās, ka spēs turpināt savu ilgstošo varonīgo izlikšanos par nacistu tikai tad, ja viņam reizēm, kaut uz brīdi, izdosies izrauties no garīgās ieslēgtības un justies kā cilvēkam.

Tādēļ viņam ļoti gribējās piedalīties uz nāvi notiesāto vācu karavīru atbrīvošanā. Viņš domāja, ka varēs garīgi atspirgt. Tas bija nepieciešams jo vairāk tādēļ, ka pēdējā laikā viņš bija stipri izvirzījies abvēra dienestā un nostiprinājis sev īsta nacista reputāciju.

Tomēr šoreiz viņam pietika spēka atteikties no līdzdalības operācijā.

Iespējams, ka Barišovs to būtu novērtējis kā zināmu Belova brieduma pakāpi, ko tas beidzot sasniedzis, pārdomādams savus iepriekšējos nenopietnos lēmumus un kļūdas …

Taisnību sakot, Johans ilgi mocījās, kamēr pieņēma šādu lēmumu. Viņa svārstīšanos izšķīra apsvērumi un nodomi, kurus viņš saistīja ar Heinrihu Svarckopfu.

Pēc dziļām pārdomām un šaubām Johans beidzot bija nonācis pie noteikta secinājuma. Viņš redzēja Heinrihā strupceļā nonākušu vācieti, kura dvēseli fašisms ir ievainojis, bet varbūt nav vēl sakropļojis. Viņš nevadījās tikai no žēluma pret Heinrihu, kaut gan tas izraisīja žēlumu. Johans nolēma pārbaudīt sevi un savus spēkus, uzstādīdams sev ļoti grūtu uzdevumu, kas varēja izlemt Heinriha likteni. Viņš gribēja iegūt ne tikai Heinriha draudzību, bet atdzīvināt viņā visu to labo, ko kādreiz viņā saskatījis. Ja tas izdotos, Heinrihs kļūtu par viņa cīņas biedru.

Pārmezdams sev, ka viņš kopš satikšanās ar Heinrihu ir ārkārtīgi sarežģījis viņu savstarpējās attiecības un gandrīz vai pats sapinies, Johans tagad saprata, ka vienīgi pareizais un drošais ceļš uz Heinriha dvēseli ir patiesība. Vienīgi ar patiesību var uzvarēt, tā ir neatvairāma.

Viņš taču bija gribējis riskēt ar savu dzīvību kaujas operācijā un ne tādēļ, ka viņš tur būtu nepieciešams, bet gan vēlēdamies atklātā cīņā pret ienaidnieku stiprināt savus dvēseles spēkus. Jāsaka, ka tas risku neattaisnoja. Bet, ja viņš liks ķīlā savu dzīvību, lai padarītu Heinrihu par savu līdzgaitnieku, viņu neviens nenosodīs.

Pēc šāda lēmuma Johanam bija neērti skatīties Zubovam acīs.

Zubovs, izdzirdis, ka Johans atsakās piedalīties operācijā, augstsirdīgi atzina Johana rīcību par pareizu, dzēlīgi piebilzdams:

— Gudri darīts! Kam tev lieki nopūlēties! Tik retam eksemplāram kā tev jāsaudzē sava veselība. Arī mūsu pienākums sargāt tevi kā acuraugu!

Johans redzēja, ka Zubovs, kas klusībā vēlējās pats vadīt gaidāmo kauju, īstenībā priecājās par Johana atteikšanos. Bet aizskarošajiem, pazemojošajiem vārdiem, kurus Zubovs pateica Veisam, bija savs pamats. Johans pats bija pastāstījis viņam, ka Centrs viņa līdzdalību Elzas un citu ieslodzīto atbrīvošanā no cietuma uzskatīja par rupju disciplīnas pārkāpumu, nepieļaujamu novirzīšanos no taktikas, kādu viņam bija pavēlēts ievērot, pildot īpašu uzdevumu ienaidnieka aizmugurē.

Kaut gan Johans bija stingri pārliecināts, ka viņš šoreiz rīkojas saprātīgi un lietderīgi, taču jutās ļoti sarūgtināts un pat apskauda Zubovu, kurš tik brīvi un pārgalvīgi varēja riskēt ar savu dzīvību.

Turklāt Johans ne tikai pats atteicās piedalīties opei-ācijā, viņš pieprasīja, lai Zubovs atbrīvo arī poli Jaroslavu čiževski, kuru Zubovs, vienkārši sakot, dievināja tieši to īpašību dēļ, ar kurām daba, par nelaimi, bija izšķērdīgi apveltījusi viņu pašu.

Jaroslavs Ciževskis, izsmalcināti laipns, atturīgi sirsnīgs, rūpīgi un pat eleganti ģērbies, ar maigi sievišķīgu seju un dzidrām zilām acīm, it kā atvainodamies reiz teica Zubovam:

—            Man ļoti žēl, ka jūs neesat redzējis Varšavu. Tā ir apbrīnojami skaista pilsēta.

—           Kā tas ir — «neesmu redzējis»? — Zubovs iesaucās. — Bet kur tad es atrodos šobrīd, ja ne Varšavā?

—           Tā nav Varšava, — Jaroslavs skumji atbildēja, — tā ir bēdu ieleja.

Zubovs nevarēja viņam piekrist.

—            Fašisti ir sagrāvuši Varšavu, bet varšavieši taču ir dzīvi. Jūs taču neesat kapitulējuši.

—     Nemūžam! — Jaroslavs nopūzdamies iesaucās.

—     Seit katrs apdedzis akmens runā par poļu nelokāmību.

—            Taisnība. Es jums pateicos par tik skaistiem vārdiem. —- Jaroslavs nolieca galvu ar glīti sasukātu matu celiņu.

—           Taisnīgus vārdus pateikt nav grūti. Bet cīnīties par taisnību ir pavisam kas cits

—            Jūs, pan Zubov, tik varonīgi cīnāties par Varšavu, ka es jau sen uzskatu jūs par mūsu pilsētas goda pilsoni.

Zubovs samulsa.

—            Nu, ziniet, tādu godu es nemaz neesmu pelnījis. Tavu vārdu gan es ieteiktu ierakstīt marmora plāksnē. — Bet tūlīt pat dusmīgi piebilda: — Tikai pielūko, lai tā nepārvērstos varoņu piemiņas plāksnē!

—    To apsolīt es, protams, nevaru, — Jaroslavs pasmaidīja.

—     Tas tev jādara! — Zubovs stingri uzstāja.

—     Bet vai jūs par sevi galvojat? — Jaroslavs viltīgi noprasīja.

Zubovs apvainojās.

—    Es esmu leitnants, bet tu neesi karavīrs.

—            Es esmu polis, — Jaroslavs lepni atteica. — Ja jūs, pan leitnant, noliksiet savu galvu poļu zemē, varat ticēt — es savējo nolikšu jums blakus.

—    Tu tātad atļausi vāciešiem sevi nokniebt?

—    Tā nu būtu mūsu abu kopīgā kļūda, — Jaroslavs pasmīnēja.

Viņi bija iepazinušies ziemā, kad Zubovs kopā ar saviem biedriem

izglāba Jaroslavu 110 gestapoviešiem. Tie viņam dzinās pakaļ pēc tam, kad viņš bija pārmetis pār žogu paštaisītas termīta degbumbas, kas aizdedzināja dzelzceļa malā uzceltās armijas noliktavas. Zubova

biedri aizveda apdegušo jaunekli uz kādu konspiratīvu dzīvokli, kulto ārstēja. Uzzinājis, kas viņu izglābis, viņš klīrīgi laipni sacīja:

—    Izsaku jums savu visdziļāko pateicību. Man tiešām kauns, ka es jums sagādāju tik lielas rūpes.

Zubovs pasmīnējis atbildēja:

—    Nu ko jūs! Tīrais nieks …

Jaroslavs izbrīnījies sarauca smalkās uzacis, bridi domāja un tad negaidot augstprātīgi atbildēja:

—     Ceru atlīdzināt jūsu laipnību ar to pašu.

«Skat, kāds nekauņa!» Zubovs nobrīnījās. Taču pašapzinīgais jauneklis viņam patika.

Atveseļojies Jaroslavs Ciževskis kļuva par kaujas grupas locekli un drīz vien iekaroja Zubova sirdi ar savu bezbailību, viņš bija tik atturīgs un korekts kaujas apstākļos kā sportists laukumā, kur viņam pievērstas tūkstošiem acu. Vienīgais, kas nepatika Zubovam. bija Čiževska godkārīgā tieksme, kā to Zubovs sākumā novērtēja, kaujā līst visiem priekšā. Zubovs ar sev raksturīgo atklātību to arī pateica jauneklim.

Jaroslavs, uzklausījis Zubovu, godbijīgi sacīja:

—    Pan leitnant, piedodiet, es tikai centos iekarot jūsu simpātijas. — Tikko sadzirdami piebilda: — Es taču neesmu komunists, bet var būt, ka man izdodas . ..

Zubovs šo čiževska vēlēšanos augsti novērtēja.

Pirmajā laikā Jaroslavs bez iebildumiem pildīja visas Zubova pavēles, kas attiecās uz kaujas uzdevumiem, bet sarunās visai bieži aizskaroši atgādināja, ka krievi savā laikā apspieduši poļu tautu.

Zubovs iekaroja Jaroslava sirdi, neapstrīdēdams viņu, bet pateikdams, ka viņš ne mazāk ienīst poļu tautas kādreizējos apspiedējus. Zubovs vēsturi zināja ne sliktāk par viņu.

—    Jā, tas tiešām ir taisnība, — Zubovs teica. — Domāju, ka esam darījuši pareizi, cīnoties par Oktobra revolūcijas uzvaru un nodibinot padomju varu. Kādēļ jūs nedarījāt to pašu? Tad mēs no paša sākuma būtu bijuši kopā. Nu, piemēram, kā tas ir tagad, kad mēs abi cīnāmies kopā. Vairāk neko nevajadzētu. Kas bija Nikolajs Otrais? Krievijas ķeizars, Polijas valdnieks un tā tālāk. Mēs viņu aiztriecām ratā, bet tagad tu liec man par viņu atbildēt. Mēs no viņa jau esam pieprasījuši samaksu ir par savām, ir par jūsu ciešanām. Noslēdzām vecās vēstures bilanci un uzsākām jaunu. — Zubovs jautāja: — Vai ģimnāzijā vēsturi mācīja?

Jaroslavs apstiprinoši pamāja ar galvu.

—          Varu iedomāties, kas bija rakstīts jūsu mācību grāmatās. Tādas, jādomā, varēja drukāt arī Berlīnē, — Zubovs teica. — Inde! Apgriež tautai galvu otrādi, lai neskatās uz priekšu, bet atpakaļ.

—    Tiesa gan, — Jaroslavs piekrita. — Bet mūsos taču rit vienas asinis — mēs esam slāvi.

—    Tas, protams, ir jauki, ka mēs esam tādi kā asinsradinieki, — Zubovs domīgi sacīja. — Bet ar to vien vēl nepietiek. — Zubovs turpināja: — Padomā, kādēļ mūsu grupai tik internacionāls raksturs, turklāt vēl divi vācieši. Kā tev šķiet, kādēļ viņi cīnās kopā ar mums?

—    Varbūt tādēļ, ka tie ir antifašisti? — Jaroslavs jautāja.

—    Ar ļoti būtisku papildinājumu, — Zubovs pasmaidīja, — viņi ir komunisti. — Piebilda: — Bija vēl trešais, ko mēs apbedījām poļu zemē. Viņš cīnījās kopā ar mums par Polijas atbrīvošanu no fašistu jūga. — Nopūtās: — Karš ir baigs pārbaudījums. Bet biedrs nežēlo dzīvību biedra labā. Citos apstākļos, miera laikā, cilvēkā nekā tik skaista neieraudzīsi…

Un, lūk, tagad Zubovam bija jāatbrīvo no operācijas Jaroslavs Ciževskis — bezbailīgs un pašaizliedzīgi drosmīgs cīnītājs.

Tai laikā, kad viņa biedri cīnīsies pret apsardzi, Jaroslavam vajadzēs veikt pavisam miermīlīgu uzdevumu. Viņam jāsameklē kāds no tās poļu patriotiskās grupas locekļiem, kurā bija ielavījies provoka- tors Duškevičs, un jānodod dokumenti, kurus bija sameklējis Veiss. Kad viņi būs iepazinušies ar šiem dokumentiem, kas atmasko nodevēju Duškeviču, Jaroslavam būs jāpārliecina poļu patrioti, ka uzbrukumu Heinriham Svarckopfam izprovocējis vācu pretizlūkošanas dienests, kas grib izmantot Svarckopfa nogalināšanu, lai sarīkotu jaunas masu represijas.

Johans neatrada par vajadzīgu brīdināt Zubovu, ka viņš uzturēsies visu laiku blakus Ileinriham Svarckopfam. Ja Čiževskim neizdosies veikt uzdevumu un uzbrukums notiks, Johans, lai tas maksātu ko maksādams, mēģinās glābt Heinrihu.

Nebrīdināja tādēļ, ka Zubovs, kaut arī saprata, ka Johanam nav tiesību piedalīties atklātās kaujas operācijās, augstprātīgi pasmīnēja un, uzklausījis norādījumus, kas jādara Čiževskim, piebilda:

—    Skaidrs. Tu risini augstākās matemātikas uzdevumus, bet mums bilde tik skaidra, kā divreiz divi ir četri.

Nebrīdināja arī tādēļ, ka kautrējās uzvelt Zubovam liekas raizes par sevi, jo Zubova kaujas grupai bez vīrišķīgā Čiževska jau tā klāsies grūti.

Bet bija vēl viens cits iemesls. Johans neieminējās par viņam draudošām briesmām, jo negribēja, ka Zubovs to uzskatītu par attaisnošanos. Redzi, kaut gan es operācijā nepiedalos, man draud tādas pašas briesmas kā tev. Jo viņš taču nevarēja paredzēt, kad un no kuras puses var uzbrukt Heinriham.

Protams. Johans varēja nodrošināt sevi un Heinrihu ar apsardzi civilā, bet tas nozīmētu, ka uzbrukuma gadījumā poļu patrioti iekļūtu lamatās.

Johans lauzīja galvu, kā atrast izeju no šī ārkārtīgi sarežģītā stāvokļa, kurā viņš bija nokļuvis.

Bet varbūt pamēģināt pārliecināt Heinrihu, lai viņš neatstāj savu istabu viesnīcā? Nē, Heinrihs pašreiz ir ārkārtīgi uzbudināts un nevēlēsies pavadīt laiku Veisa sabiedrībā. Tad jau drīzāk viņš būs ar mieru uzturēties kompānijā, ar kuru ieradies šeit revidēt «Vali štābu». Kopā ar saviem Berlīnes kolēģiem atkal staigās pa krogiem un restorāniem plītēdams, un tieši tur viņu nogalināt visvieglāk.

Iebiedēt Dītrihu un piespiest viņu novērst uzbrukumu arī nedrīkst: tad pretizlūkošanas dienests izrēķināsies ar Duškeviča izprovocētajiem poļiem.

Tātad Veisa un Heinriha liktenis pašreiz bija atkarīgs no tā, cik sekmīgi veiks savu uzdevumu Ciževskis. Bet Johans neatrada par nepieciešamu par to brīdināt viņu. Pilnīgi pietiek jau ar to, ka Ciževskis vadīsies no vēlēšanās glābt savu tautiešu dzīvību, un to viņš var izdarīt tikai tad, ja sekmīgi veiks uzdevumu.

Johans ieradās pie Svarckopfa daudz agrāk, nekā bija solījies. Heinrihs viņu sagaidīja uzsvērti nelaipni, pat apvainojoši, bet Johans uzreiz atbruņoja viņu ar savu aizkustinošo vientiesību.

—     Ko tev vajag? — Heinrihs sapīcis norūca.

—    Tevi, Heinrih, — Veiss smaidīdams atbildēja un vaļsirdīgi piebilda: — Vai saproti, esmu pēc tevis noilgojies. — Uzmetis skatienu galdiņam ar uzkodu, pēc tam kā akmenī izcirstajam majestātiskajam pulkvedim Joahimam fon Zalcam, Angelikai Biherei, kas pusguļus zvilnēja šūpuļkrēslā un sildīja plaukstās glāzi ar sarkanvīnu, viņš atkal pievērsās Heinriham: — Es labprāt paēstu, ja tu atļautu. — Žēlodamies piebilda: — Esmu ārkārtīgi izsalcis, neatlika laika pat paēst.

Johans ienākot nevarēja nemanīt, ka viņa klātbūtne pašreiz nav vēlama. Tādēļ viņš arī aizbildinājās ar izsalkumu. Vai var neuzņemt izsalkušu cilvēku? Tas būtu pārāk nepieklājīgi.

Laipni sasveicinājies ar Heinriha viesiem, Veiss, nelikdamies redzot pulkveža salto seju un Angelikas sašutumu, klusēdams apsēdās pie galda un ar tādu baudu sāka ēst, ka drīz vien vairs neviens viņam nepiegrieza vērību.

Iespējams, ka šādu nevērību pret viņu varēja uzskatīt par tādu kā nicinājumu. Bet Veisam, taisnību sakot, par to tikai nospļauties! Viņš bija panācis to, ko gribēja. Viņš bija uzvarējis šai mazajā izturētības, gribas un pašsavaldīšanās turnīrā.

Joahims fon Zalcs, izpūzdams biezus cigāra dūmus, atsāka pārtraukto sarunu. No viņa mutes izlidoja tik sausi vārdi, ka tie likās sprakstam.

—     Jā, mēs, vācieši, esam romantiķi ideālisti. Neviena cita nācija nav spējīga būt tik fanātiski uzticīga saviem ideāliem, kas mums iepotēti kopš sendienām. Vispirms Eiropa, pēc tam visa pasaule — lūk, mūsu ideāls. Mūsu nacionālā pašapziņa prasa, lai mēs iekarojam pasauli. Mūsu vēsturiskā misija — valdīt pār visām citām tautām.

Varmācība — tā ir mūsu gara brīvības izpausme un reizē arī metode, kā sasniegt savu mērķi, — Zalcs sludināja spiedzīgā balsī. — Atsevišķas personības, veselu tautu mūžsenās bailes no varmācības mēs esam pārvērtuši universālā ieroci. Vācu kareivja varonīgo gatavību iet nāvē nosaka divi momenti. Viņš zina, ka viņu sodīs ar nāvi, ja viņš neparādīs šo gatavību. Bet bailes no nāves soda savukārt atbrīvo viņu no psihiskām bailēm mirt. Tā, redziet, bailes no varmācības spiež cilvēku būt varmācīgam. Lai cik pretīga mūsu dabai ir cietsirdība, to diktē humāna nepieciešamība: bailes no cietsirdības samazina to cilvēku skaitu, kuri var kļūt par cietsirdīgas atriebības upuriem.

—    Tādēļ katra augstsirdība, — viņš turpināja, pazudis cigāru dūmu mākonī, — pret notiesātajiem reiha nodevējiem tikai apliecinātu to, ka mēs neesam spējīgi drosmīgi likvidēt visu, kas svešs mūsu garam, apkarot marksisma sociālo infekciju. Izbeidzot mūsu sarunu, es jums, godājamais Svarckopfa kungs, teikšu, ka nepiekrītu jums …

Šeit Veiss viņu pārtrauca. Noslaucījis lūpas salvetē un kārtīgi salocījis to, viņš jautāja, nepaceldams acis:

—     Pulkveža kungs, piedodiet, bet, ja es esmu jūs pareizi sapratis, tad, pēc jūsu domām, visdrosmīgākais vācu kareivis vienlaicīgi ir ari vislielākais gļēvulis? Un mums jāizturas cietsirdīgi vienīgi aiz bailēm, ka mūs pašus nepakar par cietsirdības trūkumu? — Nenogaidījis, kamēr pulkvedis viņam atbild, Veiss atgāzās krēslā un, bakstīdams zo bus ar sērkociņu, pievērsās Ileinriham: — Sekojot Joahima fon Zalca kunga programmai, tev jāpiedalās vācu kareivju sodīšanā ar nāvi. Ar to tu apliecināsi viņa slēdzienu pareizību — tu aiz bailēm, ka tevi varētu apvainot mazdūšībā, drosmīgi izrēķināsies ar notiesātiem. — Stingri ielūkodamies pulkveža blāvajās acīs, Veiss turpināja: — Tā tas iznāk, ja seko jūsu loģikai. — Pasmīnēja. — Jāsaka, ka mani

personīgi jūsu uzskati neiejūsmina, kaut gan tie tika izteikti tik svinīgos vārdos, ka tos varētu uzskatīt par himnu gļēvulībai.

—           Oberleitnanta kungs, jūs aizmirstaties! — fon Zāles smalkā balstiņā iespiedzās.

Veiss pielēca kājās.

—            Pulkveža kungs, mans dienesta pienākums prasa, lai es neaizmirstu neko, kas apvaino drosmīgos vērmahta karavīrus. Bet jūs nupat apvainojāt tos gļēvulībā!

Fon Zalcs nobālis pievērsās Ileinriham:

—            Iler Svarckopf, viņš sagroza manus vārdus! Lūdzu,neatsakieties to apliecināt.

—            Johan, liecies mierā, — Heinrihs teica. — Tu taču ļoti labi saproti,, ka pulkvedis izklāstīja nacistu idejas, tikai varbūt pārāk atklātā formā.

—            Es tomēr domāju, — Veiss stūrgalvīgi pastāvēja uz savu, — ka pulkveža kungs atļāvies vairāk, nekā drīkst.

Tad iejaucās Angelika:

—            Johan, klausieties, nevajag taču visus turēt aizdomās. — Sniedza viņam roku: — Mēs taču esam veci draugi, vai ne?

—            Tikai jūsu dēļ, freilen, — Johans galanti sacīja, — esmu ar mieru atzīt, ka pārsteidzos.

—            Redziet nu, cik jūs mīļš zēns! — Tad Angelika jautājoši uzlūkoja pulkvedi, sacīdama: — Jūs, šķiet, vēlējāties atpūsties.

Kad durvis aiz Angelikas un fon Zalca aizvērās, lleinrihs dzīvi jautāja:

—     Vai tu tīšām sarīkoji šo traci?

—           Iespējams, — Veiss izvairīgi atbildēja un savukārt jautāja Heinriham: — Vai tev tiešām apšķebinājās dūša no viņa vaļsirdīgās muldēšanas, vai varbūt tas man tā tikai likās?

—            Nē, nelikās vis. Viņš centās mani pārliecināt pēc tam, kad pateicu, ka atsakos piedalīties nāves soda izpildīšanas ceremonijā.

—            Kādēļ tad tu mani uzņēmi tik nelaipni? Tev būtu jāpateicas man par šo draudzīgo pakalpojumu, jo es palīdzēju viņiem aizvākties.

lleinrihs domīgi sacīja:

—     Viņš nav vienīgais, kas tā domā.

Pēc īsa brītiņa Veiss teica:

—            Saki — ja no kara gūstekņu nometnes izsauktu krievus, vai tic labprātīgi uzņemtos bendes lomu nāves soda izpildīšanā?

—     Noteikti.

—     Bet ja nu starp tiem būtu tādi, kas atteiktos?

—            Kādēļ lai tie atteiktos? Sodīt ar nāvi vācieti — to viņi darītu ar prieku.

—            Bet ja nu pēkšņi tā vietā, lai sodītu notiesātos vāciešus, tie mēģinātu viņus glābt?

—    Tas ir neticami!

—           Bet šie pieci vācieši taču atteicās izpildīt nāves sodu krievu kara gūstekņiem!

—    Es ļoti vēlētos zināt, kādēļ viņi to darīja.

—     Un ja tu to uzzinātu?

—           Nu ko … — lleinrihs skumji sacīja: — Acīm redzot, viņu vārdi mani pārliecinātu.

—     Un tad?

—    Tad es varbūt ticētu, ka Vācijā ir arī citādi vācieši.

—    Vai tu arī kļūtu par citādu vācieti?

—            Kuru tu, pildot savu abvēra virsnieka pienākumu, uzskatītu par nepieciešamu pievienot šiem pieciem . ..

—    Es varētu ari aizmirst, ka kalpoju abvērā, — Veiss iebilda.

—    Vai drauga labā tu esi gatavs noziegties pat reiha priekšā?

—            Kādēļ gan ne? — Veiss pārgalvīgi iesaucās. — Galu galā patiesa draudzība taču prasa nesaudzēt savu ādu drauga labā.

—    Pat tad, ja šis draugs ir nodevējs?

—           Skatoties — ko tas nodevis! Viņš taču tikai pievienojas vāciešiem !

—     Bet šie vācieši atteikušies pildīt savu karavīra pienākumu.

—    Vai pienākumu kļūt par bendi?

—     Militāras disciplīnas pārkāpšana veicina krievu uzvaru.

—            Bet, ja nu, teiksim, krievi izglābtu šos piecus vāciešus no nāves, vai krievi ar to palīdzētu Vācijai uzvarēt Padomju Savienību? — Veiss jautāja.

—           Ja krievi tos izglābtu?! Tas būtu tik fantastiski, ka pēc šāda notikuma būtu jānošaujas vai…

—    Vai?

—    Met mieru! Nemels aplamības …

—            Es atkārtoju, — Veiss, cieši lūkodamies acīs Heinriham, teica. — Ja tas notiktu, ja krievi izglābtu uz nāvi notiesātos vāciešus un tev rastos iespēja satikties ar viņiem un uzklausīt viņus, — ko tu darītu?

—    Tas ir neticami!

—    Saki, lūdzu, — ko tad tu darītu?

—     Es satiktos ar tiem …

—    Vai tu to apsoli?

—           Tu tā uzstāj, ka man rodas aizdomas, vai tev kāds nav licis mani pārbaudīt!

—     Kas?

—    Gestapo.

—            Jā, — Johans domīgi noteica, — tev taisnība. Tad, lūdzu, es tev kaut ko atklāšu, lai tev būtu ķīla. — Johans paskatījās pulkstenī. — Pēc stundas tu vari piezvanīt uz cietumu un tev pateiks, ka visi pieci uz nāvi notiesātie vācu kareivji ir izbēguši.

—           Ha! Tu, izrādās, esi visai labi informēts abvērietis. Bet kādēļ vilcināties? Es piezvanīšu tūlīt, un man paziņos par viņu izbēgšanu.

—     Nē, — Veiss teica. — Vēl ir par agru.

—     Bet ja nu es tūlīt piezvanu?

—    Tad viņus izglābt neizdosies.

—    Tātad, ja es tūlīt nezvanīšu, es kļūšu par tādu kā līdzzinātāju?

—    Gluži tāpat kā es, — Veiss atbildēja.

—    Nu kādēļ tu gribi mani izjokot?! — Heinrihs nepatikā saviebās.

—            Es tevi brīdinu: ja tu pusstundas laikā nepiezvanīsi, — Veiss vēsi sacīja, — tu kļūsi par viņu bēgšanas līdzzinātāju.

—            Izbeigsim šo sarunu! — lleinrihs teica. — Tiešām, nav nekādas vajadzības mums vienam otru pārbaudīt. Tu runā muļķības.

—    Nē, tā ir taisnība!

Heinrihs sniedzās pēc konjaka pudeles. Veiss satvēra viņa roku.

—     Nevajag, es tevi lūdzu.

—            Pareizi, — lleinrihs piekrita. — Tagad piesūkties nozīmē parādīt mazdūšību.

Viņš brīdi pastaigājās pa istabu, tad apstājās pie galdiņa, uz kura stāvēja telefons. Nenolaizdams acis no Johana, noņēma klausuli.

Johana roka uzgūlās pistoles makstij. Heinrihs, joprojām nenolaidis acis no Johana, grieza numuru. Veiss jau turēja pistoli rokā, un, kamēr Heinrihs grieza numuru, roka ar pistoli cēlās arvien augstāk.

—            Angelika, — Heinrihs sacīja klausulē, — esiet tik laipna un palūdziet pulkvedi pie telefona. — Un pēc īsa brītiņa tikpat laipni turpināja: — Pulkveža kungs, es uzskatu par savu pienākumu atvainoties. Mans draugs uzvedās nepieklājīgi. Viņš vienkārši bija piedzēries … Jā, protams, nožēlo . .. Nē, viņš jutās stipri nokaunējies un tūlīt aizgāja… Lieliski, es arī tā domāju: acīm redzot, viņš spējīgs izprast fīrera idejas primitīvākā formā… Jā, protams. Pieņemiet manas visdziļākās cieņas apliecinājumu …

Nolicis klausuli, Heinrihs triumfējoši un ironiski pasmaidīja. Johana seja bija bāla, deniņos izspiedušās sviedru lāses.

—           Tagad es tev ticu, — Heinrihs sacīja. Pieglaudīgi jautāja: — Nu, Johan, kā redzi, nemaz nav tik vienkārši nožmiegt vecu draugu! Bet tu būtu varējis to izdarīt. Jā?

—  Lūdzu, ielej man. — Veiss parādīja uz konjaka pudeli.

—    Ak tu drīksti, bet es nedrīkstu? Tas nav taisnīgi!

—    Heinrih, vai zini, es jūtos tik laimīgs!

—           Kā nu ne, neizlēji drauga asinis. Mūsu laikos tā ir reta hiime. — Heinr.ihs piegāja pie Johana un apsēdās viņam blakus. — Brītiņu pasēdēsim klusi. Es pats gribu tikt skaidrībā, kas pašreiz notiek. — Viņš aizsmēķēja, izstiepa kājas un, uzlicis tās uz otra krēsla, aizvēra acis.

Tā viņi sēdēja klusi un nekustīgi, kamēr iezvanījās telefons.

Heinrihs atvēra acis un jautājoši uzlūkoja Veisu. Johans paskatījās pulkstenī.

—     Paņem klausuli.

—     Un tu atkal mērķēsi uz mani no pistoles?

—    Tagad vairs nemērķēšu.

Heinrihs noņēma klausuli, un, kamēr viņš klausījās runātāja satraukti dārdošā balsī, viņa seja kļuva arvien nopietnāka un arī skumji mierīga. Nolicis klausuli, viņš teica Veisam:

—    Tā gan! Tev taisnība!

—    Vai tu nevēlies man vēl kaut ko jautāt? — Veiss vaicāja.

—     Vai drīkst?

Veiss pamāja ar galvu.

—           Tātad tu esi no tiem vāciešiem, kas domā, ka glābt Vāciju no Hitlera spēj tikai Sarkanā Armija?

—           Jā, es esmu no tiem vāciešiem, — Veiss atbildēja, — par tādu arī tev jākļūst.

—     Tu domā, ka es varēšu?

—     Jā.

—            Šoreiz, — lleinrihs grūtsirdīgi sacīja, — tu mani izglābi. Es biju stingri nolēmis atbrīvoties no šīs netīrās pasaules. Johan, es jutos tik vientuļš — līdz izmisumam. Jutos kā cietumnieks, kas ieslēgts pats savā ādā un, lai atbrīvotos …

—            Lai paliek, — Veiss viņu pārtrauca, —- arī tagad tu neesi brīvs, kamēr Vācija nav brīva.

—     Vai tas ir iespējams, ka mēs kļūstam brīvi?

—            Tu taču nupat vēl neticēji šo piecu vāciešu atbrīvošanas iespējai. Kā redzi, tie jau ir brīvībā. Viņus atbrīvoja tie, kas cīnās par brīvu Vāciju.

—            Tā taču ir krievu kara gūstekņu organizācija, kas saucās «Brīvā Vācija».

—            Nē, šo «Brīvās Vācijas» organizāciju nav dibinājuši krievi, — Veiss pasmaidīja, — bet paši vācieši, kas cīnās pret fašismu. Viņi nodibināja šo savienību ar krievu atbalstu.

—    Lai ar šīs vācu organizācijas palīdzību iekarotu Vāciju?

—    Vai tad es izskatos pēc iekarotāja? — Veiss pasmīnēja.

—     Bet tu taču neesi krievs.

—           Ileinrih, komunisti vienmēr un visos laikos ir cīnījušies par Vācijas brīvību un neatkarību.

—    Vai tu esi komunists?

—           Ja Vācijā pie varas nāktu komunisti, Padomju zeme kļūtu vislielākais Vācijas draugs.

—    Jā, acīm redzot… — Heinrihs piekrita.

—           Krievu boļševiki taču ir tie paši boļševiki, kuri pirmie noslēdza ar Vāciju Rapallas līgumu un ar to atbrīvoja Vāciju no uzvarētāju lielvalstu blokādes, — Veiss atgādināja. — Tas nozīmē, ka krievi, tāpat kā agrāk, vēlas redzēt Vāciju brīvu, neatkarīgu un, protams, sociālistisku.

—           Tikai zini ko, — Heinrihs pēkšņi sadusmojies teica, — tu man, lūdzu, neuzspied jaunu ticību. Es vēlos būt brīvs.

—    Tas ir — palikt viens?

—           Redzēsim, — Heinrihs izvairīgi atbildēja. — Vismaz tagad es vairs neesmu to pusē, kurā biju. Vai ar to tev pietiek?

56

Kā parasts pēc veiksmīgas operācijas, Zubovs ar īpašu centību nodevās saviem dienesta pienākumiem. Šoreiz viņam bija uzdots celt noliktavas metāla lūžņu glabāšanai.

Īstenībā noliktavas varēja arī necelt, bet šim nolūkam izmantot platformas, kas stiepās gar dzelzceļa stigu, nostiprinot platformu pamatus. Taču Zubovs atbalstīja projektu, ko bija izstrādājis arhitekts Rūdolfs Zalcmanis, Krupa firmas pārstāvis; viens no firmas direktoriem bija viņa tēvocis. Zalcmanim ļoti gribējās uzbūvēt monumentālu, Trešās impērijas stilam atbilstošu grandiozu celtņu ansambli ar zārkveida jumtiem. Tas tā tika arī nolemts, kaut gan celtne prasīja daudz laika, papildu darbaspēku un vērtīgus būvmateriālus.

Zubovs savu kanceleju bija iekārtojis slēgtā drezīnā, kurā viņš netraucēts apbraukāja celtniecības objektus, mazgādams galvu padotajiem par vismazāko nolaidību.

Izlikdamies, ka viņš ļoti norūpējies, lai viss tiktu izdarīts, kā vajag, viņš lika pārtaisīt jau pa pusei gatavu darbu, aizbildinādamies, ka nedrīkst graut vācu tehnikas prestižu.

Zubovs bija tik ļoti aizņemts, ka Johanam tikai nākamās dienas vakarā izdevās satikties ar viņu.

Kā aizvien pēc sekmīgi veiktas operācijas, Zubovs arī šoreiz pastāstīja par kaujas gaitu skopos, lakoniskos vārdos, kas izklausījās pēc dižošanās. Viņam gribējās, lai Johans pats viņu izprašņātu.

Bet Johans, it kā atriebdamies Zubovam par viņa demonstratīvo uzvaras prieku, mierīgi noklausījās viņa skopo ziņojumu, taču pats neko nejautāja. Viņš tikai vaicāja, vai nevarētu noorganizēt Svarckopfa satikšanos ar atbrīvotajiem vāciešiem un vai saruna ar tiem atstātu vēlamu iespaidu uz Heinrihu.

Zubovs no tiesas jutās apvainojies.

—    Tā vien liekas, ka mēs šos vāciešus atbrīvojām tikai tādēļ, lai tavs esesietis varētu ar tiem aprunāties?

Johans vēsi atbildēja:

—     Ja mēs Heinrihu Svarckopfu dabūsim savā pusē, tad tas būs visnozīmīgākais darbs, ko mēs abi šeit esam veikuši.

Zubovs neticīgi pasmīnēja. Brīdi padomājis, viņš tomēr apsolīja visu nokārtot, tikai lūdza, lai atļauj satikšanos pienācīgi sagatavot. Galvenā grūtība, kā viņš paskaidroja, bija tā, ka viņš vēl nezināja, vai šie vācieši piemēroti sarunai ar Svarckopfu.

Bet par to, kā Jaroslavs Ciževskis veicis savu uzdevumu, Veiss sīki izprašņāja Zubovu. Čiževskim nebija veicies.

Ciževskis bija uzņēmis sakarus ar poļu patriotu grupu, nodevis tiem materiālus, kas neapgāžami pierādīja, ka pans Duškevičs — vecs provokators. Grupa tūdaļ pašaizsardzības nolūkos iegāja vēl dziļāk pagrīdē. Bet uzbrukumu Svarckopfam viņi nebija ar mieru atcelt, tikai atlika to uz vēlāku laiku. Tātad Heinriha dzīvība joprojām bija apdraudēta. Un pie tā vainīgs Johans, kas savā laikā nebija visu pastāstījis Zubovam.

Tagad Zubovs apsolīja darīt visu, lai novērstu uzbrukumu Heinriham. Viņš redzēja, ka Johans ļoti noraizējies par Svarckopfa dzīvību, un viņam neviļus uzmācās greizsirdība. Zubovs nekad agrāk nebija redzējis Johanu tik satrauktu, pat nāvei Johans skatījās acīs daudz aukstasinīgāk. Par ko viņš tā uztraucas? Pieņemsim, ka šis vācietis darbam noderīgs un vajadzīgs cilvēks, bet vai tad tādēļ vajadzētu tik ļoti uztraukties? Droši vien Johanu ar Heinrihu saista draudzība. Zubovs bija domājis, ka viņš šeit ir Johana vienīgais draugs. Izrādās, ka viņš ir maldījies. Viņš tātad Johanam nav nekas vairāk kā padots biedrs, kam jāpilda viņa rīkojumi. Johans tagad visu savu brīvo laiku pavadīs šī vācieša sabiedrībā, un iespējams* ka šis vācietis ar laiku kļūs viņam vēl tuvāks un varbūt palīdzēs vēl vairāk, nekā to spējis Zubovs.

Pamanījis Zubova sejā sāpīga sarūgtinājuma atspulgu, Johans nojauta, ka šī saruna viņu apbēdinājusi. Zubova aizvainošanās likās naiva, taču tā liecināja par viņa sirds skaidrību. Bieži vien cilvēki, kas vīrišķīgi raugās nāvei acīs, samulst, kad tie pēkšņi saduras ar vēsu, sausu aprēķinu. Johans to pats bija pārdzīvojis.

—     Saproti mani pareizi, — viņš sirsnīgi un nopietni teica Zubovam. — Heinrihs vēl ir ļoti vājš cilvēks, viņš taustās kā pa miglu. Viņš var pārnākt pie mums, bet var arī nostāties pret mums. Es pret viņu izturos… nu, kā lai to labāk pasaka, kā pret slimnieku…

—     Būs jau labi, — Zubovs skumji atteica. — Ārstē vien …

Johans gribēja atgādināt Zubovam viņa attiecības ar Brigitu, bet

savaldījās, baidīdamies aizskart drauga patmīlību: Zubovam tas viss taču bija sagādājis smagus pārdzīvojumus.

Atvadoties Zubovs ieteica Veisam aizvest Svarckopfu uz dažām dienām prom no Varšavas, kamēr Ciževskis atkal atjaunos sakarus ar poļu grupu.

Johanam to nebija grūti izdarīt, jo viņam jau sen vajadzēja izpildīt doktora fon Kluges lūgumu. Turklāt komandējuma dokumenti deva lielas priekšrocības. Viņš gribēja Heinrihu iepazīstināt ar vergu tirdzniecību, no kuras ne tikai SS vadība, bet arī vācū rūpnieki un impērijas ierēdņi guva prāvus ienākumus.

Heinrihs, nemaz nepainteresējies par Veisa dienesta komandējuma uzdevumu, labprāt bija ar mieru viņu pavadīt. Johans pagaidām nolēma neatklāt viņam uzticēto uzdevumu, jo vairāk tādēļ, ka Villijs Švarckopfs bija licis Heinriham pārbaudīt, cik sekmīgi nometņu administrācija pilda slepeno pavēli par metodoloģiskas instrukcijas projekta izstrādāšanu tiem esesiešiem, kuriem, ja radīsies nepieciešamība, būs jāpārģērbjas ieslodzīto drēbēs un jāiejūk viņu pūlī.

Kad Veiss jautāja Heinriham, ko SS vadība grib ar to panākt, Švarckopfs visai nevērīgi atbildēja:

—     Velns viņu zina! Ka viņi to darītu, lai izspiegotu ieslodzītos, es stipri šaubos. Neticu, ka tikai tādēļ esesieši uzņemtos tik smagu slogu.

—     Bet kāds nolūks tad tiem varētu būt?

—     Vai atceries, cik aizrautīgi fon Zalcs filozofēja par baiļu sociālo spēku? — Heinrihs atgādināja viņam. — Es domāju, ka viņi to dara aiz šīm pašām visaptverošām bailēm.

—     Nesaprotu.

—     Kas tur ko nesaprast! Cilvēki, kurus vajā bailes, mēģina no tām atbrīvoties un, meklēdami, kur paslēpties, ir ar mieru pat ielīst ieslodzītā strīpainā tērpā un dzīvot starp gūstekņiem koncentrācijas nometnē. Mēģina glābties no atriebības, par ko tik skaisti runāja pulkvedis. — Smīnēdams piebilda: — Nesen tēvocis man parādīja ampulu ar indi, ko viņš paslēpis šķiltavās un pastāvīgi nēsā sev klāt. Laiku pii laikam viņš bažīgi patausta virssvārka augšējo kabatu, vai tik nav ni/.mirsis savas šķiltavas. Kad sataustījis, tici vai ne, viņa seja kļūst nekaunīga, ironiska: lai kas notiktu, es, redziet, varu no visa atbrīvoties, lai nu kurš, bet es izgrozīšos.

—    Vai viņš nopietni domā par pašnāvību?

—           Kas tev nāk prātā! Tik kaislīgs dzīves baudītājs! Viņam nekad nepietiks drosmes. Bet apziņa, ka viņam ir šāda iespēja, viņu uzmundrina. Tas ari ir viss.

—    Tātad tavs tēvocis domā, ka karš jau zaudēts?

—           Nē taču, ko tu runā! Tēvocis vienkārši baidās, ka viņu kāds varētu nodot un fīrers liks viņu nogalināt. Militārās sakāves gadījumā tēvocim, tāpat kā citiem ar viņam līdzīgu un arī ar daudz augstāku stāvokli, ir cita droša izeja.

—    Kāda?

—           Johan, tu, dzīvodams provincē, esi pilnīgi atpalicis! — Švarckopfs saīdzis teica. — Vai tiešām tev nekad nav ienācis prātā, kādēļ fīreram tuvu stāvošie varasvīri ir atrunājuši viņu no, teiksim, Šveices sagrābšanas?

Veiss noraidoši papurināja galvu.

—            Ak tu mūžs! — Heinrihs iesaucās. — Sajā neitrālajā valstī taču atrodas lielas bankas, un katram vairāk vai mazāk ievērojamam impērijas varasvīram tur atrodas slepeni noguldījumi — garantija dzīves likstās. Vai skaidrs? Nē, — viņš sacīja, — tu tomēr esi atpalicis.

—           Nu, protams. Es labprāt apmeklētu Berlīni. Par Berlīni es sen sapņoju.

—     Labi, — lleinrihs apsolīja, — es tev kādreiz parādīšu Berlīni.

—    Vai tad, kad karš būs beidzies?

—     Bet vai tu tik ļoti steidzies?

—     Man negribas no tevis šķirties, — Veiss vaļsirdīgi sacīja.

—    Man arī, — Heinrihs atturīgi atbildēja.

Un atkal ceļā no vienas koncentrācijas nometnes uz otru. Tās visas bija vai nu speciālas bērnu nometnes, vai tādas, kur bērnus ieslodzīja kopā ar pieaugušajiem.

Veiss bez saudzības iepazīstināja Heinrihu ar savu komandējuma uzdevumu, piespieda būt par aculiecinieku baigajai, šausmīgajai procedūrai, kas bija saistīta ar simtiem ģindeņiem līdzīgu bērnu pārbaudi un atlasīšanu eksportam uz ārzemēm. Sos bērnus izpirka radinieki.

Gurdie, pret visu vienaldzīgie bērni, kuri līdz nāvei bija nomocīti ar asins izsūkšanu, ieraugot virsnieku kungus, pavisam mierīgi jautāja: «Vai mūs tūlīt vedīs uz gāzes kameru?» Uzstādot šo jautājumu, viņu sejas palika tikpat stingas, kādas bija, un tajās neparādījās bailes: pasaulē vairs nebija nekā tāda, kas spētu viņus izbiedēt; viņi bija pārcietuši visas mocības, kādas tikai pastāv zemes virsū, un pieraduši pie tām, kā bija pieraduši pie līķiem, kurus paši savām rociņām katru rītu vilka ārā no barakām.

Tas viss atstāja uz Heinrihu smagu iespaidu, un Veiss baidījās, ka viņš neizdara pašnāvību kādā izmisuma brīdī vai arī nesāk šaut virsū sardzei un administrācijai, kas viņus pavadīja, apstaigājot nometni.

Izeja bija tikai viena: Veiss atstāja Heinrihu viesnīcā, kur tas, vientulībā sēdēdams, piedzērās līdz nesamaņai.

Bet ko Veiss varēja darīt? Viņam bija jāpaveic viss, kas saistīts ar komandējumu. Turklāt, izmantodams savas lielās pilnvaras, viņš reizē ar bērniem, kurus atlasīja, lai pārdotu radiniekiem, ieslēdza evakuējamo bērnu sarakstos vēl daudzus citus mazuļus, kuru dzīvību vēl varēja glābt.

Veiss jau bija paziņojis Zubovam, lai tas kopā ar savu grupu un poļu partizāņu palīdzību organizē uzbrukumu ešelonam, kurā vedīs tos bērnus, kam ārzemēs nebija radinieku. Veiss šos bērnus bija komplektējis atsevišķā, daudz lielākā grupā. Bija norunāts, ka pēc bērnu atbrīvošanas tos paņems audzināšanā ģimenes, kas vēlēsies aizstāt tiem vecākus.

Tikai pēc tam, kad Veiss ar šifrētu vēstuli bija paziņojis Zubovam, kurā vietā stāvēs ešelons un kad notiks bērnu iesēdināšana vilcienā, viņš varēja uzskatīt savu uzdevumu par veiktu. Veisam, aizbildinoties ar nepieciešamību noslēpt atklātībai šo SS komerciālo darījumu, bija izdevies panākt, ka ešelonu pavadīs nevis parastā bruņotā apsardze, bet rūpes par bērniem šoreiz uzņemsies nometnes administratīvo darbinieku sievas; tomēr jāpiebilst, ka daudzas no šīm dāmām nebija mazāk cietsirdīgas par saviem vīriem un labi prata rīkoties ar pātagu un pistoli.

Beidzis darbu, Veiss aizgāja uz viesnīcu, lai kopa ar Heinrihu brauktu prom, un atrada viņu pilnīgā izmisumā. Degdams naidā, Heinrihs uzstāja: vai nu Veiss viņam palīdzēšot apšaut visus šos neliešus, kas spīdzina bērnus, vai viņš to izdarīšot viens. Lai Johans nemaz nemēģina viņu atturēt, viņš bez žēlastības nošaušot ari viņu.

—     Labi, — Veiss teica, — es tev palīdzēšu. Bet vispirms palidzi glābt bērnus.

—     Kā?! — Heinrihs iekliedzās. — Kā to var izdarīt?

—     Tavā rīcībā ir vairākas dienas. Tikai netrako. Es zinu, kur var sameklēt poļu pagrīdniekus. Uzņem ar tiem sakarus. Es tev pastāstīšu, kā to izdarīt.

—     Bet vai tu pats nepiedalīsies?

—    Es šādās bīstamās avantūrās nepiedalos. Neņem ļaunā, — Veiss salti atbildēja, — bet es nevēlos, lai gestapo mani pakārtu.

—    Tu esi gļēvulis!

—    Jā, — Veiss apstiprināja. — Kā redzi, nemaz to neslēpju no tevis.

—     Bet kā tu runāji agrāk? Vai tu necenties mani pārliecināt?

—    Redzi, — Johans izvairīgi atbildēja, — kritizēt mūsu nebūšanas ir viens, bet izšķirties par atklātu ciņu nozīmē pāriet to pusē, pret kuriem mēs karojam, — tas ir pavisam kas cits.

—    Ak tad tāds tu esi!

Veiss paraustīja plecus. Viņam vienkārši nebija spēka citai sarunai. Nepārvarams, akls naids bija viņu galīgi nomocījis, izsūcis pēdējos spēkus. Viņš visas šis dienas, braukādams pa nometnēm, bija tik daudz pārdzīvojis, ka baidījās zaudēt pašsavaldīšanos.

Mazajiem cietumniekiem — pusaudžiem un bērniem vairs nebija priekšstata, ka pastāv cita pasaule, kur nebūtu jāpiedzīvo tas, ko viņi pārcieta nometnē.

Viņi bija samierinājušies ar savu likteni. Viņi zināja, kuru no viņiem un kad vedīs prom vai nu ar stumjamiem ratiņiem, vai aizdzīs uz «sanitāro bloku» — kā šeit sauca gāzes kameru ar bezlogu sienām un slīpu, ar skārdu apsistu grīdu.

Agrāk, kad vēl nebija ierīkotas gāzu kameras un krematorijas, ieslodzītos šāva trešdienās un piektdienās. Sajās dienās bērni mēģināja kaut kur paslēpties, un pieaugušie palīdzēja viņiem to izdarīt. Bet tagad, kad krematorijas mufeļu krāsnis strādāja bez pārtraukuma dienu un nakti, slēpties vairs nebija nozīmes. Un bērni vairs ari neslēpās.

Reizi nedēļā sūtīšanai uz «sanitāro bloku» atlasīja ne mazāk par divdesmit bērniem — vispirms slimos, pēc tam spēkus zaudējušos, bet, ja ar slimajiem un novārgušajiem komplekts vēl nebija pilns, tad tie, kuriem pie krūtīm bija piešūta dzeltena lupata, zināja, ka pienākusi viņu kārta. Viņi to zināja jau krietni iepriekš. Vecākie bērni skaidroja jaunākajiem, ka tas viss nemaz nevelkas ilgi un nekādu sevišķu sāpju arī nav — sāp mazāk, nekā, piemēram, kad noņem asinis. Vajag tikai mazliet paciesties, un pēc tam vairs nemaz nebūs baigi, jo pēc tam taču vairs nekā nebūs — ne nometnes, ne mūžīgā izsalkuma, nebūs arī no telefona vadiem savītās pātagas. Nebūs vairs nekā.

Nometnē bērni savā starpā sarunājās dīvainā jauktā valodā, kuru saprast bija spējīgi tikai viņi paši.

—          Virsnieka kungs, — metru garš skelets ar novārgušu pieauguša cilvēka seju un milzīgām, dzidrām bērna acīm sacīja Veisam, — lūdzu, nesūtiet mani vēl uz gāzes kameru. — Ar cerībām balsī piebilda: — Man vēl ir asinis, ko varu dot. — Jau pavisam lietišķi paskaidroja: — Pagājušā reizē man asinis nenāca. Kur tās būtu varējušas rasties, ja manu devu aprija žurkas?

Vai tas bija zēns vai meitene — to Johans noteikt nevarēja. Vienīgā pazīme, pēc kuras varēja atšķirt bērnus no pieaugušajiem ieslodzītiem, bija viņu mazais augums, sejas tiem visiem bija vienādas — vecīgas, izžuvušas, stingas kā ģipša maska, ko noņem mironim.

SS šarfīrers bija iedevis Veisam konfektes, lai tam būtu vieglāk izprašņāt bērnus par viņu pagātni. Bet katru reizi, kad Veiss gribēja uzcienāt bērnus, tie izbijušies atkāpās, sejas kļuva pelēki bālas; tie, kas, ieraudzījuši grezno konfekšu papīru, nespēja apspiest kārdinājumu, paņēma konfekti, bet mutē nebāza.

Johans domāja, ka viņi nezina vai ir aizmirsuši, kas ir konfekte. Tad viņš stingri uzstāja, lai kāds no bērniem tūlīt to apēstu. Kāds bērns, augumā garāks par citiem, paklausīja un, iebāzis mutē konfekti. nezin kādēļ tūlīt nogūlās zemē. Pēc dažām sekundēm Veiss izdzirda šausmīgu brēkšanu: pusaudzis kliedza, ka viņam esot iedota slikta inde, kas iedarbojas lēni, un tātad vajadzēs ilgi mocīties.

Veiss izrāva no papīra maisiņa veselu sauju konfekšu un, drudžaini raudams nost papīrīšus, sāka grauzt vienu pēc otras, gribēdams pārliecināt bērnus, ka konfektes nav saindētas.

Taču pusaudzis neticēja viņam un turpināja gaudot, ka viņam iedota slikta inde.

Citi bērni klusēdami nekustīgi stāvēja blakus, neviens no viņiem neizrādīja sašutumu un pat jautājoši neuzlūkoja Veisu. Kad pēc kāda laika pusaudzis piecēlās no zemes, viņa acis pauda vienīgi izbrīnu, ka viņš vēl ir dzīvs un neizjūt nekādas mokas.

Nav iespējams aprakstīt, ko pārdzīvoja Veiss, kad viņš, cenzdamies glābt kaut vienu no ieslodzītiem, apmeklēja tā saucamās «jaunatnes nometnes». Viņa sirds asiņoja, viņu mocīja nepārvaramas atriebības slāpes.

Veisa dzelzs aizsargbruņas dedzināja viņu. Viņa dvēseles spēki bija izsīkuši, viņš šobrīd nebija spējīgs pat runāt ar Heinrihu, kurš, nonācis prostrācijā jau pēc pirmo bērnu nometņu apmeklēšanas, tagad stulbā dzērumā šļupstēja, ka tas viss ir briesmīgi, ka cilvēks pēc savas dabas ir nelietis un ka pēc visa tā, kas notiek, visi cilvēki jānoslauka no zemes virsas kā riebīgi kukaiņi.

Veiss atņēma Heinriham .pistoli, lai tas nevarētu izdarīt pašnāvību vai arī nošaut pirmo esesieti, kas var ierasties pie viņa izteikt savu cieņu. Aizejot Johans ieslēdza Heinrihu istabā, kur tas pavadīja laiku dzerdams.

Belovs bija bezspēcīgs, un brīžiem viņam likās, ka zaudē prātu. Viņš notvēra sevi, ka viņš pats it kā no malas uzmanīgi, neuzticīgi un nievājoši novēro Veisu, klausās viņā, kad tas apspriež ar koncentrācijas nometnes administrāciju bērnu evakuēšanu. Belovs dzird, ka Veiss nevērīgi un ciniski saka:

—     Kungi, neesiet idioti. Puse no tiem nosprāgs ceļā. Ņemot to vērā, mums jāevakuē divreiz vairāk. Es uzspļauju jūsu kartotēkai! Man jānodod noteikts skaits galvu. Ko jūs teicāt? Varbūt jūs, šar- fīrera kungs, domājat, ka šie izdzimteņi kaut ko atceras? Ja jūs tā domājat, ticiet man, jūsu vieta frontes SS apakšvienībā, nevis šeit. Es par to parūpēšos. Jā? Nu tad lieliski! — Veiss augstsirdīgi saka. — Tagad, šķiet, jūs sapratāt, kas tā ir par preci? — Un, jau pavisam draudzīgi norādams, turpina: — Atklāti teikšu, ka jūs pārāk izšķērdīgi ar šo preci apejaties. Iesaku jums savu dedzību ierobežot. Vēl vakar jums būtu pārmetuši mīkstčaulību, bet šodien un nākotnē, jādomā, jūs pakārs par to, ka jūs atņemat impērijai jaunu ienākuma avotu. — Un Veiss ironiski piebilst: — Ak tā, jūs to nezinājāt? Bet jums arī tagad nekas cits nav jāzina kā vienīgi tas, ka jums nekas nav jāzina.

Un Belovs it kā no malas redz šo cilvēku, šo Veisu. Bet tas taču nemaz nav cilvēks, tas ir runājošs manekens.

Un pēkšņi Belovam rodas nepārvarama vēlēšanās, lai šis manekens paceltu cimdā tērpto roku un, joprojām ironiski smaidot, izplestu pirkstus, un krampjaini sažņaugtu tos ap šarfīrera lieso kaklu. Un, pakļaudamies viņa — Belova gribai, manekena roka ceļas augšā, bet, brīdi pamirusi pie šarfīrera kakla, pēkšņi ceļas vēl augstāk un plikšķina pa tā uzblīdušo vaigu. Un Belovs dzird pats savu balsi, kas klausa ne viņam, bet Veisam:

—    Nu, šarfīrer? Vai esat apmierināti? Tagad jūsu aizgaldiņi paliek tukši. Toties nekādu rūpju.

Sarfīrers apmierināts smaida. Bet smaids tūdaļ nozūd no sejas, tiklīdz manekens Veiss sausi sprakstošā balsī piebilst:

—    Jā, starp citu, jau šodien pat sāciet viņus labi ēdināt. Tikai pielūkojiet, ka nesabojājat viņiem vēderu. Parūpējieties par uzturu ceļam. Ņemiet vērā, ka par tiem, kas nosprāgs ceļā, atbildēsiet jūs, bet ne es.

Piemiedzis acis, Veiss-manekens it kā garām ejot ieminas:

—    Svarckopfa kungam nācis zināms, ka jūs savas cūkas barojot ar pārtiku, kas domāta citiem nolūkiem. Es parūpēšos, lai viņš to aizmirstu, protams, tikai tad, ja jūs visu būsiet izdarījuši tā, kā mēs esam norunājuši.

Veiss-manekens nometnes priekšniecības svītas pavadībā dodas uz nometnes vārtiem. Pirms iekāpšanas mašīnā viņš sniedz šar- fīreram manekena cimdā tērpto roku.

Manekens paliek mašīnā viens. Un pēkšņi viens Veiss it kā aprij otru Veisu. Tagad mašīnā sēž abu Veisu vietā tikai viens — Belovs- Veiss. Viens vesels, nedalāms. Tam vairs nav iespējams pārsteigti un naidīgi novērot Veisu-manekenu.

Tagad pilnīgā vientulībā, šķirtam no visiem, dzīvajam Veisam jāpārdzīvo viss, ko redzējis Veiss-manekens. Turklāt jāpārvar šīs sāpes, lai vairs neatkārtotos apziņas sašķelšanās, kas gan atvieglina dvēseli, bet ir visai bīstama apmātība.

Ja Veiss drīkstētu izturēties tā, kā izturas Zubovs, — viņš aktīvā darbībā atrastu mierinājumu saviem necilvēcīgi saspringtiem dvēseles spēkiem, gribai, nerviem. Taču atklāta cīņa ar ieročiem rokās viņam bija liegta. Viņš jau vairākkārt bija riskējis ar savu dzīvību, pārkāpdams priekšrakstus. Turpmāk tā uzvesties viņš vairs nedrīkst.

Pakļaujoties pašdisciplīnai, viņam bija jāatsakās no cīņas ar ieročiem rokās. Jāatsakās tādēļ, lai Aleksandrs Belovs, kļuvis par Johanu Veisu, varētu veikt savu augsto, viņam uzticēto pienākumu pret tautu.

Aleksandrs Belovs, tāpat kā daudzi jaunieši viņa gados, valsts celtniecības piecgades uzskatīja par varonīgu uzbrukumu. Tauta devās uzbrukumā, lai nākotne pašķirtu savas blīvās tāles un pavērtu ceļu uz gadsimtos loloto mērķi. Dziesmā par to teikts: «Mēs dzimuši, lai senā teika īstenība kļūst …» Tādēļ viss, kas bija sasniegts, ko bija radījušas tautas darbīgās rokas, likās pasakaini skaists.

Belovu, tāpat kā citus viņa laikabiedrus, pārsteidza tempi, kādos padomju tauta cēla industrijas cietokšņus. Nepacietības pilni viņi nemaz nešaubījās, ka tikpat īsā laikā padomju ļaudis apgūs tās īpašības, kas būs raksturīgas nākotnes cilvēkam.

Dedzīgi un drosmīgi jaunie cilvēki devās meklēt iespēju pārbaudīt sevi, savu gatavību kļūt par nākotnes cilvēkiem. Viņi vēlējās dzīvot un strādāt visgrūtākos apstākļos, kur viņu varonībai pavērtos plašs un nepārredzams darbības lauks, kur varonība ir parasta ikdienas parādība. Katru izvairīšanos no cīņas viņi uzskatīja par nākotnes paaudžu interešu nodevību. Nepacietība pārauga neiecietībā. Viņi sev izvirzīja stingras, pat bargas prasības. Viņi sevi uzskatīja par parādniekiem vecās varonīgās paaudzes priekšā, kuri bija sagrāvuši vecās pasaules mūrus un pavēruši viņiem žilbinošas perspektīvas nākotnē.

Tādēļ ari students Aleksandrs Belovs nekā īpaša nesaskatīja tajā apstāklī, ka viņš otrā pasaules kara priekšvakarā atstāja institūtu un aizgāja uz izlūku skolu. Kļuvis par izlūku, viņš bija nelokāmi pārliecināts, ka nekas viņu nespēs salauzt un, ja vien būs nepieciešams, viņš bez svārstīšanās atdos savu dzīvību par tautas labklājību, kurai viņš kalpoja …

Bet izrādījās, ka atdot dzīvību vēl nebija pats grūtākais. Daudz grūtāk bija saglabāt to kā nenovērtējami dārgu tautas, nevis kā savu personīgu īpašumu.

Viņa vecākie biedri, kurus tauta bija izvēlējusies par savas varas pārstāvjiem, lika viņam veikt grūtu varoņdarbu: viņam bija jākļūst par cilvēku, kuru padomju ļaudis taisnīgi sauca par briesmonīgu imperiālisma izdzimumu.

Bet, gluži tāpat kā visiem tādiem pašiem jauniešiem, Aleksandram Belovam bija tīri abstrakts priekšstats par šo briesmonīgo imperiālisma izdzimumu. Kad pieredzes bagātie audzinātāji čekisti gatavoja viņu fašista lomai, viņš klausījās un lika eksāmenus visos nepieciešamos priekšmetos; būdams teicamnieks, viņš pašapzinīgi domāja, ka ne jau visas iegūtās zināšanas būs nepieciešamas dzīvē. Svarīgi tikai nobeigt kursu, bet, izejot dzīves plašumos, būs jāmācās pavisam kas cits. Bet. kas šis «cits» būs, to Belovs, protams, nezināja.

Iemācīt šo «citu» viņa pieredzējušie un talantīgie audzinātāji nevarēja.

Vecais čekists Barišovs nebaidījās no taktiskām kļūdām, kaut gan arī tās bieži liktenīgas izlūkam, bet gan no tā, ka komjaunietis var samulst, sastapies ar šo «citu», nezināmo.

Barišovs zināja, ka lasīt, pētīt, abstrakti iztēloties fašismu — ir viens, bet sadurties ar to aci pret aci — pavisam kas cits. Nav tāda sāpju remdētāja, kas varētu pasargāt padomju cilvēka dvēseli no ciešanām, niknuma, dusmām, kad tam, veicot savu pienākumu, būs jāprot pašaizliedzīgi savaldīties. Visdrausmīgākā sajūta ir apziņa, ka, aktīvi nepiedaloties fašisma upuru glābšanā, pats it kā kļūsti par nozieguma līdzdalībnieku.

Barišovs to saprata un tādēļ reizēm neliedza Veisam vadīt kādu kaujas operāciju, kaut gan tā bija novirzīšanās no galvenā mērķa un uzdevuma.

— Nemaz nenoliedzu, ka Belovs nav sasniedzis izlūka briedumu, — Barišovs tādās reizēs atbildēja uz biedru pārmetumiem. — Bet viņš iegūs to, tiklīdz sapratīs, ka vēl nav pietiekami norūdījies.

Laba izlūka darbs pielīdzināms uzvarai, kas gūta lielā kaujā, bet sāk taču katrs ar sīkākām operācijām. Uzvaru lielā kaujā nodrošina atsevišķas cīņas, cīņā norūda. Ja izlūks metas cīņā, nenogaidījis, kamēr ienaidnieks pienāk pietiekami tuvu, tikai tādēļ, ka viņa nervi nav izturējuši, — tas, protams, ir slikti. Taču tas dažkārt gadās arī veciem, pieredzējušiem cīnītājiem.

Vēl pirms riskantās sarunas ar Heinrihu Svarckopfu Veiss bija saņēmis Barišova šifrēto vēstuli.

Barišovs tālredzīgi rakstīja par galveno uzdevumu:

«Visu pats. Cilvēku nekur netrūkst. Meklē, pārliecini. Švarckopfs Heinrihs? Pacenties izraut no Villija rokām. Rūdolfs nevēlējās braukt. Viņu nogalināja. Ja dēls ies tālāk par tēvu, viņš veiks vairāk, nekā tev tas iespējams. Tas būs vislabākais, ko esi līdz šim veicis.»

Tātad Veisam jāpanāk, lai Heinrihs kļūtu par viņa līdzgaitnieku.

Bija zināms, ka ziemas kampaņas izgāšanās, Rūzvelta un Cērčila atteikšanās pieņemt slepeno vācu diplomātu priekšlikumu par separāta miera noslēgšanu un kopīgas kara darbības uzsākšanu pret Padomju Sociālistisko Republiku Savienību radīja dažos ievērojamos reiha varasvīros neapmierinājumu pret Hitleru. Sie neapmierinātie domāja, ka pie visa vainīgs Hitlers un, ja viņu novāktu pie malas, tad Padomju Savienības sabiedrotie neatteiktos atjaunot sarunas ar fašistisko Vāciju.

Varbūt Heinriha naidu pret Hitleru izskaidro tieši šis apstāklis? Varbūt domas par pašnāvību iedvesušas bailes, ka Hitlers varētu viņam atriebties par nepiesardzīgu muldēšanu?

Lai kā Veisa dvēsele bija izmocīta nesenajos pārdzīvojumos, viņš, nepaļaudamies intuīcijai, bet sekodams savam stingrajam paradumam, visu, kas attiecās uz Heinrihu, nopietni apsvēra un katru argumentu pārbaudīja atsevišķi.

Viņam bija zināms, ka Vācijā pastāv labiekārtotas «audzināšanas iestādes», kurās pēc rasu komisijas emisāru ekspertīzes un medicīniskas pārbaudes ievietoja no okupētām zemēm atvestos mazgadīgos bērnus «pārvācošanai». Seit bērniem iepotēja naidu pret savu tautu, lai vēlāk viņi, izmantojot savas nacionālās iezīmes, iespiestos savas tautas dzīves sfērās.

Sajās skolās nonāvēja bērnu dvēseli, gatavoja tos nodevīgai cīņai pret to tautu, kuras asinis ritēja viņu dzīslās. Sos «viltotos» cilvēkus bija paredzēts izmantot tāpat, kā izmantoja dažādu valstu viltoto valūtu, ko fabricēja SS uzraudzībā Rāvensbrikas slepenajā blokā.

Reiz Veiss it kā starp citu jautāja Heinriham, vai viņš ir kaut ko dzirdējis par šādām bērnu apmācības iestādēm.

— Kas tur sevišķs, citādi nemaz nevar būt, — Heinrihs izklaidīgi atbildēja. — Ja vācu skolās mācās citu tautu bērni, tad tie, dabiski, piesavinās savu audzinātāju parašas un kultūru.

—     Lai tie kļūtu par spiegiem un diversantiem!

—           Bet tu, kā man šķiet, tieši tam pašam nolūkam apmāci viņu tēvus? — lleinrihs ironiski piebilda.

Ja Johans kopā ar Zubovu būtu varējis glābt bērnus, kad tos atveda, lai iesēdinātu vilcienā, tas zināmā mērā būtu atvieglinājis viņa sirdi. Bet, tāpat kā pagājušajā reizē, viņš aizliedza sev piedalīties operācijā, neatļāva sev kaut uz mirkli nomest Veisa masku.

Šai pašā ziemā Varšavā iebrauca ešelons ar puskailiem, ilgi neēdušiem un nedzērušiem pavisam maziņiem, gadus divus trīs veciem ebreju bērniem. Poļu sievietes metās virsū sargiem, paķēra un aiznesa bērnus, taču daudzas no viņām, esesiešu ložu nopļautas, palika guļam uz noledojušiem perona dēļiem.

Kad Zubovs par to stāstīja Veisam, viņam trīsēja lūpas un viņš izskatījās tik samulsis un nelaimīgs, it kā būtu vainīgs sieviešu nāvē.

Traku dusmu plosīts, Zubovs iesita ar dūri sev pa vaigu un saniknots teica Veisam:

—     Nu man pietiek! Es tiem sarīkošu uguņošanu …

Pēc dažām dienām uzlidoja gaisā benzīna cisternas, kas stāvēja blakus ešelonam, kurā devās uz fronti kārtējā esesiešu karaspēka vienība.

Zubovs ar savu drezīnu ieradās katastrofas vietā un uzcītīgi palīdzēja izvilkt pusapdegušos līķus no uzspridzinātā sastāva lūžņiem.

Vēlāk, saticis Veisu, Zubovs apmierināts noteica:

•— Ja šāds darbiņš gadītos biežāk, tad varētu dzīvot ar mierīgu sirdsapziņu!

Bet Veisam nomierināt savu sirdsapziņu bija liegts.

Pēdējā laikā viņš arvien biežāk domāja par to, cik labi būtu, ja viņam izdotos atrast līdzvērtīgu cīņas biedru. Tādu cilvēku, kuram būtu lielākas iespējas nekā viņam iespiesties reiha valdošajās aprindās. Šāds cilvēks varētu veikt daudz.

Atceļā uz Varšavu Veisam aprunāties ar Heinrihu neizdevās.

lleinrihs bija nospiestā garastāvoklī, sadrūmis. Iespējams, ka viņš slikti jutās pēc briesmīgās žūpošanas vientulībā.

Heinriha seja bija uztūkuši, acis iekaisušas. Viņam atkal bija uznācis riebums pret dzīvi un vienaldzība pret visu.

Viņš tūdaļ uzstāja, lai Veiss brauktu ātrāk.

—    Ceļš slidens, bīstami, varam nosisties.

—            Nebūs liela bēda, ja nositīsimies! — Heinrihs norūca. Un, sarāvies čokurā, žēlodamies teica: — Man tāda sajūta, it kā es būtu vārtījies mēslos. Kaut ātrāk varētu nomazgāties vannā.

—   Tev gribas būt tīriņam? — Veiss jautāja.

—   Tu inani tagad neaiztiec!

—   Labi, — Veiss neiebilda. — Bet vai tu pateiksi, kad drīkstēs tevi aiztikt?

—   Pateikšu. — Heinrihs aizvēra acis un nomurmināja: — Tomēr nebūtu nemaz tik slikti nosisties, tad vairs nekā nebūtu.

Veiss atcerējās, kā bērni nometnē runāja par gāzes kameru: «Tikai mazliet paciesties — un pēc tam vairāk nekā nebūs. Itin nekā!» Viņš atskatījās uz Heinrihu, kas, atgāzies sēdeklī, gulēja aizvērtām acīm. Neizjuzdams ne žēluma, ne līdzjūtības, Johans mēģināja saskatīt viņa uzpampušajā sejā ar uztūkušiem, melniem plakstiņiem un sausām, sasprēgājušām lūpām kaut vai mazākās apņēmības, gribas pazīmes — un neatrada tās. Tā bija bezspēcīga, izmisuša cilvēka seja, kurš zaudējis katru varu pār sevi.

Un, lūk, tieši uz šo cilvēku Johans balstīja visas savas cerības. Viņš brauca tik apdomīgi un piesardzīgi kā vēl nekad. Ne tādēļ, ka būtu baidījies no avārijas slapjās, nolijušās šosejas dēļ. Nē. Viņš bija nolēmis, ka kopš šīs dienas viņš saudzēs Heinrihu. Tā ir vienīgi pareizā taktika, un to viņš pacietīgi ievēros, lai Heinrihs saprastu, cik dzīvība ir nenovērtējami dārga, ja to ziedo cīņai par savas tautas atbrīvošanu.

Heinrihs, vēl nepaguvis ieiet istabā, sadrūmis pavēstīja, ka viņš tūdaļ iedzeršot pamatīgu miega zāļu devu, lai aizmirstos.

Tonis, kādā viņš to pateica, skaidri liecināja: Veisa klātbūtne šeit nav vēlama.

Bet Johans bija stingri apņēmies neatstāt Heinrihu vienu, kamēr nebūs saņēmis informāciju par čiževska pārrunām ar poļu patriotiem. Viņš teica:

—   Domāju, ka tev nebūs iebildumu, ja es pārgulēšu tepat uz kušetes? — Un sāka izģērbties, it kā nemaz par to nešaubītos.

—   Tev, šķiet, ir pašam sava istaba, — Heinrihs norūca.

Veiss neatbildēja. Viņš tikai vilka nost zābakus un, liekas, bija tā iegrimis šajā nodarbībā, ka nemaz nedzirdēja Heinriha piezīmi.

Heinrihs, iznācis no vannas istabas, paskatījās uz Veisu, bet tas, likās, jau bija iemidzis.

Heinrihs nodzēsa griestu lampu, iededza naktslampiņu ar debeszilu abažūru, atgūlās uz muguras un aizsmēķēja.

Istabas logi bija atvērti, bet uz ielas valdīja pilnīgs klusums. Milzīgā, tumsā iegrimusī pilsēta likās kā izmiris tuksnesis.

Divas vēlēšanās cīnījās Heinriha dvēselē, un viņš nevarēja izšķirties, kas būtu labāk — piedzerties vai iedzert miega zāles. Kad pirmā vēlēšanās ņēma virsroku un viņš, rītakurpēs šļūkdams, devās pie bufetes, kurā stāvēja pudeles, negaidot pilnīgi skaidri un skaļi atskanēja Veisa balss:

—   Heinrih, nevajag!

—   Vai tad tu neesi aizmidzis? Tu mani slepus novēro?

—   Esmu vienkārši norūpējies par tevi.

—   Pie velna visas tavas rūpes!

—   Man likās, ka tev grūti palikt vienam.

—   Pareizi, — Heinrihs nomierinājās. — Tad iedzersim.

—        Kādēļ? Lai nedomātu par to, ko mēs abi redzējām koncentrācijas nometnēs, un izliktos, ka nekā tāda nav un nekad nav bijis?

—        Saki — ko tu no manis gribi? — Heinrihs nepacietīgi iekliedzās. — Nu, ko tu gribi?

Veiss piecēlās, paņēma cigareti. Piegāja pie Heinriha un, piesmēķēdams no viņa cigaretes, vērīgi ielūkojās viņam sejā.

Heinriha seju izkropļoja sāpju grimase.

—   Tu jūties slikti, es zinu.

—   Man vienmēr slikti pēc žūpošanas.

—        Nē, ne tādēļ. — Brīdi vilcinājies, Johans jautāja: — Vai tu man tici?

—   Es vairs neticu nevienam, neticu ari sev pašam.

Veiss atkal nogūlās uz kušetes.

—        Heinrih, es gribu tev kaut ko jautāt, — Veiss sacīja pēc ilgas klusēšanas. — Kā tu domā, vai tavs tēvs, atgriezies dzimtenē, būtu kalpojis nacistiem?

Heinrihs klusēdams izdzēra glāzīti, šļūkādams kurpēm, atgriezās un apgūlās, tad nodzēsa gaismu. Pēc kāda laiciņa atkal aizsmēķēja un pēkšņi čukstus atbildēja:

—   Nē.

Veiss neko neteica, it kā nebūtu dzirdējis.

Heinrihs ieklausījās un atkārtoja:

—        Nē, tēvs nebūtu viņiem kalpojis. — Tad jautāja: — Johan, vai tu guli?

Veiss neatbildēja. Tas, ko viņš nupat dzirdēja, bija galvenais. Heinriha atbilde deva viņam jaunas cerības. Viņam gribējās piecelties, pieiet pie Heinriha un beidzot atklāti izrunāties ar viņu, pastāstīt patiesību par viņa tēva noslepkavošanu. Taču Johans savaldījās. Viņš gribēja, lai Heinrihs izlemtu savu likteni neatkarīgi no Villija Svarckopfa līdzdalības šai noziegumā.

Izlikdamies aizmidzis, Veiss dzirdēja, ka Heinrihs nodzēsa cigareti pelnu traukā un, ielējis glāzē ūdeni, iedzēra miega zāles, pēc tam vēl ilgi grozījās, iekams iegrima smagā, nesamaņai līdzīgā miegā …

Zubovs atgriezās Varšavā tikai pēc vairākām dienām. Viņš izskatījās priecīgi satraukts. Bērni bija izglābti un nodoti poļu ģimenēm. Bet tas vēl nebija viss, — operācijā piedalījās tik daudz brīvprātīgo, ka vajadzētu padomāt par partizāņu nodaļas organizēšanu no vietējiem iedzīvotājiem.

Zubovs pastāstīja Veisam, ka uz nāvi notiesāto vācu kareivju atbrīvošana arī nav palikusi bez sekām. Gestapo un kara policija arestējusi daudzus vācu kareivjus: tie bija visiem stāstījuši par apbrīnojamo, drosmīgo uzbrukumu, kaut gan viņiem bija stingri pavēlēts klusēt.

čiževskim uzticētais uzdevums izrādījās daudz sarežģītāks, nekā viņi bija domājuši.

Noskaidrojās, ka poļi, kuriem pans Duškevičs bija licis nogalināt Heinrihu Svarckopfu, ir saistīti ar angļu izlūku. īstenībā šī grupa organizēta ar viņa iniciatīvu no patriotiski noskaņotiem poļu inteliģentiem. Viņi gan ienīst okupantus, taču pieredzes konspirācijā tiem pilnīgi trūkst un cīnīties ar ieročiem rokās neviens no viņiem neprot. Angļu izlūks, uzdevies par grupas vadītāju, saņēma no čiževska materiālus, kas atmaskoja panu-Duškeviču un viņa provokatorisko nodomu noslepkavot Heinrihu Svarckopfu. Angļu izlūks ar šiem materiāliem neesot iepazīstinājis poļus. Ciževskis tagad vairs nevar atrast sakarus ar grupu, jo tā mainījusi satikšanās vietas.

Apdomājuši visu, Veiss un Zubovs secināja, ka angļu aģentam bijis uzdots organizēt pretošanās grupu no cilvēkiem, kas vismazāk piemēroti bruņotai cīņai. Tā būtu ļaunprātīga bojā eja. Pirmkārt, tas būtu brīdinājums poļiem, lai piespiestu tos atteikties no bruņotas cīņas. Otrkārt, gestapo to izmantotu kā ieganstu poļu inteliģences masu arestiem. Par atteikšanos pildīt bendes pienākumus sadzītu koncentrācijas nometnēs tūkstošiem godīgu cilvēku ģimeņu. Bet arī tas vēl nebija viss. Tā kā atentāts bija vērsts pret paša Himlera tuvākā līdzgaitnieka brāļadēlu, Ilimlers liks izrēķināties ar poļu iedzīvotājiem. Plaša soda akcija ļoti izdevīga Dītriham. Viņš jau sen sapņoja parādīt plašā soda operācijā savas pretizlūkošanas nodaļas rīcības spēju, par kuras panākumiem viņš varētu nosūtīt reihsfīre- ram personīgu ziņojumu.

Veiss pieļāva domu, ka angļu aģents darbojās ar Dītriha ziņu, abvēra izlūkošanas dienesta kontrolē. Par to, ka uz Heinrihu Duš- kevičam bija norādījis Dītrihs, šaubu nebija.

Aprunājies ar Zubovu, visu apsvēris, Veiss sacīja, ka tieši čiževskim jāuztic rūpes par Heinriha drošību. Čiževskim par katru cenu jāatrod poļi, kas ietilpst šajā nelielajā grupā, viņš tos pazīst pēc sejas, un viņam būs vieglāk nekā citiem novērst atentātu.

Tā arī viņi nolēma. Kad viss bija pārrunāts, Veiss jautāja, kas par cilvēkiem ir atbrīvotie vācieši.

Zubovs vaļsirdīgi pateica, ka viņš operācijā bija palīdzējis segt bērnu aiznesējus un tādēļ nav paguvis aprunāties ne ar vienu no vāciešiem, bet tagad noteikti to izdarīs.

—   Kā tu domā aprunāties?

—   Ļoti vienkārši, kā ar kuru katru cilvēku.

Veiss ielūkojās viņa pelēki zilajās acis, kas līksmi mirdzēja, un nevarēja nepasmaidīt. Aizkustināts no Zubova acu bezrūpīgā mirdzuma, viņš nevis stingri norāja Zubovu par konspirācijas pārkāpšanu, bet jautāja:

—   Tāpat vien — apsēdīsies tiem blakus un parunāsies?

Sapratis, ka Johans nav apmierināts ar viņa vārdiem, — it kā šeit

varētu runāt par apmierinājumu vai neapmierinājumu, — Zubovs izvairījās no tiešas atbildes.

—        Operācija bija vienkārši ģeniāla, — viņš dižodamies iesaucās. — Nevienam no gestapoviešiem pat matiņš nenokrita. Iesēdināja tos furgonā, ieslēdza — un viss. Ptašeks apsēdās šofera vietā, aizbrauca pa citu ceļu — tieši uz dzelzceļa pārbrauktuvi. Te viņš pagaidīja, kamēr pienāk tuvāk vilciens. Nu, un pārkāpa transporta kustības noteikumus. Pats ar velosipēdu tikai pret ritu atgriezās. Ziņoja, ka ešelons uzsprādzis gaisā.

Veiss mierīgi noklausījās, kaut gan Zubovs to visu stāstīja, it kā pārmezdams Johanam sīkumainību.

—        Tā, — Johans palika nelokāms. — Operāciju tu esi lieliski apdomājis, labi veicis, un modrība vairs nav vajadzīga.

—   Atpūšos, — Zubovs atbildēja.

—   Lai nieka dēļ iegāztos?

Zubovs, žēli mirkšķinādams acis, nopūtās un teica:

—       Tu sacīji: «Aprunājies,» — nu, un es tad atbildēju: «Aprunāšos.» Bet tev tāds izskats, it kā es būtu kaut ko noziedzies!

—       Jā, pats pret sevi gribi noziegties! — Un, neļaudams Zubovam taisnoties, sacīja: — Tu šos vāciešus esi iekārtojis Todtā celtnieku brigādē. Tur taču strādā arī Klauss, uzticams antifašists. Lai viņš ar tiem aprunājas.

—        Pareizi! — Zubovs priecīgi piekrita. — Viņš tos iztaustīs līdz pašiem kauliem.

—   Bet kas man viņu sarunu atstāstīs?

—   Nu, es taču. Klauss man pastāstīs, bet es — tev.

—   Nē, — Veiss iebilda. — Informācijai jābūt precīzai.

—       Vai tad tu domā, ka es nespēju atmiņā paturēt to, ko Klauss man pateiks? — Zubovs pārsteigts jautāja.

—   Nē, kamēr Klauss runājas ar tiem, kādam citam tie jāpavēro.

—   Tu gribi, lai vēl kāds piedalās sarunā?

—       Nē, lai Klauss runā viens. Būtu labi, ja vēl kāds cits, nepiedalīdamies sarunā, pavērotu it kā no malas, jo runājot to grūti izdarīt.

—   Nu labi, es pavērošu — paklausīšos, kā tie runā.

—   Tu nedrīksti to darīt.

—   Kādēļ?

—   Kāds no viņiem var tevi nodot.

—        Kā tā — nodot, kad es tiem esmu izglābis dzīvību?! — Zubovs sašutis iesaucās.

—       Tev, Aļoša, jāstrādā nevis ienaidnieka aizmugurē, bet jākomandē bataljons frontē.

—   Vai tad šeit es slikti karoju? — Zubovs apvainojās.

—       Zini ko, — Veiss piecēlās. — Uzdodu tev būt klāt pie sarunas, tikai neviens no viņiem nedrīkst tevi manīt.

—   Kas tie par jokiem! Es taču neesmu neredzams cilvēks.

—        Labi, — Veiss sapīcis saviebās. — Pieņemsim, ka tu Klausam liksi aprunāties ar viņiem blakus dēļu būdai, kur jūs glabājat instrumentus. Bet būdā kāds nejauši atrodas un noklausās sarunu. Kas tad būs?

—   Pie būdas nedrīkst. Tamlīdzīgu muļķību es neizdarītu.

—        Saproti taču, — Veiss neizturējis nepacietīgi iesaucās, — apdomā visu līdz galam: viskaitīgākais, visbīstamākais tevī ir tas, ka tu nemaz nebaidies, nu, vienkārši sakot, tevī ne kripatiņas nav no gļēvulības.

—   Par ko tu mani īsti turi? — Zubovs sašuta no tiesas.

—        Redzi, — Veiss nopietni turpināja. — Tu taču ļoti labi zini, ka tu riskē ne tikai pats ar sevi, bet pakļauj riskam arī mani un visus citus, kas darbojas tavā grupā. Lai cik varonīgi tu aizietu bojā, tu ar savu nāvi mūs visus nodosi. Tu taču kritīsi ne kā vācietis, bet kā padomju kaujinieks izlūks, un tu mūs visus pa ķēdīti aizvilksi sev līdzi. Vai saprati? Ņem vērā, ka arī Brigitu pakārs. Pakārs tavas muļķīgās iedomas dēļ … kā, piemēram … — Veiss noskaities mēdījās: — «Aprunāšos.» Ja nu kādam no pieciem izglābtajiem vāciešiem vēlāk ienāk prātā nožēlot grēkus un nodot savu glābēju?

Zubovs neviļus pasmaidīja.

—        Pareizi. Pat bībelē šādi fakti minēti. Un tikai tādēļ, ka nebūšu ņēmis vērā svēto rakstu pamācības, es varu iekrist.

Veisam joki nebija prātā.

—   Apsver vēl vienu apstākli. Ja tu aiziesi bojā, kādam citam taču būs jāstājas tavā vietā. Tu zini, ka tas nemaz nav tik vienkārši. Kamēr to nokārtos, daudzi mūsu cilvēki, turklāt daudz vērtīgāki par tevi un mani, aizies bojā. Un mēs abi būsim netieši vainīgi viņu nāvē.

—   Skaidrs, — Zubovs beidzot bēdīgs piekrita.

Veiss pasmaidīja un, kļuvis pielaidīgāks, iedvesmojoši turpināja:

—       Dzīve dota vienreiz, un gribas to nodzīvot varonīgi, apdomīgi, skaisti. Gribas tēlot redzamu, patstāvīgu, cildenu lomu, gribas veidot vēsturi, lai nākamās paaudzes nevarētu teikt par ikvienu no mums: «Tas bija nulle.» Vai pat vēl ļaunāk …

—   Kas to teicis? — Zubovs dzīvi jautāja.

—   Čehovs.

—   To nu gan es negaidīju!

—   Kādēļ?

—        Nu, viņš tik vienkāršs, sirsnīgs — un pēkšņi… — Zubovs brīdi domāja. — Labi, — viņš apņēmīgi teica, — tagad kā dambretes spēlē: trīs gājienus uz priekšu apdomāšu.

Pēc divām dienām Zubovs sniedza lietišķu informāciju Veisam par Klausa sarunu ar atbrīvotajiem vāciešiem un par iespaidu, kāds tam radies no šis sarunas.

Veiss nolēma, ka no visiem pieciem sarunai ar Heinrihu visvairāk atbilst Henigs.

Klemensam Henigam, cienīgam un mazrunīgam vīram, jau bija pāri četrdesmit.

Demonstratīvi atteikdamies izpildīt nāves sodu padomju kara gūstekņiem, viņš bija cerējis, ka viņu atbalstīs pārējie kareivji, bet tas diemžēl nenotika. Par to viņš vainoja sevi. Viņa antifašistiskā propaganda nav bijusi pietiekami pārliecinoša, un tādēļ viņš bataljonā nav guvis atbalstu.

—       Nopietns vācietis, — Zubovs atzinīgi noteica, atstāstīdams Klausa sarunu ar Henigu.

—       Pareizi, — Veiss piekrita. — Saprātīgāku atrast būtu grūti. — Johans sīki paskaidroja, kas Klausam būtu it kā savā vārdā jāpasaka Henigam.

Jau nākamajā dienā Heinrihs sastapās ar Klemensu Henigu, bet Veiss par viņu sarunu Heinrihu neizjautāja. Heinrihs savukārt neturēja par vajadzīgu kaut ko stāstīt Veisam.

Pēc dažām dienām Zubovs pavēstīja, ka slēptuvē, ko Henigs norādījis Heinriham Svarckopfam, atrastas visai vērtīgu dokumentu kopijas.

Tad Veiss nolēma pavaicāt Heinriham, kādu iespaidu uz viņu atstājis Henigs.

lleinrihs ātri nobēra, ka Henigu esot atbrīvojusi kāda pretinieka partizāņu grupa. Henigs esot atteicies izpildīt nāves sodu kara gūstekņiem, nevis vadoties no politiskiem motīviem, bet aiz tīras cilvēkmīlestības.

Veiss klusībā nopriecājās, ka Heinrihs prot savaldīt mēli un glabāt viņam uzticētu noslēpumu.

Jāsaka, ka Heinriha uzvešanās jūtami mainījās. Viņš kļuva mazrunīgs, atteicās no reibinošiem dzērieniem: pat restorānā, esesiešu virsnieku sabiedrībā, viņš dzēra vienīgi minerālūdeni.

Reiz kāds virsnieks atļāvās pajokoties par šo pārmaiņu. Heinrihs izaicinoši un augstprātīgi ielūkojās virsniekam acīs un draudīgā balsī noprasīja, vai tas par savu zobgalības mērķi nav izvēlējies arī fīreru, kas ir atturības augstākais paraugs un nedzer nekā cita kā tikai minerālūdeni. Esesietis nobāla un vēl ilgi atvainojās, bikli un pazemīgi lūkodamies Heinriha nepielūdzami saltajās acīs.

Tagad, kad Heinrihs un Johans palika divatā, viņu lomas mainījās: Veiss vairs netirdīja Heinrihu, cenzdamies uzzināt viņa uzskatus par dzīvi, toties Heinrihs vēlējās zināt, kāds ir īstais mērķis dzīvei. Agrāk Heinrihs labprāt pļāpāja par Berlīnes valdošo aprindu izlaidīgo dzīvi, bet tagad, kolīdz Veiss ierunājās par abvēra augstāko virsnieku tikumiem, Heinrihs viņu pārtrauca, sacīdams, ka reihs nav nekāda paradīze, bet tā ir valsts, kas varmācību atklāti pasludinājusi par savu politisko doktrīnu. Tiem, kuriem uzdots īstenot šo reiha politiku, ir nepieciešami stipri nervi un tikpat stipri muskuļi. Tādēļ prasīt morāli un tikumību no šādiem cilvēkiem, kas atbrīvo dzīves telpu, lai nodibinātu jaunu kārtību, ir pilnīgi aplam.

Veiss klausījās Ileinrihā un priecājās par straujo pārmaiņu, kas bija notikusi ar viņa draugu. Ar katru dienu Veiss sāka just lielāku cieņu pret viņu. lleinrihs bija kļuvis neparasti piesardzīgs, izvairījās no atklātas sarunas pat ar viņu. Viņa garastāvoklis uzlabojās, viņš bija kļuvis mērķtiecīgs, organizēts. Nevarīgā, svārstīgā, ar sevi neapmierinātā būtne, ko vēl nesen sauca par Heinrihu Svarckopfu, bija pārvērtusies par īstu cilvēku.

Veiss jutās apmierināts, redzēdams, ka Heinrihs cenšas it kā turēties tālāk no viņa, aizbildinādamies ar nevaļu. Kā viņš pats izteicās — viņam esot jāveic «kāds sevišķi slepens no Berlīnes saņemts uzdevums».

Kādā dienā Zubovs pastāstīja Veisam, ka Heinrihs esot pieprasījis, lai Henigs norunā viņam satikšanos ar padomju izlūku. Heinriham esot ļoti svarīgi materiāli, kurus viņš nevarot uzticēt starpniekam. Viņš vēloties tos pats nodot padomju izlūkam.

— Labi, — Veiss teica, — es pats aiziešu uz šo satikšanos. — Johans pateica vietu, kas viņam likās piemērota.

—        Nē, tad jau labāk es iešu, — Zubovs sacīja. — Vai nav par agru tev sevi atklāt? Neiesaku riskēt.

—   Pateicos.

—   Par ko? — Zubovs izbrīnījies jautāja.

—   Nu, teiksim, par modrību.

—   Es taču baidos, ka tu neiekrīti.

—   Bet es domāju, ka tu baidies mūsu visu dēļ.

—        Ko tu man mūžīgi sienies klāt! — Zubovs apvainojies iesaucās. Taču viņš nebija spējīgs ilgi dusmoties un drīz vien atmaidzis padižojās ar saviem panākumiem. — Es nesen savai Todta brigādei noturēju tādu runu, par ko mani pats fīrers apskaustu. — Atzinās: — Man, protams, tā bija jānolasa no papīra. Vieni vienīgi citāti. Taču stilu man izdevās atveidot lieliski. Es tos tik ļoti iedvesmoju, ka tie pilnīgi apstulba.

—   Tad jau tu esi veikls puisis, — Veiss uzslavēja.

—        Pats gan tikpat kā driģenes sarijos, — Zubovs šķebinādamies noteica.

Henigs paziņoja Heinriham dienu, stundu, vietu, kur viņš sastaps padomju izlūkošanas orgānu pārstāvi, kam ir sakari ar vācu anti- i'ašistisko grupu. Pateica arī paroli un atbildi uz paroli.

Veiss jau no tālienes ieraudzīja Heinrihu.

Vislas krastmala bija tukša. Kaut gan diena bija saulaina, karsta, pludmalē redzēja tikai vācu kareivjus. Gados vecākie pacietīgi sēdēja pie savām makšķerēm.

Veiss atspiedās pret margām un skatījās ūdenī, pa kuru peldēja taukaini mazuta plankumi.

Kad Heinrihs pienāca tuvāk, Johans pagriezās pret viņu un uzsmaidīja.

Varēja redzēt, ka Ileinriham šī sastapšanās nekādu prieku nesagādāja. Viņš izskatījās nepatīkami pārsteigts. Pamājis ar galvu, atbildot uz sveicienu, viņš pavisam vienaldzīgi sacīja:

—   Nemaz nezināju, ka tu esi svaiga gaisa cienītājs.

—        Jā, — Veiss atbildēja. — Pilsētā gaiss pārāk smacīgs un putekļains. — Un sāka iet blakus Heinriham.

—       Uz kuru pusi tev jāiet? — Heinrihs jautāja, nemierīgi vērdamies apkārt.

—   Man vienalga, es varu tevi pavadīt.

—        Piedod, — Heinrihs teica, — man reizēm uznāk vēlēšanās pabūt vienam.

—   Citiem vārdiem sakot, tu gribi, lai es eju prom?

—   Tu esi apbrīnojami smalkjūtīgs, — lleinrihs pasmīnēja.

Veiss pacēla roku un draudzīgi aizpogāja Heinriha formas svārku trešo pogu, skaitot no augšas. Pēc tam aizpogāja arī savu svārku trešo pogu un nozīmīgi piebilda:

—   Mēs šodien abi esam vienlīdz pavirši ģērbušies.

Heinrihs pārsteigts uzlūkoja Johanu.

—   Nu! — Johans pavēloši teica.

—   Reina, — Heinrihs kā automāts atbildēja.

—   Volga.

—   Bet tas taču nevar būt! — Heinrihs neticīgi iesaucās.

—   Kādēļ nevar būt?

—        Bet kā tas iespējams: tu — un pēkšņi?! — Heinrihs pat atkāpās soli.

—   Nu labi, tad iepazīsimies! — Veiss sniedza roku.

Heinrihs nedroši paspieda to.

—   Un tomēr tas šķiet neticami vai arī.. .

—   Es saprotu tevi, — Veiss sacīja. — Tu gribi, lai cs tev pierādu?

Heinrihs pamāja ar galvu.

Veiss aicināja Heinrihu noiet upmalā, kur stāvēja vecs posteņ- kuģis. Šo vietu Johans jau bija agrāk izraudzījis.

Labāku vietu atklātai sarunai bija grūti atrast.

—        Sēdies, — Veiss teica un norādīja Heinriham uz koka stabiņu, kura vidus daļu bija izberzējušas tauvas un kurš tagad izskatījās pēc milzīgas sēnes.

—   Vai tad tu neapsēdīsies? — lleinrihs jautāja.

—        Izlasi, — Veiss sacīja un iedeva Heinriham plānu lapiņu žūk- sniti. Viņš piebilda: — Tā ir lietas kopija par Rūdolfa Svarckopfa noslepkavošanu. Šeit tu atradīsi arī Papkes nopratināšanas protokolu. Vai tu atceries Papki? Es parūpējos, lai šo nelieti pārsūta ar uzdevumu pāri frontes līnijai, kur to sagaidīja mūsējie. Padomju izmeklēšanas orgāni par viņu interesējās tikai kā par slepkavības līdzdalībnieku, kurš nogalinājis padomju pilsoni — tavu tēvu.

—   Mans tēvs taču nebija padomju pilsonis!

—        Šeit tu atradīsi arī fotokopiju no tava tēva vēstules, kurā viņš lūdz Latvijas valdību piešķirt viņam padomju pavalstniecību. Lasi,— Veiss atkārtoja un līdzjūtīgi piebilda: — Uz brīdi atstāšu tevi vienu, bet būšu tepat tuvumā, pastaigāšos pa krastmalu. Kad beigsi lasīt, aprunāsimies.

Heinrihs nekā neatbildēja. Viņš nenovērsa acis no plānajām papīra lapiņām, kuras plivināja upes vējš.

Veiss lēnām soļoja pa krastmalas smilšakmens flīzēm. Viņš no visas sirds juta līdzi Heinriham, saprazdams, cik smagi ir lasīt Papkes liecību, kurā tas izmeklētājam visos sīkumos attēloja tēva noslepkavošanas apstākļus. Bet citas izejas nebija. Tagad lleinrihs uz visiem laikiem atbrīvosies no tās pasaules, kurā viņš grima kā purvā un kur viņu glāstīja Villija Svarckopfa — brāļa slepkavas roka.

Jau bija pagājis pieliekami daudz laika, lai pagūtu izlasīt dokumentus, taču Heinrihs joprojām nerādījās. Nevarēdams sagaidīt viņu, Veiss atkal uzkāpa uz posteņkuģa izpuvušā klāja.

Heinrihs sēdēja uz stabiņa. Seja izskatījās nedabiski bāla. Heinrihs atskatījās, viņa acis nežēlīgi iegailējās.

—   Es viņu nogalināšu.

—        Aizliedzu. — Veiss zināja, ka Heinrihs tieši tā teiks, un jau iepriekš bija apdomājis atbildi. Johans ar nolūku oficiālā tonī piebilda: — Villiju Svarckopfu tiesās padomju tiesa, kur Papke atkārtos savu liecību.

—   Kad tas notiks?

—   Tas daļēji ir atkarīgs no mums abiem.

—       Nesaprotu, — Heinrihs sašutis iesaucās, — kādēļ tu visu laiku to slēpi no manis?

Ari šo Heinriha jautājumu Veiss bija sen paredzējis.

—       Gribēju, lai tu patstāvīgi izlemtu savu likteni, — Veiss atbildēja. — Lai tu pats nonāktu pie noteikta secinājuma neatkarīgi no tā, ka Villijs ir noslepkavojis tavu tēvu. Vai tad tev vēl nav skaidrs, kādēļ.viņš to darīja? Rūdolfs Švarckopfs kompromitēja savu brāli — Villiju Svarckopfu, viņš traucēja Villijam taisīt karjeru. Es gribēju, lai tu saprastu, ka pasaule, kurā tu tagad dzīvo, Villijs un viņam līdzīgie ir tev naidīga pasaule. Vai būtu kāds labums, ja tu pārnāktu mūsu pusē tikai aiz atriebības jūtām pret savu tēvoci? Kas tu būtu? Tu tikai pakļautos manai gribai un veiktu atsevišķus uzdevumus.

—   Bet par ko tad man jākļūst?

—        Par tādu cilvēku, kas strādā savas dzimtenes labklājības vārdā, vadīdamies no savas pārliecības.

—   Un tādēļ man jāpalīdz krieviem sakaut Vāciju!

—       Nevis sakaut, bet atbrīvot vācu tautu, — Veiss izlaboja, — ar mūsu palīdzību.

—       Bet kas noliks pēc tam? Pēc tam iekarotāji diktēs vāciešiem savu gribu?

—        Pēc tam vācu tauta izteiks savu gribu. Padomju valsts bez iebildumiem atzīst tautas valdību.

lleinrihs izklaidīgi klausījās, vērdamies apkārt. Pēkšņi pārtraucis Veisu, viņš ziņkāri jautāja:

—       Vai tu pārgāji padomju pusē vēl pirms kara tādēļ, ka biji komunists?

—   Bet es taču esmu krievs, — Veiss vienkārši atbildēja.

Heinrihs pielēca kājās.

—   Tas nav taisnība!

Veiss samulsa: ,

—   Kādēļ lai nebūtu taisnība?

—        Kad es atbraucu no Berlīnes, es taču biju esesietis, bet tu izturējies pret mani kā pret savu bijušo draugu un priecājies par mūsu sastapšanos. Tu priecājies no visas sirds. Es to redzēju.

—   Protams, priecājos.

—        Vai tas ir iespējams, ka tu, krievu komunists, pēkšņi … sāktu priecāties, sastopot savu ienaidnieku, vācieti, esesieti . . .

—        Es taču tevi agrāk mīlēju kā savu biedru, zināju, ka tu esi labs cilvēks. Neviens nepiedotu padomju izlūkam, ja tas neprastu ari savā ienaidniekā saskatīt cilvēku. Vai tu zini, kas attēlots uz čekista emblēmas?

Heinrihs noraidoši papurināja galvu.

—        Uz tās attēlots vairogs un zobens, — Veiss paskaidroja. — Mūsu pienākums, lai kur mēs atrastos, ņemt ļaudis vairoga aizsardzībā, sargāt tos.

—        Un tagad tu šī cildenā padomju vairoga aizsardzībā esi paņēmis arī mani?

—        Nē, — Veiss atbildēja. — Tu pats tagad turi rokās šo vairogu un zobenu.

—        Nu labi, — Heinrihs piekrita. Tikai piebilda: — Man tomēr grūti ticēt, ka tu esi krievs.

—        Ja nu es nebūtu krievs, bet vācu antifašists, komunists, vai tu mainītu savu lēmumu?

—        Domāju, ka ne, — lleinrihs, brīdi domājis teica. Bet viņš joprojām neticēja un uzstājīgi sacīja: — Lūdzu, pasaki — kā tu spēji tik neviltoti izlikties? Tas ir vienkārši neticami!

—        Redzi, — Veiss sacīja, — es, vēl skolā iedams, ticēju, ka Vācija būs pirmā Eiropas valsts, kur notiks revolūcija. Tādēļ cītīgi mācījos vācu valodu. Daudz lasīju. Vācija kļuva man tuva un dārga. Bet tad pie varas nāca fašisti un manī nobrieda vēlēšanās cīnīties kopā ar vācu tautu pret tiem. Man nemaz nebija grūti iejusties vācietī. Nevis vienkāršā vācietī, bet tādā, kurā es redzēju revolucionāru cīnītāju. Man šeit vislielākās mokas sagādāja tas, ka es sākumā nekur nevarēju sastapt šādu vācieti. Bet tu taču pats saproti, ka abvērs nav tā vieta, kur es būtu varējis tos sastapt.

—       Jā, — lleinrihs jau pavisam nopietni teica, — tagad es vairs nešaubos, ka tu esi krievs.

—   Vai tad tu nepiekriti man? — Veiss nobažījies jautāja.

—   Piekritu, jo redzu, ka tu tiešām esi īsts krievs. Tu uzreiz atklāji man savu dvēseli…

—   Kā gan citādi? — Veiss brīnījās. — Mēs taču tagad būsim kopā.

—   Jā, kopā, — Heinrihs apstiprināja. Heinrihs satraukts uzlika abas rokas Veisam uz pleciem. — Es tev ticu. — Un tūdaļ pieprasīja: — Pasaki man savu īsto vārdu!

—   Vai zini, — Veiss samulsis atbildēja, — bez atļaujas es to tev pateikt nevaru. — Bet stingri apsolīja: — Tiklīdz pienāks laiks, es tev to pateikšu.

—   Labi, — Heinrihs piekrita, — esmu ar mieru gaidīt, tik vēlos vienu, lai tas notiktu drīzāk.

Veiss jau bija uzkāpis uz laipas, kas veda no posteņkuģa uz dūņaino krastu.

—   Vienu brītiņu, — Heinrihs aizturēja viņu.

Veiss izbrīnījies apstājās.

Heinrihs izskatījās dusmīgs, acis pauda vilšanos.

—   Es cerēju sastapt cilvēku, kam par visu svarīgāk būs saņemt no manis vērtīgas ziņas.

Veiss pasmaidīja. Tiešām, viņš jutās tik priecīgs, kā droši vien jūtas cilvēks, kam izdevies otru izglābt no nāves.-Tādēļ ari viņš šobrīd ne par ko citu nedomāja.

—   Redzi, kāds tu esi! — Heinrihs iesaucās. — Jūtīga krievu dvēsele! — lleinrihs paraustīja plecus un domīgi piebilda: — Nesaprotu. Vai tiešām tev, padomju izlūkam, es un mani pārdzīvojumi ir svarīgāki nekā materiāls, ko solījos iedot? Cik jūs esat dīvaini ļaudis!

—   Tev taisnība, — Veiss nomurmināja. — Es, vai saproti, aiz laimes visu aizmirsu … — Bet tūdaļ pārliecinoši piebilda: — Galvenais taču tomēr esi tu. Tavs lēmums.

Viņi atkal atgriezās uz posteņkuģa.

Kad viņi visu bija nokārtojuši, Veiss pavadīja Heinrihu līdz mašīnai, kuru tas bija atstājis blakus skvēram.

Uz soliņa mazliet tālāk sēdēja kāds apkampies pārītis. Ieraudzījuši Heinrihu, kas tai brīdī slēdza vaļā mašīnas durtiņas, viņi steigšus piecēlās. Jauneklis, turēdams roku kabatā, devās tieši uz mašīnu, bet meitene paslēpās aiz koka. Nezin no kurienes, šķiet, ka no kioska aizmugures, izlēca Ciževskis un metās virsū jauneklim. Veiss notrieca zemē Heinrihu, pats uzkrita tam virsū, tieši tai mirklī, kad atskanēja dobji, cits citam sekojoši plakšķi, kādi rodas, izsprāgstot korķim no pudeles, — tā šauj pistole ar trokšņa klusinātāju.

Šķindēdamas izbira rūtis, Šņākdams plūda laukā gaiss no sašautās mašīnas riepas. Veiss, gulēdams virsū Heinriham, redzēja, ka jauneklis novēlās zemē, dabūjis triecienu pa žokli. Ciževskis, mes- dams straujus, īsus līkumus jau tuvojās kokam, aiz kura stāvēja meitene, turēdama uz saliekta elkoņa pistoles resno stobru. Arī tam bija uzskrūvēts trokšņa klusinātājs.

Veiss skaitīja šāvienus un, kad, pēc viņa aprēķina, aptverē bija palikusi tikai viena patrona, pielēca kājās, ieslēdza motoru un, ar varu noliecis Heinriha galvu, kurš mēģināja piecelties, dzina mašīnu, cik ātri vien varēja. Viņš aizbraucot vēl redzēja, ka meitene pavērsa pistoli pret savām krūtīm, redzēja arī Čiževska sitienam pacelto roku. Dobjo šāviena skaņu viņš tomēr nesaklausīja. Tad pēkšņi viss sāka griezties acu priekšā, smadzenēs ieurbās akli dedzinoša sāpe. Tad lūk, kas tas bija! Tātad viņš nemaz nav sasitis galvu pret mašīnas malu, kā tas viņam bija licies, kad viņš uzkrita virsū Heinriham. Viņu bija trāpījusi lode, atlēkdama no ielas bruģa. Jau zaudēdams samaņu, Johans, sasprindzis visu gribasspēku, nospieda kājas bremzes pedāli.

Veiss atguva samaņu Heinriha istabā. Un tūdaļ nodomāja, ka Heinrihs visai gudri darījis, neaizvezdams viņu uz hospitāli. Ārstu Heinrihs bija izsaucis uz viesnīcu. Par to, ka Heinrihs bijis tik atjautīgs, viņš priecājās ne mazāk kā par ārsta atzinumu — viņš bija ievainots viegli. Galva, taisnību sakot, no kontūzijas joprojām neciešami sāpēja.

Heinrihs no visas sirds priecājās, ka Johans atžilbis, un, acīm mirdzot, sacīja:

—   Šķiet, jūs man izglābāt dzīvību?

—   Ej pie joda!

—   Kādēļ tu dusmojies? Tas taču tik aizkustinoši.

—   Tu labi darīji, ka neaizvedi mani uz hospitāli.

—   Es taču esmu ziņkārīgs, — Heinrihs atbildēja. — Gribēju zināt, kādu apsvērumu dēļ mani tikko nenogalināja. Tavi cīņas biedri laikam nebija informēti, ka esmu attaisnojis tavas cerības, un bija nolēmuši ar mani izrēķināties. — Salti piebilda: — Nedomāju, ka savu uzticību pret mani tu biji nodrošinājis ar pistoles šāvienu. Es negribu tev neko pārmest. Tikai konstatēju, ka jūs visi, kas nodarbojaties ar šāda veida arodu, lietojat universālus līdzekļus.

—   Tas nav tiesa! — Veiss dedzīgi iesaucās. — Tu maldies!

Johanam vēl bija grūti runāt, jo katrs vārds atbalsojās smadzenēs kā truls sitiens. Tomēr, pārvarēdams sāpes, Veiss siki pastāstīja Heinriham, kā Dītrihs izprovocējis šo uzbrukumu viņam.

Heinrihs, nepārtraukdams Veisu, klausījās, un, kad Johans bija beidzis, atriebīgi nozvērējās, ka šodien pat gestapo parunās ar Dītrihu.

—   Nē, — Veiss stingri sacīja.

Johans ieteica Heinriham satikties ar Lansdorfu un tam pastāstīt visu, ko viņš zina par uzbrukumu. Tikai nekādā gadījumā viņš nedrīkst prasīt, lai lietu izmeklē un soda Dītrihu. Gluži otrādi, Heinriham jāizturas pavisam miermīlīgi. Jāpārliecina Lansdorfs, ka viņš, Heinrihs, rūpējas par SD darba saskaņošanu ar abvēra darbu. Ja Lansdorfs tam noticēs un redzēs, ka Heinrihs, pat nepiegriezdams vērību pret viņu sarīkotam atentātam, patiesi vēlas nostiprināt attiecības ar abvēriešiem un nemaz negatavojas ziņot Berlīnei par notikušo, — nu ko, tad varēs uzskatīt, ka Lansdorfs uzķēries uz makšķeres.

lleinrihs šo uzdevumu veica spīdoši. Viņam palīdzēja arī tas, ka viņu uzskatīja par vieglprātīgu puisi, uzdzīvotāju, kurš atsūtīts pārbaudīt «Vali štābu» tikai tādēļ, lai sodītu par palaidnīgo dzīvi Berlīnē. Lai atgūtu Villija Svarckopfa labvēlību, viņš vēlas aizvest uz Berlīni labi sastādītu inspekcijas aktu un vairāk nekā.

Heinfihs atstāja vislabāko iespaidu uz Lansdorfu. Un, kad Villijs Švarckopfs piezvanīja viņam no Berlīnes, lai apjautātos par brāļadēla panākumiem, Lansdorfs tik glaimīgi atsaucās par Heinrihu, it kā viņš būtu viņa paša radinieks.

Kad viņi atkal no jauna sastapās, Lansdorfs pastāstīja Heinriham par savu sarunu ar Villiju Svarckopfu un aizbildnieciski piebilda, ka atļāvies sevišķi labi raksturot viņu. Lansdorfs ar to gribēja iemantot vēl lielākas Heinriha simpātijas.

Lansdorfs pastāstīja, ka Villijs Švarckopfs lūdzis SS brigaden- firera — ģenerāļa Valtera Sellenberga uzdevumā izraudzīt no abvēra virsniekiem kādu jaunu, kautru un spējīgu cilvēku personīgiem uzdevumiem. Sellenbergs bija Sestās pārvaldes priekšnieks un vadīja impērijas galvenajā drošības pārvaldē ārvalsts politisko izlūkošanu.

—   Sis lūgums apliecina brigadenfīrera augsto uzticību pret mani personīgi, — Lansdorfs nenocieties piebilda.

Heinrihs jautāja:

—   Un kuru jūs domājat sūtīt?

—   To es pateikšu pašam brigadenfīreram.

Heinrihs pasmīnēja, taču godbijīgi teica:

—      Johana Veisa kandidatūra lieku reizi liecinātu par jūsu aso un vērīgo prātu. Jūs ar to izteiktu pateicību cilvēkam, kas man izglābis dzīvību. Ja jūs tam piekrītat, es vairs nekad nepieminēšu bēdīgo atgadījumu ar mani.

Jādomā, ka Lansdorfs arī bez Heinriha ieteikuma būtu izvēlējies tieši Johanu. Sellenbergam bija vajadzīgs cilvēks, kuram nebija ne radniecisku, ne draudzīgu sakaru ar citu slepeno dienestu darbiniekiem, pat nekādu paziņu Berlīnē. Tādēļ labāku kandidatūru par Veisu bija grūti atrast. Bet Svarckopfa brāļadēla nekaunīgā uzstā- jība viņu nokaitināja. Lansdorfs nespēja to noslēpt.

—   Neiesaku jums pret mani piemērot līdzekļus, kurus mēs reizēm izmantojam pavisam citādiem nolūkiem, — viņš sapīcis teica.

—   Man jūsu padomi nav vajadzīgi, it īpaši tādi, kas izklausās pēc draudiem.

-— Nu kas tur sevišķs? — lleinrihs vientiesīgi jautāja. — Es jūtos Veisam pateicību parādā. Ja es nevarēšu izteikt savu pateicību viņam citādi, tad būšu spiests izmantot savu dienesta stāvokli. Pietiks ar to, ka Berlīnē pastāstīšu, cik nedraudzīgi pret mani ir izturējies cits jūsu virsnieks — Dītriha kungs. Jā, sakiet — vai jūs vēl līdz šim neesat paziņojuši Berlīnei par viņa noziedzīgo rīcību? Varbūt jūs esat nodomājuši ieteikt viņu brigadenfīreram? Tas nu gan būtu oriģināli.

Lansdorfs sadrūmis norūca:

—   Velti cenšaties mani apvainot subjektīvismā. Es pret visiem izturos vienādi. Es aizvien vados no darba interesēm un tādēļ pats biju nodomājis ieteikt Veisu. Es šo jauno cilvēku esmu vienmēr virzījis uz augšu.

—   Tad jau lieliski! — Heinrihs, noliekdams galvu, pateicās.

—   Jāsaka, ka es ne mirkli neesmu šaubījies nedz par jūsu vērīgo prātu, nedz par jūsu simpātijām pret mani.

Atgriezies viesnīcā, Heinrihs, nostājies majestātiskā pozā pie Johana gultas, mundrā balsī nokomandēja:

— Pavēlu tev tuvākajās dienās braukt kopā ar mani uz Berlīni. Tu strādāsi pie Sellenberga, tikai velns viņu zina kādā amatā. Ieraugot Sellenbergu, pat Villijam Svarckopfam bikses trīc. Sellenbergs ir viens no visbīstamākiem cilvēkiem impērijā. Himlers, zinādams, ka Sellenbergs viltībā nav pārspējams, nekad nešķiras no tā kā no uzticama drauga …

Dītrihs apciemoja Veisu. Jādomā, ka šādu padomu viņam bija devis Lansdorfs.

Izturējās viņš visai familiāri. Teica, ka rīkojies pilnīgi pareizi, nošaudams Duškeviču, jo tas atzinies, ka sniedz pakalpojumus angļu izlūkošanas dienestam.

Veiss sacīja:

—   To taču jau sen zina Steinglics un arī jūs.

—   Jā, bet Duškevičs strādāja mūsu uzraudzībā, — Dītrihs paskaidroja. — Bet, kad viņš centās pāriet pilnīgi angļu dienestā, viņš saņēma to, ko bija pelnījis. — Dītrihs cieši ielūkojās Veisam acīs un daudznozīmīgi piebilda: — Tāpat kā tie poļi, kuri mēģināja nogalināt jūsu draugu.

Veisa seja palika vēsi nekustīga. Viņam bija zināms, ka Ciževskis palīdzējis abiem jauniešiem paslēpties. Tie atradās drošā vietā, turklāt visa poļu grupa tagad strādāja dziļā pagrīdē.

—   Bet ko jūs izdarījāt ar angļu aģentu, kuru jūs notvērāt? — Veiss savukārt painteresējās.

—   Pagaidām vēl neko, — Dītrihs samulsis atbildēja.

—   Baidos, ka Berlīnei var nepatikt tik ātra izrēķināšanās ar poļiem. Tas bija pārsteidzīgi. Berlīne domās, ka jūs viņus nogalinājāt, lai izvairītos no izmeklēšanas.

—   Heinrihs Švarckopfs solījās aizmirst šo nepatīkamo starpgadījumu, — Dītrihs sacīja.

—   Bet, sodīdami ar nāvi atentāta rīkotājus, jūs pats esat piešķīris lietai oficiālu raksturu.

—   Taisnību sakot, — Dītrihs nomurmināja, — mēs esam aizturējuši dažus poļus, un es tikai palīdzēju viņus arestēt…

—   Es jums dodu draudzīgu padomu, — Veiss sacīja, — atbrīvojiet šos poļus pierādījumu trūkuma dēļ. Jūs pats esat tā sapinies, ka jūsu galva var noripot tūlīt pēc tam, tiklīdz būs noripojušas viņu galvas.

—   Jums droši vien ir taisnība, — Dītrihs piekrita. — Bet, kas attiecas uz angļu aģentu, — Dītrihs augstsirdīgi pasmīnēja, — tad teikšu pilnīgi atklāti, jums šai jautājumā ir naivs priekšstats. — Un pārākuma tonī piebilda: — Angļi piegādā ieročus atsevišķām teroristu grupām. Viņi cenšas iedvest poļiem, lai tie atbalsta uz Londonu emigrējušo valdību. Bet šī valdība, kā jums zināms, vienmēr bijusi politiski draudzīgi noskaņota Vācijai. Tikai atgādināšu jums faktu, ka savā laikā poļu valdība — protams, ar Cērčila atbalstu — noraidīja Padomju Savienības priekšlikumu noslēgt savstarpējās palīdzības paktu. Tādēļ angļu aģentūrai šeit divpusīgs uzdevums. Tā formē nelielas teroristu grupas, ar ko zināmā mērā kaitē mums. Bet viņi traucē arī plašas partizāņu kustības radīšanu Polijā. Sai ziņā atsevišķi angļu aģenti mums sniedz lielu pakalpojumu, informējot

Londonu par plašām masu organizācijām pilnīgi atklāti pa radio, neturot par vajadzīgu šifrēt savus ziņojumus.

Dītrihs brīdi klusēdams sēdēja, atgāzies pret krēsla atzveltni, un tad uzvarētāja tonī jautāja:

—        Mans dārgais draugs, ceru, ka tagad jums daži mani soļi vairs neliksies tik dīvaini? — Pamācoši piebilda: — čērčils aizvien ir vēlējies redzēt Vāciju tikai tik stipru, lai tā varētu satriekt Padomju Savienību, bet nebūtu spējīga konkurēt ar Angliju pasaules tirgū. Sīs politikas divpusīgās iezīmes raksturo arī to angļu aģentu darbību, kurus viņi iesūta pie mums. Protams, viņi nodara mums zināmus zaudējumus, bet paši šos zaudējumus arī izpērk. Viņi, tāpat kā mēs, cīnās pret tiem poļiem, kas jauno Poliju redz kopējā cīņā ar Padomju Savienību pret Vāciju. Tādēļ man, pretizlūkošanas darbiniekam, jāizturas saudzīgi pret angļu aģentiem. Ja es pats uz savu galvu pārsteidzīgi izlemtu kāda angļu aģenta likteni, varat man ticēt, neviens mana paša likteni neapskaustu.

Tas, ko pastāstīja Dītrihs, Veisam noskaidroja daudz. Un viņš no visas sirds paslavēja Dītrihu.

—   Jūs, Dītrih, protat smalki strādāt.

Dītrihs, Veisa glaimojošās atzinības pamudināts, turpināja vaļsirdīgi pļāpāt, kamēr ieradās lleinrihs.

Kad Dītrihs aizgāja, Heinrihs pastāstīja Veisam pēdējos jaunumus. Pēc nedēļas viņiem abiem esot jābūt Berlīnē. Pavēle par Veisa ieskaitīšanu SD dienestā jau parakstīta.

Johans nejutās visai labi, taču viņš līdz pašai aizbraukšanai strādāja bez atpūtas dienu un nakti: viņam vajadzēja nodot savu «saimniecību».

Veiss pavēstīja Centram visu, ko bija uzzinājis pēdējās dienās, un, saņēmis «laimīga ceļa novēlējumus», posās uz Berlīni. Viņam bija arī jauns uzdevums sakarā ar vietas un apstākļu maiņu.

Zubovs atvadoties sarūgtināts pārmeta:

—   Tā nu tu pamet mani vienu?

—   Vai re, kāds bārenis! — Veiss pasmaidīja.

—   Bez tevis man grūti klāsies. Esmu ļoti pieradis pie tevis.

—   Mani taču aizstās cits biedrs.

—       Klausies, — Zubovs dzīvi jautāja, — ko tu teiktu, ja mēs ar Brigitu arī pārceltos uz Berlīni? Kā nekā galvaspilsēta!

—       Ja jaunais biedrs to tev atļaus darīt, — Veiss vilcinādamies atbildēja. — Es, protams, tikai priecāšos.

—   Bet ja neatļaus?

Veiss paraustīja plecus.

—   Mēs taču varētu aizbraukt kaut vai .atvaļinājumu pavadīt, — Zubovs neatlaidās.

—   Kādi tev atvaļinājumi kara laikā?

—   Vācieši taču saņem atvaļinājumu. Es šeit arī esmu vācietis.

—   Kas nu tu par vācieti, — Veiss pasmīnēja.

—   Bet, ja nu kļūstu par īstu vācieti, kā tu domā, vai atļaus?

—   Kas atļaus?

—   Nu, mūsējie …

—   Lūdzu, saudzē sevi, — Veiss lūdza.

—   Noteikti, — Zubovs atbildēja, — lai pierādītu, ka man sīksta dzīvība …

Ar lielu nožēlu Veiss pameta Varšavu. Poļu zeme, kaut arī vāciešu paverdzināta, daudzējādi bija tuva viņa sirdij. Seit viņš dzirdēja poļu valodu, kas atgādināja krievu, redzēja poļu strādnieku sejas — tādas pašas, kādas bija krieviem, pat lauki un birzis ne ar ko neatšķīrās no viņa dzimtenes laukiem un mežiem. Un cik daudz reižu šis poļu tautas radnieciskais tuvums bija palīdzējis viņam pārvarēt vientulības izmisumu! Drošā pārliecība, ka nelaimes brīdī viņš vienmēr un bez sevišķām grūtībām atradīs patvērumu un palīdzību, viņu stiprināja. Un, kad, ejot pa Varšavas ielām, viņš uztvēra sev pievērstos garāmgājēju naidīgos skatienus, viņa sirds tikai līksmoja, viņš vēl vairāk mīlēja šos ļaudis, kas tik ļoti ienīda viņu, okupantu Johanu Veisu! Viņu naids iedvesmoja viņu, palīdzēja viņam nest Johana Veisa masku. Viņš taču cīnījās arī viņu labā.

Bet Johanam nebija tiesību nodoties šķiršanās sērām, kas padara cilvēku gļēvu. Tieši tagad viņam jābūt tik stipram kā vēl nekad. Viņš nemaz nešaubījās, ka Berlīnē viņu gaida vislielākais pārbaudījums, ka visi iepriekšējie pārdzīvojumi ir bijuši tikai sagatavošanās šim pārbaudījumam.

' 58

Naktī viņi ieradās aerodromā, un, gaismai austot, «Lufthansa» transporta lidmašīna pacēlās gaisā. Lidmašīnu vadīja jaunas vācie" tes, ložmetējnieka pienākumus pildīja arī vāciete, tikai daudz vecāka. Tā bija tukla sieviete ar atrotītām piedurknēm, vaļēju apkakli, kas atsedza viņas pilnīgo, grumbaino kaklu.

Lidmašīna lidoja zemu, šūpodamās un krizdama gaisa bedrēs. No plauktiem nepārtraukti gāzās lejā kaut kādi saiņi, maisi, mugursomas.

Pēc tam ienira mitros mākoņos un gandrīz līdz pašai Berlīnei lidoja dūmakainā miglā.

Lija lietus, bija drēgni, smacīgi, un oda pēc deguma.

Atstājot lidlauku, visiem pārbaudīja dokumentus. Kad Veiss parādīja savējos, dežurējošais esesietis ieskatījās kādā sarakstā un nodeva Veisa apliecību kādam jaunam cilvēkam civilā. Tas, iebāzis apliecību sev kabatā, aprauti pavēlēja:

—   Sekojiet man.

Veiss atskatījās.

lleinrihs uztvēra viņa skatienu un sacīja:

—   Vēlāk redzēsimies, — un izgāja caur turniketu.

Veiss sekoja savam pavadonim. Komandantūrā jaunais cilvēks nodeva viņa apliecību kādam civilā tērptam vīrietim, kas izskatījās vecāks un bija ar kailu galvvidu. Plikpauris tāpat nesteigdamies vērīgi aplūkoja dokumentu, pēc tam ar saltu, pētījošu skatienu salīdzināja fotogrāfiju ar Veisa seju un ielika dokumentu žaketes krūšu kabatā. Pamājis Veisam ar galvu un palaidis viņu pa priekšu, strupi nokomandēja: «Taisni, pa kreisi.» Tā viņi iznāca laukumā.

—    Mašīnas numurs tūkstoš septiņi simti trīsdesmit divi, — sacīja plikpauris un sekoja Veisam tik ilgi, kamēr viņi ieraudzīja mašīnu ar šādu numuru.

Veiss jau pastiepa roku, gribēdams atvērt durtiņas, kad tās pašas atvērās un no mašīnas izkāpa plecīgs neliela auguma vīrietis. Tas teica:

—   Kāpiet iekšā!

Iekāpis mašīnā, Veiss ieraudzīja, ka tur ir vēl kāds cilvēks. Plecīgais vīrietis iesēdās blakus Veisam un tūlīt pavēlēja šoferim:

—   Braucam!

Veiss sēdēja, cieši iespiests starp saviem nerunīgajiem pavadoņiem, kuriem nemaz nerūpēja, vai viņam ir ērti vai nav.

Johans zināja, ka Berlīne tiek bombardēta, taču drupas nebija redzamas. Sī milzīgā pilsēta bija pārāk izplūdis mērķis. Iespējams, ka viņu veda pa rajonu, kurš nebija cietis. Policisti, izdzirduši mašīnas gāgājošo signālu, apturēja ielu kustību, un viņi joņoja pa ielām tādā ātrumā kā pa autostrādi.

Pilsēta atradās līdzenumā. Mūra nami ar dakstiņu jumtiem, ar košu un svaigu zaļumu apauguši laukumi un atkal masīvas celtnes, kas izskatījās pēc milzīgām kapličām vai akmens katafalkiem.

Šķiet, ka pilsēta trūkumu nepazina. Veikalu vitrīnās kaudzēs sakrautas desas, šķiņķi, konservu piramīdas, kaut gan iedzīvotāji jau sen saņēma pārtiku uz kartītēm.

Daudzām vieglajām mašīnām uz kāpšļa stāvēja cilindrveida gāzģenerators alumīnija krāsā: taupīja benzīnu.

Vairums ielas gājēju, pat bērni nēsāja formas tērpus, tie nebija militāri, bet militarizētu sabiedrisku organizāciju tērpi.

Eku sienas nolīmētas ar daudzkrāsainiem plakātiem. Itin visur — ne tikai veikalu logos, bet arī privāto namu logos izstādīti fīrera portreti. Hitlers vienu roku tur pie vidusjostas sprādzes, bet otru izstiepis uz priekšu, it kā vēlēdamies saķert to, kas viņam virs galvas. Mati gludi sasukāti, tumšā šķipsna uzglausta uz labās, krampjaini sarauktās uzacs.

Plakāti žilbināja acis. Tie reklamēja galvenokārt Trešās impērijas vērmahtu.

Kad mašīna nogriezās Vilhelma ielā un trauca garām valdības ēkām, Johans izbrīnījies sevī nosprieda, ka tās loti atgādina kapličas un katafalkus: zemi, smagi akmens bluķi ar nesamērīgi maziem ambrazūrveida aptumšotiem logiem.

Veisam Berlīne bija labi pazīstama pēc kartēm, albumiem, speciālām filmām, tādēļ viņam nebija grūti noteikt, pa kādām ielām mašīna brauc. Tad viņi uzbrauca uz Potsdamas šosejas un devās uz rietumiem, uz Vanzē rajonu.

Bismarka ielā, kur zaļu koku pavēnī stāvēja savrupmājas un villas, mašīna īsi nosignalizēja un iebrauca pa atvērtajiem vārtiem. Apbrau- kusi mauriņu, tā apstājās pie vienstāva kotedžas parādes durvīm. Dārza dziļumā, aiz ceriņu krūmiem, stāvēja vēl divas tādas kotedžas.

Veiss izkāpa no mašīnas, paskatījās apkārt un, pievērsies plecīgajam pavadonim, kas gaidīdams stāvēja pie atvērtajām mašīnas durtiņām, noteica:

—   Jauka vietiņa! Kā tā saucas?

—   Lūdzu, iesim, — atbildes vietā sacīja plecīgais un, pagrūdis baltās durvis, ielaida Veisu kotedžā. Hallē, norādīdams uz krēslu, viņš teica: — Sēdieties.

Pavadonis aizgāja un atgriezās tikai pēc kāda laiciņa vārgulīga sirmgalvja pavadībā. Tam bija valdonīga, kalsna seja, kas dīvainā kārtā likās Veisam pazīstama. Pašreiz gan nebija laika mēģināt atcerēties, kur viņš to bija redzējis. Sirmgalvis, paņēmis no plecīgā pavadoņa apliecību, tikpat vērīgi kā visi iepriekšējie salīdzināja fotogrāfiju ar oriģinālu un, tāpat kā tie visi, paslēpa dokumentu savu svārku kabatā. Plecīgajam viņš pamāja ar galvu, ka tas var iet, bet Veisam dzedrā, čērkstošā balsī sacīja:

—   Kāpsim augšā. Jūsu istaba atrodas tur.

Tā bija neliela vienkārši un mājīgi iekārtota istaba ar sniegbaltiem muslīna aizkariem pie logiem.

Sirmgalvis stādījās priekšā:

—   Varat mani saukt par Franci.

Veiss pateica savu vārdu:

—   Johans Veiss.

—   Nē, — sirmgalvis stingri sacīja. — Johana Veisa nav, ir Pēteris Krauss. — Tad jautāja: — Vai iegaumējāt? Pēteris Krauss. — Daudz pavēlošākā tonī piebilda: — Nomazgājieties vannā.

—   Vai atļausiet man paņemt savu čemodānu?

—   Nē, — Francis atbildēja. — Visu nepieciešamo jūs atradīsiet mūsu garderobē, gluži tādus pašus priekšmetus, kādi atrodas jūsu čemodānā.

Paraustījis plecus, Veiss devās uz vannas istabu.

—   Paņemiet peldu mēteli, — sirmgalvis atgādināja, norādīdams uz skapi.

Negaidot palikt vienam — cik tas bija jauki! Mēģināt iztēloties, kas viņu sagaida nākotnē, nebija nozīmes. Nākotne bija pilnīgi nezināma. Viņam būs jābūt saspringti piesardzīgam, jākoncentrē uzmanība. Šobrīd, ja reiz radusies šāda iespēja, jāatpūšas, lai uzkrātu spēkus. Un Veiss. ar baudu, nedomādams ne par ko, plunčājās vannā.

Kad viņš peldu mētelī atgriezās savā istabā, savu formas tērpu viņš vairs tur neatrada. Uz koka pakaramā karājās tumši pelēks svītrains divrindu uzvalks, bet uz āķa pie durvīm — lietusmētelis.

Viss pārējais atradās čemodānā — nevis ādas čemodānā, ar kuru Veiss bija iebraucis Berlīnē, bet citā, fibras čemodānā. Kāds nezināms cilvēks bija rūpīgi aizstājis katru viņa mantiņu ar līdzīgu, kaut ne visi priekšmeti likās jauni un tik labas kvalitātes, kādi bija Veisam.

«Visai primitīvs darbs, toties strādā rūpīgi,» Veiss nodomāja un sāka ģērbties, brīnīdamies, ka visi apģērba gabali un apavi piegūla kā uzlieti.

Itin viss, pat mazākais sīkums, bija pedantiski aizstāts, pat sērkociņu kastīte ar svešu etiķeti bija aizpildīta tikai līdz pusei, tāpat kā iepriekšējā.

Ienāca istabene ar stingu seju, nesdama rokās paplāti, un klusēdama klāja brokastu galdu divām personām. Tūdaļ ari parādījās Francis.

—   Es pabrokastošu kopā ar jums, — viņš teica. Ieliedams sev kafiju, sacīja: —• Mazliet papļāpāsim, lai jums nebūtu tik garlaicīgi.

No viņa pirmajiem vārdiem jau bija skaidrs, ka tā nav nekāda laika kavēšana, bet gan īsta nopratināšana. Francis tādā pašā secībā uzstādīja jautājumus, kā to dara parastās nopratināšanās.

—   Klausieties, Franci, — Veiss nospiesti garlaicīgā balsī sacīja,

ja ir nodoms šeit mani izlaist caur visiem filtriem, tad ņemiet vērā, ka es neesmu iesācējs. Abvērā mēs strādājām veiklāk.

Francis saknieba plānās lūpas.

—       Nesteidzieties, Pēter, visam ir savs laiks. — Un neizteiksmīgā balsī turpināja: — Tātad jūs apgalvojat, ka «Vali štābā» ar jūsu darbu bija apmierināti?

—   Es neko neesmu apgalvojis, — Veiss iebilda.

—   Jā vai nē?

—   Jā.

—   No kurienes jums tik stingra pārliecība?

—       Lūk, no šejienes. — Veiss ar plaukstu uzsita krēslam, uz kura viņš sēdēja. — Citādi es nesēdētu šeit, uz šī krēsla.

—   Jūs esat ļoti pašpaļāvīgs. Vai Heinrihs Švarckopfs ir jūsu draugs?

—   Jā.

—   Ar ko var izskaidrot viņa simpātijas pret jums?

—   Ar to, ka es nekad neaizmirstu, kas es esmu, un nepretendēju uz draudzību ar tiem, kam ir daudz augstāka dienesta pakāpe.

—   Pret mani jūs tomēr izturaties diezgan familiāri, — Francis iebilda.

—   Es apliecinu savu cieņu jūsu gadiem, bet pakļaujos vienīgi dienesta pakāpē vecākiem.

—    Nav slikti teikts, — Francis domīgi sacīja. — Visai veikli mēģināt izdibināt, kas es esmu.

—   Jūs esat audzinātājs! — Veiss vientiesīgi iesaucās. — Tieši to es arī vēlējos izdibināt.

Franča acis iespīdējās, un Veiss nosprieda, ka viņam izdevies uztaustīt Franča jūtīgāko vietu. Pieliecies tuvāk sirmgalvim, viņš klusinātā balsī uzticīgi piebilda:

—   Es apbrīnoju jūsu vērīgumu.

—    Nu, nu, nepārspīlējiet, — Francis apmierināts 'noteica, un viņa acu kaktiņos ievilkās sīkas grumbiņas — tas nozīmēja, ka viņš pasmaidīja.

Savu dzīves ceļu Francis bija uzsācis vēl zēna gados «Adlonas» viesnīcā, kur strādājis par lifta zēnu un izkalpojies līdz augstajam portjē amatam.

«Adlonas» viesnīca bija tradicionāla starptautiska birža slepeniem un atklātiem diplomātiem, visdažādāko slepeno dienestu aģentiem. Šeit tie slēdza savus darījumus: tirgojās ar valsts noslēpumiem un pierādījumiem, kas atmaskoja valsts un politiskos darbiniekus, —

netika saudzēts ne viņu izvirtīgais dzīves veids, ne nedabiskās tieksmes. Cenas noteica starptautiskā situācija.

Vācu slepenpolicija modri rūpējās par klientu drošību, kuri apmetās greznajā starptautisko izlūkdienestu pajumtē, darīja visu, lai neviens nepārkāptu etiķeti un pieklājības normas. Tādēļ katru viesnīcas apkalpotāju vācu slepenpolicija stingri pārbaudīja. Tie itin visi bija vācu aģenti.

Ārzemju klients, apmeties «Adlonas» viesnīcā, varēja būt pilnīgi drošs, ka daudzie un augsti kvalificētie viesnīcas apkalpotāji pasargās viņu un viņa dokumentus no visu citu lielvalstu slepeno aģentu ziņkārīgajām acīm.

Toties vācu izlūkdienests par saviem pakalpojumiem ņēma no «Adlonas» viesnīcas klientiem tādu kā neredzamu nodokli, smalki un delikāti izdibinādams visus viņu noslēpumus. Labi apmācītais viesnīcas personāls šim nolūkam izmantoja speciālu tehniku, ko ražoja firmas «Filipss» un «Telefunken».

«Adlonas» viesnīca atradās starp Brandenburgas vārtiem un impērijas kanceleju.

Kad nacionālsociālistiskā partija vēl nebija nākusi pie varas, Ri- bentropa kungs vadīja partijas starptautisko nodaļu, un, lai papildinātu partijas kasi, viņš ar uzticamu personu starpniecību, bet reizēm arī pats personīgi «Adlonas» viesnīcā tirgojās ar Vācijas ārlietu ministrijas svarīgāko dokumentu kopijām, kas bija nonākušas viņa rokās.

Francis dienesta noteikumus stingri ievēroja.

Pats galvenais — godīgums. Viņš vairākkārt bija redzējis, cik nemanot pazūd tie viesnīcas kalpotāji, kuri centās pavairot savus ienākumus, iztapīgi sniegdami ziņas kādam no ārzemju klientiem. Sāds kalpotājs pēkšņi mira klusā nāvē viesnīcas pagraba telpā, kur glabāja produktus, un viņa līķi izveda metāla cilindrveida konteinerā ārpus pilsētas uz atkritumu dedzinātavu.

Tad — kautrība. To noteica tie paši apstākļi. Reiz kāds no kalpotājiem bija atļāvies pasmaidīt, sasveicinoties ar vienu no soģiem, — viņš aizgāja to pašu ceļu. Viesnīcas noteikumi kalpotāju personālam aizliedza atklāt savu pazīšanos ar priekšniecību.

Fotografēšanas tehniku, klienta iedzīves priekšmetu delikātu izpētīšanu, prasmi atrast slēptuvi pat rokas pulksteņa mehānismā, kur glabāja dažādu dokumentu mikrokopijas, jaunāko ieroču tipu shēmas, tikko kā atklātas sprāgstvielas vai stratēģisko materiālu aizstājēju receptūras — to visu Francis bija apguvis pilnībā. Un, ieņēmis portjē posteni, viņš ne tikai ar valdzinošu viesmīlību uzņēma katru klientu šajā slepeno darbinieku mājoklī, bet arī nežēlīgi un nesaudzīgi komandēja viesnīcas kalpotājus — ļaudis, kas bija izdresēti kā zaldāti, bezbailīgi kā laupītāji un veikli kā blēži.

Savā laikā «Adlonas» viesnīcā bija apmeties arī Barišovs.

Viņš laipni deva iespēju Francim rakņāties savās mantās, kurš cerēja atrast Barišova čemodānos slēptuves un slepenus dokumentus. Materiāli, kuru dēļ Barišovs bija ieradies šeit, glabājās koka bumbierī, kas bija piestiprināts pie istabas atslēgas un ko ar visu bumbieri ik dienas, laipni smaidīdams, pats Francis saņēma no Barišova rokām. Francim pat prātā nenāca, ka viesnīcā dzīvojošo slepeno aģentu fotouzņēmumi glabājas kā albumā tādā priekšmetā, kas pieder pašai viesnīcai.

Starp slepeno aģentu fotogrāfijām atradās arī Franča attēls.

Savā laikā Barišovs šo fotogrāfiju bija parādījis Sašam Belovam un, zīmīgi noraksturojis okšķera Franča izcilās spējas, piebildis:

—   Viņam ir divas vārīgas vietas. Pirmā — bailes, ka atmaskošanas gadījumā viņš zaudēs vietu un reizē ar to arī dzīvību. Otrā — slēpta, mokoša, neatzīta slepenpolicijas ģēnija godkāre. Man reiz izdevās ar viņu aprunāties. Es jūsmīgi atsaucos par dažiem detektīvu romāniem. Viņš iebilda pret kādu manu spriedumu, tik lieliski argumentējot, ka es pēc tam grāmatu pavisam citādi novērtēju. Francis pārvalda daudzas Eiropas valodas, kaut gan visu mūžu nodzīvojis tikai Vācijā. Berlīni pazīst tikai pēc ceļveža, — visa viņa dzīve pagājusi viesnīcā. Hitlera un viņa līdzgaitnieku rezidence tolaik atradās hotelī «Kaiserhof», un Francis man reizēm pastāstīja par tiem dažas vērtīgas «baumas». Kalpotājiem bija aizliegts runāt ar klientiem par citiem «Adlonas» iemītniekiem, bet visas citas tēmas drīkstēja brīvi pārspriest. Vēlāk, kad es pārcēlos uz hoteli «Kaiser- hof» un tikai reizēm apmeklēja «Adlonas» bāru, Francis, juzdamies apvainots par šādu manu neuzticību, izlikās mani nepazīstam.

—   Vai jums toreiz gadījās redzēt Hitleru?

—   Es pat esmu runājis ar viņu, — Barišovs pasmīnēja.

—   Kā jums tas izdevās?

—   Ļoti vienkārši. Es nopirku «Mein liampf» un, kad Hitlers gāja cauri vestibilam savas bandītu svītas pavadībā, godbijīgi palūdzu viņam autogrāfu.

—   Un viņš to deva?

—   Un kā vēl! Ārzemnieks smokingā lasa viņa smērējumu. Tolaik tā bija reta parādība.

—   Par ko viņš ar jums runāja?

—   Man nebija svarīgi tas, ko viņš saka, bet tas, kā viņš to pateica. Man gribējās noskaidrot, pie kāda psiholoģiska tipa viņš pieder, cik loģiski un secīgi viņš spējīgs domāt.

—   Nu, un ko jūs noskaidrojāt?

—   Psihiska nenosvērtība, ārkārtīga aprobežotība, pašapreibinā- šanās, tieksme uz cietsirdību, kas piemīt cilvēkiem, kuri ir slimīgi aizdomīgi un viegli uzbudināmi. Tas viss tagad vairs nevienam nav noslēpums.

Johans atcerējās šo sarunu ar Barišovu un, lūkodamies Franča sejā, izjuta prieku, ka saskatījis jau fotogrāfijā redzētus vaibstus. Tā gan bija veca fotogrāfija, uz kuras Francis izskatījās daudz jaunāks.

Tai pašā dienā Veisu pārbaudīja ārsts. Tam, kā varēja spriest, vismazāk interesēja Johana veselības stāvoklis.

Licis Johanam izģērbties, ārsts pienāca viņam klāt un sāka diktēt savam palīgam stenogrāfistam tik sīkas anatomiskas pazīmes, it kā sastādītu kāda priekšmeta aprakstu.

Pēc tam viņu izmeklēja otrs ārsts. Šoreiz pārbaude vilkās ievērojami ilgāk un sagādāja visai daudz nepatīkamu brīžu. Pārbaude notika pagrabā, kur bija iekārtota patvertne. Apsēdinājis Veisu uz krēsla, ārsts vispirms lika viņam izlasīt kādu lapu, kur ar rakstāmmašīnu bija uzrakstīts bezgala daudz ciparu un nosaukumu, bet pats nostājās Johanam aiz muguras. Veiss vēl nepaguva izlasīt lapu līdz galam, kad norībēja viņam virs galvas pistoles šāviens, un tai pašā mirklī kāds izrāva krēslu, uz kura viņš sēdēja. Ārsts pavēlēja atkārtot tekstu, ko viņš nupat lasījis. Uzmanīgi saskaitījis pulsa sitienus pacienta rokā, ārsts nespēja noslēpt pārsteigumu.

—   Pie joda! — viņš iesaucās. — Jums ir fenomenāla atmiņa un apbrīnojamas pašsavaldīšanās spējas!

Visas šīs pārbaudes procedūras deva iespēju Johanam kaut ko secināt. Viņš bija savā laikā izvilinājis no Šteinglica dažas ziņas par metodēm, ar kādām vēl pirms Hitlera režīma pārbaudīja aģentus, uzņemot tos augstākajā izlūku skolā.

Pārbaudes tehnikā nekas nebija mainījies.

Pēc tam ārsts iešļircināja kādas zāles Veisa kāju ikros. Nepanesamas sāpes savilka muskuļus krampjos, Johanam gribējās kliegt un gaudot, bet viņš pārvarēja sāpes un turpināja aizsmakušā balsī lasīt skaļi kādu avīzes rakstu, ko ārsts bija iedevis.

Ārsts domīgi raudzījās pulkstenī. Kad sāpes kļuva tik lielas, ka likās, tās pārplēsīs galvaskausu, ārsts noliecās un atkal injicēja kādas zāles, no kurām sāpes tūdaļ norima.

Jādomā, ka Johana pacietība iedvesa ārstam cieņu. Viņš atzinīgi noteica:

—      Jā jums gadītos nonākt svešās rokās, esmu pārliecināts, ka jūs nopratināšanu izturēsiet un sniegsiet ziņas, kas ir patiesas, bet pretiniekam jau zināmas.

—  Man ne prātā nenāk doties dzīvam rokās, — Veiss augstprātīgi atbildēja.

—   Gluži pareizi, tas jums dos iespēju izvairīties no spīdzināšanas. Pretinieks neiegūs svarīgākos, viņam nezināmos faktus. Turpretī viņš tos no jums izvilktu, ja rastos iespēja ilgāku laiku spīdzināt. — Pamācoši piebilda: — Ņemiet vērā, lai cik norūdīts un nelokāms jūs būtu, katra cilvēka pacietībai ir savas robežas. — Brīdi klusējis, sacīja: — Protams, ja pati daba par viņu neapžēlojas, atņemot tam saprātu.

Ilimlera gestapovieši centās notvert ārzemēs strādājošos Riben- tropa aģentus, kad tie atgriezās Berlīnē ar ārkārtīgi svarīgām ziņām. No aģentiem izvilka visu, ko tie zināja, pēc tam tos nogalināja, bet iegūtās ziņas gestapo pienesa fīreram kā savu informāciju. Šādi gāja bojā vairāki ievērojami abvēra aģenti. Un nevis Kanariss, bet Himlers informēja fīreru par materiāliem, kurus bija izdibinājuši šie bez vēsts pazudušie Kanarisa slepenie darbinieki.

To visu ārsts pastāstīja Veisam. Johans saprata, ka viņu pārbauda noteikta veida dienestam. Tas liecināja, ka par Johanu Veisu tiem nekādu aizdomu nav.

Francis apmācīja Veisu, kā jāizvairās no izsekošanas, kā jāglabā slepenie dokumenti, izmantojot šim nolūkam mikroskopiskus konteinerus, kurus iemontēja visparastākos ikdienas priekšmetos, un kā nepieciešamības gadījumā mirklī jāiznīcina slepenie dokumenti.

Pirmajās dienās Veiss savu istabu neatstāja, brokastis, pusdienas un vakariņas viņam pienesa klāt. Tad viņam atļāva sastapties ar citiem kotedžas iemītniekiem. Tie gandrīz visi bija pusmūža cilvēki ar nogurušu, pastāvīgu raižu nomāktu seju.

Iepazīstoties viņi nosauca tikai vardu. Itin visi bija nevainojami audzināti, ārkārtīgi laipni, un, kaut gan viņu vidū atradās arī jauni cilvēki un vairākas valdzinošas meitenes, viņi izturējās cits pret citu pilnīgi vienaldzīgi. Tas liecināja, ka darbs paņēma visus viņu spēkus, neļaudams nodoties nekādām citām emocijām.

Veiss tikai vēlāk izdibināja, ka vecākais šeit skaitījās kāds lempīgs, vārgulīgs, gauss un nerunīgs cilvēks ar dziļi iekritušām acīm un klusu balsi. Viņš gāja smagiem, šļūcošiem soļiem. Sauca viņu par Gustavu.

Gustavs izturējās pret visiem vienādi, un likās, ka arī pārējie viņu īpaši neievēro. Bet, tiklīdz Gustavs kādu uzrunāja, pateikdams kaut vai pavisam nenozīmīgas frāzes, tas uzreiz izrādīja vislielāko padevību un paklausību.

Jā, šie cilvēki bija pamatīgi izdresēti.

Vienā no piebūvēm atradās lieliska izziņu materiālu bibliotēka ar karšu fondiem un lasītavu. Lasītavā galdiņi bija nodalīti cits no cita ar aizslietņiem, kas neatļāva redzēt, pie kādiem materiāliem katrs strādā.

Atstāt kotedžu nebija aizliegts, tikai vajadzēja katru reizi precīzi pateikt atgriešanās laiku. Militāras sardzes nebija: šos pienākumus pildīja durvju sargi, dārznieki un sētnieki.

Gandrīz visās istabās atradās telefona aparāti, bet pieslēgties pilsētas tīklam varēja tikai ar vietējā komutatora palīdzību. Ja noņēma klausuli, vienmēr atbildēja viena un tā pati balss, bet reizēm arī Francis.

Veiss piezvanīja Heinriham un, likdams manīt, ka sarunu noklausās, jokodamies apjautājās, ar ko viņš ikopā zaļi uzdzīvo. Heinrihs atjautīgi atbildēja tādā pašā tonī. Viņi nevarēja viens otram nekā pateikt, taču Veisam bija svarīgi paziņot Heinriham, ka pagaidām viss rit normāli.

Gustavs reizēm uzticēja kādu uzdevumu, bet tie visi pēc sava rakstura bija vienādi; Johanam vajadzēja sagaidīt lidlaukā cilvēku, kura fotogrāfiju viņam parādīja uz īsu mirkli, un pavadīt atbraucēju līdz norādītai vietai. Adresi Gustavs katru reizi nomurmināja diezgan nesaprotami.

Veiss šos uzdevumus vcica ar tādu noteiktību, ar kādu tas tika prasīts.

Reiz pasažieris, kuru viņš sagaidīja dzelzceļa stacijā, uzstāja, lai Johans nemanot paņem no viņa nobružātu ceļvedi pa Parīzi, un lūdza nekavējoties to nodot Gustavam.

Veiss kategoriski atteicās. Pasažieris, turpinādams runāt čukstus, sāka viņam draudēt. Veiss palika nelokāms. Aizvedis pasažieri uz dzīvokli, kura adresi viņam bija norādījis Gustavs, Johans laipni atvadījās no pasažiera, bet tas viņu apbēra ar lamām un draudiem.

Veiss par to ziņoja Gustavam, bet tas, nočamstinādams plānās lūpas, tikai vienaldzīgi noteica:

— Acīm redzot, viņš lūdza, lai jūs man nodotu kādu ārkārtīgi svarīgu un steidzīgu materiālu. Zēl gan, ka neesmu to saņēmis. Taču jums es neko nevaru pārmest, jūs esat rīkojies saskaņā ar noteikumiem.

Tas, ka Gustavs 'tik mierīgi uzņēma Veisa atteikšanos pieņemt svarīgo un steidzīgo materiālu, liecināja par Gustava lielo gribu un pašsavaldīšanos un arī par to, ka viņš ieņēma visai augstu un nozīmīgu amatu. Turklāt Veiss pārliecinājās, ka disciplīnu šeit vērtē augstāk par iniciatīvu un, ja viņam jau uztic šādus uzdevumus, viņš tātad svarīgāko pārbaudi ir izturējis.

G.r >0

Iespējams, ka Veisam būtu izdevies nobružātajā ceļvedi šo to uzzināt par Gustava pienākumiem. Veiss tomēr nenožēloja, ka to nebija paņēmis. Veiss zināja, ka vajadzīga pacietība un izlurētiba, lai saņemtu apbalvojumu par savu disciplinēto paklausību.

Nākamajā rītā Gustavs, it kā parādīdams viņam īpašu labvēlību, uzaicināja saspēlēt tenisa partiju.

Gustavs, kas izskatījās tik nevarīgs un gauss, spēlēja tenisu pārsteidzoši veikli un kustīgi, viņa raketes sitieni bija strauji un ļoti spēcīgi.

Veiss cieta pilnīgu sakāvi. Gustavs pienāca pie tīkla, lai, kā tas pienākas, paspiestu roku uzvarētam. Johans, neizlaizdams no plaukstas Gustava mīksto, sauso roku, šķelmīgi pasmīnēja un sacīja:

—   Gustava kungs, mani pārsteidz nevis jūsu sporta meistarība, bet gan māksla slēpt tik vētrainu temperamentu.

Gustavs neapmierināts saviebās, bet tūdaļ ar sauso, grumbaino muti pasmaidīja:

—   Jūs, Pēter, esat gudrs zēns.

—  Ja tā nav apmainīšanās ar komplimentiem, man ļoti patīkami to dzirdēt tieši no jums, — Veiss atbildēja nopietni, bez smaida, ar to it kā gribēdams parādīt, kādu nozīmi viņš piešķir Gustava vārdiem.

Tādu cilvēku, kāds bija šis savdabīgais tips, banālas un primitīvas uzslavas varēja vienīgi nokaitināt, turpretī gudri un smalkjū- jīgi glaimi viņam sagādāja tikai prieku.

Dušas telpā Gustavs negaidot jautāja Veisam:

—   Ko jūs domājat par Franci?

—   Eksponāts, kas ievietojams kriminālistikas muzejā.

Štellenbergs, kļuvis par impērijas drošības dienesta Sestās nodaļas vadītāju, nekādus jauninājumus neizdarīja, tikai centās izraudzīt sev īpašus darbiniekus. Priekšroku viņš deva materiāli nodrošinātiem ļaudīm, kuriem bija noteikts stāvoklis sabiedrībā un augstskolas izglītība. Viņš centās atbrīvoties no Martina Bormaņa ielikteņiem — nacistu partijai uzticamiem aģentiem, kurus protežēja Bormanis. Tas bija labi informēts par visām Sellenberga intrigām, bet Sellenbergs, izmantodams Himlera draudzību, neatļāva Borma- 11im uzlikt savu ķepu SD Sestajai nodaļai.

Veiss nemaz nešaubījās, ka Heidrihs vēl tajā laikā, kad viņš vadīja slepenpoliciju, izmantoja Franča pakalpojumus un Heidrihs, dabiski, arī tagad neatteicās no Franča pakalpojumiem.

Spriežot pēc visa, cilvēki, kas pašreiz dzīvoja šeit, bija Sellenberga

jaunie kadri. Pieredzējuši slepenā dienesta darbinieki strādājot tik pārliecīgi nenopūlētos un arī neizturētos cits pret citu tik vienaldzīgi.

Šie darbinieki, šķiet, bija ļoti uzticīgi savam šefam. Neviens no tiem nekad nelasīja avīzes: par politiskiem notikumiem viņi, acīm redzot, saņēma informāciju no pilnīgi citiem avotiem. Šī atklātā nostāja pret oficiālo propagandu droši vien nebija nejauša. Tā lieku reizi pierādīja, ka viņiem zināms tas, ko nezina neviens cits.

Gustavs nekā neatbildēja uz Veisa nievājošo repliku par Franci, bet vēlāk, ģērbdamies spoguļa priekšā un novērodams Veisu spogulī, negaidot jautāja:

—        Sakiet — kas, pēc jūsu domām, «Vali štābā» bija viscienījamākais cilvēks?

- — Lansdorfs, — Veiss nedomādams atbildēja.

—   Un jūs domājat, ka viņa īstā vieta ir tur?

—   Nē.

—   Kādēļ?

—        Lansdorfs ir politisko kombināciju meistars. Austrumos šādas kombinācijas neiespējamas.

Ilgi un rūpīgi siedams kaklasaiti un joprojām novērodams Veisu, kas nemaz neturēja par vajadzīgu izlikties, ka neredz pētījošos skatienus, Gustavs lēni, stiepdams vārdus, norūca:

—   Jūs esat interesants subjekts.

—        Es gan nevēlētos, ka jums par mani būtu vēl īpaši jāinteresējas.

—        Es arī to nevēlos, — Gustavs sacīja. Tad, uzsitis Veisam uz pleca, noteica: — Bet mums vēl abiem ir pietiekami daudz laika. — Visai draudzīgi ieteica: — Apciemojiet taču Heinrihu Svarckopfu.

—   Vai tas jums būtu vēlams?

—   Un jums?

—        Heinrihs ir mans draugs. Toties viņa tēvocis Villijs Švarckopfs — redzams gestapo darbinieks.

—   Nu un tad?

—   Esmu spējīgs kalpot tikai vienam dienestam.

—        Tas nozīmē, ka jūsu vizīte atnesīs labumu tam dienestam, kurā jūs kalpojat. Ja tas jums ir skaidrs, tad attiecībā uz jums man vairs nekādu neskaidrību nav.

Veiss nolieca galvu un sasita papēžus.

Gustavs augstsirdīgi sacīja:

—   Pie mums šeit izteikt gatavību tādā veidā nav pieņemts. Mēs

nešķirojam darbiniekus pēc dienesta pakāpes, kā tas pieņemts ab- vērā. Mēs tos vērtējam pēc spējām saprast vairāk, nekā viņiem pateikts.

Sai daudznozīmīgajai sarunai bija savas sekas: kā pēc burvja mājiena pazuda laipni vēsā siena, kas šķīra Veisu no pārējiem kotedžu iemītniekiem.

Viņi kā līdz šim tērzēja par jautājumiem, kam nebija nekāda sakara ar darbu, taču vienaldzība bija zudusi un Veiss redzēja, ka viņu uzlūko ar zināmu interesi.

Villijs Švarckopfs dzīvoja Fridriha ielā, namā ar dīvainu arhitektūru — tas atgādināja veclaiku noliktavu, kas pārbūvēta modernā stilā. Agrāk Švarckopfs šeit mitinājās trīsistabu dzīvoklī, bet pēc nama ārizēšanas viņa personīgā kanceleja aizņēma veselu stāvu. Brāļadēlam viņš atdeva vienu istabu savā bijušajā dzīvoklī.

Gaitenī, tāpat kā pieņemamā istabā, dežurēja esesieši.

Brokastis bija klātas Villija Svarckopfa jaunajā kabinetā, kas bija ar nolūku trūcīgi un pieticīgi iekārtots kā kazarma. Vienkārša kareivja gulta. Galvas galā galdiņš, Uz kura stāvēja daudzi armijas telefona aparāti. Istabas vidū liels, vienkāršs galds bez atvilktnēm. Pie sienas milzīga karte, aizklāta ar palagu. Sienā iemūrēti vairāki lieli ugunsdroši seifi. Nokrāsotās metāla durvis ar pavisam mazu, apaļu lodziņu no iekšpuses slēdzamas ar tērauda bultu.

Blakus gultai uz paklājiņa laiski snauda milzīgs, uzbarojies vilku suns. Modi turēt šos sargsuņus bija ievedis fīrers.

Galda piederumi arī bija tikpat vienkārši kā kazarmā: alumīnija karotes un dakšiņas, kareivju dūcīši. Toties uzkožamie bija dārgi un, tāpat kā vīni, ievesti no okupētām svešo valstu teritorijām.

Villijam mugurā bija nonēsāts formas tērps, vienīgi zābaki laistījās kā jauni.

Uzņēma viņš Veisu sirsnīgi. Noplātīdams rokas un it kā atvainodamies par savu vienkāršo mājokli, teica:

—   Kad vācu tauta upurē frontei visu, mums, tās vadoņiem, jāievēro spartiešu parašas.

Heinrihs neteica neko, tikai pasmīnēja par šo liekulību. Sarloten- burgā, Berlīnes aristokrātu rajonā, Villijam piederēja grezna savrupmāja, kuru viņš bija pārvērtis dažādu vērtīgu priekšmetu noliktavā. Par to zināja tikai vistuvākie ļaudis.

Apkampis brāļadēlu, Villijs pašapzinīgi sacīja:

—   Ja Heinrihs savas darbības sākumā būtu bijis tāds, kāds ir tagad pēc atgriešanās no Varšavas, es, pie joda, nemaz nejustos pārsteigts, ja kādā dienā saņemtu pavēli ierasties pie viņa reihs- kancelejā ar ziņojumu. Ja Heinrihs man nepalīdzētu, es nepagūtu veikt pat pusi no tā darba, kas man jāpadara. Puisis beidzot iztrakojies un nācis pie prāta.

Brokastīs Villijs daudz ēda un dzēra. Toties Heinrihs gandrīz nemaz nepieskārās ēdienam un dzēra vienīgi minerālūdeni.

—   Nu, kā jums patīk Valtera puiši? — Villijs jautāja un, nenogaidījis atbildi, sašutis turpināja: — Visu savu personīgo diplomātisko korpusu sakomplektējis no memmesdēliņiem. Salonu palaidņi, izlutināti zēniņi, kuru bagātajiem vecākiem radinieki visās Eiropas zemēs. Pie velna, kas tie par aģentiem! Ja tie nonāks kaut vai nieka puišeļa — pretizlūka rokās, uzreiz būs bikses pilnas un no bailēm muldēs kā grēksūdzē. Minēsim kaut vai to pašu Gustavu! Tas arī ir labais! Savā laikā Alberta ielā astoņi viņš prata piespiest runāt visietiepīgākos, bet tagad strādā par šo kucēnu audzinātāju Valtera suņu kūtī. Ko jūs domājat par Gustavu un vispār par viņa pansiju?

—   Es neattaisnotu Lansdorfa kunga un arī jūsu rekomendāciju, — Veiss, dziļdomīgi pasmaidījis, teica, — ja atļautos ne tikai izteikt spriedumus par saviem dienesta biedriem, bet turklāt vēl pļāpāt par savu jauno darbu.

—   Nemaz nekautrējieties! — Villijs jautri viņu pārtrauca. — Seit, aiz tērauda durvīm, mēs esam kā Kristus azotē. — Ietekmīgi piebilda: — Mums abiem ir viens saimnieks — Heinrihs Ilimlers.

—   Kalpus, kuriem gara mēle, neviens pieklājīgā mājā ilgi netur, — Veiss atbildēja.

—   Oho, cik jūs ciets riekstiņš! — Villijs īgni iesaucās. — Nekas, gan ar laiku kļūsim draugi, vismaz es tā ceru.

—   Es ari, — Veiss atbildēja. Un piebilda: — Varat nešaubīties, ka patīkamo iespaidu, ko jūs esat atstājis uz mani, es pratīšu tikpat droši glabāt, kā jūs glabājat, — viņš pamāja ar galvu uz ugunsdrošiem seifiem, — savus dokumentus.

—   Kā redzu, jūs esat stingru principu cilvēks! — Villijs norūca.

—   Nē, — Veiss sacīja, — es vienīgi sekoju tiem principiem, kādus man iesaka vecāki biedri.

—   Vārds vietā! — Villijs skaļi pasmējās un, pievērsies Ileinriham, piebilda: — Tavs draugs nemaz nav tāds vientiesis, kāds viņš man likās toreiz Licmanštatē. — Un tūdaļ arī pārmeta Veisam: — Jums kā saprātīgam cilvēkam vajadzēja aptvert, ka vecais Villijs nekā nedara par velti sava tuvākā labā un ka viņš vienmēr cer saņemt pateicību.

—       Es labprāt pieliktu visas pūles, lai izpildītu katru jūsu uzdevumu, — Veiss godbijīgi nolieca galvu, — ja vien tas nerunās pretī tiem pienākumiem, kādus es pildu.

—       Būs jau labi, — Villijs visai rupji un augstsirdīgi uzsila Veisam uz pleca, — es pats vienmēr paturu prātā tos, kas man palikuši kaut ko parādā.

Acīm redzot, viņš bija gaidījis, ka Veiss izturēsies daudz piekā- plgāk, taču, padomājis, ka reihā nemaz pārāk bieži nevar sastapt cilvēkus, kas tik nelokāmi sargā savu dienesta godu, samierinājās ar to un teica:

—        Izglītotu cilvēku tagad grūti sastapt. Tāds mazumiņš vēl saglabājies cietumos, — Villijs kaut ko atcerējās un pasmējās. — Mēs nesen izdarījām no okupētiem apgabaliem atvesto mākslas darbu ekspertīzi. Ja jūs būtu redzējuši, kādus ģīmjus rādija šie inteliģenti, kad mēs viņus ievedām gleznu krātuvē! No dažām gleznām viņi vārda pilnā nozīmē ar mēli nolaizīja putekļus un dubļus. Bet, kad es pieprasīju, lai tie nosaka katra priekšmeta vērtību naudā, šie nelieši pateica, ka tas neesot iespējams, jo nacionālās relikvijas, redziet, nevarot ne pirkt, ne pārdot. Par tādu izrunāšanos tic dabūja, kā pienākas. Paši vairs nespēja aizvilkties līdz cietuma furgonam, mūsu zēniem tos vajadzēja aiznest.

Heinrihs sacīja Veisam:

—       Tēvocim uzdots sagatavot evakuācijai SS materiālās vērtības. Neitrālo valstu bankās šim nolūkam ir abonēti speciāli seifi.

Villijs nepatikā sarauca uzacis, taču apķērās:

—       Mēs vienkārši vēlamies uzvarēto valstu nacionālās relikvijas pasargāt no bumbošanas, lai tās neaizietu bojā.

—   Bet seifa abonenti taču ir atsevišķas personas!

—       Nu un tad? — Villijs dusmīgi norūca. — Impērija — vai tā nav atsevišķas personas? Ja nebūtu šo personu, nebūtu arī impērijas!

—       Jūs apbrīnojami precīzi formulējāt savu domu, — Veiss atzinīgi noteica.

Villijs tomēr bija pamanījis smīnu Heinriha sejā. Viņš samulsa un nomurmināja:

—       Trešās impērijas vācu tautiskais gars nemaz nav imateriāls: tas iemiesots fīrerā.

—   Ne tikai fīrerā, bet arī tādos kā jūs, — Veiss piebilda.

—       Tiesa, — Villijs pašapzinīgi piekrita. — Es esmu nacionālsociālistiskās revolūcijas veterāns.

Veiss pārjautāja:

—   Jūs teicāt: revolūcijas?

—       Savā laikā pats fīrers lietoja šo marksistu terminu, un tas mums palīdzēja uzvarēt. — Villijs paskaidroja savu domu: — Kad

/

mēs bijām vāji, bet sarkanie stipri, mēs ar šādu maskēšanos ieguvām daudzus piekritējus.

—   Piemēram?

—   Mēs tik skaļi rībinājām šos marksistu grabulīšus pūļa priekšā, kurš jau bija gatavs sekot sarkanajiem, ka pilnīgi apdullinājām to. Aitu bars nepaguva atjēgties, kad mēs jau bijām to iedzinuši savā aplokā, kur to piespiedām soļot kopsolī mūsu bungu rīboņas pavadībā.

Taču Villijam šī saruna likās garlaicīga. Pārlaidis skatienu savam kabinetam, viņš teica Veisam:

—   Kā redzat, es pat savās mājās nepiederu pats sev, es visus savus spēkus atdodu darbam, — Švarckopfs piecēlās un lūdza Veisu sekot.

Viņi izgāja cauri daudzajām istabām, kur pie kantoru galdiem sēdēja civilā ģērbušies cilvēki. Villijam parādoties, tie visi kā pēc komandas pielēca kājās un izstiepa roku partijas sveicienā. Atbildēt uz sveicienu Villijs neuzskatīja par vajadzīgu. Veisam viņš stāstīja:

—   Es savu pieticīgo mājokli esmu pārvērtis personīgā kancelejā, un visi kalpotāji šeit dzīvo kazarmu režīmā. Mēs strādājam ari pa naktīm. Toties, kad reihsfīreram ievajagas kādas steidzīgas ziņas vai materiālus, es jebkurā brīdī varu viņam ziņot par visu, kas viņu interesē.

—   Vai tad drošības dienestam nav savs aparāts?

Villijs mīklaini pasmīnēja:

—   Uzziņas mēs šefam gatavojam vienā eksemplārā. Turklāt sniedzam objektīvu analīzi un šefs vienmēr ir informēts par patieso stāvokli impērijā.

—   Es domāju, ka tieši šāds uzdevums ir drošības dienestam.

—   Bez šaubām. Bet ir taču vēl Bormanis, ir Kaltenbruners. Katrs no viņiem domā tikai par to, lai pirmais iesniegtu savu informāciju fīreram, nemaz neapgrūtinot sevi ar tās apkopošanu. Bet tas nav galvenais. Galvenais ir tas, ka man pašam ir sava personīgā kanceleja un es pats personīgi piegādāju reihsfīreram mūsu materiālus. Un, tā kā tie nav saņemti no oficiāla avota, viņš var izlemt, ziņot fīreram vai ne. Ir brīži, kad informācija tikai kaitina fīreru, bet ir ari tādi, kad fīrers nikni metas virsū tiem, kas viņu nav savlaicīgi informējuši par lietas patieso stāvokli.

Tā, piemēram, rūpnieku aprindas, ar kurām fīreram gribot negribot jārēķinās, bija pieprasījušas, lai vērmahta virspavēlniecība būtiski mainītu stratēģisko «Barbarosas» plānu, pārceļot kara darbību uz tām teritorijām, kas bagātas ar izejvielu avotiem.

Mūsu aģentūra savā laikā bija noskaidrojusi, ka mūsu rūpniecībai pilnīgi pietiek izejvielu, lai nodrošinātu kara pasūtījumus zibeņ- karam. Rūpnieku aprindas tomēr piespieda atsevišķas ministrijas iesniegt citas ziņas. Tā kā zibeņkara princips bija vadošais, neviens neuzdrošinājās atklāti pateikt, ka šis karš Austrumos tik ātri nebeigsies. Un reihsfīreram, no vienas puses, bija iespēja pierādīt fīreram, ka atsevišķu ministriju vadītāji zaudējuši ticību ātrai uzvarai un tādēļ nepareizi plāno ekonomiku, noziegdamies reiha priekšā. Bet, no otras puses, tā kā viņam netrūka precīzu ziņu par valsts izejvielu resursiem, viņš, runājot ar fīreru, atbalstīja rūpnieku prasību — vispirms sagrābt ar stratēģiskām izejvielām bagātos rajonus Ukrainā un Kaukāzā, kas galu galā atbilda arī reiha interesēm. — Villijs nenocietās un padižojās: — Man šajā operācijā bija uzdots ievākt objektīvas ziņas par reto metālu krājumiem.

—   Bet citiem?

—   Jūs esat visai apķērīgs jauns cilvēks, — Villijs uzmundrinoši pasmaidīja. — Reihā pastāv daudzas tamlīdzīgas specializētas pētnieciskas filiāles. — Un, berzēdams rokas, ironiski piebilda: — Toties jūsu Kanariss ir pilnīgs nejēga. Mēs viņam atvēlējām tik daudz tehnikas un kolosālu naudas līdzekļu, lai viņš organizētu simtiem izlūkskolu. Viņš varēja izmantot okupēto rajonu iedzīvotājus, kara gūstekņus, viņam netrūka lielisku darbinieku, kuri apguvuši bagātu pieredzi pirmā pasaules karā un noslīpējuši to reihsvērā. Bet līdz šim laikam mēs vēl neesam saņēmuši no viņa aģentūras kaut cik ievērojamus datus par Krievijas ekonomisko potenciālu, kaut gan tieši tas ir abvēra galvenais uzdevums. No Krievijas sabiedrotajiem mēs paši bez abvēra palīdzības saņemam pietiekami pilnīgu un precīzu informāciju. Un nevis 110 kaut kādiem aģentiem, bet no pirmavotiem — no ārzemju firmu pārstāvjiem, kuriem joprojām ir tirdzniecības sakari ar mūsu koncerniem. Tādēļ, jaunais cilvēk, es jums neieteiktu visai dižoties ar to, ka jūs abvērā strādājāt austrumu virzienā. Berlīnē ar abvēru ir ļoti neapmierināti. Starp citu, — Villijs pašapzinīgi sacīja, — jūsu bijušais priekšnieks rotmistrs Ilerds, pārliecinājies par Kanarisa tuvredzību, uzskatīja par lietderīgāku piedāvāt savus pakalpojumus mums. Ilerds par jums atsaucās visai atzinīgi, cildināja jūsu uzticību un vīrišķību. — Villijs augstsirdīgi piebilda: — Jūs, noraidīdams manu priekšlikumu, arī parādījāt uzticību un vīrišķību. Bet, ticiet man, šīs izcilās īpašības jums vēl sagādās nepatikšanas.

«Viņš nemaz nav tik dumjš,» Veiss nodomāja, klausīdamies Vil- lija pļāpāšanā, «kaut gan jādomā, ka SD dienestā viņš veic melno darbu. Bet strādāt viņš prot un, spriežot pēc viņa personīgās kancelejas, prot piespiest strādāt arī citus.»

Kad Villijs aizgaja, Heinrihs aizveda Veisu uz savu istabu un jautāja:

—   Nu?

—        Lietišķs cilvēks un ļotHabi informēts, — Veiss sacīja, nopratis, ka Heinrihs vēlas dzirdēt viņa domas par Villiju.

—        Šoreiz tu maldies, — Heinrihs iebilda. — Viņš vēlējās tev palielīties. Villijam šaurs uzdevums: viņš plāno darbaspēka piegādi rūpniecībai no koncentrācijas nometnēm. Ienākumus no tās taču saņem SS. Un tas ir viss.

—       Ja tavs tēvocis iepazīstinātu mani ar materiāliem, kādi ir viņa rīcībā, es viņu uzskatītu par ļoti laipnu cilvēku.

—        Skaidrs, — lleinrihs sacīja. — Tagad tu gribēsi, lai brāļadēls parāda tev šo laipnību. Nu, lai iet, lūdzu, te būs mana dāvana! — Un Heinrihs jau sniedzās pēc kādas grāmatas plauktā.

Veiss stingri viņu norāja:

—   Tu to nedrīksti darīt.

—        Kādēļ nedrīkstu? Es taču esmu izlēmis. Uz visiem laikiem! Vai tad tu vēl par to šaubies? Tu laikam domā, ka ir viegli būt sava tēva slepkavas brāļadēlam? Es joprojām esmu brāļadēls, kaut gan vieglāk būtu panest visbriesmīgākās mocības! — lleinrihs niknā izmisumā iesaucās.

—   Es tevi saprotu. Bet arī tev šis tas jāsaprot.

—   Ko tu ar to gribi teikt?

—   Ne tikai jāvēlas, bet arī jāprot.

—   Tu uzskati, ka esmu rīkojies nepiesardzīgi?

—   Nedisciplinēti.

—       Varbūt man bija vispirms jāizprasa tev atļauja?! — Heinrihs sadusmojās. — Piedod, biju aizmirsis, ka tu tagad skaities mans priekšnieks.

—        Nu, kādēļ tu dusmojies? — Veiss pārmetoši teica. — Mums abiem taču vispirms jāapdomā, jāapsver viss, ko gribam paveikt, un tikai pēc tam jāķeras pie darba.

—        Labi, profesora kungs. Esmu ar mieru noklausīties lekciju kursu, kad vien jums labpatiksies to nolasīt.

—        Priecājos, ka tev tik labs garastāvoklis. Interesanti zināt, kāds tam iemesls?

—        Tavs apciemojums, — Heinrihs atzinās. — Par to es tiešām ļoti priecājos. Kaut gan vēl vienmēr nevaru pierast pie domas, ka tu esi krievs — tātad no rases viedokļa nepilnvērtīgs cilvēks.

—   Zemcilvēks, — Veiss papildināja.

—   Tieši tā, — Heinrihs apstiprināja.

—   Kaut kas līdzīgs dzīvniekam, — Veiss sacīja.

—        Saki — bet kadeļ tu esi tik liksms? — Heinrihs savukart jautāja.

— -Gluži tā paša iemesla deļ, kads ir tavam priekam.

—       Vai zini, — IJeinrihs teica, — man šeit atradušies visādi tāli radinieki un to vidū visai jaukas sieviešu, dzimuma pārstāves.

—   Lieliski!

—   Ja vēlies, iepazīstināšu! — lleinrihs piedāvāja.

—   Protams, vēlos!

—   Tikai brīdinu, ka tas visai bīstami.

—       Man ar sieviešiem sava pieredze ir, ja vien pazīšanās var atnest kādu labumu, — Veiss sadūšojies atbildēja.

—   Bet ja nu iemīlies?

—   Nu, vai zini! — Veiss sašutis paraustīja plecus.

Heinrihs atlaidās uz kušetes un, zobgalīgi uzlūkodams Veisu, uzstājīgi teica:

—        Es būšu tavs skolotājs. Tu taču nemaz nepazīsti šo aprindu dzīves veidu. Ja divi dažādu dienestu neprecēti virsnieki bieži satiekas, viņu draudzība rada aizdomas. To var attaisnot tikai divi iemesli — iedzeršana vai sievietes, vai arī abi kopā. Izvēlies!

—        Bet varbūt aizraušanās ar kādu sportu? — Veiss nedroši ieminējās.

—       Tam es esmu par laisku. Turklāt visi zina, ka sports mani neinteresē. Mēs vairs neesam nekādi zēni. Nu, vecais, saņem dūšu!

—        Padomāšu, — Veiss sacīja. — Varbūt atradīsim kādu citu variantu.

—        Es jau visu esmu apdomājis, — Heinrihs apņēmīgi sacīja. — Svētdien es tevi iepazīstināšu ar Rumpfu ģimeni. Viņi dzīvo vienkāršā villā Grūinevaldes rajonā. Netālu, Iloencollernu 1111 Berkaera ielas stūrī trīsdesmit viens — trīsdesmit pieci, stāv neizskatīga ķieģeļu ēka. Tur atrodas tava šefa Valtera Sellenberga štāba mītne, kur dienu un nakti, trijās maiņās, strādā pieci simti izlūkošanas darba meistaru. Ēkā agrāk atradusies tāda kā ebreju draudzes patversme vai slimnīca. Bet tagad — centrs, kur izdara galvaskausu un seifu trepanāciju, lai iegūtu tur paslēptās dažādu pasaules lielvalstu slepenās ziņas un dokumentus. Tev vēl nav atļauts tur ieiet. Bet ceru, ka tava zinātkāre uzvarēs kautrību un tu kļūsi šīs ēkas pastāvīgs apmeklētājs. Tiesa gan, tagad tur vairs neārstē un nemaz nerūpējas par to cilvēku dzīvības uzturēšanu, par kuriem interesējās šīs mājas iemītnieki.

Veiss gatavojās iet prom, un Heinrihs atkal mēģināja viņam iedot grāmatu, bet Veiss atteicās to pieņemt.

—   Tu laikam baidies? — Heinrihs pārmetoši sacīja.

—   Nē, — Veiss atteica. — Es nevēlos atbalstīt nepārdomātu rīcību.

—   Bet ja nu šīs grāmatas glabāšana apdraud mani?

—   Neko darīt, — Veiss sacīja, — tādā gadījumā man būs tā jāpaņem, kaut gan tu spied arī mani riskēt.

—   Nē, — Heinrihs sacīja. — Lai paliek. Es saprotu. Tev taisnība. Man tikai gribējās nekavējoties sākt kaut ko darīt…

—   Arī man kādreiz gribējās nekavējoties sākt, — Veiss atzinās, — bet izrādījās, ka pacietība prasa lielu vīrišķību.

59

Veiss joprojām saņēma no Gustava nenozīmīgus uzdevumus. Viņš gāja sagaidīt cilvēkus, ar kuru ārējo izskatu viņu visai pavirši iepazīstināja, un pavadīja tos līdz norādītai adresei.

Reiz lidostā viņš sagaidīja cilvēku, kurš atradās neapskaužamā stāvoklī. Acīm redzot, aģents bija ievainots un zaudējis daudz asiņu. Kaut gan šis cilvēks ļoti lūdza vest viņu uz hospitāli, Veiss cietsirdīgi nogādāja viņu norādītā konspiratīvā dzīvoklī. Seit ievainotais sacīja, ka apstākļu spiests iznīcinājis šifrētās vēstules, un lūdza Veisu uzklausīt viņu. Viņš baidījās, ka nomirs, nesastapis cilvēku, kuram jānodod informācija.

Lai cik kārdinoši bija uzklausīt ievainoto, Veiss tomēr kategoriski atteicās un aizgāja. Kad Gustavs pats atdrāza uz motocikla pie vientuļi atstātā mirstošā cilvēka, tas vairs nebija dzīvs.

Gustavu pārņēma nevaldāmas dusmas, viņš nosauca Veisu par aprobežotu stulbeni un visādi draudēja. Bet drīz vien savaldījās un, kaut arī neatvainojās, bija spiests atzīt, ka Veiss rīkojies tā, kā viņam pienācies rīkoties pēc instrukcijas.

Nākamajā dienā, acīm redzot, pēc ziņojuma par Veisa rīcību kādai augstākstāvošai personai, Gustavs sacīja Johanam:

—   Pēter, jūs ar savu disciplinētību esat iemantojis uzticību. Ņemot to vērā, atsevišķos īpašos gadījumos jums atļauts pieņemt sūtījumu vai mutisku informāciju. Atkārtoju — tikai ārkārtējos gadījumos, kas līdzīgs šim bēdīgajam incidentam.

Nākamajā svētdienā Heinrihs piespieda Veisu apmeklēt Rumpfu ģimeni.

Johanam nemaz negribējās sagādāt sev jaunus pārbaudījumus. Un tomēr viņš piekāpās, cerēdams, ka drīz atradīs kādu ieganstu, lai atstātu sabiedrību, ja tā viņam liksies neinteresanta.

Rumpfu ģimene sagaidīja jaunos cilvēkus tik sirsnīgi, it kā viņi Šodien jau būtu bijuši viņu mājā un nupat atgriezušies no pastaigas.

Varēja just, ka Heinrihu šeit mīl un uzskata gandrīz par ģimenes locekli.

Veisam tūdaļ bija jāatsakās no savas klīrīgās nepieejamības, kad Šarlote Rumpfa, slaida, stalta meitene vienkāršā katūna kleitiņā, sniedza viņam roku un sirsnīgi teica:

—       Varat nemaz nestādīties priekšā. Jūs esat Johans! Gluži tādu es jūs arī biju iedomājusies.

Meitenes tumši pelēkās, vērīgās acis bija bez mirdzuma, un tādēļ pat tad, kad viņa smaidīja, nogurusi seja ar skarbajiem vaibstiem likās skumja.

Neļaudama Johanam atbildēt, Šarlote lūdzoši teica:

—       Tikai, lūdzu, neizliecieties, ka jūs esat pārsteigts. Heinrihs man par jums ir stāstījis.

Heinrihs atrada par vajadzīgu paskaidrot:

—       Tikai to, ko nepieciešams zināt meitenei par viņai svešu, bet interesantu jaunu cilvēku.

—   Heinrih, nevajag, — Johans apmulsis sacīja.

Negaidot istabā strauji ienāca melnīgsnēja brunete ar kaut ko spilgti oranžu mugurā, un no šīs kliedzošās krāsas viss apkārt it kā nodzisa. Nozibsnījusi melnajām acīm, viņa nevērīgi stādījās priekšā Johanam.

—   Karolīne fon Virta.

Maigi uzlikusi roku Heinriham uz pleca, vērīgi ielūkojās viņā.

—        Klīst valodas, it kā jūs visu savu laiku ziedojot tikai darbam. Tagad es to varu apstiprināt.

—   Kādēļ jūs tā domājat?

—   Kā nu ne! Beidzot jums radusies vēlēšanās mani redzēt!

—   Es paklausīju sirdsbalsij.

—        Bet pagājušajā reizē jūs tik ļoti interesējāties par manu darbu Berkaera ielā, ka man gribot negribot radās aizdomas, ka es jūs interesēju tikai kā jūsu dienesta biedrene.

lleinrihs samulsa un, izvairīdamies no Veisa skatiena, sacīja:

—        Man vienkārši gribējās pārliecināties, cik nopietna jūs esat kļuvusi pēc tam, kad sākāt tur strādāt.

—   Iedomājieties, nopietnības man nav vairāk kā jums.

Heinrihs, pievērsies Veisam, paskaidroja:

—        Karolīne pilnīgi pārvalda vairākas svešvalodas, un vispār viņa ir pati pilnība arī visādā citādā ziņā.

Veisam jau bija zināms, ka Berkaera ielā atradās tikai viena slepenā dienesta nodaļa — ārzemju sakaru nodaļa. Tā vadīja operācijas aiz robežām un analizēja materiālus, ko saņēma no ārzemēm.

Vēlāk viņš uzzināja, ka Karolīne ir 1935. gadā mirušā diplomāta meita un ilgu laiku dzīvojusi ārzemēs. Kad meitenes tēvs nomiris, ārlietu ministrija mēģinājusi viņu saistīt darbā savā izlūku nodaļā, bet viņa kategoriski atteikusies. Taču, lai izvairītos no nosūtīšanas uz darba fronti, iestājusies SD Sestajā nodaļā par stenogrāfisti un drīz vien kļuvusi tur par tulku. Labākā rekomendācija bija tā, ka viņas vecākais brālis, kas nesen kritis frontē, 1933. gadā beidzis universitāti kopā ar Valteru Sellenbergu.

Sākumā Veisu darīja nemierīgu Heinriha enerģiskā apņēmība, ar kādu viņš organizēja šo pazīšanos, bet drīz vien, kad viņi ar meitenēm aizgāja uz mežu pastaigāties, viņa nemiers zuda. Heinrihs tik ļoti bija aizrāvies ar Karolīni, ka viņam pat prātā neienāca pajautāt Veisam, ko viņš domā par meiteni.

Ja Gustavs uzzinās par šo pazīšanos, viņš droši vien nodomās, ka Veiss pārāk strauji aklimatizējas Berlīnē. Tas var likties aizdomīgi. Tādēļ Johans nolēma turēties tālāk no Karolīnes, lai nedotu viņai iemeslu runāt par savu jauno paziņu.

Pamanījusi Veisa raižu pilnās acis, Šarlote jautāja:

—   Vai jums ar mani garlaicīgi? — Un, it kā nemaz nešaubīdamās par to, teica: — Pali zinu, ka esmu garlaicīga un atpalikusi. Daudzas manas draudzenes iestājušās sieviešu palīdzības apakšvienībās, bet es aizgāju uz rūpnīcu, kur atstrādāju darba klausību. Dzīvoju kazarmā un tikai svētdienās apciemoju savējos.

—   Arī jūsu rīcība ir patriotiska, — Veiss vienaldzīgi atbildēja.

—   Es nestrādāju fabrikā, lai parādītu patriotiskās jūtas. Tētis strādāja šajā rūpnīcā par inženieri. Kopš trīsdesmit trešā gada viņš nestrādā, aizgāja pensijā slimās sirds dēļ.

—   Jūsu tēvs gan izskatās ļoti možs, — Veiss bez kāda nolūka teica. — Nemaz nevar domāt, ka viņš būtu slims.

Šarlote satraukti uzlūkoja viņu un steidzās pārliecināt:

—   Nē, nē, viņš ir ļoti nopietni slims.

Un pēkšņi Johanam viss kļuva skaidrs. Trīsdesmit trešajā gadā fašisti sagrāba varu. Ak tad tā, iemesls droši vien pavisam cils. Tādēļ viņš pasteidzās piekrist:

—   Tiešām, sirds slimnieki reizēm izskatās visai labi.

Šarlote pamāja ar galvu un, pateicīgi pasmaidījusi, jautāja:

—   Vai es jūs neapgrūtinu ar savu pļāpāšanu?

—   Nē, — Veiss atbildēja, — ļoti interesanti!

—   Man dažkārt liekas, — meitene skumji turpināja, — ka es dzīvoju dīvainu, divkosīgu dzīvi. Ziniet, es nemaz nebaidos no darba, kaut gan tas ir nogurdinošs un daudzas sievietes kļūst kroplas vai saslimst ar neārstējamu slimību. Bet dzīve kazarmā — kaut ko tik drausmīgu pat grūti iedomāties! Kazarmu apmeklē vīrieši kā … nu, paši zināt. Ir lādas sievietes, kurām viss vienaldzīgs. Viņas tik šausmīgi piedzeras — baigi skatīties … Dažas mātes slēpj savus bērnus kazarmās, jo nav kur tos atstāt. — Brīdi klusējusi, viņa piebilda: — Bet kādēļ nacionālsociālistiskās partijas biedri no visa tā ir atbrīvoti un necieš trūkumu, kādā dzīvo visa nācija? Vai jums tas liekas pareizi?

—   Es tikai nesen esmu ieradies Berlīnē, — Veiss izvairīgi teica.

—  Jā, es piemirsu, ka jūs dienējāt ģenerālgubernatorā. Hitlers teica, ka ģenerālgubernatora — poļu rezervāts, tāda kā liela nometnē. Vai tiešām tur tik šausmīga dzīve?

—   Kā nu kuram.

—   Mani neinteresē tas, kā jūs lur dzīvojāt, bet kā tur moka un nogalina cilvēkus.

—-' Vai tad jūsu rūpnīcā nestrādā kara gūstekņi?

—   Strādā, tos sit līdz nāvei, daudzi mirst arī dabiskā nāvē — no bada. Man reizēm kauns, ka esmu vāciete! — Šarlote rūgti iesaucās. — Vai zināt, ko es domāju? Ja krievi uzvarēs, viņi pret mums būs tikpat nežēlīgi, cik nežēlīgi esam bijuši mēs. Doktors Gēbelss nepārtraukti skandina, ka krievi atriebsies mums par cietsirdību ar tādu pašu cietsirdību. Man apnicis klausīties viņa garās runas.

—   Un tomēr piekrītat tam, ko viņš saka?

—   Bet vai tad tas tā nav?

—   Pildot dienesta pienākumus, es mazliet iepazinu boļševiku principus, — Veiss teica. — Tie radikāli atšķiras no principiem, kurus sludina fīrers, un es domāju, ka krievi pret mums izturēsies pavisam citādi. — Pēc tam piebilda: — Tieši tādēļ Padomju Savienība arī ir galvenais Trešās impērijas ienaidnieks. Un ne tikai militārs pretinieks, kā tās sabiedrotie, bet arī politisks pretinieks.

—   Dīvaini gan, — Šarlote, stiepdama vārdus, sacīja, — jūs esat SD virsnieks, bet nezin kādēļ es nemaz nebaidos no jums. Bet jūs, man šķiet, baidāties no manis un tādēļ runājat tik piesardzīgi un izvairāties man atbildēt.

—   Mīļā Šarlote, — Veiss vieglprātīgi iesaucās, — es ar meitenēm nemēdzu runāt par politiku!

—   Labi. Runāsim par to, par ko jūs mēdzat runāt ar meitenēm. — Un nepacietīgi piebilda: — Nu, runājiet, es klausos.

Veiss samulsis nodūra acis.

—   Varbūt es jums nemaz nepatīku?

Veiss godīgi atzinās:

—   Nu, kā jūs tā varat runāt, jūs man ļoti patikai!

—   Bet kas jums mani patik? — meitene neatlaidās.

—   Man jūs patikat tāda, kāda jūs esat.

—   Kāda?

—   Man tāda sajūta, ka es jūs jau sen pazīstu.

—   Vai pēc Heinriha nostāstiem?

—   Nē, viņš man nekā nav stāstījis par jums.

—       Vīrieši paraduši dalīties savos iespaidos par meitenēm. Ko jūs Heinriham par mani teiksiet? Nu, drosmīgāki

—   Ka jūs esat Grūnevaldes feja.

—        Cik savādi, — Šarlote domīgi noteica. — Tiklīdz jūs sākat runāt banalitātes, jūs kļūstat pavisam nedabisks.

—   Vai tas ir pārmetums?

—   Jūs tas apvaino? Jūs vēlaties būt tāds kā visi?

Veiss saprata, ka aizrunājies par tālu, un ar nožēlu teica:

—        Es nupat kā esmu iebraucis Berlīnē un vēl neprotu uzvesties sabiedrībā.

—        Bet vai Berlīnes Zooloģisko dārzu paguvāt apskatīt? Nē? Zēl gan. Iepazīšanās ar Berlīni jāsāk no turienes: tur jūs gūtu daudz pamācoša.

—   Vai no papagaiļiem?

—        Domāju, ka plēsīgie zvēri jums neko sevišķu iemācīt nevarētu. — Šarlote pasmaidīja. — Ticiet man, es tā runāju tikai tādēļ, ka zinu: jūs esat daudz labāks, nekā gribat izlikties.

Veisam nemaz nebija vēlēšanās atstāt palikamu iespaidu uz šo drosmīgo meiteni, kurai bija tik nesaudzīgi spriedumi. Tas bija pārāk bīstami. Protams, viņam bija patīkami dzirdēt, ka Šarlote uzskata viņu par labu cilvēku, taču riskēt nedrīkstēja. Kas zina, cik dziļi var iespiesties viņa dvēselē Šarlotes vērīgais prāts … Tādēļ viņš, vēlēdamies izbeigt šo sarunu, jautāja:

—        Vai jums neliekas, ka Heinrihs nopietni aizrāvies ar Karolīnes jaunkundzi?

—   Viņa ir skaista. Vai jūs to nepamanījāt?

—   Jā, protams, skaista, — Veiss piekrita.

—        Aizraušanās ar skaistu meiteni, — Šarlote pamācoši sacīja, — vīrietim piederas tāpat kā virsniekam rūpes par sava mundiera godu.

Ja sākumā Veiss mazliet uztraucās par tik atklāti pārspīlētu, neatlaidīgu uzmanību, kādu lleinrihs parādīja SD Sestās nodaļas politiskā slepenā dienesta darbiniecei, tad tagad viņš pilnīgi nomierinājās. No Šarlotes vārdiem viņš saprata, ka Heinriha draudzība ar skaisto Karolīni fon Virtu nevienam nekādas aizdomas radīt nevar.

Johans ar baudu ievilka krūtis patīkamo, šķiet, sterili tīro gaisu. Viņš pavērās apkārt.

Visapkārt pletās Grūnevaldes meža masīvs, un likās, ka tam nav ne gala, ne malas. Mežs bija ļoti rūpīgi kopts un drīzāk izskatījās, pēc parka. Šo milzīgo meža teritoriju mežsargi kopa tikpat uzcītīgi kā dārznieki puķu dobes vai kā istabenes daudzās telpas bagātnieku muižās, neatstājot nevienu puteklīti.

Likās neticami, ka pat kara laikā, kad miljoniem vāciešu mobilizēti piespieddarbos lauksaimniecībā, mežam var veltīt tik lielu uzmanību.

Mežā atradās lieli iecirkņi ar gludi asfaltētiem celiņiem. Šos iecirkņus iežogoja dzeloņdrātis, pie kurām daudzās vietās redzēja brīdinošus uzrakstus: «Uzmanību, privātīpašums!» Neievērot šo aizliegumu bija tikpat bīstami kā pārkāpt aizliegtās zonas robežu.

Vakariņas ēda uz atklātas terases mijkrēslī. Viņi vēl nebija paguvuši apsēsties pie galda, kad iekaucās gaisa trauksmes sirēnas.

Piepilsētas savrupmāju un villu rajonā nebija nevienas bumbu patvertnes. Tikai bagātnieki bija tādas uzcēluši savās mājās. Izrakt slēptuves mežā bija aizliegts, bet ierīkot tādas pašu dārziņos sīkie īpašnieki nevarēja atļauties.

Sabiedroto gaisa spēki parasti bombardēja Berlīnes biezi apdzīvotos strādnieku rajonus. Tā tas notika arī šoreiz. Kaut gan Berlīne atradās līdzenumā, taču nomales ugunsgrēki un dūmi it kā pacēla augstu gaisā pilsētas kontūras, kas uguns atspulgā krampjaini trīsēja un raustījās.

Bumbu grāvieni šeit atbalsojās kā dobja dunoņa, it kā kaut kur tālumā blietētu zemi.

Visi klusēja. Neviens nepieskārās ēdienam.

Rumpfa kungs, slaucīdams sviedrus no savas apaļās, dziļi atsegtās, pieres, klusā balsi, ne pie viena negriezdamies, sacīja:

—   Es nekādi nevaru saprast, kādēļ tieši Amerika un Anglija ir uzņēmušās soda ekspedīcijas pienākumus. Padomju aviācija mierīgos iedzīvotājus neiznīcina.

—   Tikai tādēļ, ka krieviem trūkst lidmašīnu, — Karolīne izteica savas domas.

—   Reihsmaršals Gērings apgalvo pretējo. Krievi savas lidmašīnu rūpnīcas esot evakuējuši uz Austrumiem. Mūsu bumbvedējiem Austrumu rajoni nav aizsniedzami. — Rumpfs iesāņus paskatījās uz Veisu. — Cik man zināms, Kanarisam šis fakts sagādāja lielu pārsteigumu.

Veiss klusēdams tikai noplātīja rokas.

—        Amerikāņi un angļi gudri darītu, ja tie krieviem piegādātu tāla maršruta lidmašīnas, — Karolīne teica.

—   Kam tas vajadzīgs? —• Heinrihs jautāja.

—        Būtu taču labāk, ja mūs bombardētu krievu lidotāji, mēs tad krievus vēl vairāk ienīstu! — Karolīne ļaunā priekā noteica. — Man šķiet, ka tas ir arī pašu sabiedroto interesēs.

Veiss laiski un vienaldzīgi norūca caur zobiem:

—        Neklājas tik atklāti runāt par to, par ko jau tā noraizējušies mūsu šefi Berkaera ielā.

Karolīne samulsa un vainīgi nodūra acis. It kā no vēsuma nodre- binādamās, viņa apjukusi nomurmināja:

—   Piedodiet, es nedomāju, ka jūs esat tik labi informēts.

Veiss, nomierinādams viņu, pasmaidīja un draudzīgi teica:

—        Taisnību sakot, tas nevienam vairs nav noslēpums. Citādi tas nemaz nevar būt.

Tumši sārtās debesis virs Berlīnes joprojām dūca, it kā tām urbtos cauri milzīgs urbis. Prožektoru stari kā salti, iezilgani tērauda naži graizīja mākoņus, kurus tūlīt pēc tam it kā sarkaniem diegiem cauršuva zenītlielgabalu lādiņi. Bumbu sprādzieni atgādināja pazemes grūdienus.

Pieliekusi Veisam savu nobālušo seju, Karolīne izbijusies čukstēja:

—        Reizēm man liekas, ka sabiedrotie nemaz netīko pēc Vācijas sakāves. Ar šiem uzlidojumiem viņi tikai atpērkas no krieviem. Ja tas ir tā, es viņiem piedodu.

—        Jūs esat gudra meitene! — Veiss pasmīnēja. — Protams, bombardēt mierīgos iedzīvotājus ir vieglāk un mazāk bīstami nekā atklāt otru fronti.

Veisa pamudināta, Karolīne tāpat čukstus piebilda:

—        Par to liecina arī tas, ka lielos rūpniecības objektus viņi nekad nebombardē.

—   Nu, tas šķiet neticami!

—        Jūs tam neticat? — Karolīne ironiski pasmaidīja. — Kādēļ tad viņu izlūki ne reizes nav mēģinājuši uzstādīt pelengatorus aizsardzības uzņēmumu rajonos?

—   Domāju, ka tas ir mūsu pretizlūkošanas dienesta nopelns.

—   Bet krievu aģenti taču to dara!

—        Vai tad jūs neteicāt, ka krievu aviācija nepiedalās šādos uzlidojumos?

—        Tādos tiešām nepiedalās, bet izvēlētos mērķus tie tik precīzi bombardē, ka izraisa gaužām nepatīkamas pārdomas.

—   Kādas tad?

—• Nu kā jūs to nesaprotat? — Karolīne dusmojās. — Krievi

bombardē tikai militārus objektus, lai parādītu iedzīvotājiem, ka cilvēkus viņi saudzē. To viņi dara propagandas nolūkos.

—   Vai jūs domājat, ka krievi ir tik tālredzīgi?

—   Daudz tālredzīgāki nekā viņu sabiedrotie. Tādēļ mums jāpa- līdz viņu sabiedrotajiem to saprast.

—   Bet kā mēs to varētu izdarīt?

—   Ja mēs, vācieši, neraugoties uz visiem upuriem, ko mums no-, dara sabiedroto bombardēšana, pratīsim tiem iedvest domu, ka krievi galu galā tos tomēr pievils, tad nav izslēgta varbūtība, ka angļi un amerikāņi kļūst par mūsu sabiedrotajiem.

—   Jums taisnība, — Veiss piekrita. — Tikai man šķiet, ka krievi savas līguma saistības ar sabiedrotajiem pilda daudz godīgāk nekā sabiedrotie savus pienākumus.

Karolīne dedzīgi iesaucās:

—   Es tomēr ticu mūsu kara ģēnijam! Gan jau tie no mums, kam strādā galva un kam liela pieredze, pratīs izgatavot tādus dokumentus, kas pierādīs sabiedrotajiem, ka krievi viņus krāpj un otrādi —- krieviem tikpat pārliecinošus pierādījumus par viņu sabiedrotajiem.

—   Jā, — Veiss dzīvi atsaucās. — Es nemaz nešaubos, ka Berkaera ielā ir ļaudis, kuri ne tikai domā tāpat kā jūs, bet kuru rīcībā ir arī atbilstoša tehnika, lai īstenotu šo plānu. — Lielīdamies piebilda: — «Vali štābā» mums arī netrūka tādu speciālistu: tie prata, izgatavot visādus viltotus dokumentus. Bet, ziniet, nez kādēļ mūsu aģenti tomēr labprātāk centās iegūt īstus dokumentus: ar tiem viņi jutās drošāki.

Johans saprata, ka Karolīne tik nesavaldīgi pļāpā, ne tikai vēlēdamās parādīt savu pārākumu pār viņu. Būdama nervoza, viegli uzbudināma, viņa bailēs no bombardēšanas nonākusi histērijā un,, lai kaut vai šķietami saglabātu pašsavaldīšanos, runāja bez pārtraukuma, mēģinādama noslāpēt nāves bailes ar savas balss skaņu^ Bombardēšana beidzās, sirēna pavēstīja gaisa trauksmes atsaukumu. Karolīne", vārga un nespēcīga, sniedza Veisam savu auksto,, nosvīdušo roku un bailīgi apjautājās:

—   Vai tik es neesmu sarunājusi par daudz?

—   Kas jums nāk prātā! — Johans izlikās izbrīnījies. — Tas pilnīgi saprotams, jūsu vārdi apliecina vienīgi raizes un rūpes par- darbu. Un vairāk neko.

Pavadīdama viesus līdz mašīnai, Šarlote jautāja Johanam:

—   Vai tiešām Karolīnes pļāpāšana jūs tā interesē? Nedomāju,, ka darbs viņu tik slikti ietekmēs.

—   Viņa vienkārši pārāk nervozēja, — Veiss sacīja.

—   Jā, — Šarlote piekrita, — es arī. Sī bombardēšana drīz vien

mūs visus padarīs vājprātīgus. — Klusi jautāja: — Varbūt jūs vēl kādreiz apciemosiet mūs? — Samulsusi, jautājoši un mīļi lūkodamās ar savām skumjajām, tumši pelēkajām acīm Johanam sejā, Šarlote piebilda: —• Tagad, kad jūs vairs neesat mums svešs, jūs varētu apciemot mūs ari viens, ja Heinrihs pārāk aizņemts.

Johans pamāja ar galvu, iesēdās mašīnā, atskatījās. Šarlote stāvēja pie zemajiem, no zariem pītajiem vārtiņiem un māja ar roku.

Nemaz nepārspriedis ar Heinrihu iespaidus par Rumpfu ģimeni, Johans ilgi un pamatīgi izskaidroja noteikumus un taktiku, kas Heinriham tagad būs jāievēro. Neviļus pamanīja, ka runā ar tādu pašu tēvišķu intonāciju, kādā aizvien runāja Barišovs, kad tas mācīja viņu, Johanu.

Heinrihs pēkšņi pārtrauca Johanu:

—        Vai tu zini, ka Karolīnes tēvs nebūt nav miris dabiskā nāvē, bet ticis noindēts?

—   Kas viņu noindējis?

—   Es zinu tikai to, ka viņš nav miris no slimības.

—   Vai viņa tevi ir savaldzinājusi?

—        Daudz vairs netrūkst, — Heinrihs norūca. — Bet varu ari pārtraukt šīs attiecības.

—        Redzi, — Veiss teica, — es, piemēram, nekad neesmu domājis un nedomāju, ka tu nolēmi cīnīties pret fašismu tikai tādēļ, ka tavu tēvu noslepkavojuši fašisti.

—   Mans tēvocis 1

—        Fašisti, — Veiss stingri atkārtoja. — Galvenais un izšķirošais bija pavisam kas cits. Tu pats pārliecinājies un saprati, ka tev nav pa ceļam ar tiem, kam šobrīd pieder vara pār vācu tautu.

—   Ak tu mūžs! — Heinrihs iesaucās. — Tu atkal filozofē!

Veiss, izlikdamies, ka nav dzirdējis šo ironisko piezīmi, turpināja

mierīgi un apdomīgi:

—        Toties Karolīne, ja arī kādreiz uzzinās, ka viņas tēvs ticis nogalināts pēc kādas personas norādījuma, varbūt ienīdīs šo cilvēku. Bet nevis nacistu režīmu …

—   Vai tu par to esi pārliecināts? — Heinrihs viņu pārtrauca.

—   Es tikai izsaku savas domas.

—        Tas nozīmē, ka man sev jāpavēl: «Stop!»? Bet varbūt šo aizraušanos var izmantot lietas labā?

—   Tam es gan izvēlētos citas metodes.

—        Tas, šķiet, nesaskan ar jūsu visai dīvaino ētiku? — Heinrihs jautāja.

—        Runa nav par ētiku. Vai tad tu neredzēji, cik nesavaldīgi pļāpāja Karolīne, izbijusies no bombardēšanas. Ņemot vērā viņas pārliecīgo nervozitāti, viņa arī citos apstākļos var zaudēt pašsavaldīšanos, un tas nepaliks nepamanīts. Tādēļ, jo retāk tu ar viņu satiksies, jo mums abiem būs labāk, teikšu vēl, ka arī drošāk.

—       Tu taču ar interesi klausījies, ko viņa pļāpā, es lo redzēju no tavas sejas.

—       Viņa runāja tikai par to, kas mums jau zināms no citiem avotiem.

—       Nu labi, pieņemsim, ka esmu maldījies un tev ir taisnība. Bet es arī nemaz neesmu akls. Saki — vai Šarlote tev patīk?

Johans klusēdams pamāja ar galvu, nepaskatīdamies uz Heinrihu.

—        Būs jau labi, nemaz neslēp savas acis. Es esmu augstsirdīgāks par tevi. Lūdzu, tiecieties, cik bieži vien vēlaties! Šarlote tiešām ir laba meitene.

Johans bēdīgs sacīja:

—       Tā jau ir tā nelaime, ka viņa jauka meitene. Tikai baidos, ka viņas asie spriedumi var iegrūst viņu nelaimē. Varbūt ir iespējams viņu kaut kā brīdināt?

—       Tu jau vari to izdarīt, turklāt mēnesnīcā Grūnevaldes noslēpumainajā meža biezoknī.

—       Nejokojies, — Johans klusi sacīja. — Tu taču pats saproti, ka es viņu brīdināt nevaru. Turklāt nez vai kādreiz vēl viņu redzēšu.

—   Vai tu nopietni runā?

Johans pamāja ar galvu.

—        Nu, — Heinrihs sacīja, — tad mēs abi esam cietuši vienādus zaudējumus.

—   Man šķiet, ka Šarlote ir ļoti jauka meitene, — Veiss atkārtoja.

—• Tu gribi teikt, ka tavs upuris ir lielāks? Var jau būt. Karolīne

ir pārāk skaista, bet nez vai viņai sirds arī ir. Piekrītu, tev taisnība. Tu, protams, esi nelaimīgāks par mani. Jūtu līdzi! …

Katram, kas atstāja kotedžu, atgriežoties vajadzēja informēt Gustavu, kur un kādā sabiedrībā viņš pavadījis laiku. Rakstiska ziņojuma neprasīja. Informācijai bija neoficiāls raksturs, tāpat vien garlaicīga patērzēšana.

Pēc pirmās vizītes pie Svarckoipfiem Veiss ar godbijības pilnu cieņu lika saprast Gustavam, ka viņam ne prātā nenāk kaut ko stāstīt par Svarckopfiem.

—       Tā vien šķiet, ka pret Villiju Svarckopfu jums lielas simpātijas? — Gustavs pazobojās.

—• Runa nav par simpātijām, — Veiss nopietni atbildēja. — Kad

Villijs gribēja izprašņāt par to, kā es dzīvoju, es viņam atbildēju to pašu, ko nupat teicu jums.

—   Nedomāju, ka jūs esat tik piesardzīgs!

—        Jā, — Veiss teica. — Tāds es esmu. Es nevēlos zaudēt Heinriha Svarckopfa draudzību. Viņš manā labā daudz darījis.

—        Neko darīt, — Gustavs sacīja, — jums taisnība: tā tiešām ir vājība. Bet šāds trūkums ir tik reta parādība starp tiem, kas mums kalpo, ka esmu ar mieru samierināties.

—   Pateicos, — Veiss sacīja.

Johana vizīte Rumpfu ģimenē Gustavu neinteresēja. It sevišķi tādēļ, ka Šarloti Veiss raksturoja kā tipisku «Hitlerjugenda» pārstāvi, fanātiķi, kas ar darbu rūpnīcā cenšas apliecināt savu dedzīgo uzticību fīreram.

Toties par Karolīni fon Virtu Johans tik aizrautīgi jūsmoja, ka Gustavs apvaicājās, vai tik viņš nav Karolīnē iemīlējies no pirmā skatiena. Pēc tam, it kā starp citu, piebilda:

—        Nu, novēlu jums patīkami pavadīt laiku. Kad jūs esat norunājuši atkal tikties?

—        Es neuzdrošinājos viņai lūgt satikšanos, — Veiss teica un nodūra acis.

—   Kādēļ?

—        Ziniet, es gribēju jums lūgt padomu, ko lai daru, — Veiss vaļsirdīgi un sirsnīgi teica. — Viņa nenoliedzami ir skaista meitene, nāk no labas ģimenes, bet ilgi dzīvojusi kopā ar tēvu ārzemēs. Es diemžēl nemanīju viņā augsti cildenas patriotiskas jūtas.

—        Vai tiešām? — Gustavs brīnījās. — Apsveicu! Tas nozīmē, ka jūs viņu tā esat savaldzinājis, ka viņa pat aizmirsusi runāt par politiku.

—   Jūs tik labi viņu pazīstat?

Gustavs neatbildēja, bet ieteica:

—        Nekad gan neaizmirstiet, ka sievietei skaistums ir tikpat iedarbīgs ierocis kā vīrietim prāts. Abiem šiem ieročiem slepenajā dienestā vienāds spēks, abi nepieciešami.

—   Vai jūs man iesakāt viņu iesaistīt? — Veiss jautāja.

Gustavs augstsirdīgi pasmaidīja:

—   Es iesaku jums apdomāt manus vārdus.

—   Šķiet, es esmu jūs sapratis, — Veiss nomurmināja.

—   Lieliski. Ko jūs secinājāt?

—        Jūs man pateiksiet, vai man jāatjauno pazīšanās ar Karolīni fon Virtu vai ne.

—   Jūs esat gudrs zēns, Pēter, — Gustavs noteica.

Ne visi darbinieki, kas ietilpa Valtera Sellenberga sakaru virsnieku speciālajā grupā, pastāvīgi dzīvoja ceriņi! krūmos paslēptajās kotedžās. Daži dzīvoja savās mājās un brauca uz šejieni tikai saņemt uzdevumu. Tie visi bija cilvēki, kas apgrozījās Berlīnes augstākajā sabiedrībā. Viņi nāca no cienījamām ģimenēm un bija materiāli neatkarīgi.

Viens no viņiem, Hugo Lembergs, ievērojama Berlīnes advokāta dēls, pēc izglītības jurists un lidotājs pēc kara profesijas, likās Veisam visai interesants.

Sis jauneklis ar sportista stāju izturējās neatkarīgi un sprieda asi un drosmīgi. Reiz viņš jautāja Veisam:

—   Jūs agrāk strādājāt abvērā un nodarbojāties ar krievu jautājumiem. Sakiet — kā jūs domājat, vai krievi varētu vest separātas sarunas ar Vāciju?

—   Nē, — Veiss atbildēja.

—   Bet vai tādu iespējamību viņi pieļauj, ka Vācija uzvarētu Krieviju?

—   Nē, — Veiss atkārtoja.

—   Nu, bet kā domā tie, kas pārnākuši mūsu pusē?

—   Tie galvenokārt ir padibenes.

—   Tātad jūs domājat, ka mūsu diversijas darbam Krievijas iekšienē nav perspektīvas?

—   Mums ir izdevies organizēt atsevišķas veiksmīgas operācijas, piemēram …

—• No jūsu teiktā man viss jau ir skaidrs, — Hugo viņu pārtrauca. Viņš piedāvāja Veisam cigareti un arī pats aizsmēķēja. Bridi domājis, teica: — Secinājums ir tikai viens: lai mēs uzvarētu Austrumos, mums nepieciešams zaudēt karu Rietumos un, jo ātrāk, jo labāk. Daži jau ir izteikuši domu, ka mums izdevīgāk kapitulēt saviem militāriem pretiniekiem Rietumos nekā atļaut sevi sakaut militāri politiskiem ienaidniekiem Austrumos.

—   Esmu pārliecināts par Lielvācijas galīgo uzvaru, — Veiss sacīja.

—   Es arī, — Hugo atbildēja. — Taču ceļi uz uzvaru var būt dažādi.

Reiz Ilugo ielūdza Veisu pie sevis. Lembergu savrupmāja atradās netālu no Vanezera Dalemas rajonā. Seit Veiss negaidot sastapa rotmistru Herdu, bet Herds, ieraugot Veisu, nelikās pārsteigts. Varēja domāt, ka viņš jau iepriekš zinājis par šo tikšanos.

Pusdienoja plašā, slēgtā terasē, kuras grīda bija klāta ar neapstrādāta akmens plāksnēm. Sarunām pie pusdienu galda bija pilnīgi ikdienišķs raksturs. Pēc tam viņi uzkāpa augšā Hugo tēva kabinetā. Ieraudzījis bibliotēkas plauktos daudzus padomju periodiskās preses jaunākos izdevumus, Veiss nemaz neslēpa savu izbrīnu.

Hugo paskaidroja:

—   Daži no mūsu valstsvīriem lūdza tēvu papētīt padomju sabiedrības politiski psiholoģisko noskaņojumu.

—   Vai jūsu tēvs prot krievu valodu? — Veiss jautāja.

—    Nē, bet manam tēvam ir palīgi, kas to pārvalda pilnībā, — Hugo atbildēja.

—  Arī Veisa kungs prot krieviski, — Herds atgādināja.

—    Mani iepriecina ne tik daudz mana viesa valodas zināšanas, — Hugo teica, — kā viņa drosmīgais un saprātīgais spriedums par krievu politiski morālo noskaņojumu. — Viņš pievērsās Johanam: — Tas jums dara godu. — Un viņš nolieca galvu ar rūpīgi ieveidotu celiņu īsajos, gludi saglaustajos matos.

Uzaicinājis Veisu un Herdu apsēsties atzveltnes krēslos un arī pats apsēdies blakus apaļajam smēķētāju galdiņam, Hugo jautāja:

—   Sakiet — kas, pēc jūsu domām, ir lielāks noziegums — impērijas nodevība vai reiha nodevība?

—   Es neesmu jurists un diemžēl nevaru spriest par tik smalkām niansēm, — Veiss sacīja.

—   Nu labi, — Hugo piekrita. — Jums vēl būs laika apdomāt manu jautājumu. Tam ir noteikts mērķis, lai jūs saprastu: reihs ir nemirstīgs, un ikviens, kas nodara reiham kaut vai vismazāko ļaunumu, pelna nāvi.

—   Neapšaubāmi! — Veiss dedzīgi iesaucās.

—   Lieliski, — Hugo sacīja. — Tagad lūgšu jūs sevišķi vērīgi uzklausīt mani. Iespējams, ka jums vajadzēs sagaidīt un pavadīt ārzemniekus, kuri ir fīrera pretinieki, bet Vācijas draugi. Ja tie jūsu klātbūtnē atļausies izteikt kritiskus spriedumus par fīreru, ko jūs darīsiet?

Veiss pārliecinoši atbildēja:

—   Ja satikšanās ar tamlīdzīgiem cilvēkiem ietilpst manos dienesta pienākumos, es izturēšos atbilstoši tiem norādījumiem, kurus saņemšu …

Herds nenocietās un, pārtraucis Veisu, pašapzinīgā uzvarētāja tonī sacīja Ilugo:

—   Vai tagad jūs pārliecinājāties? Es taču jums sacīju! Viņam apbrīnojami attīstīta sava ieņemamā dienesta stāvokļa apziņa. — Pievērsies Veisam, it kā atvainodamies sacīja: — Ceru, ka jūs par to neapvainojāties? Patiesība ir mūsu augstākais pavēlnieks! — Tad viņš griezās pie Hugo: — Vai atļausiet man paskaidrot? — Herds aizvēra acis, salika rokas uz vēdera un, lēni stiepdams vārdus, sāka prātot: — Redziet, mēs visi neapšaubāmi dievinām fīreru. Un viņa diženums ir tik bezgalīgs un pilnīgs, ka to izprast nespēj pat izcilākie citu nāciju pārstāvji.

—  īsāk! — Ilugo nepacietīgi mudināja.

—   Vārdu sakot, es gribu, lūk, ko teikt: fīrerisms ir nemirstīgs, tas iemiesots mūsu Lielvācijas impērijā, un rūpes par tās saglabāšanu ir kalpošana fīreram. Bet Hitlers — tas ir tikai vārds. Toties fīrers — Vācijas gars. Tādēļ, ja persona, kuru jūs pavadīsiet, interesēsies par to, vai vācu tauta mūsu dižās impērijas vārdā būs spējīga, teiksim, arī bez Hitlera sekmīgi veikt savu vēsturisko misiju, būtu vēlams, lai jūs, apstiprinot to, minētu pietiekami pārliecinošus argumentus.

—   Ja man to pavēlēs, — Veiss sacīja.

—   Un neaizmirstiet noraksturot krievu boļševistisko vienprātību tikpat noteikti, kā jūs to nesen darījāt sarunā ar mani, — Hugo piebilda.

—   Ceru, — Veiss sacīja, — ka par to visu es saņemšu attiecīgus norādījumus, kad mani instruēs.

60

Pēc satikšanās ar Hugo Lembergu un Ilerdu nekādas pārmaiņas darbā Veiss nejuta. Viņš, tāpat kā agrāk, turpināja pildīt Gustava vienkāršos uzdevumus, viņš baudīja zināmu brīvību, un tas deva viņam iespēju saistīties ar Centru. Johans sīki informēja Centru par savu jauno stāvokli, saņēma attiecīgus norādījumus un uzzināja, ka viņam turpmāk jāuztur sakari ar padomju rezidentu Berlīnē.

Veisam norādīja satikšanās vietu — masāžas salonu, kas atradās netālu no Valtera Sellenberga štāba mītnes Berkaera ielā.

Procedūras salonā parakstīja profesors Makss Stuthofs. Viņš pats izmeklēja katru-jaunu pacientu, bet masēja tikai atsevišķus izredzētus apmeklētājus un augstāk stāvošas personas brauca masēt mājās savā vecmodīgajā deimlerā, kura iekšpusi klāja sarkankoka panelis.

Iegājis kabinetā, Veiss ieraudzīja sirmu padzīvojušu cilvēku, kura sejā divkaujas bija atstājušas savas varonīgās rētas. Kā Johans vēlāk uzzināja, šīs rētas Stuthofam ar lielu meistarību bija iegriezis padomju ķirurgs.

Veiss nosauca paroli un, saņēmis atbildi, cerēja, ka profesors nekavējoties uzklausīs viņu un arī sniegs norādījumus. Bet Stuthofs lika Veisam izģērbties un rūpīgi viņu izmeklēja. Aizpildot medicīnas kartiņu, viņš ar redzamu apmierinājumu konstatēja, ka pēc ievainojuma, ko Veiss saņēma, līzdams pie tanka, viņam tiešām nepieciešams masāžas kurss. Profesors pārmeta Veisam: nemaz nesaudzēdams savu veselību, viņš esot pārpūlējis nervu sistēmu. Parakstīja zāles un ieteica ievērot atbilstošu režīmu.

—   Klausieties, — Veiss nepacietīgi viņu pārtrauca, — es nemaz nevēlos kļūt par upuri jūsu apšaubāmām zināšanām.

—   Kādēļ apšaubāmām? — Stuthofs apvainojās. — Es, balodīt, jau biju ārsts tai laikā, kad jūs vēl nēsājāt pioniera kaklautu. Un, tā kā vecāki norūpējušies par jūsu veselību, es kā ārsts esmu saņēmis stingru norādījumu no Centra izmeklēt jūs, kā pienākas. Un, ja būs vajadzība, ievietot arī stacionārā …

—   Kas nu vēl nebūs! — Veiss sadusmojās.

Profesors pasmīnēja:

—   Neaizmirstiet, ka man šeit liela teikšana. Man pietiek tikai pateikt kādam no varasvīriem, ka jums nepieciešama ārstēšanās, un jūs, manu mīlulīt, tūlīt ievietos manā ārstniecības iestādē, kaut vai pēc tā paša jūsu Gustava norādījuma. Es Gustavam pilnīgi izārstēju ceļa locītavu, ko viņš bija ievainojis, acīm redzot, kādā bandītiskā operācijā. Tādēļ, lūdzu, izturieties pret mani ar vislielāko godbijību. Bet tagad ejiet pie kasiera. Iemaksājiet attiecīgu summu, jūs apkalpos, un pēc tam es jūs uzklausīšu, kā pienākas.

Pēc tam kad Veisu apstrādāja dažāda veida ārstēšanas procedūrās, ar kurām profesora Stuthofa iestāde bija slavena, viņš patīkamā gurdumā atgriezās profesora kabinetā, nodeva informāciju un uzklausīja norādījumus. Atvadoties profesors teica:

—   Neaizmirstiet parādīt Gustavam mūsu salona abonementu un arī izreklamēt saviem dienesta biedriem procedūru dziedinošās spējas. Nav nepieciešams katru reizi tikties ar mani, kad jūs ieradī- sieties salonā. Būs jāatrod biedrs, kas uzturēs ar jums sakarus un kam būs lielākas iespējas izbraukt nekā man.

Ņemiet vērā, ka mana iestāde dod ievērojamus ienākumus un atnes lielu labumu dažiem maniem klientiem. Būtu visai nevēlami, ja es kaut kādu apstākļu dēļ nevarētu tikpat sekmīgi un auglīgi turpināt savu darbību. Tādēļ mums jātiekas iespējami retāk.

Tagad klausieties uzmanīgi. Pašreiz Vācijā varasvīri sašķēlušies grupās un tās nodibinājušas sakarus ar dažu labu ASV un Anglijas valdošo aprindu pārstāvi un ved slepenas sarunas ar tiem. Mērķis — noslēgt separātu mieru. Par to Vācija solās aizstāt Hitleru ar citu personu, kas turpinās Hitlera militāri politisko mērķu īstenošanu Austrumos, tikai tagad ar mūsu sabiedroto armiju atbalstu vai vismaz ar viņu ekonomisku palīdzību. Par kompensāciju Vācijā paredz atteikties no dažām savām pretenzijām Rietumos. Katrai grupai ir savas variācijas. Taču būtība visām viena. Vārdu sakot, tas nav nekas cits kā sazvērestība pret antifašistiskās koalīcijas tautām.

Mūsu pienākums — iesniegt mūsu sabiedrotiem neapgāžamus dokumentārus pierādījumus par viņu nodevīgo rīcību, ka tie, neievērodami savas sabiedroto saistības un savu lautu gribu, ved slepenas sarunas ar mūsu kopējo ienaidnieku un min kājām līgumus, ko parakstījušas viņu valdību galvas.

Jūsu galvenais uzdevums šeit ir iegūt šādus dokumentus. Visi, kas būs ar jums saistīti darbā, veiks tādu pašu uzdevumu. Nepieciešama vislielākā piesardzība, jo katra mazākā pārsteidzība būs signāls, ka padomju izlūkošanas dienests strādā šajā virzienā.

Bet tagad, lai jums būtu skaidrs, cik svarīgs ir šis jūsu uzdevums, paskaidrošu vēl tuvāk: mums ziņas par šādām sarunām jau ir, un, ja kaut daļa no tām kļūtu zināma Hitleram, viņš nekavējoties pavēlētu sodit ar nāvi ļoti daudzus savus tuvākos līdzgaitniekus, kas, viņam nezinot, ir slepeni saistījušies ar mūsu sabiedrotajiem.

Iepējams, ka jebkurš cits izlūkdienests tā arī darītu. Bet mēs vienmēr turam prātā mūsu augstāko mērķi. Mēs gribam novērst briesmas, kas draud visas cilvēces nākotnei. Sos dokumentus padomju valdība iesniegs mūsu sabiedroto valdībām. Vismaz tās vadītājiem.

—  Varbūt tomēr kādu pāri palikušu kopiju varētu parādīt ari Hitleram?

Profesors pasmaidīja, piedraudēja ar pirkstu un nopietni piebilda:

—   Hitlers pats mēģina vest slepenas diplomātiskas sarunas ar mūsu sabiedrotajiem. Bet impērijas kancelejas dokumentus, jādomā, pārzina citi mūsu biedri. Protams, uzticības robežās, ko tiem parāda fīrera tuvākie līdzstrādnieki.

Veiss pārsteigts pacēla uzacis.

Profesors sapņaini teica:

—   Ja uzvaras parādē mūsu biedriem savos vācu mundieros atļautu ierindā soļot Sarkanajā laukumā … Tā droši vien būtu visai iespaidīga apakšvienība… — Profesors apklusa, brīdi kavējās domās, un pēkšņi viņa seja iemirdzējās. Viņš piecēlās, nolaida rokas gar sāniem un čukstus nokomandēja:

—   Kapteini Aleksandr Belov! Virspavēlniecības vārdā ziņoju: par varonīgu darbu ienaidnieka aizmugurē jūs tiekat apbalvots ar pirmās pakāpes Tēvijas kara ordeni.

—   Kalpoju Padomju Savienībai! — Johans atbildēja, stāvēdams miera stājā.

Profesors ar plaukstu pieskārās viņa krūtīm.

— Lūk, te tas ir, — viņš trīsošā balsī sacīja. — Pieņem un nes to sirdī. — Tad profesors sirsnīgi apkampa Johanu, sāka smagi elsot un pēc tam strauji viņu atgrūda: — Ej, ej ātrāk prom. Tu mani tik joti aizkustināji, bet man tūlīt jāiet masēt kāds riebīgs ķēms. īsts bende, nelietis! Man gribas viņu nožņaugt, bet es viņam izgludinu grumbas ģīmī un uz kakla. Nu, ej prom! Laimīgi!

Pēc dažām dienām Veiss saņēma rīkojumu sagaidīt Tempelhofas lidostā kādu pasažieri un aizvest to pa siiftt devīto maršrutu Tem- plinas apkahnē uz IIoenlihenas muižu, kur bija iekārtots hospitālis esesiešiem. Veisam jau bija zināms, ka tas nav nekāds hospitālis, bet gan reihsfīrera Himlera štāba mītne.

Pa ceļam viņam vajadzēja apstāties Vandlicas miestiņā un piedāvāt viesim pabrokastot restorānā «Amzeja» pie trešā galdiņa labajā pusē, ja skaita no bāra letes.

Pasažieris bija cienījama izskata vīrietis. Izturējās viņš visai brīvi un nemaz neturēja par vajadzīgu slēpt savu angļu-sakšu ārieni un ārzemnieka manieres.

Viņš nemaz nejutās pārsteigts, ka Veiss runāja angliski. Iesēdies mašīnā, tūdaļ piedāvāja Veisam viskiju un amerikāņu cigaretes.

—   Vai dzi, puis, vari mani saukt par Džo, — es pazīstu vienkāršus cilvēkus ar šādu vārdu. Es pats arī esmu vienkāršs cilvēks, — pasažieris pats sevi noraksturoja un pavēlēja tonī, kas necieš iebildumus: — Vispirms tu man parādi jūsu lielo ciemu. Man gribas paskatīties, kur mūsu zēni visvairāk akmeņu sagāzuši.

Veiss atbildēja:

—   Man pavēlēts braukt pa maršrutu.

Džo iebāza roku kabatā, izvilka dolāru žūksni un piedāvāja:

—  Vari paņemt dažas bildītes ar prezidenta attēlu.

—   Nē, — Veiss sacīja.

—   Klausies, cālēn, es nenodarbojos ar niekiem. Vari būt mierīgs, man ar militāru izlūkošanu nav nekāda sakara. Es tev tikai palūgšu mani nofotografēt ar mana paša aparātiņu uz drupu fona — vairāk neko es no tevis neprasu. Pēc tam tu iedosi aparātu savējiem, lai tie paši attīsta lentu. Es jūsu kārtību zinu ne sliktāk par tevi.

—   Braucot pa maršrutu, jūs redzēsiet atbilstošas drupas, — Veiss atbildēja.

—   Nu, tad brauc, — Džo piekrita. Atgāzies sēdeklī, viņš apvaicājās: — Nu, kā jūtas jūsu fīrers?

—   Bet kā klājas misteram Rūzveltam?

—       Skat, cik tu atjautīgs zēns! — Džo pasmējās. Bet tūdaļ visai rupji brīdināja: — Tu ar mani jokus nedzen. Es par tevi zinu tik daudz, cik daudz man nepieciešams zināt. Tu esi strādājis militārā izlūkošanas dienestā Austrumu virzienā. Nu, žiglāk! Kā tu vērtē krievus?

—   Viņi ir jūsu sabiedrotie, un jums tie jāpazīst labāk.

—   Vai tev tā mācīja atbildēt man? — Džo dusmīgi jautāja.

—        Labi, — Veiss samierinoši teica. — Es jums tūlīt pateikšu, ko viņi domā: krievi apgalvo, ka viņi pirmie jums sniegs roku pāri Elbai.

—   Pāri jūsu galvām?

—   Nē, pāri mūsu līķiem.

—       Vai tas nozīmē, ka jūs domājat cīnīties līdz pēdējam karavīram ?

—   Līdz pēdējam vācietim. Tā teica fīrers.

—   Bet ko krievi saka par to, ka vēl nav atklāta otrā fronte?

—       Viņi apgalvo, ka otrā fronte jau pastāv. Viņi tagad par otro fronti sauc partizāņu un pretošanās kustību Eiropas valstīs.

—       Tātad, ja mēs vēl vilcināsimies, krievi paļausies tikai uz šo «otro fronti»?

—   Vismaz tā viņi to sauc.

—  Tas, puis, ir ļoti interesanti. Nu, un kas mums būtu darāms?

—   To jūs pajautājiet Rūzveltam.

—   Es jautāju tev, vācietim!

—       Tad lūdziet, lai jūs pieņem fīrers — viņš ir pirmais vācietis impērijā.

—   Mūsu biržā viņš tagad vairs nekotējas.

—        Fīrers gatavo vērmahtu jaunam uzbrukumam, un tad jūs runāsiet citā tonī.

—   Es neesmu no tiem, kas cer uz viņa akciju paaugstināšanos.

—   Bet vai tādi pie jums tomēr ir?

—   Bija … Bet kāda velna pēc tu mani iztaujā?

—       Aiz pieklājības. Lai nepārtrūktu sarunas pavediens, — Veiss atteica.

—   Nu, tad pūt vaļā, — Džo piekrita.

—   Vai jūsu bosu mēs gaidīsim Vandlicā?

—       Kā jau paredzēts. — Bet tūlīt Džo izbrīnījies jautāja: — Kas tev teica, ka es pavadu bosu?

Johanam to neviens nebija teicis. Viņš vienkārši noskārta, ka Džo nav tas cilvēks, kuru gaidīja Hoenlihenā. Lai tur iekļūtu, pat redzamiem esesiešiem bija nepieciešama īpaša, vienreizēja atļauja. Plaša teritorija apkārt Hoenlihenai skaitījās aizliegta zona. Kas Džo par personu, Johans pārliecinājās, it kā nejauši pieskaroties ar elkoni Džo sāniem, kur sataustīja automātiskās pistoles rokturi: cilvēks ar lielām pilnvarām nenēsātu sev klāt ieroci.

Veiss, neatbildēdams uz Džo jautājumu, teica:

—       Nebēdājies, varbūt pats dienās kļūsi boss. Tas tur pie jums Amerikā nemaz nav grūti izdarāms.

—       Ja tā būtu! — Džo iesaucās. — Es jau reizes divas ievainots esmu gulējis hospitālī pēc šādām vizītēm. — Viņš, kā redzams, bija jau samierinājies ar to, ka Veiss uzminējis viņa amatu, un, vairs neslēpdamies, atklāti pazfldījās: — Vai tad šādos apstākļos var atbildēt par bosa drošību?

—       Nemaz neraizējieties, — Veiss viņu mierināja. — Mēs jūsu bosu nosargāsim labāk nekā visi jūsu dienesti, kopā ņemot.

—       Tādēļ man arī apsolīja šādu puisi kā tevi, — Džo teica, — no abvēra, bet nevis no gestapo.

—   Vai pie jums domā, ka abvērs strādā labāk?

—        Nē, boss vienkārši nevēlējās, ka par viņa drošību atbildētu gestapo. Atrasties militāra izlūka apsardzībā daudz lielāks gods nekā gestapovieša apsardzībā. Aiz tīri politiskiem motīviem boss nevēlas sadarboties ar šo firmu. Sakari ar gestapo var viņam kaitēt pašu mājās. Vienkāršie vēlētāji naidīgi noskaņoti pret Hitleru, nacistiem, gestapoviešiem un visādiem citiem jūsu fašistiem. Vēlētāji maksā nodokļus, viņi kalpo armijā, — ar tiem boss nevar nerēķināties.

—       Skaidrs, — Veiss noteica. — Jādomā, ka boss aiz mīlestības pret saviem vēlētājiem atbraucis lūgt, lai mēs tos Rietumu frontē mazāk plucinātu.

—       Tu labāk sargi pats savu galvu! — Džo noskaitās. Dzēlīgi piebilda: — No mūsu «lidojošiem cietokšņiem» zem kaskas nepaslēpsies.

—   Lai nu ko, bet karot mēs jūs iemācīsim, — Veiss pasmīnēja.

—   Toties krievi jūs no karošanas atradinās!

—       Gluži pareizi, — Veiss piekrita. — Varbūt tādēļ jūs arī baidāties, ka krievi varētu ātrāk par jums sasniegt Lamanšu.

—   No kā tu spried, ka mēs baidāmies?

—   No tā, ka vēlaties tikt vaļā ar separātu līgumu.

—   Tas, puis, nemaz nav tik vienkārši …

—        Pareizi gan, — Veiss atkal piekrītoši teica. — Tādēļ jums ar bosu šeit vairāk jābaidās no Rūzvelta aģentiem nekā no gestapo.

Vandlicas miestiņā Veiss nogriezās pa kreisi šauriņā, ceriņiem aizaugušā ieliņā un apstājās pie «Amzejas» viesnīcas.

Viņiem paredzētais galdiņš jau bija klāts.

»

Brokastojot Johans vairāk klusēja, toties Džo pļāpāja bez mitas. Viesmīlis, spriežot pēc viņa vērīgās, saspringtās sejas izteiksmes, iegaumēja katru Džo vārdu, ko viņam izdevās sadzirdēt. Visi restorāna kalpotāji bija gestapo aģenti.

Ceļš līdz IIoenlihenai gandrīz visu laiku gāja caur mežu. Tas bija medību rajons. Pāri ceļam vairākkārt pārskrēja stalti brieži.

Džo aizsnaudās. Uz šosejas braucējus neredzēja, taču Veiss nepalielināja viņam norādīto ātrumu. Pie Vidusvācijas kanāla tiem milzīgā ātrumā aizdrāza garām mašīnas, kurām rūtis bija no iezilganas krāsas stikla.

Sardze, kas stāvēja pie dzelzs vārtiem, neprasīja uzrādīt dokumentus: viņiem bija Veisa un Džo fotogrāfijas.

IIoenlihena, šī Heinriha Himlera slepenā citadele, izskatījās pēc parastas bagātas muižas. Oranžērijas, dziļš, tīrs dīķis, milzīga garāža. Koku paēnā nams ar stāvu dakstiņu jumtu, terasēm, balkoniem. Miers un klusums.

Ļoti laipns cilvēks civilā paņēma Džo čemodānu un aizveda viņu pa akmens flīzēm klāto celiņu uz nelielu divstāvu piebūvi. Veisam viņš aizejot pameta ar acīm uz telpu, kur, jādomā, dzīvoja apsardze. Tur Veisu sagaidīja esesietis, kas viņu pavadīja uz kādu istabu un strupi pateica, lai gaidot turpmākos rīkojumus.

Nākamajā rītā Veisam lika aizvest Džo uz Rāvensbrikas koncentrācijas nometni, kas atradās trīspadsmit kilometru attālumā no Iloenlihenas, un tur izpildīt visas amerikāņa vēlēšanās. Pēc tam aizvest Džo uz Berlīni un parādīt visu, ko viņš vēlēsies redzēt, un pēc tam uz lidostu.

Taisnību sakot, pašā nometnē Džo nemaz neielaida. Komandants pieņēma viņu kancelejā, kur uz krēsliem sēdēja vairākas tuklas sievietes strīpainos cietumnieku tērpos. Veiss tūdaļ saprata, ka tās ir pārģērbtas vācietes — nometnes uzraudzes.

Džo viņas nofotografēja un uzdeva tām dažus jautājumus, uz kuriem atbildēja komandants. Bet, kad Džo atstāja kanceleju un devās pie mašīnas, pa nometnes vārtiem ienāca sardzes pavadībā neliela grupa sieviešu. Ieraudzījis ieslodzītās, Džo atdzīvojās un teica komandantam, ka arī tās viņš vēloties nofotografēt.

Komandants to kategoriski aizliedza. Tad Džo smīnēdams sacīja:

— Lai viņas novelk nometnes tērpu, un iedodiet viņām kaut ko parastu, vārdu sakot, pārģērbiet viņas tāpat, kā jūs to darījāt ar tām, kuras es nupat ar jūsu atļauju fotografēju. — Redzēdams, ka komandants nav pierunājams, viņš tam pamirkšķināja ar aci un paskaidroja savu vēlēšanos: — Jūs varat neuztraukties, šie attēli tikai apstiprinās to, ka karš vācu sievietes novedis līdz galīgam spēku izsīkumam. Ticiet man, daudzi mūsu senatori, ieraudzījuši šādu fotodokumentu, apraudāsies.

Komandants bija visai atjautīgs gestapovietis. Pēc neilga laiciņa ieslodzītās, pārģērbtas uzraudžu kleitās, nostādīja pie kancelejas.

Džo jautāja komandantam, vai nometnē neesot arī bērniņi, kuru izskats izraisītu tādu pašu līdzcietību kā šīs dāmas.

—   Ziniet, bērni aizkustina visus, — viņš teica.

Arī šo lūgumu izpildīja.

Kamēr Džo rosījās, izkārtodams sievietes un bērnus brīvā grupā, Veiss ar savu teiku nofotografēja Džo uz nometnes sētas fona.

Kad viņi bija atgriezušies Berlīnē, Veiss pēc Džo pieprasījuma aizveda viņu uz rajoniem, kas bija visvairāk cietuši bombardēšanā. Džo uzcītīgi un ilgi fotografēja drupas. Vēlāk ceļā uz lidostu Veiss viņam jautāja:

—   Ko ar tiem darīt, izlems boss, — Džo atbildēja. — Es strādāju viņa labā, bet viņš — politikas labā.

—   Kāda gan tur politika tavos uzņēmumos?

—   Un kāda vēl! — Džo izbrīnījies iesaucās. — Mūsu sarkanie taču brēc, ka jūs esat fašisti un zvēri. Mans boss parādīs fotodoku- mentus, un visi redzēs, cik novārgušas ir vācietes un cik izsalkuši vācu bērni, turpretī ielodzītajām ģīmji tukli. Berlīnes drupas apliecinās, cik barbariski tiek iznīcināta Eiropas civilizācija. Un tas viss notiek ar Rūzvella svētību. Vai skaidrs? Pie mums, zini, valda demokrātija. Un, ja Amerikā ir cilvēki, kas vēlas noslēgt separātu mieru ar Vāciju, tad tie arī centīsies panākt to, izmantodami brīvajā pasaulē atļautos līdzekļus un pierādījumus. — Džo gardi pasmējās un uzsita Veisam uz pleca.

Nākamajā dienā Veiss apmeklēja masāžas salonu un nodeva profesoram Štulhofam fotonegatīvus, uz kuriem bija attēlots Džo viņa blēdīgās munipulācijas brīdī. Uzklausījis visu, ko Johans bija uzzinājis, profesors apsolīja steidzīgi nosūtīt negatīvus uz Maskavu, bet no turienes, jādomā, tos pārsūtīs padomju sūtniecībai Vašingtonā. Gan jau tur zinās, kas ar tiem darāms, ja boss, kuram kalpo Džo, mēģinās izmantot šos viltojumus.

Gustavs jautāja Veisam, ko lietderīgu viņš ir izzvejojis no Džo, kura īstais vārds esot Frenks Boulss.

Veiss sacīja:

—   Nekā īpaša. Boulss galvenokārt interesējas par Berlīnes namu drupām: viņš cer labi nopelnīt ar šiem fotouzņēmumiem. — Johans piebilda: — Nevienu kara objektu viņš nenofotogrāfēja.

Gustavs nievājoši piebilda:

—   Tas jau nav no tiem izlūkiem, kas vēlas saglabāt savu lidotāju dzīvību, un tādēļ viņu nemaz neinteresē mūsu pretgaisa aizsardzības sistēma. Pēc visa spriežot, viņam vairāk rūp tikt vaļā no Rūzvelta nekā uzvarēt Hitleru …

—  Jā, — Veiss apstiprināja. — Viņš visai necienīgi izteicās par savu prezidentu.

—   Bet par fīreru?

Veiss, stingri lūkodamies Gustavam acīs, atbildēja:

—   Viņš burtiski teica šādi: «Jums, vāciešiem, derētu nomainīt Hitlera izkārtni pret citu, tad jūsu firmai būs vieglāk slēgt darījumus.»

Gustavs nočamstināja lūpām un sacīja:

—   So viņa izteicienu ierakstiet raportā. Pārējo visu varat arī neminēt …

Kotedžā Bismarka ielā, tāpat kā namā Berkaera ielā 32/35, pat vislielāko aviācijas uzlidojumu laikā Berlīnei drudžainais darbs netika pārtraukts. Tā vien likās, ka strādnieku rajoni dārdēdami gruva nevis tepat Berlīnē, tikai dažu kilometru attālumā, bet pavisam kādā citā zemē.

Sākumā Veiss domāja, ka šis nesatricināmais miers izskaidrojams ar slepeno dienestu darbinieku vīrišķību un pašsavaldību. Bet drīz vien viņš pārliecinājās, ka maldās. Viņi droši zināja, ka tāda kā privāta, «džentlmeniska» noruna starp vācu ārzemju izlūkdienestu un viņu kolēģiem Vašingtonā un Londonā netiks pārkāpta. Izjuzdami zināmu pateicību par to, ka Padomju Savienības sabiedroto aviācija nodrošina viņiem normālus darba apstākļus, nema^ jau nerunājot par citiem pakalpojumiem, ko sniedza sabiedrotie, vācu ārzemju izlūkdienests centās glābt sabiedroto lidotājus, kas uzlidojumā avarēja Vācijas teritorijā.

Gēbelss mudināja iedzīvotājus nolinčot amerikāņu un angļu lidotājus, kuri mēģināja glābties ar izpletņiem, izlecot no degošajām lidmašīnām.

Taču ne visiem sagūstītajiem amerikāņu un angļu lidotājiem draudēja šāds liktenis. Vairākus ievietoja kara gūstekņu nometnēs, tās gan nebija parastās, bet speciāli, visai mājīgi iekārtotas nometnes. Vācu ārzemju slepenā dienesta darbinieki palīdzēja sabiedroto virsniekiem un vadošo darbinieku dēliņiem izbēgt no nometnēm un pāriet Vācijas robežu, nodrošinot iespējamās ērtības un garantējot pilnīgu drošību.

Uzdevumos, kurus tagad veica Veiss, ietilpa arī šādu kara gūstekņu pārvešana pār robežu. Johana rīcībā bija nodots opelfurgons ar ļoti spēcīgu motoru, radioraidītāju un liela tilpuma benzīna tvertni. Mašīnā bija iemontēts arī slepens seifs.

Jau divas reizes Veiss bija vedis pasažierus pāri robežai — vienreiz Šveices, otrreiz Zviedrijas robežai. Bet ar to vien vēl viņa uzdevums neaprobežojās.

Seifs viņa opelī bija pilns ar zelta stieņiem, uz kuriem atradās vācu reihsbankas zīmoga nospiedums.

Zeltu viņam vajadzēja ievietot Šveices bankas seifā, ko abonēja SD.

Pēc Trešās impērijas likumiem zelta izvešana ārpus reiha robežām tika uzskatīta par valsts nodevību. Par mēģinājumu nelegāli izvest zeltu vai valūtu sodīja ar nāvi.

Gan pasažieru, gan ari kravas dēļ, kuru Veisam vajadzēja savā mašīnā pārgādāt pāri robežai, viņu varēja sodīt kā likuma pārkāpēju, kaut gan šī bīstamā operācija notika ar paša Ilimlera ziņu.

Veiss bija apgādāts ar aizsardzības dokumentiem, taču, ja gestapo, balstoties uz likumu, painteresētos un atrastu Veisa mašīnā pasažieri vai kravu, Himlers pats parakstītu viņam nāves spriedumu. Un Sellenbergs piegādātu Himleram neapgāžamus pierādījumus, ka Johans Veiss — Pēteris Krauss nekad nav strādājis reiha ārzemju izlūkdienestā. To izdarīt Sellenbergam nemaz nebūtu grūti, jo Veiss ietilpa Sellenberga speciālajā grupā, kuras kartotēka glabājās viņa personīgajā seifā.

Katram nacistu līderim bija sava spēcīga un solīda aģentūra ārzemēs, kura pārzināja viņa slepenās finansu operācijas. Veisa uzdevums bija grūts un bīstams — viņš bija kļuvis par kurjeru, kas pārvadā valūtu.

Johanu nomāca nevis nāves draudi, kuriem viņš tagad bija vienmēr pakļauts, bet tas, ka viņš nevarēja izvērst savu darbību. Viss, ko viņš tagad varēja darīt, aprobežojās ar informāciju par nacistiem, kas, vēlēdamies sevi materiāli nodrošināt, ja sakautu reihu, kā žurkas pārvilka savus krājumus uz jaunām alām. Johans domāja, ka viņam uzticētais darbs ir nenozīmīgāks par to, ko viņš darīja agrāk.

Būdams padomju cilvēks ar tam raksturīgo domāšanas veidu, Johans nekādi nevarēja saprast, ka šajā pasaulē, kurā viņš tagad dzīvoja, tieši zeltam un valūtai ir vislielākā vērtība un ar to, ka viņš iecelts par «zelta kurjeru», viņam ir parādīta neierobežota uzticība.

Reiz, pārbraucot robežu, viņu sāka vajāt gestapovieši. Johans pieņēma kauju un, kaut gan viņa mašīna bija stipri sašauta, laimīgi nogādāja savu kravu bankā. Kad visas briesmas jau bija garām, Johans priecājās no visas sirds, ka viņam ar SD orgānu laipnu atļauju un saskaņā ar stingro instrukciju bija izdevies nošaut vairākus geslapoviešus.

Viņš pat mazliet samulsa, kad, atgriezies Bismarka ielā un novietojis savu cietušo mašīnu garāžā, ieraudzīja, ka tur saskrējuši gandrīz vai visi darbinieki. Tie apbrīnoja caurumus mašīnā un tik jūsmīgi apsveica Johanu, it kā tās būtu goda zīmes. No gestapo ziņojuma darbinieki jau zināja, ka, pārbraucot robežu, «kāds nepazīstams cilvēks nošāvis trīs gestapo aģentus un smagi ievainojis divus, bet, pēc visa spriežot, sadursmē arī pats nogalināts».

Gustavs, kas arī bija atnācis uz garāžu, domīgi noteica:

—   Pēc visa, kas noticis, jūs varējāt pilnīgi mierīgi sevi uzskatīt par nelaiķi. Šveicē jūs būtu nopircis dokumentus, bet pēc tam, nodevis zeltu un valūtu Šveices bankā uz sava jaunā vārda, varējāt, aizlaisties uz jebkuru neitrālu valsti, un tur tikai priecātos par jauno miljonāru. — Gustavs pētījoši uzlūkoja Veisu.

Johans tai brīdī apskatīja uz ātru roku salāpītos caurumus mašīnā un, acīm redzot, tikai tādēļ nebija pietiekami vērīgi ieklausījies Gustava vārdos. Johans nekādi nereaģēja uz Gustava vārdiem, tikai īgni nopukojās:

—   Šveicieši pieprasīja tik lielu maksu par mašīnas remontu, ka man nekas cits neatlika kā pašam viņu garāžā veikt krāsotāja un skārdnieka darbus. Ar sašautu mašīmu es taču nevarēju atgriezties.

—  Jums bija līdzi vismaz miljons. Vai tad jūs to bijāt piemirsis?

—   Bet kāds man ar to sakars? — Veiss paraustīja plecus. — Tā taču nav mana nauda.

Pēc incidenta uz Šveices robežas Veiss veica vairākus braucienus ar tādu pašu kravu uz Zviedriju.

Pēc kārtējā brauciena uz Stokholmu Johans, ieradies masāžas salonā, nospiests grūtsirdīgi teica profesoram:

—   Braukāju apkārt kā važonis. Diemžēl esmu atgriezies pie tā paša, ar ko sāku savu karjeru šeit. — Nedroši ieminējās: — Varbūt jūsu ļaudis varētu sarīkot uzbrukumu man? Ja neievainos smagi, es kaut kā izgrozīšos no atbildības. Valūta un zelts jums noderēs. Esmu gatavs, tikai, lūdzu, pavēliet.

—   Un šādas muļķības runā Barišova audzēknis! Ai-ai-ai, — profesors kaunināja Johanu. — Tu taču esi reiha cerība — kā tu vari tik pesimistiski skatīties … Nē, balodīt, esi gan pacietīgāks. Ticiet man — agri vai vēlu SD šos jūsu pakalpojumus attiecīgi novērtēs. Nemaz nekautrējieties.

Veiss nopūtās.

—   Tātad atkal pie stūres?

—       Jā, — doktors teica. — Turklāt izvairieties no sadursmēm ar tiem, kas stāv impērijas likumu sardzē.

—   Viņi taču mani apšaudīja!

—   Kā tad, bet vienkārši bēgt jūs uzskatījāt zem sava goda?

—   Tie taču bija gestapovieši!

—   Ej jums aizliedzu!

—       Nu, bet pašaizsardzības nolūkos arī nedrīkst? To taču atļauj pat mūsu tēvzemes likumi. Teiksim, ja uzbrūk bandīti?

—        Belov, esiet saprātīgs un protiet būt bailīgs, kad tas nepieciešams.

—   Labi, — Veiss samierinājies teica. — Mēģināšu.

Profesors pastāstīja Johanam, ka viņa prombūtnes laikā slēptuvē, kas bija norādīta Ileinriham Svarckopfam, ievietoti vairāki svarīgi dokumenti. Tie pierāda, ka opozicionārās grupas, kas ir nemierā ar Vācijas lielajiem zaudējumiem Austrumu frontē, grib dabūt pie malas Hitleru. Pēc tam cer nodibināt militāras diktatūras režīmu ar militāru valdību un noslēgt kompromisa mieru ar Padomju Savienības sabiedrotajiem ar tādiem noteikumiem, kas būtu pieņemami vācu armijas virspavēlniecībai un rūpniekiem. Kapitulācija Rietumu frontē un jauns uzbrukums Austrumiem, šoreiz jau ar ASV un Anglijas atbalstu.

Tas nozīmē, ka Veisa galvenais uzdevums ir joprojām pacensties iegūt dokumentus, kas apliecinātu sarunas starp reiha valdošo aprindu pārstāvjiem un mūsu sabiedrotajiem, — dokumentus, kas attiecas uz separāta miera noslēgšanas noteikumiem.

Johana mašīna vēl nebija savesta kārtībā, jaunus uzdevumus viņš pašreiz nesaņēma un, tā kā viņam nebija ko darīt, tad lūdza Gustavam atļauju apmeklēt Svarckopfus. Bet Gustavs neatļāva. Tiesa gan, viņš atteikdams mīklaini pasmaidīja un jokodamies piebilda, ka tik vētrainā un satrauktā laikā atpūta ir augstākā balva, ko cilvēks var iegūt.

Vairākas dienas Veiss nemaz neizgāja no kotedžas Bismarka ielā. Tad kādā dienā pilnīgi negaidot Gustavs uzaicināja viņu aizbraukt pamakšķerēt.

Johans saģērbās, bet, kad bija iekāpis mašīnā, Gustavs aplūkoja viņa makšķernieka tērpu un pasmaidīja.

—        Man pat prātā nenāca, ka jūs esat tik pieredzējis makšķernieks.

Brauca viņi nevis uz ezeriem, bet uz Smargendorfu.

—   Ko tas nozīmē? — Veiss jautāja.

—   Es jums gribu sagādāt prieku, iepazīstinot ar kādu kolekcionāru.

Veiss jautājoši uzlūkoja Gustavu. I ■— Gan jūs vēlāk pats visu uzzināsiet.

Mašīnu viņi atstāja pie neliela restorāna parādes durvīm, pie kurām greznojās izkārtne «Zelta briedis». Paši devās tālāk kājām.

Villa atradās dziļi dārzā. Kāds kalpotājs viņus izveda cauri pa- galmiņam un dārzam. Kalpotājam sekoja viri civilā un abi turēja labo roku svārku kabatā. Netālu no villas Gustavs teicās Johanu pagaidīt tepat dārzā uz soliņa. Tālāk Veisu pavadīja vienīgi kalpotājs, bet ari tas, apstājies vestibilā, klusā balsī pateica, kurp viņam iet:

—   Pirmās durvis pa kreisi, otrā istaba. Jūsu vieta krēslā pie loga. ^ ' •• _ '

Johans devās noradīta virziena. Istaba neviena nebija. Pie loga stāvēja atzveltnes krēsls, kuru it kā iežogoja pakavveida smaga koka galds, mazliet tālāk — vēl viens atzveltnes krēsls. Tam blakus atradās galdiņš ar telefoniem. Uz šī otrā krēsla sānu balsta Johans pamanīja veselu rindu kvadrātveida plastmasas podziņu dažādās krāsās: acīm redzot, signālpogas.

Johans paklausīgi atsēdās krēslā pie loga un sāka gaidīt. Jau bija pagājusi pusstunda, bet neviens vēl nerādījās. Johanam apnika aplūkot rūpīgi kopto dārzu, kurā cienīgi pastaigājās pāvi. Tad pēkšņi viņš izdzirda klusus, nesteidzīgus soļus.

Istabā ienāca vīrietis, gadus trīsdesmit piecus vecs, vidēja auguma, kalsns. Tam mugurā bija pelēks biezas drānas uzvalks ar «eglītes» rakstu, bet zem svārkiem, kaut gan bija karsts laiks, melns džemperis. Atslīdzis krēslā, viņš gurdi nolaida rokas un cieši uzlūkoja Veisu ar melnām, dziļi iegrimušām acīm.

Veiss piecēlās, bet vīrietis, nepacietīgi pakustinājis roku, lika Veisam atkal apsēsties. Johans ļāva nepazīstamajam vērīgi sevi pētīt un savukārt tikpat vērīgi aplūkoja viņu.

Tumši, gludi sasukāti mati, lielas, krimstalainas ausis, plāns, liks deguns, virs tā divas stāvas grumbas. Daudz dziļākas rievas bija iegūlušas no nāsīm līdz cieši sakniebto lūpu kaktiņiem. Izspiesti vaigu kauli, iekrituši vaigi, zem acīm brūnas ēnas. Āda dzeltenīga, nevis saulē iedegusi, bet tāda, kāda mēdz būt aknu slimniekiem. Taču visā visumā seja nelikās atbaidoša, drīzāk simpātiska.

Johanam nevajadzēja nemaz tik sīki izpētīt pretim sēdošā cilvēka izskatu, lai pateiktu, kas viņš ir. Tas nebija neviens cits kā Valters Sellenbergs, SS brigadenfīrers, policijas ģenerālmajors, impērijas Galvenās drošības pārvaldes Sestās nodaļas priekšnieks. Bet viņš

ar patiesu interesi turpināja aplūkot Šellcnbergu, ncnialdīgi uzmi nējis, ka Sellenbergam tas var tikai glaimot.

—        Bet jūs taču esat pavisam jauns, — Sellenbergs bez smaida teica.

—  Ja tas ir trūkums, tad ar laiku ceru to izlabot.

—   Turklāt drosmīgs, — Sellenbergs piebilda.

—       Piedodiet, brigadenfīrera kungs! — Veiss pielēca kājās un izstiepās.

—        Sēdiet! — Sellenbergs pavēlēja. — Es runāju nevis par jūsu uzvešanos šeit, bet uz robežas.

—       Man ir godājams paraugs, kuram es vēlētos sekot, — Veiss teica un cieši ielūkojās Sellenbergam acīs.

Tas tikko jaušami pasmaidīja.

—   Pie tam vēl godīgs. Vai tas vienam cilvēkam nav par daudz?

—   Cilvēkam, kas kalpo jums, — nē! —Veisa seja pat nenotrīsēja.

—       Jūs esat atjautīgs. — Piebilda: — Villijs švarckopfs bija ārkārtīgi pārsteigts, ka jūs nevēlējāties dalīties ar viņu iespaidos par savu jauno dienestu.

—       Runāt par dienestu mums uz visstingrāko aizliegts, mans bri- gadenflrer.

—   Kas to aizliedzis?

—   Pati darba būtība to neatļauj, — Veiss apķērīgi atbildēja.

—   Vai darbs jums patīk?

—   Es kalpoju reiham.

—   Šādos gadījumos pieņemts atbildēt — fīreram.

—   Tieši tā, mans brigadenflrer!

—        Nu ko, jūs, šķiet, esat lieliski izpratuši mūsu dienesta īpatnības, — Sellenbergs daudznozīmīgi teica. Pēc brītiņa jautāja: — Vai jums ir kādi jautājumi man?

—   Esmu laimīgs redzēt jūs, mans brigadenfīrer!

—   Un tas ir viss?

Veiss neko neatbildēja.

Sellenbergs, cieši lūkodamies Veisam acis, pēkšņi teica:

—       Iegaumējiet vēl vienu jūsu segvārdu — «Freds». Tas eksistēs tikai maniem personīgiem uzdevumiem. — Brīdi vilcinājies, pasniedza Veisam plastmasas vāciņos ieliktu apliecību un pavēlēja: — Izlasiet!

Apliecībā bija rakstīts:

Uzrādītājs, 178 cm garš, 72 kg smags, pelēkas acis. Bauda tiesības braukt pa visiem reiba, ģenerāigubernatūras, Francijas, Beļģijas, Holandes ceļiem, apmeklēt aizliegtās zonas, koncentrācijas nometnes, SS un vērmahta karaspēka garnizonus jebkurā mašīnā, civilā vai militārā tērpā, ar jebkuru pasažieri (vai pasažieriem). Apliecība derīga tikai ar fotogrāfiju.

Paraksti: SS reihsfīrers (Ilimlers), gestapo priekšnieks (Millers), OKV priekšnieks (Keitcls), SD priekšnieks (Kaltenbrunners).

—       Varens dokuments, — Veiss teica, godbijīgi atdodams apliecību Sellenbergam.

Tas nevērīgi nometa to uz galdiņa, piecēlās un, sniegdams Veisam roku, teica:

—       Ja jūs arī uz priekšu būsiet tik centīgs, ceru, ka jūsu fotogrāfija varbūt pat tuvākajā laikā būs nepieciešama šim dokumentam.

Veiss paspieda viņam sniegto roku, paklanījās 1111 devās uz durvīm.

Tad Sellenbergs viņu pēkšņi apturēja, vaicādams:

—       Kādēļ jūs nepaziņojāt partijai par kapteiņa fon Dītriha noziedzīgo rīcību? — Sellenbergs jautāja.

Veiss strauji pagriezās atpakaļ un noteikti atbildēja:

—       Tādēļ, ka mans tiešais priekšnieks fon Lansdorfs par to man nedeva nekādus norādījumus.

—   Jūs neesat pildījis nacista pienākumu.

—   Es pildīju savu dienesta pienākumu.

—       Vai jūs gribat teikt, ka pastāv starpība starp pienākumu pret partiju un dienesta pienākumu?

—   Es to neesmu teicis, — Veiss atbildēja.

—   Bet es jūs t ā sapratu.

—   Vai jūs vēlaties mani tā saprast? — Veiss jautāja.

—   Bet jūs nevēlaties, ka es jūs tā saprotu?

Johans zināja, ka Sellenbergam attiecības ar Ilimleru ļoti labas, bet ar Bormaņi — gandrīz vai naidīgas. Un nolēma pārdroši riskēt.

Paspēris soli uz priekšu, viņš sacīja:

—   Jā, jūs mani esat pareizi sapratuši, mans brigadenfirer.

Sellenbergs saknieba lūpas, asie vaigu kauli vēl redzamāk izspiedās dzeltenīgajā sejā. Viņš ilgi klusēja, nenolaizdams caururbjošu skatienu no Veisa sejas, pēc tam negaidot pasmaidīja un draudzīgi

teica:

—        Fon Lansdorfa kungs ir mans draugs, un viņa labvēlīgā atsauksme par jums deva man iespēju jūs kopš šīs dienas ieskaitīt savā personīgā sarakstā kā «Fredu». Un es uz jūsu uzticību atbildēšu ar uzticību. Nav izslēgta varbūtība, ka tuvākajās dienās fīrers nodos abvēru reihsfīrera pārziņā. Ar to jūs saņemsiet iespēju atkal satikt dažus no saviem iepriekšējiem darba biedriem, arī kapteini fon Dītrihu. — Un Sejlenbergs atkal, šoreiz daudz nozīmīgāk un stingrāk paspieda Veisa roku.

Kad Johans sameklēja dārzā Gustavu, tas jau pēc viņa sejas nojauta satikšanās rezultātus ar šefu un tāpat cieši, varbūt pat pārāk dedzīgi paspieda viņam roku.

Restorānā «Zelta briedis» Gustavs uzstāja, lai viņi izdzertu par godu Veisa panākumiem pudeli veca vīna. Un pats samaksāja par to, kaut gan šāda izšķērdība nebija pieņemta pat sirsnīgu draugu vidū: izlūkošanas dienesta virsnieki bija paraduši šādās reizēs maksāt katrs par sevi.

Profesors sastapās ar Johanu klusa, seru vītoliem aizauguša miestiņā Havela ezera krastā.

Kad Johans ieradās, Stuthofs jau gaidīja viņu laivā.

Ķerdamies tūdaļ pie airiem, profesors teica:

—       Vai zināt, es jūs uzaicināju, lai kopā pavadītu, kā pie mums mēdz teikt, izejamo dienu. — Pasmaidīdams jautāja: — Kā jūs domājat, vai mēs drīkstam atļauties šādu greznību?

—   Nezinu, — Veiss atbildēja.

—        Es iesaku, — profesors turpināja, —nodoties fantāzijai: iedomāsimies, ka mēs makšķerējam, nu, teiksim, Ladogas ezerā.

—   To nu gan grūti iedomāties, — Veiss nopūzdamies sacīja.

—        Mana sieva un meita arī saka, ka šim ezeram nav nekā kopīga ar Ladogas ezeru, — profesors teica.

—   Bet no kurienes viņas šo ezeru zina?

—        Piedodiet, — profesors ironiski sacīja, — es esmu ģimenes cilvēks, un tas šeit tikai ceļ manu reputāciju.

—   Vai jūsu sieva ir vāciete?

—        Kas jums, balodīt, nāk prātā! Ģimeni es nodibināju, vēl mācoties strādnieku fakultātē.

—        Vai jūsu sieva un meita zina, ka jūs strādājat izlūkošanas darbā?

—        Kā gan citādi, — profesors teica. Pasmaidījis turpināja: — Ticiet man, īsta apakšvienība; sieva — inženieris slepenajā Jun- kersa rūpnīcā, meita — Berlīnes pretgaisa aizsardzības dienesta sieviešu palīdzības bataljonā. — Ar sirsnību piebilda: — Viņas man ir gaužām saprātīgi darba biedri.

Johans līdzjūtīgi uzlūkoja profesoru:

—   Vai jūs viņu dēļ nebaidāties?!

—       Redziet, es, protams, justos daudz labāk, ja sieva būtu klausījusi mani un sēdētu mierīgi mājās, gaidīdama vīru atgriežamies. Bet mēs abi vienā gadā un pat vienā mēnesī iestājāmies partijā. Tādēļ arī viņa domā, ka mums pilnīgi vienādas tiesības. Arī meitai

viņa ieaudzināja šādus uzskatus. Domāju, ka Centrs tikai izņēmuma kārtā ir atļāvis man šo radu būšanu.

—   Man gan tam nebūtu pieticis dūšas, — Veiss sacija. — Riskēt pašam ar savu dzīvību — tas nav tik grūti … Bet pakļaut tādām briesmām savus mīļākos cilvēkus es tomēr neuzdrošinātos …

—   Es arī neuzdrošinājos, — profesors atzinās. — Toties sievai un meitai vīrišķības netrūka. Mēs palīdzam cits citam dzīvot un veikt savu pienākumu. Ja pasaulē ir mīlestība un garīga tuvība, tad, es domāju, tā rodas tieši šādā ceļā.

Veiss ar apbrīnu un maigumu uzlūkoja profesoru.

—   Vai ilgi strādājat par čekistu?

—   Nepieciešamo laiku es jau esmu nodienējis.

—   Un jūs tiešām esat ārsts?

—   Ārsta diplomu ieguvu vēlāk, — profesors ar pašcieņu paskaidroja. — Trīsdesmitajā gadā beidzu vēstures fakultāti. Par medicīnu sāku interesēties tikai pēc tam un izglītību ieguvu Minhenē. — Tad profesors pilnīgi negaidot krasi mainīja sarunas tēmu: — Sakiet — kā jūs novērtējat vāciešu sakāvi pie-Staļingradas?

—   Baidījos, ka es sevi nodošu, nevarēdams apvaldīt prieku.

—   Nē, kā jūs to novērtējat kā vācietis?

—   Nu, kā lai to pasaka, — Johans nedroši atbildēja. — Kā pilnīgu vērmahta sakāvi un «Barbarosas» plāna izgāšanos.

—   Bet no politiskā viedokļa?

—   Gluži tāpat.

—   Redziet, hitleriešu propagandas mašīna katastrofisko sakāvi pie Staļingradas tomēr izmanto pavisam citādi. Viņi ar to spekulē cerībā ietekmēt sabiedroto valdošās reakcionārās aprindas.

Hitlers, izmisis par sakāvi, nespēja uzstāties ar runu, to pa radio nolasīja Gērings. Vai jūs dzirdējāt šo runu? Neizdevās noklausīties? Žēl gan! Viņš savā runā galvenokārt griezās pie Volstrīta un Siti. Hitlers dižojas, ka viņš vienīgais cenšoties glābt Rietumu civilizāciju no boļševistiskā barbarisma. Bet Gēbelss, attīstot šo domu, pavēstīja: «Kungi, tagad ir skaidrs, ka mēs nebijām pareizi novērtējuši Padomju Savienības militāro potenciālu! Tagad mēs to pirmo reizi ieraudzījām visšausmīgākajā veidā. Slaļingrada bija un paliek baigs trauksmes signāls . .. Līdz divpadsmitiem palikušas tikai divas minūtes,» — tas ir, līdz Vācijas galīgai sakāvei. Turklāt vēl šīs trīsdienu ilgās sēras, kuras vācieši pasludināja pēc savas armijas kapitulācijas pie Staļingradas. Vai jūs saprotat, kādēļ mums bija jāsēro? Lai savu karavīru bojā eju izmantotu propagandas nolūkos un lai iedzītu mūsu sabiedroto valdošajām aprindām bailes no Padomju zemes varenības. Hitlerieši dara visu, lai palīdzētu

Amerikas un Anglijas reakcionārajām aprindām pacelt saVās zemēs antikomunistisku vilni un šādā ceļā sagatavot augsni nodevīgajam separāta miera līgumam. Spriežot pēc faktiem, kas mums kļuvuši zināmi, hitleriešu propaganda ir jau guvusi zināmus panākumus. Mūsu sabiedroto slepenie diplomāti ārkārtīgi aktivizējušies. Allens Dalless ar veselu izlūkošanas štābu ieradies Bernē, un ļoti daudzi vācu izlūkošanas dienestu sūtņi, ar kuriem Dallesam senas draudzīgas attiecības, ieminuši uz Bērni jau savas takas.

—   Jā, — Veiss sacīja, — man tas ir zināms.

—   Esiet uzmanīgs, — profesors brīdināja, — sabiedrotie iesūtījuši Vācijā veselu izlūku armiju. Un vai jūs zināt, ar ko tie pašreiz nodarbojas? Pētī vācu lautas noskaņojumu, pretošanās spēkus. Nevis tādēļ, lai palīdzētu pretošanās kustībai kaut vai ar ieroču piegādi. Nepavisam ne. Viņi cenšas noskaidrot, vai šī kustība neliks šķēršļus sabiedroto nodomam saglabāt Vāciju pēc tās sakāves kā imperiālistisku, Padomju Savienībai naidīgu lielvalsti. Pēc mūsu rīcībā esošām ziņām Dalless norūpējies par to, lai vērmahtam pēc sakāves paliktu karaspēks, kas varētu apspiest revolucionāro kustību valsts iekšienē.

Tātad Dalless pārstāv tās amerikāņu aprindas, kas pašreiz nodarbojas nevis ar uzbrukuma plānošanu otrā frontē, bet gan gudro, kā apspiest vācu tautas revolucionāros spēkus pēc Hitlera sakāves un, kā izteicās jūsu aizbildniecībā nodotais amerikāņu izlūks, — nomainīt Hitlera izkārtni pret citu. Amerikas un Anglijas iedzīvotāju naids pret Hitleru ir tik liels, ka Dalless, šķiet, ir ar mieru atbalstīt uzbrukumu Hitlera dzīvībai, lai pēc tam vienotos ar to pašu fašistisko firmu, tikai zem citas izkārtnes. Nav izslēgta varbūtība, ka Gērings, Gēbelss, Ilimlers ar prieku piedāvātu reiham savus vārdus.

—   Jā, — Veiss domīgi piekrita. — Tā tas laikam ir…

—   Vārds «laikam» šoreiz nav īstais, — profesors dusmīgi pārtrauca viņu. — Es runāju, balstīdamies uz faktiem un pierādījumiem. Mūsu abu uzdevums — piegādāt Centram dokumentus, kas skaidri un neapgāžami pierāda, ka starp mūsu sabiedrotajiem un reiha opozīcijas grupām notiek sarunas par separāta miera noslēgšanu. Kā redzat, šoreiz mums abiem jāstrādā pašas Vācijas labā. Nākotnes Vācijas labā. Nu, vai iebildumu nav? — Tad smaidīdams piebilda: — Varbūt jums liekas, ka es kā vēsturnieks šoreiz domāju tikai vēsturiskās kategorijās? Taču mana čekista pieredze rāda, ka šīs domas pilnīgi atbilst pienākumam, ko es pildu. Novērst jaunu sazvērestību pret tautu, kas jau reiz ir kļuvusi par fašistiskas sazvērestības upuri, — nozīmē to glābt. Tādas ir manas domas.

Kādu laiciņu viņi klusēja. Pēc tam profesors turpināja:

—   Pastāstīdams jums par savu ģimeni, es pārkāpu konspirāciju. Bet es to šoreiz darīju ar nolūku. Tas, ka es šeit neesmu viens un ka vismazākā kļūme var pazudināt man pašus tuvākos cilvēkus, iedvesmo mani, ja tā var izteikties, būt sevišķi piesardzīgam. — Profesors pasmaidīja im lūdzoši teica: — Es ceru arī uz jūsu piesardzību, jo, pastāstot jums par savu ģimeni, es it kā esmu jums uzticējis viņas likteni. Zinu, ka jūs reizēm aizraujaties un rīkojaties pārāk patstāvīgi, taču ticu, ka tagad jūs to vairs nedarīsiet.

Vecais čekists, pašaizliedzīgi uzticēdamies Johanam, pārsteidza viņu ar savu augstsirdīgo, rūpju pilno gādību — tas bija visaugstākais, ko varēja parādīt vīrišķīgs, stiprs cilvēks, būdams pārliecināts, ka viņa draugiem arī netrūkst šo īpašību.

Ilugo Lembcrgs vēlreiz uzaicināja Veisu ciemos un arī šoreiz pieņēma viņu sava tēva kabinetā. Johans tūdaļ pamanīja, ka grāmatu plauktos vairs nav materiālu un grāmatu par Padomju Savienību.

Šoreiz Hugo izturējās daudz atklātāk. Viņš runāja par Vācijas traģisko stāvokli. Teica, ka, pēc abvēra ziņām, padomju karaspēks salīdzinājumā ar 1942. gada rudeni reizes piecas sešas labāk apgādāts ar kara tehniku, tikpat lielā mērā pieaugusi tā kaujas pieredze un ka tagad Vācijai ar militāriem līdzekļiem panākt uzvaru vairs nav iespējams.

—   Bet kādi tad līdzekļi nepieciešami, lai mēs karu nezaudētu? — Veiss jautāja.

Hugo atbildēja izvairīgi:

—   Amerikas Savienotajās Valstīs pastāv spēcīga antirūzveltiska grupa, kas ieinteresēta saglabāt Vācijas militāro potenciālu, lai to vērstu pret Krieviju. Taču šī grupa nespēj pārvarēt amerikāņu naidu pret Hitleru.

—   Bet Anglijā?

Hugo pasmīnēja.

—   Tūkstoš deviņi simti trīsdesmit astotajā gadā Čērčils sacīja, ka vēlas redzēt Anglijas priekšgalā tik spēcīgu gribas un gara darbinieku, kāds ir Hitlers, bet tagad, izbijies no angļu tautas, viņš cenšas apvaldīt angļu fašistu līderu dedzību.

—   Nu, bet kādi nolūki ir Krievijai?

Hugo .paraustīja plecus.

—   Staļins, kas, acīm redzot, izsaka Padomju valdības pozīciju, apgalvo, ka Padomju Savienības mērķis esot nevis Vācijas iznīcināšana, bet gan noziedzīgā Hitlera režīma un tā iedvesmotāju satriek- šana.

Veiss tikai noplātīja rokas.

—   Pēc smagajām neveiksmēm frontē fīrers padzina daudzus ievērojamus karavadoņus, — Ilugo sacīja, — un ar to it kā uzvēla visu atbildību par kampaņas izgāšanos ģenerāļiem.

—   Bet tagad šie padzītie karavadoņi cenšas uzvelt vainu par visām militārām neveiksmēm fīreram, — Veiss dzēlīgi iebilda.

Ilugo uzmeta Veisam neapmierinātu skatienu.

—  Ja mūs sakaus, tad revolucionāru dumpi varēs apspiest vienīgi militāras diktatūras valdība, kurā ieies tie paši karavadoņi, — Lem- bergs teica un vēl piebilda: — Pēc ziņām, ko sniedz SD, kas, atklāti sakot, cenšas notušēt mums draudošās briesmas, redzams, ka šobrīd Vācijā tikai piecdesmit sešdesmit procenti no iedzīvotājiem bez kurnēšanas pakļaujas valdībai. Trīsdesmit procenti nav apmierināti ar pastāvošo režīmu, bet bīstami nav. Taču visi pārējie nebauda uzticību. Tos pastiprināti represē vai arī veselām grupām sūta uz fronti. Jāsaka, ka iedzīvotāju politiski morālais noskaņojums nav stabils, turklāt tas arvien vairāk pasliktinās. Iespējams, ka sabiedrotie būtu :ir mieru uzņemties policijas funkcijas, lai apspiestu nemierus. Bet, lai tas varētu notikt, sabiedroto armijām jāienāk Vācijā, turklāt mēs ar savu pretošanos tiem nedrīkstam vājināt viņu spēkus, jo pretējā gadījumā arī tās nebūs spējīgas veikt šo svarīgo uzdevumu.

Veiss jautāja:

—   Vai mums nevajadzēs atvilkt armiju no Rietumu frontes, lai viņi varētu saglabāt savus spēkus?

Hugo saniknots teica:

—   Pauluss nodevīgi kapitulēja Staļingradā, apkaunodams vācu virsnieka mundieri. Turpretī vācu ģenerālis, kas kapitulētu Rietumu frontē, tikai izdarītu Vācijai pakalpojumu un novērstu revolucionārās sacelšanās katastrofu.

—   Tad jau iznāk, ka atklāt fronti Rietumos nav vis nodevība, bet pakalpojums reiham?

—   Jā, ja mēs nevēlamies zaudēt impēriju, ja mēs gribam glābt Vāciju no komunisma briesmām.

Tieši tobrīd istabā ienāca virsnieks, kas pārsteidza Johanu ar savu neparasti nopietno izskatu. Viņa simpātisko seju pat nebojāja melnā saite, ar ko bija pārsieta kreisā acs. Kalsns, teicama stāja. Labās rokas vietā — protēze ar cimdu, kreisajai rokai trūka divu pirkstu.

—   Iepazīstieties, — Ilugo sacīja, — ģenerālštāba pulkvedis grāfs Klauss Senks fon Staufenbergs. — Paskaidroja: — Grāfs ievainots

I'unisijas frontē, nupat kā iznācis no hospitāļa. — Hugo, šķiet, apskauda grāfu, pieminēdams tā jauno posteni: — Iecelts par rezerves armijas štāba priekšnieku Berlīnē. — Tad Lembergs stādīja priekšā Veisu, sacīdams: — Oberleitnants Johans Veiss, kā es jums jau stāstīju, agrāk strādājis abvērā, labi pārzina apstākļus Krievijā. — l'ēc tam Hugo, pievērsies Veisam, piebilda: — Mums ar pulkvedi nav vienprātības krievu jautājumā un arī vēl dažos citos jautājumos, taču tas mūsu draudzībai nemaz nekaitē.

Štaufenbergs, apsēdies krēslā iepretī Veisam, sacīja:

—  Kā jūs nupat dzirdējāt, es karoju Āfrikā. Bet mani ļoti interesē mūsu galvenais pretinieks — krievi.

Veiss izvairīgi atbildēja:

—   Es neesmu bijis Austrumu frontē.

—   Bet jūs taču, pildot savus dienesta pienākumus, satikāties ar krievu kara gūstekņiem, strādājot ar tiem, jūs esat informēts pai pagrīdes organizācijām, kuras tie dibina nometnēs, — tas viss mani ļoti interesē. Pastāstiet man visu, ko jūs drīkstat stāstīt, — pulkvedis lūdza.

Sākumā Johans stāstīja ļoti atturīgi. Bet vēlāk, kad Hugo izgāja no istabas, Štaufenbergs uzstādīja arvien atklātākus jautājumus. Tie liecināja ne par vienkāršu ziņkārību. Johans nojauta, ka Štaufenbergs klusībā it kā apbrīno krievu kara gūstekņu varonību, ar kādu tie cīnās koncentrācijas nometnes apstākļos.

Johans stāstīja un skaidroja, izlikdamies, ka vēlas tikai parādīt, cik grūti strādāt abvēram ar padomju kara gūstekņiem. Runādams par kara gūstekņu vīrišķību un nelokāmo politisko pārliecību, viņš it kā ar to attaisnoja abvēra neveiksmes aģentu vervēšanā.

Štaufenbergs jutās ļoti pārsteigts, kad Veiss pastāstīja par padomju izlūkiem, ka izglābuši piecus uz nāvi notiesātos vācu karavīrus. Tāpat viņu satrauca stāsts par kādā vācu rūpnīcā strādājošo ieslodzīto grupu, kuri bija mēģinājuši bēgt. Kad tos notvēra, viņi pārcieta visšausmīgāko spīdzināšanu, bet nenodeva vācu strādniekus, kuri bija palīdzējuši viņiem bēgt.. Viņi, protams, varēja nosaukt kādus citus tai pašā rūpnīcā strādājošos vāciešus, un tie būtu sodīti ar nāvi kopā ar viņiem. Krievi ar to būtu varējuši izbēgt no spīdzināšanas un reizē arī atriebties vāciešiem — saviem bendēm.

Štaufenbergs satraukts klausījās Veisā. Viņu nodarbināja kādas dziļas domas. Viņa sāpju pilnā seja ar dziļām rievām mutes kaktiņos pauda neslēptu saviļņojumu, un šie dvēseles pārdzīvojumi padarīja viņa vaibstus maigākus.

Štaufenbergs jautāja:

—  Vai jūs domājat, ka pastāv plaša pretošanās organizācij kuru nodibinājuši kara gūstekņi kopā ar ārzemju strādniekiem?

—   Iespējams.

-— Tad nav šaubu, ka tos vada vācu komunistiskā pagrīde.

—   Sos jautājumus pārzina gestapo, — Veiss izvairīgi atbildēja

Štaufenbergs it kā nedzirdējis domīgi piebilda:

—   Un organizācija savukārt saistīta ar padomju virspavēlnie čību… j

Ja šai brīdī nebūtu atgriezies Ilugo, iespējams, ka Veisam būt izdevies nokaidrot, kādēļ Štaufenbergs tik ļoti interesējas par kara gūstekņu pretošanās organizācijām. Pulkvedis, ieraugot Hugo, tfl daf mainīja sarunas tematu. Viņš, pievērsies Hugo, sacīja:

—   Oberleitnants Veiss ir visai pieredzējis izlūks, un es daudz ko interesantu noskaidroju. — Cieši raudzīdamies Veisam acīs, viņš no zīmīgi teica: — Jūsu vervēšanas metodes tiešām ir ļoti oriģinālas

Veiss samulsis pamāja ar galvu, jo jutās pārsteigts: viņš taču ne vārda nebija pulkvedim ieminējies par vervēšanas metodēm.

Atvadoties un sniedzot Veisam kreiso roku, Štaufenbergs sacīja:

—   Es priecātos atkal jūs redzēt.

Bet viņiem vairs sastapties nebija lemts.

Vēl labu laiku Johans veica kurjera pienākumus Šveices vai Zviedrijas robežjoslā. Katru reizi pirms izbraukšanas kāds cilvēks, īpaši uzticams aģents, pienāca pie viņa automobiļa, ielika sūtījumu mašīnā iemontētā seifā un aizslēdza to ar savu atslēgu. Otra atslēga atradās pie Gustava. Trešo atslēgu Veiss saņēma no profesora pēc tam, kad Johanam bija izdevies iegūt atslēgas nospiedumu: vēlēdamies laipni pakalpot vienam no aģentiem, Johans paņēma no viņa rokām atslēgu, lai atvērtu seifa durvis.

Tagad Veisu ceļā gaidīja profesora ļaudis. Johans atvēra seifu un, neapstādinādams mašīnu, pasniedza sainīti Štuthofa sūtnim. Johans brauca tālāk, tikai mazliet lēnāk. Norunātā vietā viņu atkal panāca sūtnis, un Veiss, neapstādinājis mašīnu, saņēma atpakaļ sainīti. Kavēšanās ceļā bez attaisnojoša iemesla varēja radīt aizdomas: Veiss zināja, ka viņa mašīnā iemontēts aparāts, kas fiksē uz lentes visas pieturas. Veiss zināja arī to, kas viņam draud, ja profesora sūtņi, atverot paketi un izņemot dokumentus, nebūs ievērojuši vislielāko piesardzību. To zināja arī profesora sūtņi. Taču tas viss notika tik ātri, ka Johans nepaguva pat apskatīt viņu sejas. Tikai reiz sakarnieks, drāzdamies ar motociklu kā vājprātīgs, panāca viņu un pateica, ka vairāki dokumenti, kas bija saņemti šādā ceļā,

l'adomju valdībai palīdzējuši atmaskot sabiedroto nodevīgo rīcību. I >okumenti neapgāžami pierādīja, ka Vašingtonas un Londonas valdošo aprindu uzticības personas noziedzīgi pārkāpj līgumu, kuru parakstījušas sabiedroto valdību galvas. Amerikas Savienoto Valstu un Anglijas valdības galvas bijušas spiestas to atzīt, j Kas tie bija par dokumentiem, Veiss, protams, nezināja. Iespējams, ka bija izdevies pārfotografēt iesniegumu, kurā kāds no reiha varasvīriem — Hitlers, Himlers, Gērings, Gēbelss vai Ribentrops — bija formulējuši savus noteikumus sabiedrotajiem, ierosinot separāta ! miera līguma noslēgšanu: iespējams, ka tas bija memorands par jaunās valdības sastāvu, ko iesniedza sabiedrotajiem opozīciju gru- f pas, kas centās atbrīvoties no Hitlera. Lai cik dažādas bija šīs gru- | pas — viņas visas baidījās no viena—no Padomju Armi jas ienākša- I nas vācu teritorijā un no vācu tautas revolucionāras cīņas par jaunu [ Vāciju. To viņi uzskatīja par vislielākām briesmām kā sabiedrotiem, [ tā reiham. Visas šīs grupas vienīgo glābiņu redzēja kapitulācijā i Rietumu valstīm un militāras diktatūras nodibināšanā Vācijā. Par | to ar Johanu bija runājis arī Hugo Lembergs.

Johans zināja, ka visi impērijas varasvīri katrs par sevi veda | slepenas sarunas. To pašu darīja arī valdības opozīcijas grupas.

Turklāt viņi cits citu uzmanīja, novēroja un izsekoja. Lai viena I grupa uzzinātu, par kādu cenu otra piedāvā Vācijas kapitulāciju l sabiedrotajiem, tās savstarpējā cīņā izmantoja visus līdzekļus — tās varēja nolaupīt, nomocīt, nogalināt ikvienu, kaut arī tam nebija nekāda sakara ar šo tirgošanos, bet tas tikai pildīja kadas grupas kurjera vai sakarnieka pienākumus. Turpretī tie cilvēki, kas noteica Vācijas pārdošanas cenu, stāvēja tik nesasniedzami augstu, ka tiem nekas nedraudēja.

Dažādos laikos divu šādu grupu kurjerus arestēja gestapo aģenti — vienu uz Šveices, otru — uz Zviedrijas robežas. Dokumenti, kurus tie gribēja pārvest pār robežu, nonāca Himlera rokās. Bet kurjeriem nepiesprieda nāves sodu. Tos tiesāja kā kontrabandistus par nelikumīgu valūtas pārvadāšanu. No tā Veiss secināja, ka Heinrihs Himlers labi informēts par šo opozīciju grupu darbību, tikai nezin kādēļ neuzskata par vajadzīgu likvidēt opozīciju.

Veiss nezināja, ka vienā no paketēm, kuras viņš bija nodevis sakarniekam, lai no tām noņemtu fotokopijas, atradās magnetofona ieraksts — kāda vācu slepenās diplomātijas aģenta saruna ar Dal- lesu. Viņi runāja par Vācijas nākamās jaunās valdības iespējamo vadītāju. Dalless bija nosaucis Heinriha Himlera vārdu. Viņš izteica domu, ka Himlers, kas pašreiz ir otrā persona pēc Hitlera impērijā, varētu ar laiku kļūt arī par pirmo. Ilimleram esot liela pieredze, un

viņš pratīšot nesaudzīgāk un sekmīgāk nekā jebkurš cits apspiesti jebkuru demokrātisku kustību valstī, kas neapšaubāmi izvērsīsiet tūlīt pēc kapitulācijas.

Taču Veiss zināja kādu citu faktu: gestapo drošības daļas priekš-j nieks obergrupenfīrers Millers, kas tīkoja ieņemt reihsfīrera vietu, nesen bija arestējis aģentu, kurš veda Himlera depešu Dallesam. Depešas saturu Millers nekavējoties paziņoja Hitleram. Un tomēr Himlers bija pratis attaisnoties. Pēc šī notikuma viņi viens otru ienīda līdz nāvei. Millers tagad pastiprināti izsekoja katru Sellenberga personīgo uzdevumu izpildītāju, jo tieši Sellenbergs kā īpaša reihsfīrera uzticības persona veda slepenas sarunas Himlera uzdevumā.

61

Johans pēkšņi saņēma pavēli doties uz Bērni. Gustavs parādīja viņam fotogrāfiju un teica:

— Jūs bez ierunām paklausīsiet šim cilvēkam vai arī tam, uz kuru viņš jums norādīs. Jūs atbildat ar savu galvu par viņa drošību. Jūsu uzdevums izdibināt, vai šo cilvēku izseko, un, ja tā, tad jums izsekotājs jānovāc no ceļa, vienalga, kas tas būtu. Nav izslēgta varbūtība, ka novērošanu izdara vesela grupa. Neko darīt, es paļaujos uz jūsu vīrišķību, — Gustavs stingri teica. — Ja jūs paliksiet dzīvs, jūs par savu tālāko likteni varat neraizēties. Ja Šveices tiesa piespriestu jums nāves sodu par slepkavību — nebaidieties, gan mēs panāksim jūsu atbrīvošanu. Šveices valdība nav aizmirsusi, ka fīrers neokupēja viņu valsti tikai īpašu apsvērumu dēļ: mēs Sveici esam izmantojuši un izmantosim arī turpmāk saviem mērķiem.

Iegaumējiet: cilvēki, kas centīsies izsekot jums uzticēto personu, var būt saņēmuši tādus pašus norādījumus, kādus es jums dodu attiecībā uz viņiem. Domāju, ka jūs esat pietiekami gudrs un pats sapratīsiet, ka tie nav mūsu militāro pretinieku aģenti. Tādēļ ievērojiet vislielāko piesardzību, sastopoties tur ar mūsu tautiešiem. Atkārtoju: lai kas tie būtu, jums pazīstami vai nepazīstami cilvēki, — jums tie jālikvidē. To jūs paturiet prātā un neaizmirstiet ne mirkli.

Jūs saņemsiet lielu summu angļu banknotēs, — Gustavs pasmaidīja, — nē, nemaz neraizējieties: tā kā jūsu uzdevums ir ļoti atbildīgs, jūs šoreiz saņemsiet Londonas valsts kases īstās naudas zīmes. — Pēc tam viņš jautāja: — Jūs, šķiet, savā laikā bijāt ievainots? Pieņemsim, ka ieradāties Šveicē paārstēties. Samaksājiet ārstam mazliet vairāk, un gan jau viņš atradīs kādu kaiti…

«Lufthansas» transporta lidmašīna ausmā nogādāja Veisu Cīrihē. Tai pašā dienā viņš ar dlzeļekspresi aizbrauca uz Bērni un apmetās viesnīcā. Viņam bija holandiešu pase un dokumenti, kas apliecināja, ka viņš ir vācu politiskais emigrants. Bet tomēr portjē un Šveices policija neprasīja, lai viņš reģistrētos.

Šī klusā, viesmīlīgā un miermīlīgā pilsēta, turpinādama savu gadsimtiem ilgo mietpilsoniskās labklājības dzīves ritumu, likās pilnīgi nošķirta no kara satricinātās pasaules. Pilsētas iedzīvotāji dzīvoja tā, kā bija dzīvojuši pirms desmit, divdesmit, trīsdesmit gadiem.

Ierēdņu un sūtniecību pilsēta. Izlūkošanas dienestu un izlūku drošā pajumte. Ikviens, kas šeit apmetās, neviļus pārņēma no ber- niešieni viņu mierīgo dzīves veidu, klīrīgo laipnību un tikpat taupīgi tērēja katru l'ranku — Šveices franks tolaik bija visstabilākā valūta pasaulē.

Veiss nonomāja viesnīcā vecu divvietīgu sporta mašīnu «Fiat» — faetonu un lēnā gaitā braukāja ar to pa pilsētu. Viņš braukāja, nevis lai apskatītu pilsētas ievērojamākās vietas, bet lai iepazītu ielas un prastu orientēties, kad viņam vajadzēs sargāt viņa aizbildnībā nodoto personu. Drīz vien viņš šo cilvēku arī ieraudzīja. Tas ar interesi aplūkoja senlaicīgo Bernes rātsnamu, kas bija celts četrpadsmitajā gadsimtā.

Tas bija sirms vīrs ar aristokrātiskām manierēm. Viņš tik brīvi tērzēja franciski ar savu jauniņo ceļabiedreni, ka viņu varēja noturēt par francūzi.

Uz fotogrāfijas, kuru Gustavs parādīja Veisam, šim cilvēkam bija gluži tādas pašas īsi apcirptas Osiņas kā Hitleram. Bet tagad ūsas jau bija ataudzētas un uzskrullētas kā bijušajam vācu ķeizaram. Pēc sakāves pie Staļingradas daudzi padzīvojuši berlīnieši sāka ataudzēt ūsas pēc veclaiku monarhu parauga.

Veiss nobrauca mašīnu malā un arī sāka aplūkot rātsnamu. Kad sirmgalvis ar savu ceļabiedreni bija pienākuši tuvāk, Johans, nevarēdams apvaldīt savu sajūsmu par seno celtni, skaļi slavināja tās arhitektūru.

Sirmgalvis vērīgi un cieši ielūkojās Veisa sejā — nebija šaubu, ka arī viņam bija parādīta Johana fotogrāfija. Brītiņu viņš pakodīja lūpas, tad tikko manāmi pamāja ar galvu. To nemaz neprasīja konspirācija, bet viņš, šķiet, bija paradis tik augstprātīgi sasveicināties un, jau vairs neskatīdamies uz Veisu, nevērīgi tam teica:

— Ja jūs neizjūtat īpašu nepieciešamību tīksmināties par šo veco celtni, jūs varat sevi neapgrūtināt…

Tas bija kņazs Hoenloe, fīrera uzticības persona sarunās ar Dal- lesu. Un, kā to Johans saprata tikai vēlāk, kņazam šeit ne no viena briesmas nedraudēja. Veisa uzturēšanos Bernē Kanariss un Sellenbergs izmantoja ari ar tādu nolūku, lai liktu kņazam saprast: re-ļ dziet, mums ir zināms, kādā uzdevumā kņazs ieradies Bernē, un tikai viņa augstās personas drošības nolūkā mēs uzdevām savam aģentam viņu sargāt.

Taču Dalless, kā viņš pats reiz bija izteicies, «priekšroku deva perspektīviem pārstāvjiem no SS vadošajām aprindām». Un tieši par šo «perspektīvo pārstāvju» drošību Veisam vajadzēja rūpēties, atceroties visas Gustava pamācības.

Vakarā Veiss iegāja kafejnīcā netālu no amerikāņu misijas un ieraudzīja tur majoru Steinglicu. Redzot Steinglicu civilā uzvalkā un ar novājējušu, skumju, noraizējušos seju, Veiss neizjūta nekādu īpašu godbijību pret savu bijušo priekšnieku. Viņš klusām piegāja tam no mugurpuses un viegli uzsita uz pleca. Steinglics sarāvās un ātri iebāza roku svārku azotē.

Veiss strauji satvēra viņa roku un atturēja no pārsteidzīgas rīcības. Steinglics pacēla acis, un seja izplūda sirsnīgā, līksmā smaidā.

Sarunājās viņi kā līdzīgs ar līdzīgu. Zinādams, ka Steinglics mēģinās izdibināt, ar kādu uzdevumu Johans ieradies Bernē, Veiss nekavējās pats pastāstīt, ka viņam šeit jānokārto kāds garlaicīgs un nepatīkams finansu darījums. Steinglics līdzjūtīgi teica:

—   Šveice nu gan nav tā vieta, kur var apmainīt mūsu viltotās banknotes.

Veiss sadrūvējies sacīja:

—   Pavēle jāpilda.

Steinglics sapņaini noteica:

—   Itālijā mūsējie maina Vācijā fabricētās angļu mārciņas un pērk vērtslietas. To es saprotu — tas ir bizness!

—   Kā veicas? — Johans jautāja.

—   Pats redzi, — Steinglics atbildēja, — sēžu pie loga un vēroju garāmgājējus.

—   Kuri apmeklē amerikāņu misiju, — Veiss smaidīdams piebilda. Paliecās tuvāk: — Manuprāt, jūsu dienestam vajadzētu ierīkot tādu pašu novērošanas punktu blakus Lielbritānijas sūtniecībai.

—   Amerikāņi — nekaunīgi nelieši! — Steinglics dusmīgi norūca. — Grib panākt Kanarisa atbrīvošanu no amata un šai nolūkā nodrukājuši savās avīzēs, ka viņš it kā piedaloties sazvērestībā pret fīreru. Lūk, ar kādām provokācijām nodarbojas viņu izlūkdienests! Toties angļi, viņiem atriebjoties, laiduši klajā veselu sēriju rakstu par mūsu admirāli: aicina to sodīt ar nāvi pēc kara kā ļaundari.

I — Draudzīgs pakalpojums par pagājušo un pašreizējo, — Veiss Id pateica tik neapstrīdamā tonī, ka Steinglics bija spiests klusēt.

Bailīgi vērdamies apkārt, viņš atļāvās tikai piebilst: i— Tu esi kļuvis pārāk pašpārliecināts, ļ — Tas man pielipis no mana tiešā priekšnieka. I — Jā, — Steinglics domīgi teica. — Mūsu sauszemes admirālim kobrīd klājas grūti. Bet gan viņš vēl sevi parādīs… — Tikko sadzirdami pačukstēja: — Lengebens viņam izpļāpājis, ka sabiedrotie neuzticoties fīreram un meklējot nelielu grupu inteliģentu, saprātīgu personu, kam var uzticēties, piemēram, tādus kā mūsu SS reilisfī- reru Himleru. — Domīgi piebilda: — Kaut gan īstenībā no visiem nizokeāna vīriem Dalless pret mums izturas visdraudzīgāk. Stāsta, viņš esot teicis, ka ir ar mieru atzīt vācu rūpnieku pretenzijas uz \ adošo lomu Eiropā.

—  Jā, — Veiss piekrita, — viņš nemaz nevēlas, lai Anglija pēc kara kļūtu par stiprāko lielvalsti Eiropā.

—  Tad jau nemaz nav tik slikti, — Steinglics atsaucās. Bet pēkšņi sadrūma, viņa seja nocietinājās. — Tu tagad nodarbojies ur politisko izlūkošanu?

—   Lai būtu pilnīga skaidrība, — Veiss stingri teica, uzrunājot majoru ar «jūs», — es zināju, ka sastapšu jūs šeit. Esmu informēts par jūsu uzdevumu. — Pasmīnēja. — Mums katram savs uzdevums, jūs esat Kanarisa darbinieks, nevis Himlera. Atceroties mūsu agrākās labās attiecības, es uzskatu par savu pienākumu jums piedāvāt neitralitāti.

—   Neitralitāti? — Steinglics pārsteigts iesaucās. — Ko neteiksiet, kāda laipnība!

—   Ar to pilnīgi pietiek, lai mūsu cilvēki jūs nejauši neno- kniebtu, — Veiss lietišķi sacīja. — Abvēriešiem jāizbeidz bāzt degunu tur, kur tie vairs nekotējas.

Steinglica seja kļuva pelēka.

—   Tātad Himlers man nav piedevis kādreizējo kļūmi Anglijā…

—   Acīm redzot, — Veiss sacīja. — Kanariss, izmantodams savu draudzību ar Heidrihu, jūs toreiz izglāba. Bet Himleram, šķiet, pret admirāli sevišķu simpātiju nav.

—  Tā gan, — Steinglics domīgi piekrita, — viņam, protams, nemaz nav grūti likt mani nokniebt.

—   Bet jūs varētu palīdzēt Himlera darbiniekam, un tas neaizmirsīs savā informācijā atgādināt jūsu pakalpojumus.

Steinglics, brīdi svārstījies, lēni sacīja:

—   Čērčils teicis Ileselim, ka līdz apvērsumam viņš nekādas saistības uzņemties nevarot, bet, ja apvērsums būs noticis un jaunajai

valdībai būs nepieciešamā autoritāte, gan jau izeja radīšoties. Angļ nav aizmirsuši, kādus pakalpojumus viņiem sniedzis Kanariss, ka tie pēc sakāves pie Dinkerkas bija nonākuši katastrofiskā stāvoklī Kanariss toreiz iesniedza fīreram ziņojumu, kurā neiedomājami pār spīlēja Anglijas aizsardzības spēkus un attiecīgi samazināja kriev" spēkus. Angļi jūt pateicību pret Kanarisu un atbalstīs viņa kandida turu jaunajā valdībā. Turklāt Kanarisu atbalsta arī vairāki ģe nerāļi.

—    Klausieties, — Veiss ar nolūku izlikās nokaitināts. — Vai jau najā valdībā ieies Ilimlers, Gērings, Kanariss vai arī paliks fīrers ļ tas uz mums abiem neattiecas. Labāk mums nebāzt savu degunu viņu darīšanās.

—   Pareizi, — Steinglics piekrita. — Bet ja nu spiež to darītt

—    Agrāk, kad jūs sūtīja uz ārzemēm, jūs strādājāt pret kādu noteiktu ārvalsti un viss bija skaidrs.

—   Tiesa gan, — Steinglics pamāja ar galvu.

—    Toties tagad, — Veiss turpināja, — ja jūs strādāsiet pret Angliju vai Amerikas Savienotām Valstīm, jūs paklusām nošaus un neviens cits kā mūsējie. Tie paši, kas strādā, lai panāktu vienošanos ar amerikāņiem un angļiem.

—   Ko tad tu iesaki man darīt? — Steinglics norūpējies jautāja.

—    Es jau ieteicu: piedāvāju jums neitralitāti par jūsu pakalpojumiem.

—   Maksa nav vienlīdzīga, — Steinglics sacīja.

—    Gluži tāda pati starpība, kāda ir starp manu reihsfīreru un jūsu admirāli, kura kuģis varbūt pat vistuvākajā laikā, tikai bez paša admirāļa, iepeldēs SD sastāvā, — Veiss teica, atcerēdamies Sellenberga mājienu.

—   Šādas valodas tiešām klīst, — Steinglics drūmi piekrita.

—   Nu, kā tad ir? — Veiss jautāja.

—    Klausies, — Steinglics strauji pagriezās pret viņu ar visu augumu, — bet ko tu teiksi, ja man dots norādījums, sastopot savā ceļā tādu kā tevi, novākt to pie malas? … Varu zvērēt, ka to būtu izdarījis. Tu zini, man tas nav jāmāca. Bet tici vai ne, ieraugot tevi, man pirmo reizi mūžā roka necēlās.

Johans klusībā nopriecājās: tātad pirmās viņam draudošās briesmas bija nevērstas. Lai iegūtu vēl lielāku drošības garantiju, viņš nevērīgā tonī, atkal uzrunājot Steinglicu ar «tu», sacīja:

—    Mūsu aģentūra Sellenbergu jau ir informējusi par šo norādījumu, kas tev dots. Bet es lūdzu viņu nespert pret tevi nekādus soļus, kamēr nebūšu nodibinājis ar tevi šeit personīgu kontaktu.

•— Ceru, ka tu labi atsaucies par mani, runājot ar brigadenfīreru?

—   Jā, — Veiss stingri sacīja. — Tu man taču līdz šim esi darījis tikai labu.

Steinglics aizkustināts paspieda viņam roku.

—   Zini, — viņš tā kā samulsis teica, — vai nav dīvaini, ka tu vienmēr esi izraisījis manī aizdomas.

—   Ar ko tad? — Veiss jautāja.

—   Nu, kā lai to saka, ar savu godīgumu, — Steinglics ilgi domāja, kamēr atrada īsto vārdu. — Nu, kā lai tev to izskaidroju… Mūsu dienestā godīgu cilvēku nav. — Bēdīgs atzinās: — Vispār jāsaka, es aizvien esmu vīlies cilvēkos. Reti izdodas sastapt tik godīgu cilvēku kā tevi…

Kopš šīs dienas Steinglics apzinīgi piegādāja Veisam informāciju, ko majors ieguva no tiem cilvēkiem, kurus Kanariss bija pilnvarojis vest slepenas sarunas ar sabiedrotiem un kurus Steinglicam vajadzēja modri sargāt no gestapo aģentiem.

Veiss savukārt sargāja Himlera pilnvaroto no izsekošanas, ko veica gan Millera gestapovieši, gan abvērieši, gan Ribentropa aģenti, kuri tāpat šeit veda slepenas sarunas ar sabiedrotiem fīrera uzdevumā.

Pēc trim nedēļām Veiss jau bija uzņemts lielā SD grupā, ko vadīja SS pulkvedis Oto Hauptmanis.

Itin drīz Hauptmanis uzaicināja pie sevis Veisu un vēl divus darbiniekus. Parādījis viņiem Steinglica fotogrāfiju, viņš lika majoru izsekot un likvidēt, bet līķi izvest aiz pilsētas, iebāzt to mucā ar cementu, apliet ar ūdeni un pagaidīt, kamēr cements sacietē. Pēc tam nogremdēt mucu Ārā. Sacementēts līķis nekad neuzpeld.

Operāciju bija paredzēts veikt pēc divām dienām. Veiss devās meklēt Steinglicu un, atradis viņu kādā mazā krodziņā pilsētas nomalē, kur viņi parasti tikās, pastāstīja majoram, kādas briesmas tam draud. Steinglics uzklausīja šo ziņu, drūmi pakļaudamies liktenim. Viņš tikai jautāja:

—   Kā tu domā, vai nebūtu labāk, ja es pats?…

—   Varbūt vari pamēģināt bēgt?

—   Uz kurieni? — Steinglics jautāja. — Vācijā mani tik un tā atradīs. Seit ir tūkstošiem gestapo aģentu. Ja aizbēgšu uz kādu citu valsti, viņi paziņos pa radio, telegrāfu… Mani notvers visur, lai kur es slēptos, vienīgi ilgāk lauzīs kaulus un ādu vilks pār acīm. — Steinglics atvadoties sniedza roku un nomākts teica: — Paldies, ka pastāstīji. .

—   Ar ko, pēc tavām domām, izskaidrojams šāds lēmums? — Veiss jautāja.

Steinglics domīgi sacīja:

—   To nav izlēmuši mūsējie, bet tie. — Viņš norādīja ar roku nenoteiktā virzienā un mulsi piebilda: — Nav aizmirsuši, ka es vēl pirms kara nogalināju Anglijas ārlietu ministrijas ierēdni, lai nozagtu dokumentus, kas bija vajadzīgi fīreram. Droši vien admirālis tagad mani ir pārdevis angļiem, lai viņa attiecības ar tiem nekas neaptraipītu. Bet tie, vēlēdamies pārbaudīt gestapo lojalitāti pret Britu impērijas interesēm, pieprasīja mani nogalināt. Un esesieši, kā mēdz teikt, parādot laipnību, uzņēmās to izdarīt. Un tas ir viss.

Steinglics saguma, noguldīja galvu uz rokām. Retajiem matiem spīdēja cauri āda.

—   Ardievu, Johan, — Steinglics teica, — ardievu. Dzīvo, kamēr arī tevi savējie, tāpat kā mani, nožmiegs par uzticīgu kalpošanu …

Tai pašā nakti Steinglics nošāvās viesnīcā, kur viņš bija apmeties.

Pulkvedis Oto Hauptmanis norunāja ar bēru kantori par tautieša apbedīšanu ar pienācīgu godu.

Šobrīd nemaz nebija patīkami, ka vācietis dodas pašnāvībā, un tādēļ nežēloja līdzekļus, lai policijas ārsts apliecinātu, ka nāve iestājusies no sirdstriekas.

Uz kapsētu zārku ar Steinglica mirstīgām atliekām atveda sēru lentēm greznotā automašīnā-katafalkā. Kapa plāksne jau bija gatava. Tajā bija iekalts vārds, dzimšanas un nāves datumi un uzraksts: «Cildenajam reiha dēlam no mīlošiem un sērojošiem tautiešiem.»

62

Pēc dažām dienām Veiss devās atpakaļ uz Vāciju.

Hauptmanis lika viņam personīgi pateikt Sellenbergam, ka šefs gatavs atbalstīt izraudzīto kandidatūru, taču jaunā fīrera pasludināšanu vajadzētu izdarit tikai tad, kad sabiedroto karaspēks būs iegājis Vācijas teritorijā, — pretējā gadījumā šo operāciju varot izmantot pretvalstiski noskaņotie elementi.

Bernē Johans nosūtīja vairākas informācijas uz Centru, izmantojot sakaru līniju, ko viņam bija norādījis profesors Stuthofs. Viņš paguva paziņot arī to, ko viņam mutiski pavēstija pulkvedis Hauptmanis.

Uz Vācijas robežas dežurējošais virsnieks pasniedza Veisam pavēli, kurā bija teikts, ka viņam jāatstāj mašīna un nekavējoties jālido uz Berlīni.

Lidmašīnā bija viņš un vēl četri pasažieri. Liekas, viņi nebija savā starpā pazīstami un arī necentās iepazīties. Visu ceļu neviens 110 vi- 1,1 iem nebilda ne vārda, bet, kad lidmašīna bija nolaidusies rezerves aerodromā un Veiss pa trapu nokāpis zemē, pasažieris, kas gāja viņam blakus, ar zibenīgu kustību uzlika viņam roku dzelžus. Tai pašā mirklī otrs pasažieris, kas gāja Johanam aiz muguras uzmeta viņam uz pleciem mēteli tā, lai nebūtu redzams, ka viņa rokas ir saslēgtas dzelžos. Divi pārējie nostājās katrs savā pusē.

Nolaišanās laukumā iebrauca mašīna, kurā sēdēja divi virsnieki gestapo formas tērpā. Durtiņas atvērās, Veisa pavadoņi iegrūda viņu mašīnā, bet paši, it kā nekas nebūtu noticis, turpināja laiski iet uz lidostas ēkas pusi.

Aizkrāsotajām mašīnas rūtīm nevarēja neko redzēt cauri.

Pievērsies geslapoviešiem, Veiss teica:

—   Veikli strādājat.

—   Ir pieredze, — atsaucās viens no tiem.

—        Bet varbūt jūs esat kļūdījušies? — Veiss jautāja un draudīgi piebilda: — Es esmu SD oberleitnants.

—        Ak tā? — jautāja tas pats gestapovietis. Pasmīnējis viņš piebilda:

—        Visādi gadās. Pie mums arī ģenerāļi dažkārt raud kā mazi bērni.

—   Dodiet aizsmēķēt, — lūdza Veiss.

Gestapovietis ielika viņam mutē cigareti un iededzināja šķiltavas.

Veiss pamāja ar galvu un uzslavēja:

—   Redziet nu, puiši, jūs varat būt arī pieklājīgi.

—        Dažādības labad, — skaļi iesmējās gestapovietis, kas jau pašā sākumā bija ielaidies sarunāt

—   Jums patīk joki, — iebilda Veiss.

—   Tiesa, — piekrita gestapovietis, — esmu tīrais jokdaris.

Viņš atkal uzšķīla uguni un pielika to Veisam pie paša deguna.

Johans atmeta galvu atpakaļ.

—        Izbeidz! — teica otrs, kas visu laiku bija klusējis. — Visu mašīnu piesmirdināsi.

—        Nekas, lai pierod vien! — Un pirmais gestapovietis atkal pielika Veisam pie sejas aizdedzinātas šķiltavas.

Ada uz zoda saruka, bet šoreiz Veiss palika nekustīgs.

—   Ciets rieksts, — noteica pirmais gestapovietis.

—   Nekas, ne tādus vien esam pārkoduši, — drūmi atbildēja otrs.

Johanam galvu aptina ar lietusmēteli. Mašīna apstājās. Viņu piecēla un sāka vest, sākumā pa akmens flīzēm, tad kaut kur uz leju pa tādām pašām akmens kāpnēm. Pa ceļam pamatīgi pārmeklēja visas kabatas.

Beidzot Johanam norāva mēteli no galvas, un viņš ieraudzīja

šauru betona kameru ar zemu griestu velvi. Tajā bija atmetams dzelzs galdiņš, trauks netīrumiem. Simts vatu spuldze pielēja kameru ar žilbinošu, indīgu gaismu. Kameras durvīs «actiņa».

Durvis aizcirtās. Pēc kāda laika atkal parādījās uzraugs. Tas atnesa cietuma apģērbu, pavēlēja Veisam pārģērbties, bet vispirms rūpīgi apskatīja viņu un pat ieskatījās mutē.

Johans klusēdams paklausīja, saprazdams, ka protestiem nav nekādas nozīmes.

Kad apskate bija beigusies un Veiss pārģērbās svītrainajā apģērbā, uzraugs atzinīgi noteica:

—   Tu neesi no nervozajiem.

—   Vai tad te nervozos ietupina, lai izārstētu? — Veiss jautāja.

—   Gan jau redzēsi, — solīja uzraugs un aizgāja ar viņa apģērbu, nomezdams uz kameras grīdas kūpošu cigaretes galu, kaut gan Johans vēl neprata pienācīgi novērtēt šo vislielākās žēlsirdības aktu.

Vairāk nekā mēnesi Veisu nesauca uz pratināšanu.

Visu šo laiku viņš rūpīgi, soli pa solim atsauca atmiņā savu dubulto dzīvi — padomju izlūka un Vācijas slepenā dienesta darbinieka dzīvi.

Viņš pētīja to vispusīgi, kā izmeklētājs, un vienlaikus salīdzināja savas dzīves abas puses, meklēdams kļūdas, paviršību, pierādījumus, kas varētu būt vērsti pret viņu.

Viņš apsvēra savu padomju izlūka darbību, te to aplūkodams no Barišova viedokļa, te nolūkodamies tajā no malas ar gestapoviešu nežēlīgo vērīgumu vai arī ar izsmalcinātu neuzticību, kāda piemita viņa priekšniekiem no Vācijas slepenā dienesta.

Vairākas reizes viņam ienāca prātā doma, ka viņš kļuvis par upuri slepeno dienestu vadoņu savstarpējā slepenajā cīņā, kuri centās iegūt virsroku un varu. Sāda doma mazliet nomierināja viņu.

Visšausmīgākais likās tas, ja viņš savā padomju izlūka darbībā būtu izdarījis kādu aplamību, kādu nepiedodamu kļūdu… Bet ja nu kļūdījies ir kāds no tiem, ar kuru viņam bijuši sakari?

Viņš domāja par cilvēkiem, no kuriem bija sastādījis ķēdīti «Vali štābā». Ikvienu no tiem viņš bija atgriezis dzīvē, uzticēdams tam sevi. Ikvienā, šķiet, bija daļiņa no viņa paša. Nē, viņš nespēja sevi apgānīt ar šaubām par tiem.

Bet kaut kur kaut kas ir pārtrūcis šajā ķēdē, ja jau viņš ir te …

Viņš domāja par Zubovu, kurš ar pārgalvīga drošuļa pašapzinību bieži vien neievēroja vajadzīgo piesardzību. Bet šo Alekseja trū- kurnu izpirka bezgalīga drosme un attapība. Reiz kaujas operācijas laikā Zubovam kājas ikrā iestrēdza lode. Zubovs apsēdās, izspieda 110 brūces šo lodi, pasvārstīja to saujā un, baltos zobus spīdinādams,

teica:

— Raugi, tagad var iet bez lieka smaguma.

Un viņš gāja, gandrīz nemaz neklibodams.

Nē, Zubovs prata tikt laukā no vissarežģītākajām situācijām …

Veiss sevišķi disciplinēti izpildīja visus cietuma iekšējās kārtības noteikumus un tādējādi pat ieguva uzraugu cieņu. Viņš ar suku tīrīja akmens grīdu, līdz tā spīdēja kā nolakota, ar lupatu spodrināja arī sienas. Viņa cietuma mantas — bļodiņa un karote — spīdēja un laistījās. Trīs reizes dienā viņš vingroja, norīvējās ar dvieli, veica vairākus tūkstošus soļu garas pastaigas pa kameru, domās pārlasīja iemīļotās grāmatas.

Cietuma dzīves universitāte Veisam bija viņa iemīļotās grāmatas par revolucionāru varoņdarbiem. Un arī stāsti, ko viņš bija dzirdējis no tēva, kurš pirms revolūcijas daudzus gadus bija pavadījis viennīcās. Savu kameru tēvs bija pārvērtis par klasi: pēc pašmācības grāmatām viņš mācījās svešvalodas un izlasīja to, ko citā reizē nebija laika izlasīt.

Dodams vaļu iztēlei, Veiss domās pārcēlās pagātnē, kad sākās Belova, vecākā, varoņdarbs. Belovs, jaunākais, to turpināja te, fašistu ellē. Šo elli Veiss domās pārvērta par cara moku kambari. Bet, lai to reāli izjustu, viņam trūka viena: Veiss nespēja atbrīvoties 110 domas, ka viņš tikai atkārto kā skolnieks veco paaudžu varoņ- gaitas — viņš iet pa iepriekš izpētītu ceļu, viņš ir apmācīts vadīties no morāles principiem, kuru pārkāpšana būtu nodevība.

Viņu satrauca arī tas, ka ieslodzījumā, atrauts no ārpasaules, palicis viens pats, viņš sāk zaudēt Johana Veisa vaibstus. Viņā aizvien skaidrāk izpaudās Aleksandrs Belovs, bet viņa nesenā dzīve vācu slepenā dienesta darbinieka lomā izgaisa kā mirāža, kā kaut kas sadomāts, nekad nebijis.

Un Belovam vajadzēja sākt pašaizliedzīgi, neatlaidīgi audzināt savu gribu, lai saglabātu sevī Veisu. Viņš piespieda sevi atsacīties no tik patīkamajām Sašas Belova atmiņām un aprobežoties ar vācieša Johana Veisa — vācu slepenā dienesta darbinieka atmiņām, kuru nelikumīgi un bez kāda pamata ir arestējuši gestapovieši.

Tikai otrajā apcietinājuma mēnesī Veisu izsauca izmeklētājs — salīcis cilvēks ar papliku galvvirsu, ģērbies civilās drēbēs. Ar vienaldzīgu pieklājību viņš uzdeva Veisam tikai dažus vispārīgus anketas jautājumus.

Veisa protestus pret nelikumīgo apcietināšanu izmeklētājs uzklau-.

sija ar zināmu uzmanību, urbinādams ausis ar sērkociņu. Pēc tam viņš kārtīgi ielika sērkociņu atpakaļ kārbiņā un apvaicājās:

—   Vai jums ir sūdzības par cietuma administrāciju?

Veiss atbildēja:

—   Pagaidām nav.

—   Tad parakstieties.

Izmeklētājs iedeva Veisam nodrukātu veidlapu, kurā bija rakstīts, ka ieslodzītajam nav pretenziju pret cietuma administrāciju.

Veiss dzēlīgi pasmīnēja.

—   Es teicu — pagaidām.

Noliecies pie izmeklētāja, viņš sacīja:

—       Šo mūsu metodi es pietiekami labi pazīstu: vispirms ieslodzītais paraksta tādu papīru, bet pēc tam mēs viņam novelkam ādu pār acīm. Vai ne?

Izmeklētājs klusēdams ielika veidlapu mapē un pavēlēja sargam:

—   Aizvediet ieslodzīto!

Nākamajā dienā Veisu atkal izsauca uz pratināšanu.

Šoreiz izmeklētājs bija pavisam citāds. Viņa izskatu bija pārvērtis ne tikai gestapovieša formas apģērbs. Bija skaidri redzams, ka viņu kaut kas ir spārnojis. Noskatījis Veisu no galvas līdz kājām, apmierināti berzēdams rokas, izmeklētājs nolasīja viņa liecības un jautāja, vai viņš tās apstiprina.

Veiss atbildēja:

—   Jā, apstiprinu.

Izmeklētāja sejā acumirklī parādījās nežēlīga un valdonīga izteiksme.

—   Melo, tu neesi Veiss! — viņš iekliedzās.

—   Kas tad es esmu?

—        To mēs 110 tevis vēl izdabūsim. — Pēc brīža, izbaudīdams prieku par noziedznieka notveršanu, viņš svinīgi paziņoja: — Ober- leitnants Johans Veisa kungs, par kuru jūs uzdodaties, ir miris. Viņš gāja bojā autokatastrofā! — Izmeklētājs parakņājās savā mapē, izvilka no tās divus fotoattēlus un pasniedza tos Veisam.

Pirmajā bija redzamas automašīnas paliekas, Johanam pazīstamais kurjers, kam cauri bija izdūries stūres spieķis, un tam blakus — otrs līķis, kura seju bija sakropļojis mašīnas priekšējais stikls.

Otrajā attēlā bija tikai līķis ar sakropļotu seju. Ieraudzījis, ka tam mugurā ir uzvalks, ko Veisam atņēma pirmajā ieslodzījuma dienā, Veiss izjuta labi saprotamu atvieglojumu. Tātad to visu sarīkojis gestapo un viņš ir apcietināts nevis kā padomju izlūks, bet gan kā Sellenberga dienesta darbinieks.

Veiss nevērīgi nometa abus uzņēmumus uz galda un sacīja:

—   Žēl puiša!

—   Kāda puiša? — izmeklētājs pacēla uzacis.

—       Kurjera, ko esat nogalinājuši. Otro, kuram mugurā mans uzvalks, jūs esat pataisījuši par kotleti. Viņu nevarētu pazīt pat viņa māte, kur nu vēl es! Jā, redzu gestapo parastās metodes!

Pieliecies viņš vaicāja:

—   Kas tad jums liek tā pūlēties?

Izmeklētājs saglabāja absolūta miera izteiksmi sejā, it kā Veiss būtu runājis viņam nesaprotamā valodā. Brīdi klusējis, viņš vaicāja:

—   Vai tagad atzīstaties, ka neesat tas, par ko uzdodaties?

—   Neizliecieties par muļķi, — teica Veiss.

—       Vai jūs uz kaut ko vēl cerat? — Izmeklētājs paskatījās uz viņu, paņēma trešo fotogrāfiju un smaidīdams pasniedza to Veisam.

—■ Paskatieties uz šo, un jūs redzēsiet, ka jums nav uz ko cerēt. Izdariet no tā saprātīgus secinājumus.

Attēlā bija redzamas sēru nestuves ar urnu, uz kuras bija uzraksts «Johans Veiss», citi uzraksti bija ar sīkākiem burtiem, tos nebija iespējams izlasīt. Nestuves nesa Heinrihs Švarckopfs, Gustavs un Francis. Ceturto cilvēku Veiss nepazina. Aiz nestuvēm — pats Sellenbergs un blakus — Villijs Švarckopfs.

—        Nu? — jautāja izmeklētājs. — Vai tagad jums viss ir skaidrs? Oberleitnants Veiss ir miris, viņa pīšļi atrodas urnā. Johana Veisa pasaulē vairs nav.

—       Sakiet, — smiedamies vaicāja Veiss, — vai tas nabaga vīrs, ko jūs esat aizraidījuši uz viņu sauli manā vietā, tiešām ir pelnījis tādu goda eskortu? Ja brigadenfīrers kādreiz uzzinās, ka ir kļuvis par rotaļlietu jūsu kombinācijā, daudziem no jūsējiem klāsies plāni un jums arī.

Uz izmeklētāju šie vārdi, acīm redzot, atstāja iespaidu, viņa acīs pazibēja izbailes. Viņš piecēlās un oficiālā tonī paziņoja:

—• Ieslodzītais numurs divi tūkstoši sešpadsmit, jūsu vainu palielina arī nepatiesas liecības došana. Esmu jūs pieķēris ar neapgāžamu fotodokumentu palīdzību.

Pēc dažām dienām izmeklētājs atkal izsauca Veisu. Šoreiz nopratināšanā piedalījās vēl divi cilvēki civilapģērbā. Izmeklētājs izvilka no mapes jaunu fotogrāfiju, kur Veiss bija nofotografēts pie mašīnas, ar kuru viņš bija braucis uz Sveici kā kurjers — vērtību vedējs.

Izmeklētājs vaicāja:

—   Vai varat apstiprināt, ka attēlā esat redzams tieši jūs?

—   Izskatās man līdzīgs.

—   Jā vai nē?

Veiss klusēja.

Izmeklētājs paziņoja:

—   Nav šaubu, ka tas esat jūs.

Otrajā uzņēmumā Veiss bija nofotografēts Šveices bankā, bet trešajā bija redzams dokuments ar Veisa un bankas ierēdņa parakstu, kas apliecināja, ka no Veisa saņemti desmit kilogrami zelta divdesmit stieņos. _

—   Vai tas ir jūsu paraksts? — jautāja izmeklētājs.

—        Bet jūs taču sacījāt, ka Johans Veiss ir gājis bojā un es esmu nezināma persona.

Izmeklētājs teica skaļi un skaidri:

—        Mūsu izmeklētāji ir konstatējuši, ka jūs esat Veiss — autokatastrofā bojā gājušā oberleitnanta Johana Veisa uzvārda brālis.

Viņš gandrīz vai iekliedzās:

—   Piecelties!

Veiss negribīgi piecēlās.

Divi cilvēki civilapģērbā arī piecēlās. Viens no viņiem uzlika brilles un nolasīja:

«Pamatojoties uz likuma pantiem (tie tika nosaukti), Trešās impērijas ārkārtējā tautas tiesa Johanam Veisam, kas pieķerts nelikumīgā zelta izvešanā no impērijas, par pastrādāto noziegumu piespriež nāves sodu pakarot. Piezīme. Pamatojoties uz neapgāžamiem pierādījumiem un sakarā ar to, ka noziedznieku nebija iespējams aizvest uz tiesu no cietuma hospitāļa, kur viņš atrodas, tiesa spriedumu pieņēmusi neklātienē.»

—   Bet man liekas, ka esmu pilnīgi vesels, — teica Veiss.

—        Tagad tas vairs nav svarīgi, — teica tas, kas bija nolasījis spriedumu, un ielika brilles futrālī.

Izmeklētājs atkal uzrunāja Veisu:

—        Es atsaucu apsūdzību viltus liecības došanā, jo jūs tiešām sauc par Veisu.

Veiss paklanījās un pievilka kāju.

—   Vai jums ir kas sakāms? — vaicāja izmeklētājs.

—        Tikai divi vārdi, — pasmīnēdams teica Veiss. — Vienam no mūsu aģentiem Bernē es atstāju vēstuli uz Valtera Sellenberga vārda, kurā izteicu paredzējumu, ka ar mani var izdarīt tādu kombināciju, un minēju par briesmām, kas man draud no Millera kunga puses. Par to mani brīdināja abvēra aģents majors Steinglics.

— Ko lai saka, — teica cilvēks civilapģērbā, — tad jums jo drīzāk \ ajadzēs sekot Šteinglica kungam.

liet Veiss pamanīja, ka, izdzirduši šo paziņojumu, visi trīs «tiesneši» slepus saskatījās.

Johans visiem spēkiem centās nedomāt par nāvi, bet tā vairs neatkāpās no viņa ne soli.

Vienīgais, ko viņš varēja, — piespieda sevi neiztēloties to visos sīkumos.

Viņš sen bija sagatavojies nāvei, ko vācieši viņam piespriestu, ja nlklātu, ka viņš ir padomju izlūks. Visos sīkumos viņš bija apdomājis savu izturēšanos pirms nāves. Johans ticēja saviem spēkiem un nešaubījās, ka līdz pēdējam mirklim spēs saglabāt padomju cilvēka — čekista cieņu. Tieši šī cenšanās saglabāt pašcieņu līdz pēdējam elpas vilcienam būtu viņu stiprinājusi un nebūtu ļāvusi domāt par pašu nāves brīdi.

Bet mirt kā Johanam Veisam — nē, tam viņš nebija sagatavots.

Visšausmīgākais viņam likās fakts, ka pat pēdējās pirmsnāves stundās viņam nav tiesību būt tam, kas viņš īstenībā ir. Vācieši tagad viņu pakārs kā vācieti.

Gestapovieši nogalinās pašu tautieti, vācu slepenā dienesta darbinieku, un tas ir viss.

Johana dvēseli plosīja doma, ka viņam jāmirst tik nejēdzīgi, un tādēļ viņam grūti bija apvaldīt niknumu.

Nebija nekādas vajadzības saspringt visus savus dvēseles spēkus, lai varonīgi sagaidītu nāvi. Viņš var gaudot, raudāt, lūgt žēlastību. To visu viņš var darīt pēc sirds patikas. Turklāt šāda uzvešanās liksies pilnīgi dabiska Johanam Veisam, kas kļuvis par nožēlojamu upuri reiha varasvīru savstarpējā konkurences cīņā. Veisam nav nekādas vajadzības mirstot saglabāt cilvēka pašcieņu.

Taču Aleksandrs Belovs nolēma izturēties citādi. Eksistēja taču vēl Veiss, tas Veiss, par kādu viņš bija kļuvis. Tagadējais Veiss daudzējādā ziņā atšķīrās no tā agrākā Johana, kāds viņš bija sava ceļa sākumā. Veiss bija kļuvis par sava veida personību. Iespējams, ka ar šo personību dažam labam būs jārēķinās.

Belovs sīki apsvēra iespējas glābties no nāves un secināja, ka Johans Veiss, dzīvojot šajā neliešu pasaulē, ar savu mazdūšību un kompromisu neko citu nepanāktu kā vienīgi nāves soda atlikšanu uz kādu laiku. Tieši to taču gribēja panākt abi vīri, kas regulāri ieradās Veisa kamerā. Pirmais, liekulīgi laipns, acīm redzot, jurists pēc izglītības, ieradās reizi nedēļā. Pacietīgi, loģiski un neatlaidīgi

viņš centās pārliecināt Veisu pastāstīt visu, kas tam zināms par Sellenberga slepenās diplomātijas aģentu darbību Bernē. Par to ši vīrs solīja apžēlošanu. Pret šo labi audzināto un izglītoto cilvēku Veiss izturējās nekaunīgi un piedraudēja, ka Valters Sellenbergs viņam atriebsies. Jurists klusi un pārliecinoši atbildēja:

—    Ja jūsu minētajai personai arī izdotos uzzināt, kur jūs pašreiz atrodaties, nezin vai viņš vēl tagad par jums interesētos, jo Sellenbergs pārāk labi zina, ka mēs protam cilvēkam atdarīt muti. Jūs viņa acīs esat zaudējis katru vērtību.

—   Tātad, ja jūs mani vēlāk arī atbrīvotu, šī persona izrēķināsies ar mani par mutes palaišanu?

—    Par to nav nekādu šaubu, — jurists apstiprināja. — Taču kādai citai personai, kas ieinteresēta saņemt jūsu informāciju, ir visas iespējas, lai jūs, teiksim, nogādātu uz Spāniju.

—   Lai tur Sellenberga puiši ar mani izrēķinātos?

—   Tas būs atkarīgs 110 jūsu prasmes konspirēties.

—    Bet ja nu es no Spānijas paziņoju Sellenbergam, kādu kombināciju jūs ar mani esat nospēlējuši?

—    Arī tam nebūs nekādas nozīmes. Mēs parūpēsimies, lai Sellenbergs savlaicīgi iepazītos ar jūsu liecību. Sakiet — kādēļ lai viņš to apšaubītu?

—    Bet pēc tam Sellenbergs vienosies ar jūsu galveno personu un viņi kopā nolems mani novākt no ceļa.

—    Tas tik drīz nemaz nenotiks. Jūs kādu laiciņu varēsiet padzīvot. — Jurists pasmaidīdams jautāja: — Vai jūs neredzat, cik es esmu atklāts pret jums? Atklātāks taču nemaz vairs nevar būt.

—    Vai tur vēl jārunā, — Veiss sacīja, — lielāku atklātību pat iedomāties nevar.

Otrais vīrs ieradās Veisa kamerā tikai piektdienās. Tā bija diena, kad cietumā spīdzināja un izpildīja nāves sodus.

Tas bi ja zema auguma vīrs ar resnu kaklu, platiem pleciem, resnu, apaļu vēderu un nekustīgi saltu seju.

Ienācis kamerā, viņš vispirms pārbaudīja, vai ieslodzītajam ir pietiekami stingri sasietas rokas. Pēc tam viņš novilka žaketi, rūpīgi nolika to uz ķeblīša, atrotīja piedurknes un, uzvilcis rokās biezas ādas cimdus, klusēdams un ļoti lietpratīgi, lai pilnīgi nesakropļotu ieslodzīto, sita Veisu minūtes divdesmit. Tad apsēdās, atvilka elpu un sāka atkal visu no jauna. Pirms kameras atstāšanas jautāja:

—        Nu? — Aizejot nevērīgi piemetināja: — Līdz nākamajai piektdienai.

Veiss piespieda sevi eksekūcijas starpbrīžos, kad bende atpūtās, sarunāties ar šo cilvēku. Johans izlikās, ka viņš pilnīgi saprot ben- «Ies profesionālo pienākumu un uzskata, ka tas nebūt netraucē viņiem patērzēt.

Veisam ar katru nākamo reizi bija grūtāk izturēt kārtējo eksekū- riju, un, lai kaut mazliet atvieglotu savu stāvokli, viņš sasprindza spēkus un runāja ar bendi.

Johans negribēja, ka viņu nosit. Pirmajās reizēs, izmantodams savu kādreizējo pieredzi «Dinamo» boksa sekcijā, viņš, lai mazinātu sitiena spēku, centās sitiena brīdī mazliet atliekties. Bet mazais vīrelis atminēja šo viltību un tagad sizdams pieslēja Veisu pie sienas.

Kamēr bende atpūtās, sēdēdams uz lāviņas, Veiss, līdz nāvei nomocīts, balstīja muguru pie sienas, baidīdamies atiet no tās, lai nepakristu, un, ar mokām kustinādams sadauzītās lūpas, stāstīja vīre- il-in par suņiem, kuri uzticīgi kalpo saviem saimniekiem, kuri ir ļoti gudri un apbrīnojami jutīgi spēj uztvert cilvēka noskaņojumu. Johans, jūsmodams par suņiem, cerēja mīkstināt sava mocītāja akmeņaino sirdi, jo viņš reiz nejauši bija pamanījis sava bendes virssvārku kabatā suņa kakla siksnu ar saiti.

Vīrelis klusēdams klausījās, pēc tam, smagi nopūties, piecēlās un atkal sita Veisu.

Pēc trijām nedēļām, beidzis seansu, vīrelis pateica:

—   Es esmu beidzis. — Sniedzot Veisam roku, čukstus apvaicājās: — Jūs droši vien būsiet manījis, ka jūsu iekšējos orgānus es esmu saudzējis? Kādēļ es to darīju? Tikai tādēļ, ka mums abiem piemīt viena vājība. Vienīgā dzīvā būtne, ko es mīlu, ir suns.

Ar to kaustīšana izbeidzās, tai pašā laikā savas vizītes pārtrauca arī laipnais jurists. Tas pēc nesekmīgajiem mēģinājumiem pamudināt Veisu uz atklātību žēlodamies teica:

—   Kā psihologs es jūs pilnīgi saprotu. Jūs tik labi pārzināt mūsu metodes, ka jūsu uzticēšanās ir galīgi atrofējusies, tādēļ man nebija iespējams nodibināt ar jums kontaktu.

Vairākas dienas Veisu lika mierā, bet tad kādā naktī viņu pēkšņi pamodināja, uzģērba kreklu bez apkakles, sasēja rokas uz muguras un izveda no kameras. Pakāra divus ieslodzītos. Pēc tam pakāra vēl divus. Veisam blakus stāvēja kāds sagumis cilvēks, kuram bija lauzts mugurkauls, un, kad viņi abi pacēla galvu, domādami, ka tagad tiem uzmauks maisu, viņus negaidot aizveda atpakaļ katru uz savu kameru.

Pēc tam vēl un vēlreiz Veisu veda uz nāves sodu. Viņš katrreiz atgriezās kamerā dzīvs, taču sajūta viņam bija tāda, ka viņš jau kārts trīs reizes.

Pēc šiem trim nenotikušiem, bet pārdzīvotiem nāves sodiem Johanu pārņēma pilnīga vienaldzība pret visu. Bet, tiklīdz viņš to pamanīja, viņš sāka nicināt pats sevi un nolēma atkal kļūt par paraugieslodzīto. Viņš piespieda sevi rosīties un pārvarēt svina smagumu, ko bija atstājusi pārdzīvotā dzīves pēdējās stundas izjūta.

Kamerā atkal viss laistījās, Veiss katru dienu atkal vingroja, pusi no dienas veltīja kilometriem garām pastaigām, kuru laikā viņš domās vēlreiz pārlasīja savas mīļākās grāmatas vai arī risināja šaha etīdes.

Lai noteiktu cietumā pavadīto dienu skaitu, Veiss orientējās pēc balandu viras, ko tas saņēma pusdienās. Citādi atšķirt dienu no nakts viņš nevarēja. Žilbinoši dega simtvatu spuldze, likās, tā ar savu aso gaismu izkož acis kā sērskābe. Bet, tiklīdz abi vīri pārtrauca savus apmeklējumus, kamerā ievietoja pavisam mazu lampiņu, kurā tikko saskatāmi gailēja divi sīki, sarkanīgi matiņi. Tagad kamera bija tik tumša kā bedre un auksta kā kaps. Agrāk gaišā lampa sasildīja gaisu un Veiss nejuta nepārvaramus aukstuma drebuļus, kas tagad viņu nepārtraukti kratīja.

Nāve joprojām turēja savu zobenu pār viņa galvu. Bet viņš tagad vairs par to nedomāja.

Katrai nākamajai dienai viņš ieplānoja kādu nodarbību. Piemēram, kājām aiziet no Maskavas līdz Bakovkai un atgriezties Maskavā, — tātad jānoiet četrdesmit seši kilometri, turp ejot, jāskatās uz labo pusi, atpakaļ nākot, — uz kreiso pusi.

Viņš izgudroja grūtus vingrojumus, grūtus matemātikas uzdevumus.

Bija brīdis, kad viņš domāja, vai nevajadzētu piekāpties? Pastāstīt visu, kas viņam zināms par Sellenberga slepeno diplomātiju, un ar to nopirkt sev kaut vai uz laiku brīvību. Bet, rūpīgi apsvēris visus «par» un «pret», viņš atteicās no šī nodoma: ja viņš vēl līdz šim nav sodīts ar nāvi, tad tikai tādēļ, ka viņa mocītājiem nav izdevies panākt viņa atzīšanos. Bet, tiklīdz no viņa izvilks visu, viņu iznīcinās tāpat, kā iznīcina slepeno dokumentu aploksnes. Nav izslēgta varbūtība, ka viņa nelokāmība maldinājusi gestapoviešus un tie domā, ka politiski slepenajā dienestā Veiss ir daudz ievēro jamāka persona, nekā viņiem bija licies.

Bet pats galvenais ir tas, ka Sellenbergs un Millers — abi pakļauti Ilimleram, bet Sellenbergs taču rīkojas Himlera uzdevumā. Ja Millers iegūs ziņas no Veisa un gribēs tās izmantot pret Sellenbergu, to zinās Himlers. Gan jau Himlers samierinās Sellenbergu ar Milleru, un tad tie abi pēc izlīgšanas (un varbūt pat vēl agrāk) pacentīsies atbrīvoties no Veisa. Protams, viņš var arī izbēgt no viņu atriebības, pāriet strādāt pagrīdē, piemēram, Zubova grupā, bet tas nozīmē izbeigt Johana Veisa karjeru. Lai kāds cits padomju izlūks uzkal- polos lik augstu, daudziem čekistiem būs jāriskē ar savu dzīvību. Ne, jācīnās par savu dzīvību, lai saglabātu dzīvību Johanam Veisam.

Cietuma uzraugi nevarēja neizjust zināmu cieņu pret ieslodzīto, kas, gaidīdams nāves soda izpildīšanu, tik sīksti pretojās fiziskam 11 it garīgam sabrukumam, kas šķiet pilnīgi neizbēgams apstākļos, kad nāve stāv aiz durvīm.

Veisa kamera laistījis spodrībā, viņš to tīrīja un mazgāja.

Viņš bija disciplinēts ieslodzītais, vienmēr možs, laipns un nekad nezaudēja pašcieņu.

Pamazām Veisam izdevās iegūt divu ilggadēju cietuma uzraugu simpātijas, kuri juta līdzi ieslodzītajiem mazāk nekā trušiem būrī.

Viņiem Veiss patika tādēļ, ka viņš bija kārtīgs cietumnieks, un viņi neatteicās Johanam reizēm pakalpot. Veiss dabūja iespēju lasit grāmatas. Pilnīgi iegrimis un iedziļinājies lasīšanā, viņš atguva dvēseles mieru, spēju novērot sevi it kā no malas. Un, kad viņš bija atguvis šo garīgo līdzsvaru, viņš atkal sāka ticēt saviem spēkiem, bija pārliecināts, ka tagad vairs nekādos apstākļos nezaudēs paškontroli.

Jūlija beigās pēkšņi ieradās uzraugi un pavēlēja Johanam iet. Viņš nodomāja: «Tagad mani ved izpildīt nāves sodu.»

Viņš tikai nobrīnījās, ka viņu nepārņem ne sastingums, ne baiļu trīsas, viņam pat nebija vēlēšanās par kaut ko nozīmīgu domāt šai savā pēdējā dzīves brīdī.

Jādomā, ka viņš tik daudz bija domājis par nāvi, ka tā vairs viņā bailes neizraisīja. Taču Johans drīz vien noprata, ka viņu neved uz nāves soda izpildīšanas vietu, bet stāvu augstāk, kur atradās kopējās kameras.

Ejot pa gaiteni, viņš dzirdēja, kā aizcērtas kameras dzelzs durvis, tad kādus šļūcošus soļus pa cementa grīdu, sardzes dzelžaino papēžu klaudzienus.

Viņam garām aizveda kādu vācu ģenerāli, kam bija asinīs sadauzīta seja, bet rokas uz muguras sasietas. Ģenerāļa mugura likās ieliekta — divi esesieši bija iespieduši viņa mugurā savu automātu stobrus.

Kopējā kamera, kurā pilnīgi negaidot ievietoja Veisu, atgādināja karavīru kazarmu — tā bija pilna ar virsniekiem. Taču viņi neizskatījās pēc ieslodzītajiem, drīzāk pēc cīnītājiem, kurus ienaidnieks pēkšņi pārsteidzis un saņēmis gūstā.

Pretinieks bija norāvis viņiem uzplečus, kopā ar vadmalu norāvis

ordeņus; daži bija piekauti, divi ar ievainojuma brūcēm gulēja uz grīdas.

Šeit atradās arī cilvēki civilā. Viens nezin kādēļ tērpies zīda pidžamā un mīkstās rītakurpēs.

Trīsstāvu lāvas, kas izskatījās pēc plauktiem, bija aizņēmuši aug stākie virsnieki. Pārējie vai nu sēdēja, vai gulēja uz cementa grīdas. Mazliet atvirzījies no visiem, atspiedis muguru pret sienu, sēdēja kāds cilvēks civilās drēbēs. Viņa asinīm noplūdusi galva bija bezspēcīgi noslīgusi uz krūtīm, viņš bija zaudējis samaņu, taču neviens tam nepiegrieza vērību.

Veiss ielēja metāla krūzītē ūdeni, paņēma žūksni papīra, kas atradās uz plauktiņa virs paraškas, saritināja papīru ciešās bumbiņās, nolika tās uz grīdas, aizdedzināja un uz šī mazā ugunskuriņa sasildīja ūdeni krūzītē. Pēc tam viņš izmazgāja ievainotam brūci un apklāja to ar papīru. Atrāva strēmeli no sava apakškrekla un pārsēja ievainotā galvu.

Veiss redzēja, ka ieslodzītie uzmanīgi novēro viņa darbošanos. Beidzis viņš piecēlās un, pārlaidis visiem skatienu, vēsi noteica:

—   Kungi, kareivji tā nerīkojas, — ievainotam jāsniedz palīdzība.

—        Vai mums tas jāsaprot kā pamācība? — gaišmatains virsnieks īgni jautāja.

—       Jā, — Veiss atbildēja, — kā pamācība. — Un ieteica: — Taupiet savus nervus, itie jums vēl būs vajadzīgi.

Tad Johans piegāja pie lāvas, uz kuras sēdēja, kājas nokāris uz leju, sirms virsnieks, acīm redzot, augstākais no visiem, jo pārējie pret viņu izturējās ar zināmu godbijību. Johans nostājās pamatstājā un stādījās priekšā:

—   Oberleitnants Johans Veiss, notiesāts uz nāvi pakarot.

—   Vai jau? — virsnieks jautāja un apklusa.

Tai pašā brīdī uz augšējās lāvas Veiss izdzirda izbrīnās pilno Hugo Lemberga balsi:

—   Ak dievs! Vai jūs esat dzīvs?

Veiss uzsmaidīja Ilugo. Tas nolēca no lāvas un apkampa Johanu.

—        Nevaru teikt, ka priecājos jūs redzēt šeit, bet melotu, ja slēptu savu tīri egoistisko apmierinājumu jūs vēlreiz sastapt, — Johans atzinās.

—   Jūs turaties kā vīrs!

—   Kas gan cits man atliek?

—   Vai jūs arī zināt, kas noticis?

Veiss papurināja galvu.

Ilugo sāka čukstēt viņam ausī:

I-ļ — vai atceraties pulkvedi staufenbergu, nu, to pašu vienroci, ar luīru es jūs iepazīstināju?

Veiss pamāja ar galvu. [ — Pulkvedis izdarīja atentātu pret Hitleru, bet" neveiksmīgi. Kumba sprāga, taču Hitlers palika dzīvs. Stāsta, ka viņš tikai iesau- cies: «Ak, manas jaunās bikses, tikai vakar es tās uzvilku pirmo reizi!» Sī frāze ieies vēsturē.

Ilugo seja nervozi raustījās, acis nedabiski spīdēja, acu zīlītes bija paplašinājušās, un viņš pēkšņi sāka histēriski smieties.

—  Varbūt iedot jums ūdeni? — Veiss jautāja.

—   Nē, nevajag. — Hugo apturēja Veisu un aizelsdamies steidzīgi čukstēja: — Jūs nevarat iedomāties, kāda šausmīga nodevība, gļēvulība atklājās sazvērestībā pret Hitleru! — Izmisis iesaucās: — Es, redziet, nepaguvu nošauties, kā to izdarīja citi. Un tagad mani pakārs. Pakārs, vai ne?

—   Kas nolika ar Staufenbergu?

—   Viņu nošāva kopā ar visiem pārējiem turpat pagalmā, automašīnu lukturu gaismā. Nošāva tie, kas, uzzinājuši, ka Hitlers palicis dzīvs, tūdaļ kļuva par nodevējiem. Nošāva vēl pirms esesiešu ierašanās, lai slēptu pēdas. Bet daži no tiem, kas šāva, arī alrodas šeil. Redziet, tur tas, kas guļ uz lāvas, arī ir viens no tiem. — Nesavaldīgi iesaucās: — Visam beigas, Veis, visam! — Ilugo brītiņu klusēja, pēc tam aizsmakušā baisī turpināja: —- Staufenberga pēdējie vārdi pirms nošaušanas bija: «Lai mūžam dzīvo Vācija!» — Ilugo ar cerībām balsī jautāja: — Jūs varbūt toreiz jau nojautāt, ka mani uzskati nesaskanēja ar Staufenberga uzskatiem? «Lai dzīvo dižā Vācijas impērija!» — lūk, tā es būtu iesaucies, ja atrastos viņa vietā.

—   Domāju, ka jums vēl šāda iespēja būs, — Veiss atturīgi sacīja, sapratis, ka Ilugo Lembergs vēl pirms nāves grib uzsvērt, ka viņa politiskajiem uzskatiem nav bijis nekā kopīga ar Staufenberga uzskatiem.

Lai nu būtu kā būdams, bet, pateicoties Ilugo sirsnībai, pārējie ieslodzītie virsnieki atzina Veisu par savējo un juta pret viņu uzticību. Johans visai drīz ieņēma viņu vidū noteicošo lomu ne tikai kā daudz pieredzējis cietumnieks, bet arī kā spējīgs organizators jebkuros apstākļos.

Johans lika atbrīvot vietas uz lāvām, lai tur noguldītu ievainotos un piekauto. Viņš atstāja uz lāvas vienīgi sirmo pulkvedi, piebilzdams, ka priekšrocību bauda vienīgi veci cilvēki.

Veiss, kas cietumā bija pavadījis jau ilgu laiku un iemantojis

priekšzīmīga cietumnieka reputāciju, izlūdzās uzraugiem dažu medikamentus.

Vairāki ieslodzītie bija saglabājuši laulības gredzenus. Veiss ieteica ar tiem uzpirkt uzraugus, lai nosūtītu visiem ieslodzīto piederīgiem kopēju vēstuli ar īsu, iespējams, atvadu sveicienu no katra atsevišķi.

Viņš pat noteica vārdu skaitu — katrs var uzrakstīt desmit vārdus. Garu vēstuli vai pat vairākas vēstules uzraugam būs grūti paslēpt un slepeni iznest no cietuma. Veiss no saņemtajiem medikamentiem, zinot to ķīmisko sastāvu, pagatavoja tinti. Par spalvu viņš izmantoja kāda virsnieka mundierī palikušo medaļas adatiņu. Viņš to sasita plakanu un iešķēla. Medaļu, kura bija rupji norauta no krūtīm, virsnieks bija saņēmis par piedalīšanos 1941./42. gada ziemas kampaņā Krievijā.

Pirmajā nedēļā gandrīz trešo daļu no ieslodzītajiem tūlīt pēc nopratināšanas pakāra.

Veiss visiem spēkiem centās atvieglot ieslodzīto virsnieku dzīvi kamerā, kaut gan daudzi no viņiem bija visai nesimpātiski un nepelnīja nekādu līdzjūtību.

Piemēram, pulkvedis, augsti novērtēdams SS divīziju kaujas spējas, sūrojās, ka fīrers bija atteicies formēt tamlīdzīgas priviliģētas vienības no vērmahta armijas sastāva. Tās būtu ne mazāk sekmīgi veikušas SS apakšvienību funkcijas un arī gestapo zonderkomandu funkcijas, enerģiski attīrot okupētās teritorijas no iedzīvotājiem, kas pretojas uzvarētāja likumiem.

Viņš bija jo sevišķi sašutis par to, ka Hitlers ar 1943. gada 22. decembra pavēli izslēdza no karaspēka pretizlūkošanas orgānu («1-C») sistēmas kopš 1942. gada vērmahta vienībās pastāvošos «aizgādnības virsniekus» (kuri toreiz saucās politiskie virsnieki) un pakļāva tos štābu priekšniekiem, nosaucot par «nacionālsociālistiskās vadības virsniekiem» (saīsināti — NSFO). NSFO amatos aizvien iecēla nacionālsociālistiskās partijas vadošos darbiniekus, kuriem nebija nekādas militāras pieredzes un kas nebija frontes ugunīs rūdījušies. Sos virsniekus komplektēja Bormanis, un faktiski NSFO bija padota tā partijas kancelejai.

Pulkvedis, savilcis zemo, spītīgo pieri grumbās, nikni šķendējās:

— Kā virsnieks es esmu pelnījis nošaušanu, bet nevis karātavas kā valsts noziedznieks, jo es palieku uzticīgs tiem mērķiem, pēc kuriem tiecas fīrers. Puča vadītāji minēja pierādījumus, kas apliecināja. ka reihsfīrers Himlers informēts par mūsu neapmierinātību ar Hitleru un simpatizē mums. Un militārās diktatūras jaunajā valdībā būs pieredzes bagātākie ģenerāļi, kas spējīgi apspiest jebkuru masu neapmierinājumu ne sliktāk kā SD, SS un gestapo.

—   Tātad puča dalībnieki atradās Himlera aizbildniecībā? — Veiss jautāja.

—   Diemžēl to drīzāk varētu nosaukt par pretimnākošu iecietību, — pulkvedis sērīgi nopūtās. — Man šķiet, — viņš tikko sadzirdami čukstēja, — ka reihsfīrers bija tik šausmīgi nikns nevis tādēļ, ka tika izdarīts atentāts pret fīreru, bet par tā neveiksmi. Nav nejaušība, ka viņš vieniem sazvērestības vadītājiem deva iespēju uni laiku izdarīt pašnāvību, bet citus bez nopratināšanas lika nošaut uz vietas.

—   Vai jūs to izskaidrojat tikai ar viņa vēlēšanos iznīcināt savas, kā jūs izteicāties, «pretimnākošās iecietības» lieciniekus?

—   Nē, — pulkvedis noraidoši pašūpoja galvu, — ne tikai ar to. Himlers neapšaubāmi ir gudrs un tālredzīgs cilvēks. Būdams informēts par puča gatavošanu, viņš, acīm redzot, nojauta, cik tas bīstami.

Veisa seja pauda izbrīnu.

—   Es runāju par briesmām, kas varēja draudēt reiham, ja atentāts pret fīreru būtu izdevies. Tas būtu izraisījis plašu masu pret- fašistisku kustību valstī, kuras vadību sarkanie, iznākuši no pagrīdes, būtu pārņēmuši savās rokās. Šādi mēs, pašiem negribot, būtu veicinājuši revolucionāru sacelšanos, par ko mūs vajadzētu ne tikai pakārt, bet saplosīt gabalos, noslīcināt mēslos un mūsu vārdus nolādēt. — Pulkvedis dedzīgi iesaucās: — Tiklīdz es to sapratu, es apzinājos, ka esmu pelnījis nāvi un esmu gatavs saņemt sodu!

—   Jāsaka, — Veiss pasmīnēja, — ka jūs esat vīrišķīgs cilvēks, ja ar šādu nelokāmību esat gatavs sagaidīt nāvi.

—   Mēs izdarījām lielu muļķību! — pulkvedis sarūgtināts iesaucās. — Mēs atļāvām mūsu sazvērestībā piedalīties jaunākiem virsniekiem, kuri domā pavisam citādi nekā mēs, vecā paaudze! It īpaši bīstams bija Štaufenbergs — viens no visaktīvākajiem puča organizētājiem. Diemžēl mēs pārāk vēlu iepazinām šo kaitīgo personu. Štaufenbergs centās panākt vienošanos ne tikai ar dažādām opozīciju grupām, bet pat ar kreisajiem sociālistiem un, — vai varat iedomāties viņa nekaunību! — pat ar komunistisko pagrīdi. Vēl vairāk: viņš ieteica uzsākt sarunas ar Krieviju!

Bet viņš bija iekarojis tik lielu uzticību un autoritāti jaunās virsnieku paaudzes vidū, ka mums bija grūti pret viņu cīnīties. Turklāt viņš bija apbrīnojami drosmīgs un nelokāms cilvēks. Viņš vienīgais no mums visiem bija spējīgs veikt terora aktu, — neviens cits to neuzņēmās.

—   Vai tas nozīmē, ka jūs bijāt spiesti vienā otrā jautājumā viņam piekāpties?

—   Protams! Piemēram, Štaufenbergs bija norunājis ceturtajā jūlijā sastapties ar nelegālās komunistiskās organizācijas vadītājiem. Mēs pat neuzdrošinājāmies iebilst pret šo viņa briesmīgo nodomu.

—   Un vai sastapšanās notika?

—   Nē, nenotika, — pulkvedis atbildēja. — Šķiet, kāds no mūsējiem bija nācis pie prāta un paziņoja Himleram par mūsu sazvērestības bīstamo virzienu, kuru pārstāvēja kreisie sociāldemokrāti, kas bija gatavi pat'noslēgt bloku ar komunistiem. Himleram tika paziņota arī norunātā diena, kad Štaufenbergam vajadzēja satikties ar nelegālās komunistiskās organizācijas līderiem. Nezinu, kādēļ Štaufenbergs neieradās uz satikšanos, bet komunistus pārsteidza gestapo un arestēja tos. Man pēc tam bija saruna ar Staufenbergu, un es redzēju, cik viņš nikns un nolēmis, lai tas maksā ko maksādams, pārvērst sazvērestību plašā demokrātiskā kustībā. Sai virzienā viņš jau bija paguvis daudz ko veikt. Jā, — pulkvedis domīgi atkārtoja, —- Štaufenbergs bija bīstama persona, un, jo vairāk es par viņu domāju, jo vairāk nosodu savu līdzdalību.

Bet tūdaļ pulkvedis stingri piebilda:

—   Mēs, vecie virsnieki, ja Štaufenbergam būtu laimējies, protams, būtu darījuši visu, lai iedvestu masām vislielākās sēras un nožēlu par ļaunprātīgo fīrera noslepkavošanu. Un kā dižā fīrera pēcnācēji mēs reiha vārdā būtu piesprieduši slepkavām kauna pilnu nāvi. Tautai jāzina, ka tos, kas uzdrošinājušies pacelt roku pret impērijas galvu vai tā līdzgaitniekiem, mēs sodām kā vislielākos noziedzniekus.

—   Veikli gan! — Veiss iesaucās. — Štaufenbergam tātad draudēja nāve, ne tikai par atentātu pret Hitleru, bet arī no tiem, kuru labā viņš to darīja.

Pulkvedis pašapzinīgi pamāja ar galvu.

—   Ja mēs nesodītu atentāta rīkotāju, tad taču vēsture mūs ierindotu to ļaundaru vidū, kuri uzdrošinājušies uzbrukt monarha dzīvībai.

—   Vai jūs esat monarhists?

—   Nē. Monarhisms — vecmodīga pārvaldes forma. Vienīgi militārai diktatūrai šodien ir neierobežota vara. Mūsdienās tā ir vienīgā valdība pasaulē, kas spēj turēt tautu paklausībā un atrisināt visas problēmas ar militārās varas līdzekļiem kā valsts iekšienē, tā ārpus tās.

—   Jums visai saskanīga koncepcija, — Veiss atzinīgi noteica.

— Bet kā jūs varējāt nostāties pret fīreru, ja īstenībā atbalstāt viņa centienus?

—   Fīreram būtu bijis pašam jāupurē sava dzīvība, — pulkvedis sadrūmis atbildēja, — lai mēs netraucēti varētu īstenot viņa ideālus. Viņš par daudz bija koncentrējis savā personā šos ideālus. Lai īstenotu tos, mums bija jāupurē fīrers. Upurējot viņu, mēs ar jauniem spēkiem, apvienojušies būtu varējuši cīnīties par saviem ideāliem kopā ar Rietumu lielvalstīm.

Savas domas esmu uzrakstījis — tas ir kaut kas līdzīgs politiskam novēlējumam. Man šķiet, ka piederīgiem domātās sentimentālās vēstules vietā jūs varētu parūpēties, lai mans novēlējums nonāktu rokās tiem, kam tas adresēts. Vai jūs saprotat, cik šāds dokuments pašreiz svarīgs? Taisnību sakot, es to nevis lūdzu, bet pavēlu jums.

Veiss iebilda:

—   Tas jāizlemj pašiem ieslodzītajiem, un, ja viņi būs ar mieru atteikties no vēstules piederīgiem un nosūtīt šo jūsu novēlējumu, man iebildumu nav.

—   Bet viņi tam nekad nepiekritīs! — pulkvedis saniknots iesaucās. — Seit pārāk raiba sabiedrība. Mūsu vidū netrūkst Staufenberga uzskatu atbalstītāju.

—   Tomēr pamēģiniet viņus iepazīstināt ar savu dokumentu, — Veiss ieteica. — Šie ļaudis taču arī ir daļa 110 Vācijas, par kuras likteni jūs tā rūpējaties.

—   Varbūt būs jāpamēģina, — pulkvedis vilcinādamies, vēl joprojām šaubīdamies, teica. Bet, brīdi padomājis, piebilda: — Nē, šeit ir pārāk daudz nevēlamu cilvēku. — Viņš izņēma no matrača apakšas salocītas papīra lapas un lūdza: — Ņemiet, varbūt jūs tomēr atradīsiet iespēju saglabāt šo dokumentu un nosūtīt to.

—   Bet es jums nevaru apsolīt, — Veiss sacīja, — ka tas nokļūs tieši to cilvēku rokās, kuriem jūs to esat rakstījuši.

—   Ko lai dara, — pulkvedis beidzot teica, — nododiet, kam jūs varat nodot. — Ironizēdams par sevi, piebilda: — Acīm redzot, autora godkārība spiež mani samierināties. Lai notiek.

Pulkvedi aizveda uz nopratināšanu un apstrādāja, kā pienākas. Viņu atvilka uz kameru un nometa uz grīdas pusdzīvu.

Veiss, kuram netrūka zināmas pieredzes, palīdzēja viņam, cik spēja.

Atguvis samaņu, pulkvedis teica Veisam:

—   Es viņiem pateicu to pašu, par ko runāju ar jums, un redziet, kas no tā visa iznāca … — Viņš mēģināja pacelt roku, lai pieskartos savai sejai, bet nespēja.

—   Vai viņi jums nenoticēja? — Veiss jautāja.

—   Jādomā, ka noticēja, — pulkvedis atbildēja. — Bet viņi prasīja, lai es nododu ģenerāļus, kas bija piedalījušies sazvērestībā. Es atteicos, tas runā pretī maniem uzskatiem par godu.

—   Par jaunākajiem virsniekiem jūs taču arī nekā nestāstījāt? — Veiss jautāja.

—   Man kā augstākam virsniekam ir tiesības vispusīgi novērtēt jaunāko virsnieku rīcību, — pulkvedis izvairīgi atbildēja.

Nākamajā dienā pulkvedi pakāra. Viņš vīrišķīgi bija atteicies no degvīna devas un arī no opija tabletēm, kuras slepus par maksu piegādāja uzraugi.

Aizejot viņš katram virsniekam paspieda roku un novēlēja tikpat vīrišķīgi sagaidīt nāvi, kā viņš to darīja.

No ieslodzītā civilās drēbēs pulkvedis neatvadījās. Viņš izgāja pa durvīm, stingri sperdams soļus, un pat neatskatījās.

Hugo Lembergs pastāstīja Veisam, ka sazvērestības centrālā grupa līdz 1943. gada beigām nebija piekritusi Hitlera nogalināšanai, jo baidījusies, ka tas varētu radīt plašu masu antifašistisku kustību. Sazvērnieki centās panākt fīrera labprātīgu atteikšanos no varas, lai apvērsums izskatītos pēc likumīgas reiha vadītāja maiņas. Turklāt arī Dalless bija ieteicis sazvērnieku pārstāvjiem, ar kuriem tas veda sarunas, nespert nekādus izšķirošus soļus, kamēr sabiedroto armija nebūšot pārcēlusies uz Eiropu.

Atentātam pret Hitleru vajadzēja notikt vienlaicīgi ar sabiedroto armiju ierašanos. Tad jaunā Vācijas valdība būtu atvilkusi karaspēku no Rietumu frontes. Sabiedroto armija, okupējusi Vāciju, cerēja pati saviem spēkiem apspiest revolucionāro antifašistu sacelšanos. Vērmahta karaspēks tad būtu apturējis Padomju Armijas straujo virzīšanos uz priekšu. Visi Vācijas spēki būtu vērsti tikai pret Austrumiem.

—   Bet pulkvedis, piemēram, — Hugo smīnēdams sacīja, — nebija ar mieru, ka Vācija kapitulē Amerikas Savienotajām Valstīm un Anglijai. Viņš domāja, ka tā būs pilnīga Vācijas militārā sakāve. Viņš nepiekrita arī tam, ka angļu un amerikāņu apvienotais karaspēks okupē Vāciju: pēc viņa ieskatiem, antifašistiskie spēki jāapspiež pašai vācu armijai, un tikai tas iedvesīs tautas masām pienācīgo cieņu pret jauno Vācijas valdību. Naivs un stulbs kā zaldāts! — Ilugo ironiski piebilda.

—   Nez vai tas bija tik naivi? — Veiss apšaubīja Ilugo spriedumu.

—       Noteikti. Mums, karavīriem, jau no paša sākuma vajadzēja balstīties uz daudz ietekmīgākiem Vācijas spēkiem, tad pučs būtu izdevies.

—   Un kas tie ir par spēkiem?

—   Reiha rūpnieku aprindas, — Ilugo paskaidroja. — Tikai diemžēl tie nepiekrita Hitlera nomainīšanai. Viņiem vēl prātā, cik pamatīgi viņš prata izrēķināties ar komunistiem. Hitlers savā laikā bija pratis drosmīgi un konsekventi pakļaut visus nācijas spēkus rūpniecības magnātu ekonomiskajām interesēm. Turklāt, — Ilugo klusākā balsī teica, — man šķiet, ka Himlers bija saodis arī to, ka viens otrs mūsu ģenerālis nevarēja izšķirties — atzīt Ilimleru par jauno reiha fīreru vai ne, kaut gan viņiem bija labi zināms, ka Himlera kandidatūru atbalsta Amerikas Savienoto Valstu un Anglijas valdošās aprindas. Ja atentāts pret Hitleru būtu izdevies, nav nekādu šaubu, ka Himlers būtu izmantojis SS vienību un gestapo spēkus, lai sodītu sazvērestības dalībniekus.

—   Tātad sazvērestībai nebija nekādu cerību uzvarēt?

—   Kādēļ gan ne? — Hugo sadrūmis atbildēja. — Ja mēs, kā to ieteica Štaufenbergs, būtu apvienojušies ar plašu masu demokrātisko fronti, viss, protams, būtu noticis citādi. Taču es personīgi neatzīstu šādu Vāciju, es esmu pret šādu Vāciju.

—   Bet kādu Vāciju atzītu vācu tauta?

Ilugo paraustīja plecus.

—   Tauta kļūst par drošu pamatu valsts ēkai tikai tad, ja to cieši noblietējusi spēcīga valsts vara. — Hugo parādīja ar roku uz lāvām, uz kurām gulēja ieslodzītie puča dalībnieki, un, ļauni zobodamies, pats par sevi teica: — Ja šo skatu redzētu krievu komunists, es varu iedomāties, kā tas priecātos.

—   Kādēļ priecātos? — Veiss jautāja.

—   Tādēļ, — Hugo atbildēja, — ka krieviem Hitlers ir ienīstās Vācijas simbols, mērķis, pret kuru viņi vērš savu uguni. Un mēs nebijām spējīgi krieviem šo mērķi atņemt…

—   Naivi! — Veiss sacīja. — Jūs gribējāt fīreru Hitleru nomainīt pret fīreru Himleru. Mērķis, pret kuru vēršas Padomju Armija, taču ir vācu fašisms. Vai tad jūs to nezināt no Padomju valdības vēstījumiem, kurus mums ir izdevies iegūt?

—   Jā, jums laikam ir taisnība, — Hugo grūtsirdīgi piekrita. — Tiešām, mēs mazāk baidījāmies no tā, ka Hitleram uzticīgās SS vienības var mūs nošaut, nekā no tā, ka masas Hitlera nogalināšanu izmantos par signālu revolucionāram apvērsumam. Mēs, protams, ne mazāk baidījāmies no tā, ka padomju karaspēks var mūs sakaut, iekams amerikāņu un angļu vienības pagūs ienākt mūsu teritorijā.— Un pēkšņi, it kā tikai tagad viņš būtu visu īsti sapratis, Hugo ar dzīvu interesi apvaicajas: — Bet kādēļ jus nosodāt dažus manus izteicienus?

—   Man nemaz nav ^ienalga, par ko jūs šeit taisās pakārt! — Veiss atbildēja.

—   Bet es, vai ziniet, tagad uzspļauju, vai mani pakārs kā Staufenberga domu biedru vai kā viņa maldīgo ieskatu pretinieku. Svarīgi ir viens — nāve visus un visu izlīdzina. — Hugo zobgalīgi piebilda: — Dzīvajiem ir katram savas domas, bet mirušie smird visi vienādi. Žēl, ka es nevaru jums ieteikt pašam par to pārliecināties: jūs, jādomā, arī drīz pakārs.

—   Jā, — Veiss sacīja un ar pirkstu piedūrās kaklam. — Jūs esat ļoti laipns, ka man to atgādinājāt.

—   Piedodiet man šo mazo ļauno atriebību, bet man likās, ka jūs gribat mazināt mūsu sazvērestības nozīmi…

Pēc īsas un visai paviršas nopratināšanas kamerā atgriezās abi jaunie virsnieki — Jurgens un Brekers. Vēsti, ka viņi notiesāti uz nāvi, viņi bija uzklausījuši ar pienācīgu vīrišķību, taču atgriezās no nopratināšanas dziļā izmisumā. Nopratināšanā uzstādītie jautājumi liecināja, ka sazvērestības vadošo ģenerāļu vidū bijuši nodevēji. Tie bija nosaukuši gestapo puča dalībnieku uzvārdus, kā arī sīki pastāstījuši par pašu sazvērestību. Bet pārējie ģenerāļi divdesmitajā jūlijā, kad bija paredzēta Hitlera nogalināšana, bija izturējušies gļēvi un neapņēmīgi. Tie nedarīja nekā, uzveldami visu Štaufenbergam. Uzzinājuši, ka Hitlers pēc bumbas sprādziena palicis dzīvs, ģenerāļi padevīgi gaidīja, kad tos sagrābs ciet, un nepalīdzēja arī glābties saviem jaunākajiem līdzdalībniekiem.

Veiss visu nakti pavadīja kopā ar šiem jaunajiem virsniekiem.

Jurgens bija nikns un teica, ka tagad viņam viss ir skaidrs: daudzi ģenerāļi piedalījās sazvērestībā tikai tādēļ, lai atriebtos Hitleram par to, ka tas viņus bija atbrīvojis no amatiem par neveiksmēm Austrumu frontē. Ģenerāļi vēlējās vainu par militārām sakāvēm uzvelt Hitleram.

Brekers pastāstīja, ka Štaufenbergs un viņa uzskatu piekritēji esot bijuši tajās domās, ka vispirms jāpanāk vērmahta armijas kapitulācija Austrumu frontē. Jaunais virsnieks bija izmisis ne par to, ka pēc puča neveiksmes daudzi nonāvēti un vēl daudzi dalībnieki tiks pakārti. Vai tad viņu nāvi var salīdzināt ar to, ka viņiem nav izdevies novērst simtiem tūkstošu vācu kareivju bojā eju Austrumu frontē?

Bet Jurgens pārtrauca viņa zūdīšanos:

—       Vai tad mēs abi nezinājām, ka sazvērestības vadītāji bija vienprātīgi nolēmuši kapitulēt Amerikas Savienotajām Valstīm un Anglijai tikai tādēļ, lai turpinātu karu pret Krieviju?

— Jā, bet mēs taču atbalstījām Staufenberga viedokli, — Brekers atbildēja. — Ar Staufenbergu taču pat komunisti atrada par iespējamu uzsākt sarunas.

—- Kas ar tiem noticis? Varbūt tie visi jau sodīti ar nāvi?

Pēc divām dienām Veisu negaidot izsauca uz cietuma kantori un paziņoja, ka viņš ir brīvs.

Pie cietuma vārtiem mašīnā viņu gaidīja Gustavs. Uzsitis Veisam uz pleca, Gustavs paslavēja viņu:

—   Jūs, kā pierādījies, esat visai izturīgs kungs.

Gustavs, neiegriezies Bismarka ielā, aizveda Johanu uz Sellenberga galveno mītni.

Sellenbergs, vēl vairāk noliesējis un nodzeltējis, sagaidīja Veisu bez smaida. Paspiedis roku, teica:

—       Esmu sīki informēts par jūsu izturēšanos. — Pēkšņi sāpīgi saviebās un, paberzējis kreiso sānu, jautāja: — Vai jūs vēlaties man ko lūgt?

—       Es vēlos turpināt dienestu, un varat nešaubīties… — Veiss sacīja, bet Sellenbergs viņu nepacietīgi pārtrauca:

—   Es jautāju, vai jums nav kāds cits lūgums.

—       Tad, lūdzu, pavēliet atbrīvot no ieslodzījuma vērmahta virsniekus Brekeru un Jurgenu.

—   Vai jums ir pierādījumi, ka viņi nav vainīgi?

—       Viņi nav nodevuši nevienu no sazvērestības dalībniekiem; tas ir labākais pierādījums, ka viņi var būt noderīgi.

—   Kādam uzdevumam?

—        Ceru, ka jūs atzinīgi novērtēsiet to, ka viņi pratuši turēt mēli aiz zobiem, kaut gan viņiem piespriests nāves sods.

—        Es jau esmu novērtējis šo prasmi jūsos, — Sellenbergs tikko jaušami pasmaidīja.

—   Pateicos, — Veiss sacīja. — Tātad es varu būt pārliecināts …

Sellenbergs atkal viņu pārtrauca:

—       Es biju nodomājis lūgt reihsfīreru apbalvot jūs ar pirmās pakāpes dzelzs krustu. Vai jums labāk patiktu, ja es viņu traucētu cita iemesla dēļ?

—   Atļaujiet man atkārtot savu lūgumu.

—        Labi, — Sellenbergs paņēma no galda kādu papīra lapu, lēnām to saplēsa un iemeta papīru kurvī. — Vp|rat iet.

Taču uz sliekšņa atkal apstādināja Johanu:

—   Jūs domājat, ka šie virsnieki derīgi slepenam dienestam?

—   Nē, — Veiss atbildēja.

—   Bet kādēļ tad lai mēs viņus atbrīvojam?

—   Tiklīdz reihsfīrers viņus apžēlos, Millera kungs centīsies izdibināt, vai viņi nav bijuši reihsfīrera aģenti. — Veiss pasmīnēja. — Millers cietīs nepatīkamu sakāvi. Par izmeklēšanu, ko viņš uzsāks, kļūs zināms, un tas lieku reizi pierādīs viņa naidīgo izturēšanos pret Himleru.

Sellenbergs, neteicis ne vārda, pētījoši ieskatījās Veisam acīs un pēkšņi pasmaidīja.

—  Tas tiešām ir asprātīgi. Tagad es jūs saprotu. Jūs vēlaties mazliet atriebties Milleram par savu ieslodzīšanu?

—  Jūs esat uzminējis, mans brigadenfīrer, — Veiss sacīja. — Vai es varu būt drošs?

—   Gluži tāpat kā par to, — Sellenbergs teica, — ka es tūlīt likšu uzrakstīt jaunu lūgumu reihsfīreram par jūsu apbalvošanu.

Ceļā uz kotedžu Bismarka ielā Gustavs pastāstīja Veisam, ka visas mahinācijas, kuras gestapovieši sarīkoja, Sellenberga dienestā sastāvošie kriminālpolicijas ierēdņi esot ātri atmaskojuši. Nepazīstamais cilvēks nemaz nav gājis bojā autokatastrofā. Tas noindēts labu laiku pirms katastrofas.

Pēc tam aģentiem izdevies noskaidrot, ka Veiss atrodas cietumā. Taču Valters Sellenbergs pavēlējis pagaidām necensties atbrīvot Veisu: Johanam tas būšot visnopietnākais pārbaudījums, labāku uzticības pārbaudes kombināciju pat nemaz iedomāties nevarot. Vēlāk brigadenfīrers, apkrauts ar daudziem darbiem, jādomā, aizmirsis par Veisu, bet atgādināt Sellenbergam par to neviens neuzdrošinājies. Un tikai tad, kad Sellenbergs nejauši ieraudzīja Veisa vārdu uz nāvi notiesāto sarakstā, ko bija parakstījis Himlers, viņš sācis rīkoties.

—   Bet varbūt, — Gustavs piebilda, — šai grūtajā brīdī nedz Himlers, nedz Sellenbergs nevēlējās sanaidoties ar Milleru. Tiklīdz Himlers izrēķinājās ar sazvērestības dalībniekiem, it īpaši ar tiem, kas bija bieži tikušies ar reihsfīreru, radās iespēja izraut jūs no Millera rokām.

—   Bet mani taču varēja pakārt tūlīt pēc sprieduma parakstīšanas, — Johans iebilda.

—   Protams, tas varēja notikt, — Gustavs piekrita. — Jūs tad droši vien būtu reabilitēts pēc nāves. Kaut gan, ziniet, rīkot bēres divreiz — tas nu gan būtu par traku. — Gustavs ieteica: — Aizbrauciet uz kapsētu — jums tur lielisks piemineklis ar uzrakstu: «Neaizmirstamajam Johanam Veisam». Vismaz jaunu kapakmeni vairs pasūtīt nevajadzētu.

Kad Veiss iegāja savā istabā un palūkojās spogulī, viņš neviļus atskatījās. No spoguļa uz viņu lūkojās kaulaina seja ar bargiem vaibstiem, ar dziļi iekritušiem deniņiem, vaigiem un acīm. Mati bija zaudējuši spīdumu un tajos ievijušies sudraboti pavedieni. Kakls tieviņš, bet lūpas, šķiet, piekaltušas pie zobiem.

— M-jā, — viņš nicīgi norūca, — tipisks distrofiķis. — Padraudējis savam attēlam spogulī, viņš teica: — Tu taču vairs nemaz neizskaties pēc cilvēka.

Johans nogulēja gandrīz dienu un nakti bez pamošanās.

Berlīne drebēja no nepārtrauktas bombardēšanas.

63

Nākamajā dienā, tiklīdz beidzās gaisa trauksme, Veiss devās uz profesora Štuthofa masāžas salonu.

Štuthofs pajokojās, taču smaida viņa sejā neredzēja.

—       Sveiks, nelaiķi! — Profesors apsēdās, uzlika rokas uz galda un teica: — Stāstiet!

Veiss pastāstīja visu, ko viņš bija uzzinājis par sazvērestību. Pieradis redzēt cietumā novārgušas un bēdu sagrauztas sejas, viņš sākumā nemaz nepamanīja dziļu ciešanu pēdas profesora sejā.

Uzklausījis Veisu, profesors brīdi klusēja, pēc tam it kā garām ejot piebilda:

—       Taisnību sakot, mēs parūpējāmies, lai sprieduma izpildīšanu jums atliek uz laiku.

—   Kā jūs to panācāt?

—       Atradām cilvēku, ^as paziņoja kņazam Iloenloem, ka virsnieku, kas bija viņam piekomandēts personīgiem uzdevumiem, arestējis Millers, lai saņemtu informāciju par kņaza darbību. Kņazs tūlīt devās pie fīrera protestēt. Kamēr noskaidroja, ka tas ir pārpratums, Johana Veisa vārds jau bija parādījies impērijas kancelejas lietvedības dokumentos. Millers izbijās un neuzdrošinājās jūs tūlīt pakārt. — Tad profesors jautāja: — Vai jūs Ileinrihu jau redzējāt? Rosīgs un, jāsaka, visai piesardzīgs puisis. Viņš ārkārtīgi pārdzīvoja jūsu nāvi. Šodien pat apciemojiet viņu.

Tikai tagad Veiss pamanīja, ka profesors, šķiet, vairs nemaz neprot smaidīt.

—        Piedodiet, man liekas, ka jūs esat par kaut ko sarūgtināts? — Veiss līdzjūtīgi jautāja.

—   Nekas, — profesora seja sāpīgi savilkās. — Kas nu par sarūgtinājumu! Pavisam ikdienišķa nelaime. — Nomāktā balsī viņš turpināja: — Redziet, bija nepieciešams iepazīties ar kāda slepena projekta rasējumiem. Sieva, gluži dabiski, izvēlējās tam vispiemērotākos apstākļus: bombardēšana, ugunsgrēks, bet nezin kādēļ pati aizkavējās un nepaguva vairs paglābties. Vispirms sagruva stāva kāpnes, pēc tam sagāzās siena. Ziniet, tagad bombardē katru dienu, esiet, lūdzu, uzmanīgs. — Štuthofs piecēlās un sniedza roku. — Jā, gandrīz vai piemirsu. Jūsu Aleksejs Zubovs tagad darbojas Berlīnē.

—   Bet 'kā jūs tagad dzīvosiet? — Veiss līdzjūtīgi jautāja.

—   Mācos dzīvot, — profesors atbildēja. — Mācos pārvarēt savas bēdas. — Palūkojās griestos, jo, acīm redzot, nevēlējās sastapt Veisa skatienu, tad piebilda: — Zubovs komandē kara gūstekņus, kurus nometnes sūta drupu novākšanai. Strādā viņi arī uzlidojuma laikā: atrok un glābj bumbu patvertnēs apraktos vāciešus.

Tad mazliet gaišākā noskaņā viņš turpināja:

—   Puisis neder operācijām, kas prasa gudru viltību. Tipisks kaujinieks. Vai ziniet, viņš sacelšanās laikā bija ielavījies Varšavas geto un, kā ļaudis stāsta, cīnījies gan kā Dāvids, gan kā Goliāts. Uzvēlis mugurā balsta ložmetēju, viņš staigājis pa jumtiem un šāvis uz fašistiem kā apmācību laukā. Divi biedri no viņa grupas pārnesuši viņu mājās tikko dzīvu. Un, vai varat iedomāties, viņa Brigita, izmantodama savus sakarus, panākusi viņa pārcelšanu uz Berlīni. Dīvaina sieviete. Mani ar viņu iepazīstināja kādā mājā, kur es masēju visai ievērojamu impērijas augstmani. Uzzinājusi, ka esmu ārsts, viņa plijās man virsū, lūgdama, lai es ārstējot viņas vīru. Tikai ar grūtībām tiku no viņas vaļā.

—   Bet kādēļ jūs tā domājat? — Veiss izbrīnījies jautāja. — Zubovs taču ir lielisks puisis.

—   Var jau būt, — doktors sadusmojies teica. — Bet es uzskatu par labāku turēties tālāk no tamlīdzīgiem aktīvistiem. Viņiem patīk karāties mata galā, — tie ir ārkārtīgi grūti audzināmi cilvēki. — Tad ironiski piebilda: — Jums, šķiet, agrāk arī bija tieksme uz visādām trakulībām? — Ārsta seja pēkšņi nobāla, viņš piespieda roku sirdij. — Ejiet, ejiet, — viņš atmeta ar roku, — nekas, tas ātri pāries … — Redzēdams, ka Veiss vilcinās, dusmīgi uzkliedza viņam: — Es taču jums teicu — tūlīt ejiet prom!

Heinrihs, ieraudzījis Johanu, nespēja apvaldīt prieku. — Es visu laiku domāju par tevi. Vai tu mani arī atcerējies? — Cieši paspieda Johana roku. — Kāda laime, ka tu esi dzīvs!

Johans, mulsi smaidīdams, nomurmināja:

—       Tiešām, man ari liekas, ka tas nav slikti. — Vēlēdamies būt patiess, Johans atzinās: — Protams, es par tevi domāju, Heinrih, raizējos galvenokārt par to, ka tu pārsteigdamies neizdari kādu kļūdu. Pārmetu sev, ka nebiju tevi iepazīstinājis ar mūsu tehniku. To es uzskatu par savu nolaidību.

—   Es nemaz nešaubos, ka tā ir taisnība, — Heinrihs teica.

—   Kas ir taisnība?

—   Tas, ko tu saki.

—       Piedod, — Veiss samulsa, — bet es tiešām par to biju noraizējies.

—  Varbūt tad man tūlīt arī jāsāk ziņot? — Heinrihs ironiski

vaicāja.

Johans, pārvarējis vēlēšanos dzirdēt, kā bija veicies Heinriham, nomurmināja:

—   Nē, kādēļ tad tūlīt? Gan jau pagūsim …

—  Tu nu gan nemaz neproti izlikties, — lleinrihs pasmīnēja,

—  neproli slēpt savas izjūtas.

—   Bet kādēļ man tās no tevis jāslēpj? — Veiss paraustīja plecus.

—  Man tiešām ļoti gribas zināt, kā tev šeit bez manis klājies. ,

—       Redzi nu! — Heinrihs gavilēdams iesaucās. — Tavā jautājumā es saklausīju to, ko gribēju dzirdēt. Nu, saki — vai Štuthofs apmierināts ar mani?

Veiss apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Bet vai tu zini, ka viņa sieva īstenībā strādāja angļu labā?

Veisam gandrīz jau izstiepās gara seja.

—       Un visai daudz palīdzēja tiem, — Heinrihs turpināja. — Redzi, radionavigācijas ierīces, kuras izgatavoja slepenā cehā, kur viņa strādāja, bija domātas «Fau». Kaut kas nelabs notika šajā cehā: vairums lādiņu nezin kādēļ, nesasnieguši mērķi, iegāzās jūrā. Par iemeslu tam bija pavisam niecīgs daudzums ēteriskās vielas, kas bija iejaukta īpašā eļļā, ar kuru iesmērēja mehānismu. Tā it sevišķi intensīvi iztvaikoja lādiņa lidojuma laikā, eļļa sacietēja, un lidojuma trajektorija mainījās.

—   Bet kas to izdibināja?

—       Es to izdibināju, — Heinrihs lepni atbildēja. — Tā kā esmu inženieris, tēvocis iedalīja mani gestapo tehniskajā grupā, kurai bija uzdots noskaidrot šo lietu.

—   Nu un kā tas viss beidzās?

—       Nekā, — Heinrihs atbildēja. — Pēc tam kad atklāju šo asprātīgo smēreļļas bojāšanu, es gestapo komisijai pierādīju, ka, izgatavojot lādiņus, pielaista kļūda ūdens virsmas pievilkšanas spēka aprēķinos. Man nācās krietni palauzīt galvu par balislikas problēmām. Mani apsvērumi likās visai pārliecinoši. Profesoram es pateicu, lai viņš iesaka savai sievai ieeļļot navigācijas mehānismus tikai pēc tam, kad tos būs pieņēmis aviācijas pārstāvis. Un tas ir viss.

Veiss jautāja:

—   Vai tu zini, ka Stuthofa sieva gājusi bojā?

lleinrihs nopūtās.

—   Zinu. Tas ir šausmīgi. Redzi, bija izgudrota jauna lidojošā šāviņa konstrukcija. Viņa, acīm redzot, vēlējās uzzināt, ar ko tas atšķiras 110 agrākā …

—   Ar ko tad? — Veiss jautāja.

Heinrihs paskaidroja:

—   Diemžēl, tiklīdz ar manu slēdzienu iepazinās daudz autoritatīvāka komisija, tā atzina to par naivu un nepamatotu. Es samērā viegli izgrozījos: man tikai atņēma tiesības piedalīties tamlīdzīgās tehniskās ekspertīzēs. Es tagad galvenokārt nodarbojos ar to, ka palīdzu tēvocim darbā. Viņš iecelts par SS lietu pārvaldnieku. Tīri finansiāli un saimnieciski pienākumi. — Zūdīdamies turpināja:

—  Vai tu domā, ka man bija viegli sēdēt ar viņu kopā augas naktis viņa kabinetā un nodarboties ar šiem nolādētiem kancelejas papīriem pēc tam, kad es uzzināju par tavu nāvi? Un viņš, kā par spiti, sāka just pret mani maigas radnieciskas jūtas — te apkampj mani, te uzliek roku uz pleca, noraizējies jautā: «Mans mīļais, varbūt ieliet tev vēl kafiju?» Juzdams uz sava pleca tēva slepkavas roku, es viss drebēju naidā un riebumā. Lai izturētos mierīgi, man vajadzēja neiedomājami savaldīties: tik šausmīgi gribējās ietriekt viņam pierē lodi!

—   Kas tad tevi no tā atturēja?

—   Profesors. Man nekas nebija zināms par viņu, es tikai kārtīgi nesu uz slēptuvi to, kas, pēc manām domām, bija svarīgs. Bet tad man uzmācās doma, ka tu, kamēr biji dzīvs, man ticēji. Bet tagad, kad tevis vairs nav, starp tavējiem vairs nav neviena, kas gribētu man ticēt. Man likās, ka mani tikai izmanto, — izmanto, bet neuzticas. Sīs šaubas man nedeva mieru. Tad es informācijas vietā slēptuvē ieliku vēstuli. Tajā es izteicu visas savas šaubas un izjūtas. Profesors paziņoja, ka vēlas mani redzēt.

Viņš teica, ka ar to viņš pārkāpjot konspirācijas noteikumus, taču kā cilvēks saprotot mani un tādēļ nevarējis atstāt manu vēstuli bez ievērības. — Heinrihs brīdi domāja un pēc tam smīnēdams sacīja:

—   Saki — vai nav dīvaini un smieklīgi? Kad uzzināju, ka tu esi gājis bojā un tagad esmu palicis viens, es jutos ļoti nelaimīgs, pamests, bet tomēr saistīts. Tevis vairs nav, bet apzinājos, ka man jāturpina pildīt savu pienākumu pret tevi.

—   Nevis pret mani, bet pašam pret sevi, — tikai tā izskaidrojama tava pienākuma izjūta. Taisnību sakot, tieši tagad tu iekšēji esi atbrīvojies no tiem cilvēkiem, kurus tu uzskati par Vācijas posta vaininiekiem. Vai tev neliekas, ka tā ir īstā brīvība? .

—   Tev taisnība, bet tas nebūt nav tik viegli. Es esmu vācietis un cīnos pret vāciešiem …

—   Klausies, — Veiss sacīja. — Mans tēvs pirmajā pasaules karā bija kareivis, viņš bija apbalvots ar visu pakāpju Jura krustiem, nu, tie ir kaut kas līdzīgs jūsu dzelzs krustiem. Bet viņu tiesāja lauku kara tiesa par to, ka viņš bija aicinājis kareivjus vērst ieročus pret caru. Tu taču neesi dzimtenes nodevējs. Tu esi Vācijas ienaidnieku ienaidnieks, fašistiskās kliķes ienaidnieks, — klausies, es tev kaut ko pastāstīšu … Tur, cietumā, es iepazinos ar vairākiem sazvērestības dalībniekiem, kuri gribēja nogalināt Hitleru. Vieni gribēja nogalināt Hitleru tikai tādēļ, lai atbrīvotos no ienīstās personības, kas kļuvusi par fašisma simbolu. Nomainīt viņu pret citu, kurš pasaules sabiedriskās domas priekšā nav tik ļoti sakompromitējies un kurš kopā ar Amerikas Savienotajām Valstīm un Angliju varētu turpināt to pašu politiku, ar kuru Hitleram vairs neveicās … Bet citi, — Veiss satraukts stāstīja, — cerēja, ka Hitlera nogalināšana būs signāls un antifašistiskie spēki sacelsies. Tie cerēja, ka Padomju Armija neatļaus apspiest šo sacelšanos un vācu tauta varēs nodibināt savu valdību. — Skumji piebilda: — Man reiz izdevās satikties ar pulkvedi Staufenbergu — ar to pašu, kas izdarīja atentātu pret Hitleru. Viņš toreiz centās uzzināt no manis kaut ko tuvāk par vācu un krievu kara gūstekņu nelegālajām organizācijām, jo es agrāk biju strādājis abvērā. Jādomā, ka viņš meklēja iespēju nodibināt sakarus ar tiem un varbūt arī ar padomju virspavēlniecību. — Veiss sagrauzts turpināja: — Vēlāk, kad es cietumā uzzināju, kas tas bijis par cilvēku, es ļoti nožēloju, ka viņam nepalīdzēju.

—   Bet tagad stāsti par sevi, — Heinrihs lūdza. — Pastāsti, ko tu piedzīvoji cietumā. Kad tev piesprieda nāves sodu, par ko tu domāji?

—   Visgrūtākais bija piespiest sevi nedomāt par nāvi, pareizāk sakot, par tik muļķīgu nāvi. Iedomājies: kļūt par divu fašistisko dienestu savstarpējā naida upuri. Cilvēks, ja vien viņš ir īsts cilvēks, pirms nāves apkopo visus spēkus, lai mirtu, kā pienākas. Tāds cilvēks ne par ko citu nedomā. Bet ko es varēju darīt? Man nebija nekādas vajadzības demonstrēt gestapoviešiem, cik es esmu nelokāms vācu fašistiskais virsnieks un ar kādu pašcieņu mirstu. Kāda velna pēc man tas būtu bijis jādara! Tādēļ nāve man likās pilnīgi nejēdzīga, briesmīga un es ne tikai pārdzīvoju nāves bailes, mana sirds vai pušu plīsa.

—   Kā tu izturēji šo mocību!?

—   Pats nezinu, kā izturēju, — Veiss nedroši teica. — Varbūt tikai tādēļ, ka man ļoti gribējās dzīvot. Un dzīvoju cietumā kā īsts cietumnieks. Man nekas cits neatlika.

—   Vai tu par pašnāvību nedomāji?

—   Kas tev nāk prātā! — Veiss sašutis iesaucās. — Gluži otrādi, kad saslimu, es tik ļoti baidījos, ka varētu nomirt.

—   Bet vai tas tomēr nebūtu bijis labāk nekā cilpa?

—   Varbūt, ja runā par sāpju un psihiskām izjūtām, — Johans piekrita. — Bet, saproti, ja cilvēks turas stingri, tad līdz pašam pēdējam mirklim viņš nezaudē cerību, ka varbūt tomēr izdosies palikt dzīvam. — Sarūgtināts saviebās: — Zini, pietiek. Runāsim labāk par kaut ko citu.

—   Piedod, — Heinrihs domīgs teica, — es jautāju tikai tādēļ, lai zinātu, kā man jāizturas, ja nonāktu tādā pašā stāvoklī. — lleinrihs negaidot ironiski piemiedza aci. — Vai dzi, gribu tev pastāstīt kaut ko patīkamu: tagad Šarlote katru svētdienu iet uz kapsētu un nes puķes uz tavu kapu. ^

Veiss samulsa un nepadomādams teica:

—   Nu, tu taču pasaki viņai, ka tas ir pārpratums.

—   Nē, mans mīļais, to tu vari izdarīt pats. Sādu pienākumu es neuzņemos.

Tai brīdī pie durvīm pieklauvēja un uz sliekšņa parādījās Villijs Švarckopfs. Ieraugot Veisu, viņa seja pauda tik mākslotu izbrīnu, ka Johanam viss bija skaidrs: Villijs bija ļoti labi informēts par viņa nelaimīgo piedzīvojumu. Smiedamies viņš Veisam pastāstīja, ka par viņa uzticību Valteram Sellenbergam esot sacerētas leģendas.

—   Jūs ar savu «varonību», her Veis, pārsteidzāt mūs visus. Tagad reihsfīrers, ja gribēs pārbaudīt mūsu uzticību, stieps mūs pie karātavām! — Villijs gardi nosmējās un piebilda: — Jā, Johan, jūs esat īsts streiklauzis! Jūs tik veikli izkalpojāties un pacēlāties augstāk par mums visiem. Tas nav labi. Iesaku būt pieticīgākam. Tagad jūs tālu tiksiet, ja nepaklupsiet. — Draudzīgi brīdināja: — Iegaumējiet, jūsu panākumus apskauž, un daudz būs tādu, kas drīzāk jums aizliks kāju priekšā nekā sniegs palīdzīgu roku. — Noslēgumā vēl piebilda: — Toties man pret jums aizvien bijušas lielas simpātijas. Ceru, ka jūs to paturēsiet vērā?

Ja reiz tik ievērojams esesietis saka viņam šādus vārdus, tas nozīmē, ka Veisa izturēšanās cietumā sola viņam nākotnē labas izredzes. Bet Villija brīdinājums lika būt arī piesardzīgam: nav šaubu, ka šāda veiksme ir arī bīstama.

Villijs aizgāja, lai liktu sagatavot vakariņas.

Heinrihs klusēdams izklāja uz galda karti, kur bija atzīmēts frontes stāvoklis.

Johans noliecās pār karti. Tas, ko viņš ieraudzīja, radīja viņā tādu prieku, ka viņš nespēja savaldīties. Viņš atzinās Heinriham:

—   Vai zini, no kā izlūkam jābaidās visvairāk, — no laimes, kuru noslēpt cilvēka acīm neiespējami.

—   Kas ar tevi noticis — te tu ar nāvi esi «draugos», te atkal krīti panikā no prieka.

—   Es cietumā droši vien esmu sagandējis nervus, — Veiss taisnojās. — Piedod, būs labāk, ja iešu prom. Man nav nekādas patikas rādīt bēdīgu seju, kad tavs tēvocis sāks vaidēt par traģisko stāvokli frontē.

—   Labi, — Heinrihs piekrita. — Es tevi aizbildināšu ar galvas sāpēm. Nav nekāds brīnums, ja tādas uznāk pēc cietumā pavadītā laika.

Veisam nemaz nebija viegli apspiest vēlēšanos uzzināt visos sīkumos cīņu gait-u Austrumu frontē. Bet tas būtu prasījis pārāk lielu dvēseles spēku. Izlikties, cīnīties pret savām jūtām, izrādīt pilnīgi pretēju noskaņu, kad sirds līksmoja priekā, — šādu sasprindzinājumu viņš šobrīd atļauties nevarēja: spēki bija jātaupa.

Viņš ar gudru ziņu izturējās kā lietišķs, savai profesijai pilnīgi nodevies SD darbinieks, kas lepojas ar līdzdalību tā slepenajā dzīvē un kam labi veicas. Vērmahts — tas nav viņa resors. Un, kad darba biedri viņa klātbūtnē pārrunāja vācu armijas uzvaras vai sakāves, Veiss izlikās nesatricināmi mierīgs un strupi atcirta, ka viņa emocijas esot šauri patriotiskas un aprobežojoties tikai ar izlūkošanas darbu. Viņam neesot nekāda vēlēšanās savu prātu apgrūtināt ar tādu problēmu apspriešanu, kurām nav tieša sakara ar viņa dienesta pienākumiem.

Lai kā Veiss prata savaldīties, taču, uzzinājis par Padomju Armijas ienākšanu Vācijas teritorijā, viņš jutās tik laimīgs (kaut ko tamlīdzīgu viņš nebija izjutis pat tad, kad viņu atbrīvoja no cietuma), ka viņam likās — prieks nav noslēpjams. Vēl mirklis — un ienīstā maska pati nokritīs, un visi ieraudzīs Aleksandra Belova gavilējošo seju.

Šo bīstamo laimes izjūtu vajadzēja pārvarēt un nežēlīgi apspiest prieku, kas pildīja visu viņa būtni. Nesavaldība varēja atnest nelaimi.

Lūk, kādēļ Veiss steidzās aiziet no Heinriha.

Viņš devās paklaiņot pa pilsētu.

Pēdējās dienās Berlīni it sevišķi nežēlīgi bombardēja. Bluķveida nami ar blāvajiem, aptumšotajiem logiem izskatījās drūmi. Mitrajos un aukstajos pagrabos kā kapličās rindās gulēja ļaudis, kuri šeit meklēja patvērumu no bumbām. Veseli rajoni bija pārvērsti drupu kaudzēs. Vietumis pacēlās pussagruvušās plakanas mūra ■sienas, kuru robainās smailes piešķīra akmeņu kaudzēm senlaiku pilsdrupu izskatu. Gaiss bija piekvēpis, pilns ķieģeļu putekļu, ugunsgrēku uin sprāgstvielu dūmi koda acīs. Nogruvumu saceltie putekļi atgādināja smilšu mākoņus tuksnesī.

Viņš gāja pa pilnīgi tukšajām ielām. Abās pusēs rēgojās bezgalīgas drupu kaudzes, un tikai vietumis no kāda nama bija palikusi vientuļa siena. Toties ielas vidus bija atbrīvots no drupām un pat noslaucīts. Katru dienu Berlīnes iedzīvotājus dzina tīrīt ielas — tie te rakās, krāva bērnu ratiņos un nestāvās akmeņus un kokus un veda prom.

Šos ļaudis uzraudzīja nacistu partijas pilnvarotie, kas pārzināja namu, kvartālu, ielu. Tie nēsāja ap piedurkni īpašu saiti un tāpat kā gestapovieši izbaudīja savu varu, izrīkojot savus padevīgos tautiešus.

Ja nacists uzzināja, ka no viņam pakļautā nama, kvartāla vai ielas kāds nav ieradies darbā, viņš tūdaļ rakstīja ziņojumu un apvainoja šo Trešās impērijas pilsoni sabotāžā. Ziņojumu iesniedza gestapo rajona nodaļā. Izvairīšanos no darbadienesta uzskatīja par reiha nodevību. Lūk, tādēļ Berlīne, kas tika nepārtraukti bombardēta, uzlidojumu starplaikos izskatījās visai «pieklājīgi». Simtiem tūkstošu berlīniešu no agra rīta līdz vēlai naktij slaucīja un tīrīja pilsētu, piešķirot ielu kapsētām senlaiku izrakumu izskatu ar glīti un rūpīgi attīrītiem celiņiem. Vācu tautas valdnieki varēja netraucēti braukt ar mašīnām pa pilsētu.

Tas viss tika darīts nevis tādēļ, lai veiktu neiespējamo — attīrītu Berlīni no drupām, bet gan lai iztīrītu nāciju no aizdomīgiem elementiem, lai turētu tautu paklausībā un izķertu, nogādātu pie malas tos, kas uzdrošinājušies kurnēt.

Hitleram rādīja sagrautās Berlīnes fotogrāfijas, lai viņš pēc apkoptajām drupām varētu spriest par vācu tautas lielo patriotismu un nelokāmo ticību uzvarai.

Bet Bormanis rādīja fīreram arī citas fotogrāfijas — tur bija uzņemti vācieši, kas uzdrošinājušies apšaubīt vācu ieroču uzvaru, un par to tie bija pakārti pie laternu stabiem.

Tieši šīs fotogrāfijas attēloja Berlīnes īsto seju 1945. gada pavasarī.

Gēbelss nepārtraukti uzstājās ar runām, kurās skaidroja berlīnie- Airm, ka vācu sabiedrības struktūrā nolikušas demokrātiskas pārvērtības: no bombardēšanas vislielākos materiālos zaudējumus cie- Aot iedzīvotāju mantīgie slāņi, un tādā kārtā pati par sevi izzūdot materiālā nevienlīdzība un veidojoties demokrātiskas sabiedrības pamati. Uz namu drupām redzēja paziņojumus: «Firma garantē atjaunot namu pēc kara, ja ceturtā daļa no tā vērtības tiks tūlīt Iemaksāta.» Turpat blakus trafareti lozungi: «Mēs sveicam pirmo Vācijas celtnieku — Ādolfu Hitleru!»

Veiss apstājās un blāvajā mēness gaismā izlasīja vienu no šādiem paziņojumiem un lozungiem. Tie likās tikpat zaimojoši kā smaids miroņa sejā.

Viņš ilgi stāvēja un skatījās, kā ielā, kas bija pārvērsta drupu kaudzē, pēc bombardēšanas dzīvi palikušie iedzīvotāji attīrīja ielas vidu no akmeņiem. Bet viņu tuvinieki tai pašā laikā smaka pagrabos zem sagruvušo māju drupām.

Tos, kuri slepus mēģināja izrakt eju uz pagrabu, lai atbrīvotu savus tuviniekus vai arī izvilktu to līķus, nacisti lamādamies dzina prom un lika tīrīt ielas vidu. Ja ceļš līdz rītam nebūs attīrīts, tos visus apvainos sabotāžā un aizvedīs uz gestapo rajona nodaļu.

Tieši tobrīd gaisa trauksmes nebija. Veiss redzēja berlīniešus, kas * stāvēja garā rindā pie ūdens krāna. Pie apbedīšanas piederumu veikaliem ar mašīnām atvestos zārkus krāva grēdās gandrīz vai līdz namu jumtiem — tā bija ejoša prece, to tagad ātri izpirka.

Skvēros un parkos sirmgalvji sargi ar slotām apslaucīja noputējušās koku lapas un ceriņu krūmus — agrāk tos aplaistīja no šļūtenēm.

Uz parka soliem vai vienkārši uz čemodāniem sēdēja un gulēja tie, kam vairs nebija pajumtes.

Nesagrauto ēku sienas bija visgarām aplīmētas ar raibiem plakātiem.

Sākās uzlidojumi, un pilsēta atkal drebēja no bumbu sprādzieniem.

Nacistiskās Vācijas kara stratēģija balstījās uz zibeņkaru, tādēļ visi tās kaujas līdzekļi bija tikai uzbrukuma ieroči. Neviens nebija domājis, ka pašā Vācijā varētu notikt kaujas. Tādēļ neviens arī neražoja zenītlielgabalus, jo tie no katriem divtūkstoš šāvieniem dod tikai vienu trāpījumu. Tā nacistiem likās pārāk augsta cena par vācu iedzīvotāju nosargāšanu.

Tiklīdz pie debesīm parādījās bumbvedēju eskadriļas, Veiss bez sevišķām grūtībām konstatēja, cik vāja ir Berlīnes pretgaisa aizsardzības uguns — tā likās nožēlojama uguņošana.

Smago bumbvedēju vienības organizēti, bez steigas atbrīvojās n savas kravas virs Berlīnes, nogāžot to ar gudru ziņu tikai tur, ku zenītlādiņu uguns trašu takas bija tikko manāmas. Viņi meta bum bas uz biezi apdzīvotajiem strādnieku rajoniem.

Sabiedrotie bombardēja strādnieku Berlīni, atvieglinādami darb gestapoviešiem. Tiem vairs antifašistus šeit meklēt nevajadzēja Miruši, aprakti drupās, tie vairs nesagādāja nekādas rūpes, tos pa apbedīt nevajadzēja.

Noraudzīdamies uz ugunsgrēku blāzmām, sēru dūmos tītajām strādnieku nomalēm, Veisa sirds pie katra bumbu sprādziena krampjaini sažņaudzās. Bojā gāja cilvēki, bet koncerniem piederošie rūpnīcu masīvi atradās it kā nesasniedzamā zonā — tos sargāja privātīpašuma neaizskaramības likums.

Pilsēta likās izmirusi, pamesta. Pagrabos kā morgos cieši blakus cits citam gulēja sirmgalvji, sievietes, bērni.

Bumbvedēju vienības netraucēti, plānveidīgi meta bumbas uz Berlīni.

Debesis likās kā akmens plāksne, kurā urbās aviācijas motori. Laiku pa laikam no tām atšķēlās kaut kas smags un krita uz pilsētu, dobji satricinādams gaisu. Trasējošie lādiņi un prožektori tikai apgaismoja to krišanas ceļu.

Gaisa viļņi izspieda rūtis namu augšējos stāvos, un tās bira lejā. kā ledus šķembas.

Aviācijas motoru urbjošais troksnis tuvojās, tam pakaļ dzinās prožektoru zilganie stari, un tad pēkšņi tie it kā ar taisnu asmeni nocirta no debess plāksnes milzīgu bluķi, un nams — nē, nevis nams sagruva, bet šis ielas vidū nokritušais, no debesīm atšķeltais melnais bluķa gabals.

Veiss apdullināts piecēlās. Viņš paguva aizskriet līdz metro stacijai tai brīdī, kad kāda cita nama siena, lēnām sasvērusies uz sāniem, pēkšņi nogruva kā akmeņu lavīna.

Metropolitēnā, kas nebija dziļš un ar zemām velvēm, uz perona akmens flīzēm, cieši saspiedušies, sēdēja un gulēja cilvēki.

Visas metro sienas bija aplīmētas reklāmām, kas daudzināja konditorejas izstrādājumus, krogus, lokālus, aicināja apmeklēt izpriecu iestādes un plaši pazīstamos restorānus. Kara policisti ar vara pusmēness nozīmēm pie krūtīm kabatas laternu gaismā pārbaudīja dokumentus. Sim laternu baltajam gaismas diskam bija tāds kā sitiena spēks, jo cilvēki tik izbijušies atlēca atpakaļ, it kā būtu ieraudzījuši draudīgi paceltu dūri.

Kara policija bombardēšanas laikā apstaigāja patvertnes un tvar-

Miju tos, kas izvairījās no totālas mobilizācijas, — pusaudžus un sirmgalvjus.

Apstaigāt bumbu patvertnes bija vieglāk nekā rīkot masveida kratīšanas namos un ielās. Tas bija arī drošāk — nevajadzēja baidi lies no bumbām.

Viņi tvarstīja patvertnēs arī psihiski traumētos cilvēkus. Tos aizveda uz «slimnīcu», kur tiem injicēja sirdī ciānkāliju, — to sauca ļnir rases attīrīšanu no nepilnvērtīgiem elementiem.

Gestapovieši aizvien bija ļoti rupji. Toties kara policijas ierēdņi izturējās pieklājīgi — atrastos «dezertierus» pat uzcienāja ar cigaretēm. Zābakiem pārgrieza auklas, lai to valkātājiem, nākamajiem reiha aizstāvjiem, neienāktu prātā bēgt, kad tos vedīs uz komplektēšanas punktu.

Neviens šeit nekliedza, nevaidēja, izmisis neskraidīja, kad tuvumā sprāga bumba un virs galvas gruva māja. Cilvēki baidījās, ka uz viņiem nekrīt aizdomas par psihisku nepilnvērtību. Mātes tikai zemāk noliecās pār bērniem, instinktīvi cenzdamās tos nosargāt ar savu ķermeni. Gulēja, sēdēja, stāvēja, nekustīgi un klusu ciešot kā ieslodzītie, kuriem nupat kā paziņots nāves spriedums.

Līdz šim Veiss ienīda hitleriešus par ciešanām, ko tie sagādāja viņa tautai. Bet tagad viņu dedzināja ne mazāks naids un viņš vēlējās atriebties hitleriešiem par to postu, ko tie bija nodarījuši vāciešiem, šiem ļaudīm, kas gaidīja nāvi no bumbām.

Protams, hitlerieši, atmetot šo to no kara laupījuma, bija padarījuši daudzus vāciešus par savu noziegumu līdzdalībniekiem. Viņi atdeva tiem verdzībā sievietes un meitenes, kuras atveda ar varu no okupētajām teritorijām. Badīja negausīgas ēšanas pārticību, aplaupot ļaudis iekarotajās zemēs un pakļaujot tos badam. Gandrīz trīs miljoni cilvēku, kurus vācieši izveda no Eiropas valstīm, strādāja par vergiem vāciešiem. Viņi cēla tiem namus, būvēja ceļus, ara un sēja.

Par visiem šiem labumiem, ko vācieši saņēma no Trešās impērijas varasvīriem, vajadzēja maksāt skaidrā: ne ar feniņiem, bet ar feniņu krāsas mundieros ietērpto tēvu, vīru, dēlu dzīvībām.

Tāda bija preču apgrozība reihā.

Johans to visu redzēja un saprata, ka izbeigt vācu tautas ciešanas var tikai Padomju Armijas varonīgā cīņa, tās iznīcinošais trieciens. Tā vienīgā spēs samīdīt šo bailēs alu-meklējošo fašisma čūsku, kas joprojām tur savos glumajos gredzenos Vācijas ķermeni un turpina žņaugt tās labākos dēlus gestapo moku pagrabos.

Ko Veiss varēja līdzēt šiem cilvēkiem? Vienīgais, ko viņš drīkstēja atļauties, — pavēlēt kara policijas ierēdņiem nekavējoties atstāt bumbu patvertni. Viņš lika tiem patrulēt ielā un uzmanīt, vai kāds nesignalizē ienaidniekam.

Padzinis tos no metro stacijas, Johans arī pats devās prom. Pie izejas atskatījies, viņš ieraudzīja, ka «totālai mobilizācijai» atlasītie cilvēki pavada viņu pārsteigtiem un priecīgiem skatieniem, it kā viņi, būdami notiesāti uz nāvi, pēkšņi apžēloti.

Pirmais bumbvedēju ešelons bija atbrīvojies 110 kravas. Ar fugasu bumbām sagrautie nami bez trokšņa liesmoja — tos bija aizdedzinājušas termīta bumbas.

So bombardēšanas metodi — mest fugasu bumbas kopā ar degbumbām — sabiedrotie sauca par «kokteili».

Veiss iznāca uz ielas, kuras vairs nebija, — ielā plosījās liesmu jūra; likās, ka zeme ir pavērusies un no tās plūst ārā lāva. Viņš gāja pa asfaltu, kas bija nobārstīts ar stikla drumslām kā ar sašķaidītu ledu.

No lielajiem namiem bija palikušas tikai akmens kaudzes, likās, ka te nogruvis klinšu krasts, apbērdams visu piekrasti.

Atsevišķas izdegušas sienas drūmi slēja savas asās, robainās smailes debesīs. Pie kādas vēl kūpošas drupu kaudzes tepat netālu Veiss ieraudzīja puskailus izdilušus skeletus — tie cirta drupās tranšejas, kādas cērt arheologi senas pilsētas izrakumu vietās.

—   Dmitrij Ivanovič! — Veiss izdzirda mierīgu, aizsmakušu balsi.

—   Atsūti vēl kādus piecus cilvēkus: mēs uzgājām vietu, kur var izlauzt caurumu patvertnes segumā.

No tranšejas izlīda pieci cilvēki un, salīkuši zem cirtņu smaguma, sāka rāpties augšā pa drupām.

Miesa un drēbes tiem bija nosmērētas ar kaļķu un ķieģeļu putekļiem. Kājas tik tievas kā purva putnam, vēders pieplacis pie mugurkaula. Bet uz krūtīm un rokām muskuļi izcēlās tik asi kā ģipša atlē- jumam, pēc kura nākamie ārsti mācās anatomiju.

Pēc tam Veiss redzēja, ka šie novārgušie cilvēki pacēla smagu dubult-T-profila siju, un viņam likās, ka viņš cauri metāla šķindoņai dzird, kā čīkst šo cilvēku muskuļi, kas veica tik pārcilvēciski smagu darbu. Šie izdēdējušie cilvēki likās izturīgi kā tērauds.

Cilvēki, kas glāba bumbu patvertnēs apraktos cilvēkus, bija kara gūstekņi.

Tos uzraudzīja esesieši ķiverēs, turēdami pie saites melnus vilku suņus; suņi trīcēja un glaudās pie sargu kājām: viņi baidījās no uguns liesmām un tālumā dārdošiem sprādzieniem.

Esesieši stāvēja bumbu bedrēs vai slēpās zem milzīgiem drupu bluķiem. Pēc visa spriežot, viņi nemaz nedomāja, ka no kara gūstekņiem kāds varētu aizbēgt, viņi paši meklēja sev kaut cik drošu patvērumu no bumbām.

Vāciešu glābšanas komandas strādāja tikai pēc gaisa trauksmes izbeigšanās. Kara gūstekņus dzina strādāt ari uzlidojuma laikā.

Cirzdami ar cirtņiem, cilvēki centās izlauzt pieeju patvertnes segumam. Viņiem rokas un kājas bija aptītas lupatām, uz miesas pietūkuši zilumi un brūces, kuras tie uzplēsuši uz asajām akmens šķautnēm vai drāšu galiem. Johanu pārsteidza tas, ka viņu sažuvu- šajās, pāragri novecojušās, grumbām klātajās sejās neredzēja nospiestību. Viņi mudināja cits citu, sacentās veiklībā un izmanībā. Tā vien likās, ka tas, ko viņi pašreiz dara, ir svarīgāks par visu.

Veiss gan ar sāpēm, gan prieku klausījās dzimtās valodas skaņās, dzirdēja, cik tie uzsvērti godbijīgi uzrunā cits citu vārdā un tēva vārdā, ar kādu patiku viņi izrunā dažādus speciālus celtniecības terminus. Tie nopietni apspriedās, vispusīgi apsvēra, no kuras puses vieglāk piekļūt bumbu patvertnei.

Puskaili, noliesējuši viņi atgādināja vergus senajā Ēģiptē, kas cēla piramīdas, gandrīz tikpat primitīvi bija arī viņu darba rīki. Tikai darbs bija vēl grūtāks un bīstamāks.

—   Urā! — atskanēja uzbrukuma sauciens. — Urā, zēni, reizē! — Un milzīgais akmens bluķis, ko viņi nogrūda no drupu kaudzes, veldamies noripoja lejā.

Veiss tikko paguva atlēkt nost. Viņš saprata: šie cilvēki, saspringdami visus spēkus, centās ne tikai nogrūst bluķi, bet nogrūst to tā, lai tas uzveltos virsū vācu virsniekam, kas, apakšā stāvēdams, blenza uz tiem.

Kad Veiss izbijies atlēca sāņus, viņi sāka skaļi smieties. Viens no viņiem pārgalvīgi iesaucās:

—   Vai re, sūdabrāli, tu tikko nenotirināji kājas! Bet tu jau esi iemācījies no mums bēgt! — Un piebilda tik stipru vārdu, kādu Veiss jau sen nebija dzirdējis.

Pie Johana piegāja uzraugs un atvainojies palūdza virsnieka kungu paiet tālāk.

—   Strādā kā velni, — viņš teica Veisam, — bet zagt gan nezog, pat gredzenus mirušajiem nenoņem. Reizēm paņem tikai kaut ko ēdamu. Maizi, — šo vārdu viņš pateica krieviski. — Var būt, ka viņi tajās nometnēs sajukuši. Ja būtu pie pilna prāta, tad taču ņemtu. Gredzenus nemaz nav grūti paslēpt: mēs viņus pavisam pavirši kratām.

—   Vai dzi, gnīda! — kāds cits, acīm redzot, ieslodzīto grupas vecākais, uzsauca sargam. — Geben sie mir! Bitte die Latern!

Sargs noņēma pie svārku pogas piekārto elektrisko laternu un, pasniedzot to gūsteknim, teica Veisam:

—        Oho, redziet, jau izlauzuši eju! — Piebilda smaidīdams: — Paskatieties, kā tie nesīs laukā cilvēkus.

Pēc brītiņa ieslodzītie nostājās rindā pie izlauztā cauruma un no rokas rokā padeva ievainotos. Pēdējais rindas galā aiznesa ievainoto uz ielas vidu un saudzīgi noguldīja to citiem blakus.

Pēc tam no atraktās patvertnes izlīda tie vācieši, kas nebija smagi cietuši. Izrāpās kāds padzīvojis virs. Tas tūlīt metās klāt sargam un, norādīdams uz sakumpušu kara gūstekni, kliedza:

—        Lūk, šis te man iesita ar dūri krūtīs! Redziet, te ir mana partijas nozīme. Es pavēlu jums šo nekauņu pārmācīt tepat uz vietas! Dodiet šurp pistoli, es to izdarīšu pats …

Pienāca kara gūstekņu grupas vecākais. Slaida auguma vīrs, iesirms, ar stingru, inteliģentu seju. Viņš vāciski jautāja sargam:

—   Kas noticis?

Sargs atbildēja:

—   Jūsējais patvertnē iesitis padomnieka kungam.

Grupas vecākais pievērsās sakumpušajam ieslodzītam:

—   Vasilij Ignatovič, vai tā ir taisnība?

Sakumpušais drūmi atbildēja:

—        Vispirms ievainotos, pēc tam bērnus un sievietes. Bet viņš, — gūsteknis norādīja uz padomnieku, — izspraucās visiem priekšā un gribēja izlīst pirmais. Es tad viņu arī iedunkāju. Taisnība, iegāzu pa krūtīm, lai nelien pirmais.

—       Jūs pārkāpāt noteikumus, — grupas vecākais centās skaidrot padomniekam, — vispirms mēs iznesam ievainotos, pēc tam …

—        Sājā namā nav neviena ievērojamāka par mani, — padomnieks kliedza. — Lai mani nemāca krievu cūka! — Padomnieks gribēja izraut pistoli sargam no maksts.

Veiss piegāja pie padomnieka.

—   Dokumentus!

Padomnieks, apmierināti smaidīdams, izņēma kabatas portfeli un pasniedza apliecību.

Veiss, tajā neielūkodamies, iebāza to kabatā un strupi noteica:

—   Gestapo rajona nodaļa izlems, vai atdot to jums atpakaļ vai ne.

—   Kādēļ tad tā, virsnieka kungs?

—        Es redzēju, ka jūs mēģinājāt atbruņot apsardzes darbinieku. Par to jums vajadzēs atbildēt. — Pagriezies pret sargu, Johans nievājoši piebilda: — Jūs arī esat labais: jums grib atņemt ieroci, bet jūs izturaties kā gļēvulis! — Johans pierakstīja sarga numuru un pavēlēja: — Aizvediet aizturēto uz gestapo un paziņojiet par tā noziedzīgo rīcību! Viss!

Veiss būtu aizgājis, ja tai brīdī nebūtu piebraukusi mašīna, no kuras izlēca Zubovs. Viņa apģērbs bija pilnīgi noputējis.

Kara gūstekņu grupas vecākais nostājās pamatstājā un vāciski ziņoja Zubovam:

—   Eja izlauzta, un nama iedzīvotāji iznesti no bumbu patvertnes.

—   Kā ir ar simt divdesmit trešo namu? — Zubovs jautāja.

—   Tur bez sprāgstvielas mēs nekā nevaram izdarīt.

—   Ko jūs tur gribat darīt ar to?

—       Siena var kuru katru mirkli sagrūt, un tad aizies bojā arī tie, kas tur strādā.

—      Jūs taču zināt, ka man nav tiesību dot sprāgstvielu kara gūstekņiem, — Zubovs iebilda.

Gūstekņu grupas vecākais paraustīja plecus.

—   Tad aizies bojā jūsējie un mūsējie.

—        Iesim paskatīties, — teica Zubovs un nevērīgi pamāja ar cimdu diviem kareivjiem, kas bija atbraukuši viņam līdzi.

Veiss nolēma palikt. Viņš pārgāja ielas otrā pusē un lēnām sekoja Zubovam. Ļoti augsta plakana nama siena pacēlās virs drupām. Zubovs kādu brīdi apspriedās ar gūstekņu grupas vecāko, stāvēdami tās pakājē.

—   Serjoža! — vecākais sauca. — Serjoža!

No kara gūstekņu grupas atdalījās kāds kalsns jauneklis un pienāca pie grupas vecākā.

Pēc tam šis jauneklis ar kalnā kāpēja veiklību sāka rāpties augšā pa sienas nogruvušo malu. Viņam pie jostas bija piestiprināta drāts> kas pamazām tinās no metāla spoles, viņam kāpjot arvien augstāk.

Sasniedzis nama sienas augšējo malu, viņš apsēdās uz tās un ar drāts palīdzību uzvilka augšā kaņepāju lauvu. Tauvu viņš izvilka caur divām blakus logu ailēm un sasēja. Tādas pašas tauvas viņš aptina vēl ap sijām un atkal izvilka caur ailēm. Nostiprinājis visu, kā pienākas, viņš gribēja nolaisties lejā pa tauvu, bet grupas vecākais brīdinoši uzsauca viņam:

—   Neuzdrošinies, es aizliedzu!

Jauneklis paklausīja un nokāpa lejā pa sienas malu.

Pēc tam kara gūstekņi pēc vecākā komandas visi reizē saka vilkt lauvas.

Siena salīgojās un sāka gāzties. Atskanēja šausmīgs grāviens, visu ietina putekļu mākonis.

No putekļu mākoņa iznira Zubovs. Viņš nāca lieliem soļiem, seja dusmās pārvērsta. Lūpas cieši sakniebtas.

Apstājies viņš sāka nopurināt putekļus no drēbēm.

Veiss piegāja viņam klāt.

Zubovs izslējies, nevērīgi uzlūkojis Veisu, teica:

—        Vienu cilvēku tomēr nosita. — Satriekts atmeta ar roku, bet tad, pēkšņi atjēdzies, pārsteigts iesaucās: — Tu tas esi? Tevi taču pakāra!

—   Kā redzi, nav pakāruši.

—   Brītiņu pagaidi, — Zubovs iesaucās, — es tūlīt atgriezīšos.

Viņš pazuda drupās un ilgi neatgriezās.

Atkal sākās jauns uzlidojums. Visa zeme drebēja, gaisa viļņi kā viesulis sacēla akmens putekļu mākoņus. Veiss redzēja, ka gūstekņi turpina rakt tranšejas, meklēdami vietu, kur izdevīgāk izlauzt eju uz bumbu patvertni.

Beidzot parādījās Zubovs. Viņš kaut ko pateica kareivjiem, kas viņu pavadīja, un tie steidzīgi aizbrauca ar mašīnu. Pēc tam viņš pasauca kara gūstekņu grupas vecāko un jautāja:

—        Jūsu ļaudis jau otro dienu strādā neēduši. Varbūt likt sardzei aizvest viņus uz nometni?

—        Nē, — vecākais atbildēja. — Mēs taču nevaram tā visu pamest, tie, kas pazemē mokās, arī ir cilvēki.

Zubovs, brīdi kaut ko apsvēris, teica:

—       Tad izlauziet eju tur, redziet, kur mētājas konditorejas izkārtne.

—        Tam mums nepietiks spēka, — grupas vecākais atbildēja. — Varbūt vēlāk, kad būsim beiguši… Pasakiet sardzei, lai neliedz, ja būs tādi, kas to vēlēsies darīt.

Zubovs piekrita un nodeva rīkojumu sargam.

Tikai pēc tam viņš devās pie Veisa un, raudzīdamies viņam acīs, sacīja:

—   Man trūkst vārdu, lai izteiktu savu prieku par to, ka esi dzīvs!

Mašīna atgriezās. Zubovs, atvēris durtiņas, lūdza Veisu iekāpt,

piebilzdams:

—   Vēlāk parunāsimies.

Visu ceļu viņi klusēja, tikai laiku pa laikam ieskatījās viens otram acīs.

Rajonu, kuru viņi nupat atstāja, atkal nikni bombardēja.

Austošā saule nokrāsoja Vanezera virsmu maigi sārtā tonī. Veisam likās, ka viņš redz mirāžu.

Pie piestātnes atradās mazas jahtas un sarkankoka sporta laiviņas.

Mašīna nobrauca krastmalā un apstājās pie peldētavas.

Zubovs droši, kā pašu cilvēks, uzkāpa uz laipām un ar kāju pagrūda peldētavas durvis. Sadrūmis teica:

—   Izpeldēsimies, — un sāka izģērbties.

Veiss, aplūkodams Zubova spēcīgo, muskuļaino augumu, sacīja:

—   Tu nu gan, vecais, esi spēcīgs vīrs!

—        Biju, — Zubovs atbildēja. — Tagad maz kas palicis pāri no bijušā spēka. — Paglaudījis savus muskuļus, kas bija tik apaļi kā kroketa bumbas, žēlodamies noteica: — Nervi. — Tad, ieskrējies un no tramplīna augstu uzlidojis gaisā, ielēca ūdenī un sāka peldēt ar roku pārmetieniem.

Veiss ar ipūlēm viņu panāca un dusmīgi bārās:

—   Vai tu jucis esi, vai?

—   Kas tad noticis? — Zubovs izbijies jautāja.

—   Vai tad drīkst peldēt ar roku pārmetieniem?

—        Ak, piedod, aizmirsos, — Zubovs vainīgi noteica. Sprauslo- dams un viebdamies piebilda: — Seit peldās visādi nelieši — bagātnieki un piesmirdinājuši ūdeni ar odekolonu.

—        Tie taču ir ceriņi, — Veiss teica un, pacēlis galvu, dziļi ievilka elpu: — Ceriņi zied.

—   Kas par ziedēšanu! — Zubovs norūca. — Atraduši laiku ziedēt!

—   Ko nu, brāl, skaisties uz puķēm — tās nemaz nav vainīgas.

—        Piedodu tikai tādēļ, ka tās ir puķes, — Zubovs norūca. Tad ienira un ilgi neparādījās virspusē. Iznira, izpūta gaisu un jūsmīgi iesaucās: — Dziļumā avoti tik salti un stindzinoši un tumsa tāda kā šahtā. — Brasā devās uz krasta pusi un, pagriezis galvu atpakaļ, zobodamies jautāja: — Vai re, cik stilīgi peldu? Ne sliktāk par tevi protu maskēties, profesor!

Viņi uzkāpa uz peldētavas tiltiņa un nogūlās uz saules sasildītajiem dēļiem. Veiss ieraudzīja jaunu rētu uz Zubova miesas, kuras šuvi klāja pavisam plāna, grumbaina kā piena plēve ādiņa.

—   Kur tu to dabūji?

Zubovs negribot atskatījās. •

—   Par kuru tu interesējies?

—   Protams, par visjaunāko.

—   Lai nu paliek, — Zubovs izvairīgi teica. — Dzīvs taču esmu!

—   Pastāsti gan!

Zubovs brīdi klusēja, pasmēla saujā ūdeni, padzērās un pēc tam aizsmacis sāka stāstīt:

—        Es taču ar saviem puišiem Varšavas geto cīnījos. Tas notika pēc sacelšanās, kad gandrīz visi sacelšanās dalībnieki jau bija krituši. Visapkārt dega mājas, cilvēki no augšējiem stāviem lēca lejā, turēdami rokās matračos ietītos bērnus. Bet apakšā tos pļāva no automātiem …

Tad mēs organizējām aizsargāšanos. Meitenes, zēni — galvenokārt pusaudži. Pateicu, ka esmu krievs. Sākumā negribēja ticēt, tad viņi sadabūja kādu sirmgalvi, kas agrāk bija dzīvojis Krievijā, — tas apliecināja, ka tiešām esmu krievs. Vazāju veci sev līdzi par tulku, kamēr viņu nogalināja. Bet viņš bija paguvis iedvest pret mani uzticību — sāka klausīt mani. Nopļaujam rindu fašistu, un bērni, pavisam vēl mazi, lien, lai paņemtu no līķiem ieročus, patronas. Es tiem saucu: «Atpakaļ!» — bet tie neklausa. Tāda uguns, ka šķembas no akmeņiem lec. Bet viņi vēl pilnīgi bērni! — Zubovs paberzēja pieri ar plaukstu. — Mūsu grupu saka apšaudīt ar artilēriju. Šķemba ieurbās plecā. Pie ložmetēja es viens — gan pirmais, gan otrais šāvējs.

—   Bet kas ar grupu?

—    Ko nu prasi! Grupas vairs nav, deviņdesmit procentus zaudēju. Radās man palīgs, kāds ņiprs puišelis, ne no velna nebaidījās. Tiklīdz biju apmācījis šaut, viņu ievainoja. Gribēju viņu pārsiet. Bet viņš poliski man saka: «Piedodiet, jūs neesat ārsts, jums jāšauj.» Aizlīda līdz jumta malai, lai es viņu nevarētu aizsniegt, un tur pie renes nomira. Pēc tam par otro šāvēju man kādu laiku bija kāda veca sieviete ar savu meitu. Meita ārste, veikli prata pārsiet ievainojumus, bet, kad mani ievainoja trešo reizi, viņas jau bija mirušas. Vēlāk kāds mani bija ievilcis pagrabā, tur es neilgu laiku nogulēju, pēc tam izlīdu. Atšaudījos no automāta, kamēr sirmgalvji, sievietes un bērni paslēpās kanalizācijas akā. Tur tos vēlāk vācieši dūmos noslāpēja.

—   Bet tu?

—   Nekas, vēl elpoju. Fašisti naktī apstaigāja tukšo geto, aptinuši zābakus ar lupatām, lai nedzird soļus. Ja atrada kādu vēl pie dzīvības, nogalināja.

Drošības labā es rīkojos vairāk ar nazi, no šaušanas atturējos. Beidzot paguru un zaudēju samaņu.

Atjēdzos tādā kā alā, kārtīgi pārsiets. Mani tik rūpīgi kopa, it kā es būtu vislabākais cilvēks zemes virsū. Tie tik bija cilvēki! Pašiem nebija ko elpot — gaisa trūka. Zini, atdot otram maizi, ūdeni — tas nav nekas, bet ja gaisa trūkst! … Un te vēl tāds milzenis kā es zobus no sāpēm griež un pēdējo gaisu rauj plaušās. Tiklīdz spēju kustēties, aizlīdu. Redzu — bērni paliek zili, slāpst nost, tad es arī aizlīdu.

Un, vai tu vari iedomāties, pēkšņi sastopu Vodicu un Ptašeku — tie līda laukā no kanalizācijas akas. Viņi, izrādās, bija restes izzāģējuši, lai bēgļi varētu pa tuneli izkļūt līdz Vislai. Kas nenoslīka, tas izglābās. Nu, bet es, viņus ieraugot, pavisam saskābu. Kā viņi mani no turienes bija dabūjuši prom, nezinu.

Pēc nedējām divām mēs visi kopā sarīkojām diversiju un diezgan nepārdomāti. Viss beidzās laimīgi, taču gestapovieši bija kaut ko saoduši. Tad es teicu Brigitai, ka nebūtu slikti evakuēties uz Berlīni. Viņa izgādāja man pārcelšanu.

Zubovs nokāra galvu un nomurmināja:

—   Jāsaka, ka tas, kas notika geto, nav vārdos pasakāms! — Lūkodamies uz ezeru, piebilda: — Tas man paliks atmiņā uz mūžu. Redzi, kā tas bija. — Zubovs piecēlās un sāka ģērbties. Viņš turpināja: — No Berlīnes ieradās autobusi ar tūristiem, tie arvien pieturēja pie Varšavas geto. Gids tiem skaidroja, nelieši izklaidējās kā cirkā. Varbūt tie bija tie paši, kas dzīvo šajās vasarnīcās.

—   Kādā amatā tu pie vāciešiem tagad skaities? — Veiss jautāja.

—   Tu taču redzēji, — Zubovs negribot atbildēja. — Komandēju Todta» resora glābšanas komandas, kas komplektējas no vāciešiem, bet galvenokārt — no ieslodzītajiem.

—   Nu, un kā tev veicas?

Zubovs samulsis atbildēja:

—   Mūsējie bija norunājuši mani nosist. Organizēti ļaudis, viņi bija pieņēmuši pat lēmumu. Kāds inelietis man par to pačukstēja. Es, protams, uztraucos ne pa jokam: mirt no savējo rokas būtu pavisam muļķīgi. Tad es nolēmu pie izdevības nošaut šo nelieti. To es izdarīju, ieslodzītiem redzot, tā, lai tie saprastu, kādēļ es to daru. Nošāvu un pateicu: «Šim cilvēkam bija pārāk gara mēle.» Acīm redzot, gūstekņi paši šo nelieti labi pazina. Nākamajā dienā gūstekņu grupas vecākais pienāca man klāt un jautāja: «Iler komisār, jūs nošāvāt mūsu biedru. Sakiet — vai viņš jums gribēja ko ļaunu nodarīt?» — «Ne man, bet jums,» es viņam atbildēju. Ieskatījāmies viens otram acīs un izšķīrāmies, šķiet, ka pēc tam viņi savu lēmumu atcēla: bija daudz izdevīgu gadījumu mani nožmiegt, taču līdz šim to izdarījuši nav.

—   Vai gūstekņi mēģina bēgt arī?

—   Un kā vēl! Ja tu zinātu, cik daudz! — Zubovs pasmīnēja.

—   Par to taču tevi var saukt pie atbildības!

—   Nedomāju vis. Es sastādu aktu pēc formas: notverts un nošauts uz vietas — man tādas tiesības ir. Citus atkal ierakstu sarakstos, ka tie gājuši bojā bombardēšanā, kā ari namiem grūstot. Savu grāmatvedību es turu kārtībā. — Skaudīgi piebilda: — Viņiem ir sava partijas organizācija un vēl kāda cita arī, viņi paši lemj, kam un kad bēgt. Dzīvo kolektīvā. Es viņu acīs neesmu nekas, viņi mani par cilvēku neuzskata.

—   Saki — kādēļ viņi tik ļoti nopūlas?

—   Glābj cilvēkus no nāves.

—   Vāciešus, — Veiss atgādināja.

—   Kā tu vari tā rimāt! — Zubovs sašuta. — Vai zini, kad viņi nes laukā no patvertnēm sakropļotus bērnus, es nevaru skatīties: tā vien liekas, ka tie būtu viņu pašu bērni, — Zubovs, smagi nopūties, teica. — Tāda nu ir padomju cilvēka dvēsele! Kas zina, vai tas liecina par spēku vai vājumu …

—   Bet kā tu pats domā?

—   Kā es domāju? Redzi, es domāju gluži tāpat kā viņi.

Viņi apsēdās pie galdiņa kafejnīcas atklātajā verandā, kur šajā agrajā rīta stundā nebija apmeklētāju. Viesmīlis, nejautājis, ko kungi vēlas pasūtīt, atnesa kafiju, maizītes, mākslīgo medu un mazu sviesta piciņu, kas nebija lielāka par desmit feniņu monētu.

Zubovs iedzēra malku kafijas un saviebās:

—   Man šīs samazgas apriebušās, es labāk pasūtīšu alu.

—   Kas tev nāk prātā? Alu dzert tik agrā rīta stundā! Šeit to darīt neklājas!

—   Nu tad pasūtīšu skābus kāpostus.

—   Neāksties, — Veiss norāja viņu.

Zubovs pavērās debesīs, kas likās piekvēpušas no ugunsgrēku dūmiem un tik tumši sarkanas kā notrieptas asinīm. Viņš saniknots pievērsās Johanam.

—   Es tev gribu kaut ko jautāt. Sabiedrotie bombardē Vāciju. Bet pasaki man — kāpēc vācu rūpniecība strādā bez traucējumiem? Tieši visnežēlīgāko uzlidojumu laikā vācu uzņēmumi ražo visvairāk lidmašīnu. Tās visas dzen uz mūsu fronti.

—   Sabiedrotie bombardē nevis militāros objektus, bet mierīgos vācu iedzīvotājus. Viņi taču ar nolūku terorizē iedzīvotājus, lai radītu paniku, — Veiss, nenogaidījis, kamēr Zubovs beidz, paskaidroja.

—   Vai tad gestapo vēl nav pietiekami terorizējis tos, to taču nevar salīdzināt ne ar kādu bombardēšanu! — Zubovs izsaucās. — Vai tu zini, ka nupat nesen atkal represēti vairāk nekā trīs simti tūkstošu cilvēku? Pagājušajā naktī es redzēju, ka ar firmas «Bolle» piena cisternām un Berlīnes ugunsdzēsēju mašīnām veda uz Austrumu fronti stacionārās baterijas, kas ietilpst Berlīnes pretgaisa aizsardzības sistēmā. Pirms tam no dzelzceļiem tika noņemti zenīta lielgabali un arī nosūtīti uz Austrumiem. Berlīnē nav palikusi tikpat kā neviena pretgaisa aizsardzības iznīcinātāju nakts eskadriļa. Sabiedrotie var tikai priecāties par šādu pakalpojumu: «Mersī, jūs esat ļoti laipni.» — Aleksejs saviebās kā zobu sāpēs. — Vai zini, šādi rīkoties var tikai nelieši! Kas tie par sabiedrotajiem: viņi grauj nevis kara rūpniecību, bet kopā ar gestapoviešiem slepkavo civilos iedzīvotājus. Mūsu sabiedrotie — no gaisa, gestapovieši — ar policijas metodēm! Vācietim vairs nav kur dēties — tikai uz fronti. Sis viņu totālais karš noslauka visus no zemes virsas. Itin visus tik uz Austrumu fronti. — Nikni piebilda: — Man reiz gadījās būt kādā nelielā kara uzņēmumā. Vācieši strādā, pildīdami darba klaušas, pa divpadsmit stundām dienā. Tieši tobrīd sākās gaisa trauksme. Skatos — visi strādā. Tā tik ir tauta, es nodomāju! Bet tad uzzināju, ka rūpnīcā bumbu patvertnes nemaz nav, bet to, kas uzdrošinās pamest darbgaldu, uzskata par sabotētāju un sūta taisnā ceļā uz koncentrācijas nometni. Rūpnīcu zonās dežurē nevis zenītnieki, bet gestapoviešu patruļas. Redzi, kā tas ir. Lielās kara rūpnīcas atrodas ārpus pilsētām, sabiedrotie tās nebombardē — tās, redzi, viņiem nav militāri objekti! — Aleksejs, brīdi klusējis, nopūtās. — Kādu brīdi atbrīvojies no glābšanas darbiem, es šo to padaru arī.

—   Ko īsti? — Veiss jautāja.

—   Neko lielu veikt neizdodas, — Zubovs noguris atbildēja. — Mēs būvējam augstākai priekšniecībai bumbu patvertnes. Tur mums izdodas nozagt spridzināmo, ko mēs lietpratīgi izmantojam.

—   Vai tev atkal ir sava grupa?

—   Tāda neliela grupiņa ir, — Zubovs izvairīgi atbildēja. — Puiši drosmīgi. Protams, es cenšos viņus audzināt, citādi par daudz aizraujas. Viņi nesen vienu aģentu no jūsu «Vali štāba» nožmiedza.

—   No kurienes jūs uzzinājāt, ka tas ir «Vali štāba» aģents?

—   Mums tur savs cilvēks, sakarnieks. Tas mums pateica šī aģenta pazīmes un to, ka tas ar vilcienu ieradīsies Berlīnē kopā ar pavadoni. Mēs tos abus sagaidījām ar pienācīgu godu, iesēdinājām mašīnā. Braucam. Sākas kārtējā bombardēšana. Tad mēs arī pieturējām pie patvertnes, kuru es cēlu pēc īpaša pasūtījuma, bet vēl nebiju to nodevis klientam. Ievedām abus patvertnē. Nopratinājām. Piespriedām nāves sodu. Pēc likuma, kā pienākas. — Zubovs pacēla acis, jautāja: — Bet tu tātad strādā pilnīgi bez atpūtas, visu laiku hitlerieša ādā? — Pašūpoja galvu. — Es gan to nevarētu. Dvēsele izkalstu. Vai tu no dzelzs esi, vai, ka spēj to visu izturēt? — Tad, paraustījis plecus, izsaucās: — Kāda velna pēc tev vajadzēja cietumā izlikties par tik cildenu vācieti? Tu varēji pastāstīt Milleram par savu Sellenbergu, un lai tie plēšas. Kādēļ tu viņu dēļ cilpā līdi?

Veiss uz to atbildēja:

—       Pagājušajā gadā gestapo arestēja Himlera aģentus, kas atgriezās pēc slepenām diplomātiskām sarunām ar angļu un amerikāņu izlūkošanas dienesta pārstāvjiem, un apvainoja tos nelikumīgā ārzemju valūtas ievešanā. Himlers parakstīja tiem nāves sodu tikai tādēļ, ka tie bija neatlaidīgi uzstājuši, lai par viņu arestēšanu paziņojot Himleram.

—   Vai re, kāda disciplīna! — Zubovs pasmīnēja.

—        Nē, — Veiss atbildēja, — runa nav tikai par disciplīnu. Tā ir fašistu slepenā dienesta metode: viņi nevēlas sevi apgrūtināt ar cilvēkiem, kuriem nav veicies. Protams, ir vēl citi, daudz iedarbīgāki līdzekļi. Darbiniekam nekādus pārmetumus neizsaka. Viņu nosūta pie ārsta. Tas iepotē — un viss!

—       Skaidrs! — Zubovs noglāstīja Johana roku. — Centies, dārgais, cik nu vien vari. — Pēc tam skumji piebilda: — Būs prātīgāk, ja mēs netiksimies. Es neprotu būt visai piesardzīgs, reizēm rupji strādāju.

—   Bet kā klājas Brigitai?

Zubova seja uzreiz atmaiga.

—       Nekas, dzīvojam! — Viņš pieliecās tuvāk un kaunīgi, bet laimīgi pačukstēja: — Mums būs bērns. Būtu labi, ja viņš piedzimtu, kad mūsu armija būs ienākusi Berlīnē: es tad viņu varētu reģistrēt kā padomju pilsoni pēc visiem likuma noteikumiem.

—   Vai Brigita būs ar mieru?

—       Gan jau pierunāsim, — Zubovs pašapzinīgi atbildēja. — Tas nemaz nebūs grūti izdarāms. Es viņai pastāstīšu par mūsu dzīvi. Gan jau piekritīs. Viņai cēla sirds.

Veiss piecēlās un sniedza roku Zubovam.

—       Nu, ardievu, — Aleksejs bēdīgi teica. — Esmu kļuvis nervozs. Agrāk no nāves nekad nebaidījos, bet tagad mirt gan negribētos. Jo tuvāk nāk mūsējie, jo grūtāk tos gaidīt …

Gustavs ieradās kotedžā apciemot Veisu un it kā starp citu apvaicājās, kādu iespaidu uz viņu atstājuši sazvērestības dalībnieki, ar kuriem viņš atradies kopā ieslodzījumā.

Veiss nievājoši izmeta:

—   Visnožēlojamāko.

Gustavs, neskatīdamies uz Veisu, sacīja:

—       Štaufenbergs, gribēdams glābt savus arestētos draugus no nāves, mēģināja nogalināt fīreru jau vienpadsmitajā jūlijā.

—  Vai re, kāds bruņinieks! — Veiss pasmīnēja.

—       Viens no ģenerāļiem, sazvērestības dalībniekiem, regulāri informēja reihsfīreru par katru Staufenberga soli. .

—   Šis ģenerālis ir pelnījis, ka viņu uzņem gestapo štatos.

—       Viņš jau sen veic gestapo slepenos uzdevumus. Starp citu, arī Hanss Speidels, feldmaršala Romela štāba priekšnieks, sniedza informāciju par savu priekšnieku.

—   Bet Romels taču gāja bojā autokatastrofā?

—       Tā tas ir, — Gustavs apstiprināja. — Bet, lai viņam nebūtu lieki jācieš no ievainojumiem, kurus viņš dabūja šajā katastrofā, kāds no viņa darbiniekiem ieteica viņam iedzert indi, ko Romels ari izdarīja.

—   Āfrikas varonis — un tik apkaunojošas beigas!,

—   Jā, savā laikā viņš bija fīrera mīlulis … — Gustavs nopūtās.

Veiss, pētījoši ielūkodamies Gustavam acīs, jautāja:

—       Acīm redzot, jūs vēlējāties dzirdēt manas domas ne par Romelu?

—        Protams, ne par Romelu, bet par tiem, — Gustavs pamāja ar galvu.

—        Īstenībā, — Veiss stingri sacīja, — kā es to nojautu no viņu sarunām, sazvērestības vadītāji bija nolēmuši kapitulēt Rietumiem, lai pēc tam uzsāktu jaunu uzbrukumu Austrumu frontē. Tas bija tīri militāri politisks manevrs un nekas vairāk. Viņi gan bija nodomājuši nogalināt fīreru, taču fīrera ideju viņi gribēja atdzemdināt visā diženumā.

—   Kā personā?

—        Es domāju — jauna fīrera personā. Bet, — Veiss ironiski piebilda, — Gēbelss ļoti precīzi noraksturoja šo sazvērestību, nosaukdams to par «telefonisku sazvērestību».

Gustavs brīdi klusēja, pēc tam draudzīgi sacīja:

—        Ja jums šādu pašu jautājumu uzdos mūsu šefs, es ceru, ka ar jūsu atbildi viņš būs apmierināts. Jūs spriežat drosmīgi, saprātīgi, jums netrūkst novērošanas spēju.

—   Pateicos, — Veiss godbijīgi nolieca galvu.

Gustavs pasmaidīja.

—        Atļaujiet jums nodot slepenu vēstuli. Parakstieties uz aploksnes un neaizmirstiet precīzi norādīt dienu, stundu un minūti, kad jūs to saņēmāt.

Kad Gustavs aizgāja un Johans atvēra vēstuli, viņš ieraudzīja apliecību, kuru Valters Sellenbergs bija viņam parādījis pie pirmās satikšanās. Tikai tagad uz apliecības bija uzlīmēta viņa fotogrāfija.

Drīz Veiss atkal devās uz Šveici, šoreiz viņš vadīja grupu, kurā bija trīs cilvēki.

Viņa pienākums bija sagaidīt un izvietot cilvēkus, kas ieradās Šveicē, kā ari izdibināt, vai tiem kāds neseko. Bez tam vēl viņam bija jāpieņem kurjeri no Berlīnes un jāsūta tie atpakaļ. Veisam vajadzēja pārbaudīt aizplombētos portfeļus-seifus, kas bija izgatavoti no stiepļu līkla, un tikai tad tos nodot kurjeriem vai arī saņemt no tiem.

Ja dokumenti bija ārkārtīgi svarīgi, portfeļos ielika plakanu portatīvu minu ar pulksteņa mehānismu. Ja kurjers ceļā aizkavētos, mina uzsprāgtu un iznīcinātu dokumentus un ari pašu kurjeru.

Johanam, saņemot šādu portfeli, vajadzēja atvērt slepeno kabatiņu tērauda tīkliņā, kurā glabājās mīna, un ar attiecīgas konfigurācijas atslēgu apstādināt pulksteņa mehānismu. Tikai pēc tam viņš nodeva portfeli adresātam. Bet, kad pats sūtīja kurjeru, viņš iedarbināja mīnas mehānismu, tikai šoreiz jau ar citu atslēgu.

Johans visai ātri izgudroja metodi, kā izņemt no portfeļa dokumentus un tos pārfotografēt. To darot, viņš nedrīkstēja apstādināt minas pulksteņa mehānismu, kaut gan kurjeri, kas veda portfeli, bieži aizkavējās un mīna varēja sprāgt, kamēr viņš pārfotografēja dokumentus savām vajadzībām. Turpretī apstādināt pulksteņa mehānismu pirms darba sākšanas bija riskanti: ja kādam ienāktu prātā pārbaudīt ciparnīcu, varēja atklāties, ka mīna padarīta .nekaitīga pirms portfeļa nodošanas adresātam.

Lai iegūtu iespēju pārfotografēt portfeļu-seifu saturu bez sevišķiem traucējumiem, Veiss ieteica savai priekšniecībai ielikt portfelī noteiktā vietā pavisam mazu fotolentas gabaliņu. Ja portfeli kāds atvērtu pirms laika, to varētu tūlīt pamanīt, jo lenta būtu apgaismota. Viņš izgudroja arī tādu paņēmienu, ar kuru varētu vainīgo pieķert: ar pulverizatoru izsmidzināja uz tīkliņa speciālu neredzamu pulveri. Ja .kāds pieskartos tīkliņam, uz tā paliktu pirkstu nospiedumi.

Šveicē Veiss dzīvoja kā drūms pedants, kas stāda augstas prasības sev un citiem. Viņš bija ļoti rūpīgs un pilnīgi nodevies savam darbam, tā iegrimis savos pienākumos, ka darba biedri sāka viņu ienīst par nesabiedriskumu, puritānismu un nepielūdzamu stingrību.

Dienas, kas bija līdzīgas cita citai, vilkās nogurdinoši ilgi. Visu šo laiku hitlerieši veda sarunas ar angļiem un amerikāņiem par vienošanās parakstīšanu. Dalless vienojās ar vāciešiem par separāta miera noslēgšanu. Un gandrīz katru dienu Veiss nosūtīja ar sakarnieka starpniecību uz Centru fotolentas. Kas uz šīm lentām bija, Johans nezināja: lasīt dokumentus pārfotografējot viņam nebija laika.

Todien, kad Padomju valdības uzdevumā PSRS Ārlietu tautas komisariāts savā sašutuma pilnajā vēstulē Amerikas Savienoto Valstu sūtnim norādīja, ka «jau divas nedēļas slepeni, Padomju Savienībai nezinot, kaut gan uz tās pleciem gulstas viss kara smagums pret Vāciju, notiek sarunas starp Vācijas militārās virspavēlniecības pārstāvjiem, no vienas puses, un angļu un amerikāņu virspavēlniecību, no otras puses», •— todien Veiss jau atradās Berlīnē. Viņš nezināja, ka šāda nota iesniegta, kā arī nezināja to dokumentu saturu, kuru fotokopijas viņš regulāri bija sūtījis uz Centru. Pavadīto laiku Šveicē viņš vēlāk atcerējās kā visgarlaicīgāko un pelēkāko savas dzīves periodu.

Negaidot Veiss saņēma no Gustava visai dīvainu norādījumu. Viņam lika griezties pie bibliofiliem un sameklēt grāmatas, rokrakstus, dokumentus, kuros bija apgaismota visa cilvēces vēsturē pastāvošo slepeno organizāciju darbība. Bija jāizpēta itin viss, vai nu tie bija viduslaiku rokraksti par slepenajiem mūku ordeņiem, vai mūslaiku amerikāņu izdevumi par kukluksklanu, sacerējumi par karbonāriem, iluminātiem, īru sinfeināriem, masoniem.

Sī nodarbība nemaz nelikās apgrūtinoša, drīzāk interesanta un deva iespēju Johanam iepazīties ar daudziem retu foliantu un senlaiku rokrakstu kolekcionāriem.

Berlīnes universitātes bibliotēkas fondu glabātājs pastāstīja Johanam, ka jau 1942. gadā, pēc vērmahta sakāves pie Maskavas, Heidrihs bija pavēlējis izņemt no apgrozības visās krātuvēs un nodot viņa personīgā lietošanā šāda paša rakstura grāmatas.

Johans palūdza fondu glabātājam sastādīt to grāmatu sarakstu, kas bija nodotas Heidriham, un, ja iespējams, mutiski anotēt tās. Fondu glabātājs, kuram bija lieliska atmiņa, apbrīnojami precīzi to izdarīja, jo savā laikā viņam bija uzdots rakstiski anotēt šo grāmatu saturu, lai atvieglotu Heidriham iepazīšanos ar tām.

Viņš it īpaši cildināja japāņu literatūru par šo tematu, kur bija aprakstītas visdažādākās japāņu slepenās organizācijas. Johans atcerējās, ka arī Hess savā laikā bija .Japānā pētījis izlūkošanas dienestu darbību un uzrakstījis disertāciju, par ko viņam piešķīra zinātnisku grādu. Kad Johans par to ieminējās fondu glabātājam, tas pašapmierināti piebilda, ka viņam ir bijis gods palīdzēt Hesam uzrakstīt disertāciju. Veiss bagātīgi samaksāja fondu glabātājam

par universitātes bibliotēkā sameklētajām grāmatām un rakstiem un lūdza, vai viņš nevarētu sniegt Johanam lādu pašu palīdzību, kādu savā laikā bija sniedzis liesam.

Pēc kāda laika Veiss paziņoja Gustavam, ka ne tikai savācis norādītās grāmatas, bet arī uzrakstījis konspektīvu bibliogrāfisku izziņu, kā šīs grāmatas izmantot.

Gustavs rūpīgi iepazinās ar plašo apcerējumu un jutās pārsteigts, cik tas pamatīgi izstrādāts, turklāt pilnīgi pareizā virzienā. Un, acīm redzot, lai apbalvotu Veisu par veikto darbu, atļāva viņam pašam nodot Valteram Sellenbergam savāktos materiālus — grāmatas, rokrakstus un rūpīgi iesieto bibliogrāfisko izziņu.

Veiss aizbrauca uz Hoenlihenu un nodeva dežurantam kastes ar grāmatām un apzīmogotu slēgtu mapi ar savu sacerējumu. Viņam lika pagaidīt.

Dežurants atgriezās ātri, pastiepa plaukstu un strupi pasacīja:

—       Jūsu ieroci! — Pavēlējis sev sekot, aizveda Veisu uz ezeru un, norādījis ar roku uz aleju, teica: — Ejiet taisni.

Johans devās norādītajā virzienā, bet tūdaļ viņu apstādināja klusā balsī izteikta pavēle:

—   Stāviet!

Kuplo kastaņkoku paēnā uz sola sēdēja Sellenbergs un viņam blakus — reihsfīrers Himlers. Uz galda viņiem priekšā atradās atvestā mape ar Veisa sacerējumu.

Veiss nostājās pamatstājā un pieteica sevi reihsfīreram.

Himlers sēdēja, brīvi noguldījis rokas uz sola atzveltnes, pārlicis vienu kāju pār otru. Briļļu stikli salti mirdzēja. Kakls tieviņš, ar savītušu ādu, pleci šauri un — cik riebīgi! — maziņas, sievišķīgas rokas ar sārtiem, pulētiem nagiem. Augsta balta un gaļīga piere, tukli, noļukuši vaigi, rievainas ausis.

Sellenbergs ar acīm norādīja uz rokrakstu:

—   Reihsfīrers atzinīgi novērtēja jūsu darbu.

Veiss atkal pieņēma pamatstāju, pamira. Ak, ja viņam būtu pistole! Nožēlodams, ka viņam nav pie rokas ieroča, viņš nobāla…

Sellenbergs, pieliecies reihsfīreram, teica, norādīdams uz Veisu:

—        Paskatieties uz viņu — redziet, kādas godbijīgas jūtas jūs iedvešat maniem ļaudīm.

Himlers pasmējās, taču acis palika tikpat nedzīvas. Pēkšņi smalkā balstiņā viņš jautāja:

—   Vai jūs tas esat, kuru vajadzēja pakārt?

—   Jā, mans fīrer.

Himlers izlikās, ka nedzird viņam piešķirto fīrera titulu, mazliet noliecās uz priekšu, lai labāk saskatītu Veisa seju, un apvaicājās:

—       Bet kādēļ tad jūs nepakāra? Jūs taču pārkāpāt impērijas valūtas likumu.

—   Piedodiet, mans fīrer, — Veiss atbildēja.

—       Tad nu iegaumējiet, — Himlers teica, — ja jūs vēlreiz dosiet iemeslu, mēs atcerēsimies šo jūsu noziegumu, un tad jums no cilpas neizbēgt. — Pievērsies Sellenbergam, viņš piebilda: — Es ticu tikai tādai uzticībai, kas balstās uz bailēm, — un pamāja ar roku, norādīdams, ka Veiss var. iet.

Veiss militāri atsveicinājās, pagriezās, sasita papēžus un devās pa aleju uz izeju, cenzdamies spert stingrus un noteiktus soļus.

Atgriezies Bismarka ielā, viņš sastapa Gustavu, kas priecīgs pavēstīja:

—   Apsveicu! Jūs esat atstājis patīkamu iespaidu uz reihsflreru!

Pirms kāda laika, kad Johans vēl meklēja grāmatas Himleram, viņš negaidot sastapa Haki —bijušo «Vali štāba» radistu. Ilakem mugurā bija gestapovieša forma. Viņš pastāstīja Johanam, ka nakti uz 1943. gada 23. novembri, kad bumba sagrāva gestapo mītni Berlīnē, Prinča Alberta ielā 8, viņš atradies tur trešajā slāvā, kur bijis iekārtots Himlera personīgais štābs, un tikai nejauši palicis dzīvs.

Izjuzdams īpašas simpātijas pret Veisu, kas viņu savā laikā izglāba no nepatikšanām, Ilake vaļsirdīgi pastāstīja:

—       Uzlidojuma laikā katrs rūpējās tikai par savu ādu. Dega ļoti svarīgi dokumenti, bet nevienam par to nebija bēda.

—   Bet ko jūs darījāt? — Veiss jautāja.

Ilake viltīgi pamirkšķināja ar aci.

—       Pēc tam kad mani toreiz visi nodeva, es iestājos drošības dienestā. Tajā šausmu pilnajā naktī es parūpējos, lai turpmāk nodrošinātu sevi. — Ļauni piebilda: — Tagad daudzi atrodas, lūk, kur! — un viņš parādīja sažņaugtu dūri.

Veiss izlikās, ka nav sapratis Ilakes mājienu, un atzinīgi teica:

—       Protams, tagad, kad jūs strādājat gestapo, jums neviens vairs neko nevar padarīt.

—   Skaidrs, — Ilake piekrita un lūdza Veisu apciemot viņu mājās.

Spriežot pēc visa, Ilake šeit, Berlīnē, bija pratis parūpēties par

sevi. Viņa istaba bija pilna visādām dārgām mantām. Blakus dīvānam, ko sedza pūkains paklājs, Johans ieraudzīja ugunsdrošu skapi. Nezin kādēļ tas bija nolikts uz grīdas, turklāt uz mutes, un nosegts ar tepiķa malu, kas klāja dīvānu. Šķiroties Veiss pierakstīja Hakes adresi un telefona numuru. Par sevi viņš Hakcm pateica, ka ieradies Berlīnē tikai uz īsu laiku, komandējumā.

Vakarā Johans norunātā slēptuvē ielika Zubovam zīmīti ar Ilakes adresi un ieteica painteresēties, kas atrodas ugunsdrošajā skapī, ja māja, kur Ilake dzīvo, bombardēšanā būs cietusi.

Tai pašā laikā Johans uzzināja par visai dīvainu operāciju, kuru veica it kā pēc Himlera norādījuma. Policijas aģenti saņēma vairākus tūkstošus fotogrāfiju un zināmu cilvēku pazīmju kartotēku. Pēc fotogrāfijām šos cilvēkus vajadzēja sameklēt Berlīnē divu nedēļu laikā, taču uz visstingrāko bija aizliegts; aizturot viņus, lietot ieročus. Nebija nekādu šaubu, ka šeit kaut kas slēpās, turklāt ļoti svarīgs, jo uzdevuma veikšanai bija mobilizēti visi labākie kriminālpolicijas aģenti.

Veiss aizgāja uz policijas direkciju un žēlojās, ka kļūdas dēļ meklējamo cilvēku fotogrāfiju vidū iekļuvusi viņa aģenta kartiņa. Šo aģentu aizturēt būtu pavisam nevēlami.

Policijas virsnieks atļāva Veisam apskatīt meklējamo cilvēku fotogrāfijas, lai izņemtu minētā aģenta attēlu.

Apskatot fotogrāfijas, Veiss pamanīja starp tām vairāku pazīstamu esesiešu un gestapo darbinieku sejas un to vidū arī Ilakes fotogrāfiju. Beidzis apskati, viņš pateicās virsniekam par laipnību un nožēloja, ka sava aģenta uzņēmumu diemžēl neesot varējis atrast. Ja tomēr viņi būs arestējuši cilvēku, kas nosauks sevi par «Mēnessērdzīgo», viņš lūdz policijas virsnieku nekavējoties piezvanīt gestapo. Johans pārliecinājās, ka viņa aizdomas ir bijušas pareizas: šīs operācijas uzdevums bija aģentu komplektēšana «vērvolfam».

Nākot no policijas pārvaldes, Veiss nejauši sastapa Kēnigsalejā šturmbanfīreru Kleinu, eksperimentālās koncentrācijas nometnes priekšnieku, kuru savā laikā viņš bija apmeklējis kopā ar Dītrihu. Uzzinājis, ka Veiss tagad kalpo SD dienestā un ir virsnieks, Kleinam radās vēlēšanās padižoties arī ar saviem panākumiem. Viņš pastāstīja, ka esot aicināts uz Berlīni nolasīt redzamiem SS un gestapo darbiniekiem lekciju ciklu par ieslodzīto uzvedības noteikumiem, tikumiem un paradumiem koncentrācijas nometnēs. Šādas lekcijas tādam pašam klausītāju sastāvam viņš jau esot nolasījis citās lielākās pilsētās.

—   Jūs droši vien stāstīsiet arī par savu bagāto pieredzi, kā jā- apietas ar ieslodzītajiem? — Veiss jautāja.

—   Nē, — Kleins atbildēja. — Mans temats stingri ierobežots: sadzīve, tikumi, paražas, ieslodzīto uzvedības noteikumi. Viņu savstarpējās attiecības. Kā ieslodzītie konspirējas un slēpj tos, kurus paredzēts likvidēt, turklāt viņu terminoloģijas īpatnības. — Kleins uzsita Veisam uz pleca un vēlīgi piebilda: — Ja jums savas nacista varoņgaitas .nāksies turpināt citādos apstākļos, jūs bažas nevienam nesagādāsiet. Esmu pārliecināts, ka jūs speciāli apmācīt nevajadzēs, jūs pats labi zināt, kā jāizturas ieslodzīto vidū, lai iegūtu viņu uzticību. — Kleins pasmējās. — Vai jūs mani sapratāt?

—   Pilnīgi. — Un yeiss nozīmīgi piebilda: — Es jums droši vien nesagādāšu pārsteigumu, ja teikšu, ka mani vairāk interesē pretošanās kustība, kaut gan dzīvot pagrīdnieku vidū ir daudz bīstamāk nekā izlikties par gūstekni koncentrācijas nometnē.

—   Noteikti, — Kleins piekrita. •— Bet šajos jautājumos es neesmu kompetents. Lekcijas par šo tematu šim pašam klausītāju kontingentam lasa citi.

—   Vai jūs neatceraties, kas lasa?

Kleins saviebās.

—   Šķiet, ka no bijušajiem sociāldemokrātiem, Haubaha tipa cilvēks. Tam bija sakari ar sazvērniekiem, kuri rīkoja atentātu pret fīreru, un viņš informēja gestapo. — Kleins nievājoši piebilda: — Manā nometnē arī bija viens no sociāldemokrātu informatoriem. Iedomājieties, pēc Staļingradas es saņēmu rīkojumu atbrīvot šo vīru. Drīz vien to atveda atpakaļ un lika turēt sevišķi privileģētos apstākļos. — Kleins sapīcis jautāja: — Vai tiešām šie vīri vēl cer uzstāties politiskajā arēnā?

—   Vardes lomā, kas uz savas muguras pārved pār upi skorpionu.

—   Jūs esat gudrs zēns, — Kleins pasmējās. — Bet, tiklīdz mēs sasniegsim rietumu krastu, mēs savus glābējus noslīcināsim.

—   Par to nav nekādu šaubu, — Veiss piekrita.

Heinrihs, saticis Johanu, pastāstīja, ka viņa tēvocis pārvērties saimnieciskā darbiniekā: rūpējas par pārtikas produktu sagādi, turklāt lielos krājumos un vāc tādus, kas ātri nebojājas. Visdažādākos civilos apģērbus, tai skaitā arī strādnieku tērpus. Nevēlēdamies izrādīt, ka tik prasts pienākums viņu apvaino, tēvocis izliekas, ka viņam uzticēts īpaši slepens un svarīgs uzdevums.

Veiss ieinteresēts jautāja:

—   Saki — vai tas viss glabājas kādā noteiktā noliktavā?

—   Nebūt ne, — Heinrihs atbildēja, — šos krājumus sūta uz dažādiem ciematiem, kas nemaz nav norādīti kartē, un vēl uz tādiem punktiem, kur, cik man zināms, nav pat nevienas apdzīvotas vietas. Jā, interesanti, — Heinrihs teica, — savā laikā taču likvidēja visus sīko amatnieku uzņēmumus, kur izgatavoja rotaļlietas, pildspalvas un dažādus mājsaimniecības piederumus. Bet tagad šos uzņēmumus atkal atjauno un tie. skaitās slepeno uzņēmumu sarakstā.

—  Vai lev nav gadījies redzēt šo uzņēmumu ražojumus?

—   Tēvocis visus paraugus slēpj ugunsdrošā skapī.

—       Jā, — Johans domīgi teica, — tas tiešām ir interesanti. — Tad norūpējies turpināja: — Ja tev, Heinrih, neizdosies pierakstīt vietu nosaukumus, uz kuriem Villijs sūta minētos pārtikas krājumus un apģērbus, tad vajadzētu nofotografēt karti, kur šīs vietas atzīmētas. Pacenties dabūt kaut vienu slepenās produkcijas paraugu. Heinrih, tikai esi piesardzīgs, turot rokā šādu rotaļlietu!

—   Vai tās ir bīstamas?

—   Domāju, ka tās var pēkšņi sprāgt, '— Johans nopietni teica.

—   Fašistu lidotāji jau ir nometuši tamlīdzīgas mantiņas padomju pilsētās, un bērni, paceldami nejauši atrastu rotaļlietu, gājuši bojā.

—       Labi, — Heinrihs piekrita, — pieņemsim, ka tas tā ir. Bet kam tev vajadzīga pārtikas noliktavu izvietošanas karte? Šādu noliktavu, pēc manām domām, ir simtiem. Varbūt labāk uzzināt, kur atrodas krājumu bāze?

—       Pārtikas un apģērbu krājumiem, lai cik lieli tie būtu, tagad vairs nav nekādas nozīmes. Mums jāizdibina, kam un kādam nolūkam tie domāti. Ja mēs uzzināsim krājumu noliktavu vietu, mēs to izdibināsim.

—       Kas tad to izdibinās — tu un es? — Heinrihs izbrīnījies jautāja. — Mēs pusgada laikā nepagūsim apbraukāt šīs vietas!

Veiss pasmaidīja.

—        Mēs — tā ir Padomju Armija. Gan tā atradīs laiku un cilvēkus, kas visu noskaidros.

—       Nu, vai zini, nodarboties ar tādu trofeju uzlasīšanu! — Heinrihs sašutis iesaucās.

—        Runa nav par trofejām. Jāatrod tie, kam tiek gatavoti slepenie pārtikas krājumi, — Johans sacīja.

Jau toreiz, kad Gustavs uzdeva viņam sameklēt grāmatas par slepenām organizācijām pašam reihsfīreram, Johanam radās aizdomas. Tās tagad apstiprinājās.

Johans bija pareizi sapratis Himlera mājienu, kurš piedraudēja viņu pakārt, ja par šo uzdevumu uzzinās kāds cits, kam nebija ar to tieša sakara.

Reiz Johans piezvanīja Ilakem pa telefonu.

Tas aiz sajūsmas, ka Veiss viņu atcerējies, gandrīz vai aizrijās un nelikās mierā, kamēr Veiss apsolījās tūlīt aizbraukt pie viņa.

—   Vesels lērums lielisku jaunumu! — Hake kliedza klausulē.

—  Lūdzu, lūdzu, brauciet nekavējoties! — Bija dzirdams, kā, stāvēdams pie tālruņa, viņš aiz nepacietības sita kāju pret zemi.

Padomju Armija jau pilnā sparā uzibruka reiha teritorijā, un tādā laikā gavilējošs nacists bija neredzēta lieta, bija vērts uz to paskatīties.

Ilake sagaidīja Johanu, katūna priekšautu apsējis virs gestapo- vieša l'ormas apģērba.

Viņš gatavoja vakariņas, parādīdams lieliskas kulināra spējas. Uz galda stāvēja vairākas tikko atkorķētas pudeles dārga vīna, kas liecināja par cieņu pret augsto viesi.

Ilake abās rokās paņēma Veisa cepuri un kā dārgumu nolika to uz kumodes.

Blēdīgi smaidīdams, viņš teica:

—   Nesen jūs bijāt oberleitnants, bet tagad jau esat kapteinis hauptšturmfīrers. Bet kas ir Ilake? — viņš parādīja izstieptu mazo pirkstiņu un pasmīnēja. — Taču ziniet, mans dārgais, jo augstāku posteni ieņem cilvēks, jo mazāk viņš zina un redz. Bet mēs, šikie gariņi, esam visur un tiekoties tikai ūsas pakustinām kā vaboles — un viss kārtībā. Vispusīga informācijas apmaiņa.

Tad viņš ar cieņu sacīja:

—   Es visos sīkumos zinu jūsu likstas un lepojos ar jūsu vīrišķību. Mūsu šefs Millera kungs sacīja, ka tādi cilvēki kā jūs jāapglabā marmora mauzolejā.

—   Bet kāpēc tad jāapglabā? — vaicāja Veiss.

—   Kā tad citādi? — brinījās Ilake. — Millers gribēja jūs pakārt, lai sariebtu Sellenbergam, kurš viņam nepatīk. Un kāpēc gan lai patiktu? Iedomājieties tikai, juridisko zinātņu maģistrs! Diezgan viņu šis zinības ir barojušas! Kopš 1934. gada viņš bija SD špiks Reinas universitātēs.

—   Laba prakse darbā ar inteliģenci, — iebilda Veiss.

—   Zinu, — Ilake sasita rokas, — zinu, jūs esat ar mieru dzīvību atdot par savu šefu! Bet varat man ticēt, dienestam gestapo ir savas priekšrocības.

—   Kādas īsti? — interesējās Veiss.

—   Politiskajā ārzemju izlūkdienestā ir daudz 'akadēmiski izglītotu cilvēku. Bet gestapo dienestā izglītots cilvēks kaut ko nozīmē. Tas prot ne tikai kā mēs visi ar dūrēm izdauzit smadzenes, bet ari ielikt to vietā ieslodzītajam tādas smadzenes, ka viņš ir priecīgs, ja viņu drīzāk pakar.

—   Nesaprotu, kā to var izdarīt.

—   Kā nu ne! Sturmfīrers Kreins, piemēram, ir bijis Bonnas universitātes profesors. Izglītots cilvēks. Reiz apstrādājām vienu žurnālistu. Ada viņam bija vienos lēveros, bet viņš klusēja. Kreins pavēlēja viņu izlaist no cietuma. Sis žurnālists parādījās saviem paziņām Berlīnē, visi uzzināja, ka viņš ir brīvībā, bet tad mēs viņu klusītiņām vēlreiz paņēmām. Un šturmfīrers ar savu roku uzrakstīja vairākus rakstus, publicēja tos ar viņa parakstu. Protams, tikai mūsu garā. Kad žurnālists to uzzināja, pats savā kamerā pakārās. Lūk, tā ir mina! Bet, lai paliktu tādu mīnu, vajadzīga kultūra. Padomājiet vien, — nozīmīgi teica Ilake. Tad viņš brīdi klusēja un svarīgi piebilda: — Doktors Langebens bija Himlera slepenais emisārs sarunās ar Dallesu. Bet mēs, gestapovieši, viņu arestējām, kad viņš no Šveices atgriezās Vācijā. Un ko jūs domājat? Reihsfīrers negribēja viņa dēļ atklāt savus noslēpumus. Pakārām. — Hake nopūtās. — Ārzemju izlūkdienestā strādāt ir tas pats, kas ķert blusas vilka kažokā. Bet gestapo dienestā pašlaik ir grandiozas perspektīvas. — Pieliecies Veisam tuvāk, viņš teica svarīgā tonī: — Man ir precīzas ziņas: daudzi vadošie SS darbinieki ieskaitīti to cilvēku sarakstos, kas piedalījušies sazvērestībā pret fīreru. Un vēl vairāk lietu tiesā ir pret ievērojamākajiem partijas darbiniekiem. Viņu vārdi kļuvuši zināmi pat angļiem un amerikāņiem. Pats pa radio dzirdēju, kā sabiedrotie viņus slavē par ciņu pret Hitleru.

—   Vai tad viņi visi jau apcietināti?

—   Nē.

—   Slēpjas?

Hake patrinās uz krēsla.

—   Nē.

—   Dīvaini gan, — brīnījās Veiss. — Politiski noziedznieki dzīvo brīvībā.

Ilakes seja pēkšņi kļuva drūma. Viņš nedroši sacīja:

—   Tiesa. Tur kaut kas nav kārtībā. — Tad ar niknumu balsī viņš atzinās: — Bet es gavilēju, cerēju: saņems viņus ciet, un man radīsies iespēja tikt uz augšu. — Viņš uzsita ar plaukstu pa resno ceļgalu un, aiz sāpēm viebdamies, iesaucās: — Bet es, muļķis tāds, domāju, ka nu tikšu pa trepīti uz augšu! Bet ko vfņi? Iznāk, ka priekšnieki sev gatavo drošu patvērumu. Pretošanās dalībnieki! Bet mani, vecu nacistu, pametis komunistiem zem kājām!

Ilakes seja pietvīka, kļuva nikna, nosvīda, šķita, ka acis izsprāgs no dobuļiem. Viņš pilnīgi pazaudēja varu pār sevi un, pieliecies Veisam, nesavaldīgi un nesakarīgi runāja kā karsoņa murgos:

—   Viss, viss ir skaidrs! Vai pazīstat Leineru? Nesen viņu apglabāja ar neredzētu greznību: vainagi no partijas, no SD un SS, no impērijas valdības. Runas. Sieva un bērni krīt histērijā. Tajā pašā vakarā ierados pie viņiem vasarnīcā ar vizīti apliecināt savu līdzjūtību. Visi sēž un ēd vakariņas. Sejās tāds miers, it kā nekas nebūtu noticis. Ēdamistabā cigāra dūmi, cigāra gals kūp pelnu traukā, bet viņu ģimenē neviens, izņemot pašu Leineru, nesmēķē.

—   Esmu pārliecināts, ka jums tā tikai likās.

—   Nē, — Veisa neticības vēl vairāk satracināts, Ilake pretojās. — Nē, nelikās! Vienā nedēļā astoņi tādi pēkšņi nāves gadījumi! Un visi miroņi savas nāves dienas priekšvakarā nezin kādēļ kārtigi atdeva seifu atslēgas tiem, kas pēc tam stājās viņu vietā. Kur tad varēja rasties tāda piesardzība?

—   Jūs esat kļuvis slimīgi neuzticīgs, Hake, — zobgalīgi viņam pārmeta Veiss.

Hakem izsmiekls bija kā uguns pakulās.

—   Nē, — viņš teica, — es vienmēr esmu aukstasinīgs. Tikai tagad nevaru savaldīties. Klausieties: partijas politiskajā rasu pārvaldē bija iekārtota kartotēka, kur bija ierakstīti vistīrāko āriešu vārdi, nācijas zieds. Profesori vairākkārt izmērīja viņus ar cirkuļiem un uzrakstīja visus radu rakstus. Bet tagad kartītes ir apmainītas. Un vai zināt, kas viņi tagad ir? Viņi pārvērsti par ebrejiem! Kā jums tas patīk? Par ebrejiem! Un kam tas vajadzīgs? No Blehhammeras koncentrācijas nometnes uz impērijas kanceleju atvesti dokumenti un apģērbi ar sarkanu krustu un dzeltenām svītrām. Un tieši tik komplektu atvests uz impērijas kanceleju, cik kartotēkā labāko nacistu vietā ierakstīts ebreju.

—   Ziniet, — teica Veiss, — tie taču ir gļēvuļi. Lai paglābtu savu ādu, viņi ir ar mieru darīt visu.

—   Jā, — piekrita Hake, — visu. Nupat notiesāja uz nāvi kādu desmitu no pašiem labākajiem, kādus es zinu. Aizgāju uz darbu un sāku viņus lamāt par nodevējiem, bet priekšnieks lika man pievaldīt mēli. Vēlāk es divus šos «miroņus» sastapu esesiešu hospitālī pie Vanezera — pastaigājas pa parku pidžamās. Viens tikai audzē bārdu, bet otram viss ģīmis nosiets pēc plastiskās operācijas.

Pārlicis vienu kāju pāri otrai, Veiss nevērīgi sacīja:

—   Jūs esat naivs, Hake. Turklāt jus ne vien esat slikti informēts, bet arī, kā redzams, darbā jums neuzticas. Tas ir viss.

—   Un jūs to visu zināt! — brīnījās Hake.

—   Protams, — Veiss apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Tas viss tiek darīts impērijas nākotnes labā.

Hake ielēja sev vīnu, izdzēra to vienā rāvienā, ar roku noslaucīja lūpas. Viņa skatiens bija bažu pilns.

—   Liekas, esmu sarunājis par daudz.

—   Nebūt ne, — teica Veiss. — Es klausījos jūsu stāstījumu ar lielu interesi. Turklāt guvu labumu sev un tātad arī savam darbam.

Viņš izstaipījās, salicis rokas aiz pakauša, un paskaidroja:

—   Arī mums, iespējams, vajadzēs maskēties. Un šo to no jūsu informācijas mēs, protams, izmantosim. Vai jūs neiebilstat?

—   Tikai neatklājiet, no kā esat to uzzinājis, — izbijies lūdza Hake. — Dieva dēļ!

—   Labi, — teica Veiss, — to es varu jums apsolīt. Bet pakalpojums pret pakalpojumu: jūs palīdzēsiet sastādīt man ziņojumu šajā jautājumā, un es personīgās iniciatīvas 'kārtībā iesniegšu to priekšniecībai. Citādi, — viņš pasmaidīja, — Millera kungs savas antipātijas pret manu šefu parādīs arī dienesta attiecībās un neiepazīstinās viņu pilnīgi ar gestapo pieredzi šajā virzienā. Un, ja jūs man palīdzēsiet, es, protams, varēšu būt jums noderīgs. Iegaumējiet: mums, ārzemju dienestam, ir šādi tādi sakari ar rietumvalstu izlūkdienestiem.

—   Es to zinu, — skumīgi teica Hake.

—   Tad jo vairāk. Tātad, ja mēs attiecīgi jūs tiem atestēsim, jums nevajadzēs audzēt bārdu.

—   Man liekas, — nedroši teica Ilake, — gestapo mani tomēr vērtē diezgan augstu. Pēc priekšniecības pavēles es kancelejā tagad ik dienas lasu marksistisku literatūru, studēju skrejlapiņas, ko izdevuši pagrīdnieki…

—   Jūs grib iesmērēt viņiem?

—   Iespējams, — teica Ilake, — bet man negribētos to piedzīvot.

—   Kāpēc?

—   Lai kā es bārstītu citātus, komunisti tūlīt saprastu, ka esmu maskējies ienaidnieks. Lai ko esam tupinājuši kamerās, visi kā viens ir izgāzušies pirmajā dienā. — Viņa balsī ieskanējās skaudība: — Es dzirdēju, ka nesen nopirktas daudzas vietas Šveices tuberkulozes sanatorijās un dažs labs no mūsējiem aizvests uz turieni sanitārajos vagonos un ar nestuvēm ienests sanatorijas ēkā. Bet tik labi veicas, protams, tiem, kas ieņēmuši augstāku amatu. — Hake nopūtās. — Ļaunākajā gadījumā es ietu pseidopartizāņu vienībā, mēs tās pašlaik komplektējam Holandē, Beļģijā un Dānijā. Pēc tam kā pretošanās dalībnieks es tur paliktu līdz labākiem laikiem …

—   Jums iztēle strādā, — Veiss viņu pārtrauca. — Bet kur jūs ņemsiet līdzekļus, kā jūs domājat dzīvot?

Ilake pasmaidīja.

—   Sajās zemēs ir pietiekami daudz turīgu cilvēku, kas palīdzēja nacistiem noturēties virs ūdens. Reizēm es viņiem to atgādinātu. Protams, ļoti delikāti, prasītu tikai minimālu summu.

—   Neko teikt, tas ir saprātīgi, — teica Veiss. — Es redzu, jūs labi rūpējaties par savu nākotni.

—   Tāpat kā visi, — piekrita Hake.

—   Bet kur jūs ņemat tik vispusīgas ziņas?

—       Es taču jau sacīju: mazie cilvēciņi strādā lielo vietā. Telefonisti noklausīšanās dienestā, šifrētāji, kanceleju darbinieki, ierindas darbinieki — mēs visi cits citam pastāstām, ko zinām par saviem saimniekiem. Viņi nekad ne par ko ar mums nerunā, bet bieži sarunājas savā starpā mūsu klātbūtnē. Pēc viņu domām, mēs taču esam tikai muļķi, kuriem nav vērts pievērst uzmanību. Bet ne jau visi mēs esam stulbeņi. — Ilake brīdi padomāja. — Kārlis Langebens, piemēram, strādāja Ilimleram un Kanarisam, gan arī amerikāņu izlūkdienestam. Un visi viņam labi maksāja.

—   Bet viņu pakāra, — atgādināja Veiss.

—   Pakāra gan, tikai ne par to, — drūmi piebilda Hake.

—   Par ko tad?

—   Langebenam bija zināmi Kanarisa sakari ar angļu izlūkdienestu, un, kad viņu apcietināja gestapo, Himlers negribēja, lai viņš izpļāpātos. Langebens taču bija labākais aģents viņa slepenajās sarunās ar amerikāņiem. Bet, ja viņš izpļāpātos par Kanarisu, angļi vairs neizturētos pret Himleru ar tādu labvēlību. Stāsta, ka viņi tikai tāpēc esot palīdzējuši Cehoslovakijas partizāņiem nogalināt Heidrihu, ka tas gatavojies atmaskot Kanarisu kā angļu aģentu.

—   Bet vai tad Kanariss bija angļu aģents?

—   Viņam bija ļoti draudzīgas attiecības ar Anglijas izlūkdienestu. Viņš ar to dalījās informācijā par Padomju Armiju, ko bija ieguvis no saviem aģentiem, jo vienmēr bija gribējis panākt, lai angļi kļūtu par mūsu sabiedrotajiem karā pret Krieviju.

—   Kāpēc tad apcietināja Kanarisu? Par sakariem ar angļu izlūkdienestu vai par to, ka viņš bija piedalījies sazvērestībā pret Hitleru?

—   Reihsfīreram jau agrāk viss bija skaidrs par Kanarisu.

—   Ak tā. Bet kāpēc tad viņu uzreiz nesodīja ar nāvi?

—   Viņam taču ir zināms, ka reihsfīrers visu zina par viņu, — droši vien tāpēc. Un, kamēr viņš klusēs, viņš varēs izmantot visas ērtības, kādas paredzētas privileģētajiem ieslodzītajiem. Vispār pēdējā laikā vecais kļuvis pavisam nederīgs. Keitels ir teicis, ka Kanarisa tieksme pastāvīgi darboties ar laiku pārvērtusies par māniju. Kanariss nav bijis spējīgs nosēdēt ne brītiņu uz vietas, un, jo vecāks viņš kļuvis, jo spēcīgāka kļuvusi viņa kaislība ceļot. Viņš domājis tikai par ceļojumiem un nemaz vairs nav interesējies par cilvēku attiecībām. Bet 20. jūlijā, kad notika atentāts uz Hitleru, viņš bija mājās. Visu šo dienu viņš nosēdējis savā vasarnīcā netālu 110 Berlīnes un neatstājis to, pat lai aizietu uz sazvērnieku štābu Bcndlera ielā.

—   Nodrošināja sev alibi?

—   Jā, lai izlocītos, kā viņš vienmēr pratis izlocīties. Taču šoreiz tas viņam neizdevās. Tagad reihsfīrers ir panācis to, pēc kā tik ilgi bija centies, — visi abvēra dienesti ir ieplūduši SD. Un, ja Kanariss savā laikā nebūtu pa visu pasauli izdaudzinājis, ka Himlers kādreiz ir bijis psalmotājs, varbūt tas viņu būtu apžēlojis un pat paturējis amatā par konsultantu Anglijas izlūkošanas jautājumos.

—   Jūs tomēr izsakāt diezgan asus spriedumus, — pasmaidīja Veiss.

—   Mēs, vecie nacisti, esam ļoti nobažījušies par to, ka daži impērijas līderi, vezdami sarunas ar angļiem un amerikāņiem, ir piekrituši nacionālsociālistiskās partijas likvidēšanai. Tikai fīrers, kurš ar Hoenloes starpniecību arī piedāvājis Rietumu lielvalstīm savus separāta miera noteikumus, nav ar mieru to darīt. Tāpēc mēs līdz pēdējam elpas vilcienam paliksim uzticīgi fīreram. Partija dzīvos, kamēr pastāvēs impērija, — svinīgi paziņoja Ilake.

—   Bet Iliimlers taču jau sen teica, ka ir iespējama sakāve karā …

—   Jā, es to zinu. Bet, ja izdosies saglabāt mūs, vecos nacistus, mēs darīsim visu, lai impērija atdzimtu no pelniem. Pats Dalless taču ir pastāvējis uz to, lai jaunajā Vācijā valdības sastāvā impērijas komisāra posteni ieņemtu viņa aģents Gizeviuss, kuram būtu ministra tiesības, jo Gizeviusam ir gestapo dienestā iegūta darba pieredze.

—   Tātad visas cerības nav zaudētas?

—   Nē, — teica Ilake, — man tikai ir ļoti nepatīkami, ka desmitiem tūkstošu pāriet nelegālā stāvoklī tādā darbā, kur tiem draud mazākas briesmas nekā man. Mani grib iesmērēt komunistiem. Un vai zināt, kāpēc? Lai vēlāk es kā pretošanās kustības dalībnieks varētu dezorientēt okupācijas varas orgānus, izprovocēt viņus uz to cilvēku apcietināšanu, kas patiešām ir piedalījušies pretošanās kustībā. Bet man jau ir pāri piecdesmitiem. Neesmu vairs nekāds puika. Navvairs tāda galva un tāda iztēle.

—■ Paklausieties — kāpēc jūs sākumā izlikāties, ka. jums nav zināmi ceļi, pa kuriem mēs pārejam nelegālā stāvoklī?

—   Kāpēc? — norūca Hake. — Tāpēc, ka es tomēr domāju ieņemt vietu, ko atstāj kāds no tiem, kas aiziet pagrīdē. Gribu, lai mans pēdējais amats gestapo būtu augstāks par to, ko ieņemu pašlaik. Domāju, ka man tam pietiks laika, pirms mani iegrūdis pagrīdē. Un man bija interesanti pārbaudīt pie jums, cik ilgi man vēl vajadzētu noturēties virspusē. Es ļoti augstu vērtēju jūsu prātu, kapteini Veis.

—   Jūs tomēr esat viltnieks, — norāja viņu Veiss.

—   Jūs arī, — teica Hake un padraudēja Johanam ar pirkstu. — Uzdevāt visādus aplinku jautājumus, kaut gan esat informēts daudz labāk nekā es.

—   Pieradums, — Johans nesamulsa.

—   Droši vien, — Hake noraizējies sarauca pieri. — Vai jūs zināt, ka mūsu dienestā cilvēks var piepeši pazust? It īpaši tad, ja viņš zina par daudz.

Veiss pamāja.

—    Bet man ir garantijas. Tās atrodas tur. — Ilake pacēla paklāju un paklaudzināja pa ugunsdrošā skapja metāla virsmu. Brīdi klusējis, viņš paskatījās uz Veisu. — Jūs esat vienīgais cilvēks, kam es varu uzticēt savu dzīvību. Rīt mani pieņems Millers. Es zinu, ar ko tas var beigties, un tomēr riskēšu. Vēlāk tādas izdevības vairs nebūs. Ja viņš man dos, ko es prasīšu — un es prasīšu šturmbanfī- rera dienesta pakāpi, — viss būs kārtībā. Bet, ja nedos, jums būs skaidrs, ka vecā Ilakes vairs nav starp dzīvajiem. Te ir atslēga. Ne agrāk kā pēc divām dienām paņemiet visu no šī skapja un nododiet Sellenbergam. Te ir Heidriha dokumenti un starp tiem paša fīrera lielas kopija, kā arī kopijas 110 lietām, kas ierosinātas pret vairākiem citiem augstiem impērijas vadītājiem. Sellenbergs par visu ziņos fīreram, un tad galvas ripos, arī Millera galva.

—   Vai jūs tos papīrus nočiepāt gestapo bombardēšanas laikā?

—   Es tos tikai glabāju, — Hake ar lepnumu izlaboja Veisa teikto, — glabāju, lai tie nenonāktu kāda nelieša rokās.

—   Un skapī ir tikai šīs lietas?

—   Protams, ne tikai tās, — teica Hake. — Te sakopoti visi netīrumi. Jūs saprotat, ka ar to palīdzību var turēt pie rīkles impērijas vadītājus.

Veiss atbīdīja Ilakes roku, kurā bija sažņaugta atslēga.

—   Velti jūs bažījaties. Esmu pārliecināts, ka rīt jums būs rokā šturmbanfīrera dienesta pakāpe.

Lai kā Ilake lūdzās, Veiss atslēgu no viņa neņēma. Atvadoties Hake bija spiests atzīt:

—   Jūs, Veis, tiešām esat kristāltīrs cilvēks. Es tikai nesaprotu, kāda velna pēc jums tas vajadzīgs.

Kad nākamajā vakarā Johans piezvanīja viņam pa telefonu, tas izdzirda valdonīgu balsi:

—   Sturmbanfīrers Hake klausās! «s.

Jaunizceptais šturmbanfīrers lūdza Veisu vēlreiz ierasties pie

viņa: gribēja parādīties tikko saņemtajā mundierī. Lai parādītu, kādas bezgalīgas varas perspektīvas viņam pavērušās, Hake aizveda Veisu sev līdzi uz kanceleju un tur viņa klātbūtnē noklausījās padoto ziņojumus. Tas deva Johanam iespēju iegūt skaidrāku priekšstatu par ļoti plašo sagatavošanos ievērojamāko esesiešu pāriešanai pagrīdē.

Pēc dažām dienām visās ievērojamākās Berlīnes avīzēs bija publicēts nekrologs sakarā ar šturmbanfīrera Ilakes pāragro nāvi. Uz apbedīšanu bija ieradušies ievērojami impērijas slepeno dienestu ierēdņi. Un vecie nacisti, no kuriem daudzi bija apbalvoti ar partijas zelta nozīmēm, uz saviem pleciem nesa zārku, nolika to uz katafalka un pārklāja ar impērijas karogu.

Iespējams, ka zārks bija piebērts ar zemi, bet pats Ilake, apmainījis mundieri pret civilapģērbu, ceļoja kā vienkāršs «Lufthansas» pasažieris uz kādu neitrālu zemi. Bet iespējams arī, ka zārkā patiešām gulēja Ilakes līķis. Millers tomēr nebija paradis piedot padotajiem tādus izlēcienus, kādu bija atļāvies Ilake, tik kategoriski pieprasīdams paaugstinājumu dienestā.

Lietām, kas glabājās pie Hakes, vairs nebija nekādas nozīmes. Neviens no impērijas vadītājiem nespēja šo nelietības koncentrātu izmantot par ļaunu citiem, jo bija jau par vēlu. Bija atlikuši tikai daži vēstures mirkļi līdz brīdim, kad padomju artilērijas zalves nozvanīja pēdējo fašistiskā reiha pastāvēšanas stundu.

65

SD politiskās ārzemju izlūkošanas ierindas darbinieku sejās parādījās dīvaina izteiksme: šādas sejas Johans bija redzējis cilvēkiem, kuri pēc ilgstošas slimības zaudējuši atmiņu.

Agrāk viņi visi izturējās vienaldzīgi sveši, bija nerunīgi, vēsi, klī- rīgi laipni — ar to tie satiekoties varēja izvairīties no jebkurām nopietnām sarunām. Toties tagad izrādīja pārāk lielu rosību un bez kautrēšanās, degdami ziņkārībā, izprašņāja par «jaunumiem» — ar šādu vārdu apzīmēja pēdējās frontes ziņas. Un katra acīs pazibēja grūti noslēpjams izmisums: vai tikai viņu nav domāts atstāt šeit, Bismarka ielā, kad pulkstenis sitīs divpadsmito stundu?

Ievērojamie aģenti, kas strādāja ārzemēs, gluži otrādi, izturējās mierīgi un ar cieņu. Viņiem nebija grūti būt mierīgiem: tie visi bija sev nodrošinājuši Rietumu valstīs labi iekārtotas «alas» un zināja, ka varēs nogaidīt, sēžot tajās, labākus laikus, regulāri saņemt no bankas tādas pašas summas, kādas tie bija saņēmuši līdz šim, atbilstošas saviem nopelniem un stāvoklim, kādu viņi ieņēma izlūkdienestā.

Veiss ievēroja, ka gandrīz visi ievērojamie vācu rezidenti, ieradušies Berlīnē no vienas vai otras Rietumu valsts, kur tie strādāja, vismazāk laika ziedoja pārskata sastādīšanai. Viņi galvenokārt nodarbojās ar savu priekšnieku personīgo uzdevumu kārtošanu. Acīm redzot, viņiem bija uzlikts par pienākumu nodrošināt visas nepieciešamās ērtības, kad vācu izlūkošanas dienestu vadītāji pārcelsies uz dzīvi tajās valstis, kur rezidenti jau bija stingri aklimatizējušies.

Sellenbergs aizbrauca uz Zviedriju.

Gustavs uzaicināja pie sevis piecus jaunus virsniekus, tai skaitā arī Veisu, un iepazīstināja viņus ar atlētiski noaugušu cilvēku. Tas bija visai vecs vīrs ar kailu galvvidu, ar grumbām un rētām izvagotu seju.

—   Varat viņu saukt par Polu.

Tagad viņi ik rītus visi pieci kopā ar Polu brauca uz Grūnevaldi trenēties. Pols viņiem mācīja visdažādākos slepkavošanas paņēmienus: ar aukstiem ieročiem, dažādu palīglīdzekļu — drāts gabalu, pudeles kakliņu izmantošanu. Mācīja nonāvēt arī ar kailām rokām.

Pols padižojās, ka pēc reihsfīrera rīkojuma viņš šos pašus paņēmienus mācot arī dienestā augstākajiem priekšniekiem, tikai viņu pašu mājās.

Tā kā Sellenbergs bija aizbraucis, Veisam radās vairāk brīva laika un viņš varēja uzrakstīt Centram sīku informāciju. Viņš to šifrētu nosūtīja profesoram Stuthofam, ielicis norunātā slēptuvē.

Pa to laiku Heinrihs bija noskaidrojis, kādās vietās izvietojas slepenās noliktavas, ar kuru apgādi nodarbojās Villijs Švarckopfs. Johans salīdzināja šo vietu nosaukumus ar karti un konstatēja, ka tādu vietu uz kartes nemaz nav. Acīm redzot, šie nosaukumi bija izdomāti vai arī kodēti un tos noskaidrot bez šifra atslēgas nevarēja.

Heinrihs, izdzirdis par to, uztraucās:

—   Tātad tēvocis man neuzticas.

—        Nē, tas vēl to* neliecina, — Veiss mierināja viņu. — Iespējams, ka pēc konspirācijas noteikumiem noliktavas vietas apzīmējumus zina tikai tās grupas vecākais, kura darbosies šajā vietā.

—        Šaubos, — lleinrihs teica. — Bet kādēļ tad Villijs glabā šo karti īpašā ugunsdrošā skapī, kur karte piestiprināta pie iekšējām durtiņām? Es reiz iegāju kabinetā tajā brīdī, kad viņš kaut ko atzīmēja uz šīs kartes. Man ienākot, tēvocis tūdaļ aizcirta durtiņas.

—   Kas tajā skapi vēl atrodas?

—        Nokas cits, vienīgi karte. Domāju, ka šis skapis paredzēts tikai slepenu karšu glabāšanai. Kabinetā valdīja tumsa, bet karti apgaismoja skapja reflektors.

—   Vai tēvocis nekad agrāk tavā klātbūtnē neatvēra šo skapi?

—   Nē, nekad.

—   Tad droši vien tev taisnība, — Johans nosprieda.

—        Es saprotu, cik tas ir svarīgi! — Heinrihs dedzīgi Iesaucās. — Darīšu visu, lai dabūtu karti.

—   Kādā veidā tu to domā izdarīt?

Heinrihs neziņā paraustīja plecus.

—        Galu galā viņš taču nonāvēja manu tēvu un kādreiz viņam par to vajadzēs man atbildēt.

—   Ne jau tev.

—   Kam tad?

—       Viņš atbildēs padomju ļaudīm par padomju cilvēku noslepkavošanu.

—   Bet kas tad es esmu? — Heinrihs iekaisa. — Fašists, vai?

—        Nu, nedusmojies,,— Johans uzlika roku viņa plecam. — Heinrih, nedari to. Tev nevajag to darīt.

—   Tu gribi teikt, lai es tagad to nedaru?

—   Nē, vispār tev to nevajag darīt.

—        Nu, vai zini! — Heinrihs sašutis iesaucās un dusmīgi nogrūda Johana roku no sava pleca.

—        Es nevēlos, lai tu sevi aptraipītu ar atriebības asinīm. Es to nevēlos.

Heinrihs gribēja jau iebilst, bet Johans, izņēmis no kabatas zīmuli un papīru, neļāva viņam runāt:

—   Tu taču esi inženieris, vai ne?

—   Nu, tāds kā inženieris.

—        Redzi, te ir shēma. Kad skapis atveras, iedegas reflektors. Skapja durvis, piespiezdamās vadu kontaktus, kas savienoti ar nomaskētu fotoaparātu, savieno tos, iedarbojas automātisks slēdzējs — un uzņēmums gatavs.

—        Diemžēl mēs redzēsim tikai tēvoča muguru, — Heinrihs pasmīnēja.

—   Bet ja nu tajā brīdī tēvocis nestāv pie skapja?

—        Jā, tad vēl kaut kas var iznākt… Es tikai nevaru iedomāties, kur novietot fotoaparātu.

—   Padomā.

—        Bet tēvocis taču atvērs skapi tikai tad, kad viņam radīsies vajadzība paskatīties uz karti?

—        To mēs jau zinām. Bet vai nevar viņu tai brīdī pasaukt prom no skapja?

—   Kā to izdarīt?

—   Ļoti vienkārši — tieši tai brīdī iezvanās telefons.

—        Bet, ejot pie telefona, tēvocis vispirms aizcirtis durvis. Turklāt kā es uzzināšu, kurā brīdī man jāzvana?

—        Redzi, — Johans skaidroja, — visu var sasaistīt kopējā ķēdē, lai, pieņemsim, piecas sekundes pēc telefona iezvanīšanās fotoaparāts izdarītu uzņēmumu.

—   Bet knikšķi taču viņš dzirdēs?

—        Var aprēķināt, lai tas sakristu ar otru zvanu. Tēvocis, neko nesaklausījis, taču noliks klausuli, bet nākamais zvans sakritīs ar kameras knikšķi.

—        Nu labi, — Heinrihs ne visai pārliecināts teica, — varam pamēģināt.

—   Kur tu gribi to izmēģināt? — Johans jautāja.

—   Kur gan citur kā tēvoča kabinetā.

—        Nē, — Veiss stingri sacīja. — Vispirms tu šo konstrukciju uzstādi savā istabā un vairākkārt izmēģini, pārbaudi, fotografēdams grāmatu muguriņas skapī. Ja eksperiments izdodas un aprēķinos nebūs kļūdu un traucējumu, tikai tad visu šo iekārtu drīkst pierikot tēvoča ugunsdrošajam skapim.

—        Es tevi tomēr nesaprotu, — Heinrihs noskaitās. — Tiek ierīkotas slepenas noliktavas, izmantojot tās, diversanti slepkavos mūsu karavīrus un virsniekus vēl pēc tam, kad hitleriskā Vācija būs beigusi eksistēt. Bet tu pret visu to izturies dīvaini aukstasinīgi.

—   Bet kas, pēc tavām domām, būtu jādara?

—   Jānošauj šturmbanfīrers un jāpaņem karte.

—   Kur mēs to liksim?

—   Tu jautā, kur mēs to liksim? — Heinrihs pārsteigts iesaucās.

—        Kam tā būs vairs vajadzīga, ja Villijs Švarckopfs tiks nogalināts? Kartei vairs nebūs nekādas vērtības, vai nu mēs to paņemsim, vai tikai pārfotografēsim. Tavam tēvocim ir kartes eksemplārs. Ņemot vērā skapja konstrukciju, tas ir visslepenākais no visiem dokumentiem, kas atrodas viņa pārziņā. Villija aizdomīgā noslepkavošana liks kartē atzīmētās noliktavas pārcelt uz citām vietām.

—        Bet ja nu tēvocim iedotu lielu miega zāļu devu un klusām paņemtu atslēgas, kamēr viņš gulēs?

—       Tavs tēvocis ir uzticams karavīrs, un pamodies viņš darīs to, kas jādara tamlīdzīgos gadījumos katram, kas glabā slepenus dokumentus. Viņš nekavējoties ziņos Himleram, ka nezināma iemesla dēļ atradies kādu laiku nesamaņā. Nu, un sāksies izmeklēšana.

—        Neko darīt, — Heinrihs nopūzdamies piekrita, — vajadzēs apdomāt tavu shēmu. — Tad piebilda:

—   Tikai šaubos, vai tā ir tik ideāla!

—        Tu to vari pilnveidot, izgudrojuma patenti vari paturēt sev… — bet, pēkšņi samulsis, Johans apklusa. Viņš saprata, ka bija izturējies netaktiski, negribot atgādinādams Heinriham viņa agrākās pretenzijas uz tēva patentiem. Bet tēvs tos bija izņēmis par izgudrojumiem, kurus viņš veica, izmantodams profesora Goldblata tehniskās ieceres.

Taču lleinrihs vai nu nedzirdēja, vai ari negribēja pievērst uzmanību viņa dzēlīgajiem vārdiem. Heinrihs bija labi audzināts cilvēks un tik ļoti mīlēja Johanu, ka iejūtīgi, bez liekiem vārdiem izprata Johana pašreizējo noskaņojumu un neiecietību.

Kādā dienā pēkšņi Johana istabā atskanēja telefona zvans. Tas viņu pārsteidza: viņš taču pats nemaz nezināja sava telefona numuru un tātad nebija varējis nevienam to pateikt. Turklāt katru sarunu pieteica iekšējais komutators.

Noņēmis klausuli, Johans izdzirda Lansdorfa balsi. Lansdorfs lūdza apciemot viņu un pateica, ka viņš jau esot nosūtījis mašīnu, kas viņu atvedīšot. Šoferis ilgi riņķoja pa Berlīnes nomali, metot līkumus pa ielām un šķērsielām, un beidzot atgriezās Vanzē rajonā. Mašīna apstājās pie savrupmājas, līdz kurai no Bismarka ielas varēja aiziet piecpadsmit minūtēs.

Lansdorfs sagaidīja Veisu draudzīgi, vienkārši, it kā vēlēdamies uzsvērt, ka Veisa pašreizējais dienesta stāvoklis atļauj viņiem runāt kā līdzīgam ar līdzīgu.

Lansdorfs bija vēl vairāk novājējis, seja tik izžuvusi, ka šķiet, tās āda iečīkstēsies, tiklīdz viņš savilks lūpas atturīgā smaidā. Un tomēr viņš izskatījās diezgan mundrs, un acis nebija zaudējušas savu vēso, caururbjošo izteiksmi.

Lansdorfs teica, ka abvērs vairs neesot pakļauts vērmahta ģenerālštābam un šī pavēle viņu nemaz nepārsteidz. Būtībā taču abvērs vienmēr atradies SD kontrolē- Visu izlūkošanas dienestu paikļaušana Himlera vienvaldībai tikai nodrošinās kopējas sistēmas izveidošanu.

Par sevi viņš zobodamies pastāstīja, ka visu pēdējo laiku esot strādājis tīri zinātnisku darbu. Viņš pat uzrakstījis reihsfīreram ziņojumu. kurā plaši jo plaši izklāstījis novērojumus un savus vērtējumus par partizāņu kustību un pagrīdes organizāciju sistēmu okupētajās Eiropas valstīs. Kaut gan materiāli, kuri bijuši Lansdorfa rīcībā, izrādījušies nepilnīgi, viņš tomēr nācis pie secinājuma, ka padomju partizāņi, kas darbojas okupētajos rajonos, izveidojuši nesalīdzināmi pilnīgākas nelegālo organizāciju formas.

Paslēpis acis zem biezajiem, baltajiem plakstiņiem, Lansdorfs brīdi nočamstināja lūpām un tad turpināja tikpat garlaicīgā balsī:

— Bet diemžēl tie, kuriem es rakstīju savu ziņojumu, pat šobrīd, kad Vācija pārdzīvo savu traģisko katastrofu, pienācīgi nenovērtē krievus un prūsiskā pašpārliecībā no mana sacerējuma nekādus secinājumus neizdarīja. Es, protams, arī domāju, ka krievu pieredze mums nav pieņemama. Ne tāpēc, ka viņu organizācijai būtu īpaša tehnika. Krievi balstās uz iedzīvotāju simpātijām okupētajos apgabalos. Viņiem nav nepieciešami profesionāli sagatavoti cilvēki. Viņu organizācijas komplektējas no plašām tautas masām. Daudz piemērotākās mums ir slepenās sazvērnieku organizācijas, kuras spētu darboties stingri izolēti no Vācijas iedzīvotājiem, uz kuru atbalstu nezin vai tagad mūsu ļaudis vairs var cerēt.

Tūkstoš deviņi simti astoņpadsmitajā gadā es vadīju nelegālās diversantu grupas, kas komplektējās galvenokārt no virsniekiem. Kad Rietumu lielvalstu karaspēks okupēja Vāciju, mēs tam iedvesām bailes un cienību ar saviem labi organizētiem terora aktiem. Sī pieredze neapšaubāmi ir pieņemamāka mūsdienu apstākļos un, es domāju, tieši mūsu valsts Austrumu teritorijā, kuras okupāciju Padomju Armija jau ir sākusi.

Mēs tomēr turēsimies pie visstingrākās diversantu grupu decentralizācijas sistēmas, mēs tās izvietosim visā Vācijas teritorijā.

Paļauties uz partijas aparātu vien, uz tās darbiniekiem mēs nevaram, jo Martins Bormanis ir izstrādājis savu īpašu plānu, kā iesaistīt gestapoviešus nelegālā darbā. Funkcionāri, izlikdamies par fašisma upuriem, kādu laiku aktīvi darbosies jaunās Vācijas politiskajā dzīvē, bet slepus centīsies atjaunot nacistu partiju ar kādu citu nosaukumu. Iespējams, ka viņiem dos norādījumu iespiesties kādā jaundibinātā demokrātiskā organizācijā, lai vēlāk to pilnīgi pārņemtu savās rokās.

Vārdu sakot, mēs šeit nodarbojamies ar to pašu, ar ko mēs agrāk nodarbojāmies «Vali štābā», tikai tagad sagatavojam diversantus un aģentus nevis no kara gūstekņiem, bet no vāciešiem, galvenokārt no SS apakšvienību darbiniekiem. Mēs esam nodibinājuši arī speciālas jaunatnes skolas — «Ādolfa Hitlera skolas». Man šķiet, ka šo skolu izvietošana senlaiku ordeņu pilīs ir asprātīga. Mēs tur atjaunosim viduslaiku rituālu un audzēkņus iesvētīsim par slepenā ordeņa locekļiem. Jaunatnes iztēli it īpaši uzbudina visādi mistiski rituāli, zvēresti lāpu gaismā, aizkapa balss, kas tiem pavēl par nodevību sodīt ar nāvi atkritējus un to piederīgos. Visādas pārbaudes un spīdzināšanas procedūras. Tas ļoti audzina.

Veiss klausījās un centās izprast, kādēļ Lansdorfs lasa viņam šo garo lekciju un kāds tam visam sakars ar viņu.

— Gestapo dienests, — Lansdorfs turpināja tikpat neizteiksmīgā balsī, — piegādā «Ādolfa Hitlera skolām» cilvēkus, kurus paredzēts likvidēt. Tas dod iespēju kursantiem nevis abstrakti apgūt meistarību, bet praktizēties pie dzīviem objektiem: mācās pratināt, pielietojot dažādus iespaidošanas līdzekļus. Vienu otru no šiem objektiem izlaiž parkā pastaigāties, kur kursants ar to tiek patstāvīgi galā — zibenīgi un bez trokšņa, bet apstrādā tā, lai pamestais līķis iedvestu iedzīvotājiem šausmas.

Man jums jāsaka, ka šie sešpadsmitgadīgie pusaudži parāda ievērojamas sekmes.

Starp citu, jūsu paziņa Angelika Biheres jaunkundze pēc pašas lūguma arī ieskaitīta šādā skolā. Kaut gan Angelika, starp mums runājot, ir histēriķe, viņa jau paguvusi izcelties to piecu sieviešu vidū, kas strādā skolā. Viņas praktizējas pie kara gūstekņiem, kuri strādā apkaimes fermās. Iedomājieties tikai, viņas rīkojas tik enerģiski, ka fermeri drīz paliks bez kalpiem. Nešaubos, ka viņas tikpat sekmīgi strādās okupētās Vācijas aizmugurē, jo citas izejas viņām nebūs. Nežēlīgo izrēķināšanos ar kara gūstekņiem vācu iedzīvotāji neaizmirsīs, un tādēļ visi vācieši, kas meklēs sadarbību ar okupācijas varu, būs jāiznīcina. — Lansdorfs aizvēra acis un jau pavisam miegaini piebilda: — Fīrers, kā man stāstīja, ļoti atzinīgi novērtējis mūsu kursantus. Viņš teicis: «Manos «Ordensburgos» izaugs jaunatne, no kuras pasaule šausmās atkāpsies, nikna, aktīva, valdonīga, bezbailīga, cietsirdīga jaunatne — tieši tāda man ir vajadzīga!»

Lansdorfs brīdi klusēja, atvēra acis un, cieši uzlūkodams Veisu, sacīja:

—   Mēs augstāko skolu kursantus komplektējam tikai no SS un gestapo darbiniekiem. Tikai no tiem mēs varam sagatavot nepārspējamus meistarus. Kad Padomju Armija būs beigusi karu un atstās Vācijā tikai okupācijas karaspēka vienības, padomju virsnieki un kareivji, kā jau tas raksturīgs boļševikiem, sāks izturēties pret vācu iedzīvotājiem ar savu parasto sirsnību un labsirdību. Viņi taču šķiras solidaritāti stāda augstāk par nacionālām antipātijām, — lūk, tad visa šī mūsu sadrumstalotā atriebēju armija sāks darboties un iedvesīs padomju karaspēkam naidu pret visiem vāciešiem. Dabiski, ka padomju virspavēlniecība tad spers attiecīgus soļus. Mēs esam sagatavojuši speciālu aģentūru, kas piegādās padomju okupācijas orgāniem ziņas par vāciešiem, kuri it kā vainīgi zvērībās. Krievi sāks masveidā represēt vācu iedzīvotājus. Bet uz sarkano teroru mēs atbildēsim ar vēl lielāku, ar savu melno teroru,.

Veiss sāji saviebās un, izlikdamies, ka tas viss viņu garlaiko, jautāja:

—   Jūs, Lansdorfa kungs, tik aizrautīgi stāstiet, ka man neviļus rodas doma — vai tikai jūs nevēlaties mani atkal paņemt savā dienestā?

—   Jā, — Lansdorfs atbildēja. — Pilnīgi pareizi. Es augsti vērtēju jūsu pieredzi abvērā.

—        Bet es nemaz nedomāju pāriet uz citu darbu. Turklāt, — Johans nolēma padižoties, — es, šķiet, baudu pilnīgu Sellenberga uzticību un …

—   To es ļoti labi zinu, — Lansdorfs viņu nepacietīgi pārtrauca.

—   Es varu pārliecināt Sellenbergu, ka jūs mūsu dienestā pašreiz atnesīsiet lielāku labumu.

—   Labi, es padomāšu.

—   Cik ilgi jūs domāsiet?

—   Tas ir atkarīgs no jums, — Johans valšķīgi atbildēja.

Lansdorfs pārsteigts sarauca uzacis.

—       Tā kā man ir iespēja izvēlēties, es gribētu zināt sīkāk par darbu, kuru jūs man piedāvājat. Vismaz to, ko jūs drīkstat stāstīt.

—       Es likšu majoram Dītriham jūs iepazīstināt ar to darbu iecirkni, kurā mēs gribam jūs izmantot.

—       Vai Dītrihs ir šeit? — Johans pārsteigts iesaucās. — Un jau tnajors?! Es no visas sirds viņu apsveiktu.

—        Jūs to varēsiet izdarīt kaut vai tūlīt. — Lansdorfs piespieda pogu un pavēlēja dežurējošajam virsniekam: — Palūdziet šurp majoru Dītrihu.

Johans ne tikai priecājās, bet bija nepasakāmi laimīgs, ka Dītrihs atrodas Berlīnē. Johans zināja, kā viņam jāizturas pret Dītrihu un ko tas viņam ir parādā.

Dītriham ienākot, Johans izplūda smaidā, kaut viņa skatiens cietsirdīgi un nelokāmi atgādināja, ka viņš nekā nav aizmirsis.

Aizvedis Veisu uz savu kabinetu, Dītrihs apsēdās blakus uz dīvāna un līdzjūtīgi apvaicājās:

—   Pie mums klīda baumas, ka jūs esat pakārts.

—        Nevis es esmu pakārts, bet man pie krūtīm ir piekārts… — Veiss nozīmīgi paskatījās uz dzelzs krustu, kas greznoja viņa krūtis.

—   Apsveicu, — Dītrihs vienaldzīgi nomurmināja.

—   Kā jūs varējāt šaubīties par mani, — Veiss draudzīgi teica,

—  ja pats esat pārliecinājies, ka es pat jūsu noziegumus protu glabāt kā vislielāko noslēpumu.

—   Es nesaprotu jūsu joku! — Dītrihs sašutis iesaucās.

—        Tas ir slikti, ka jūs nesaprotat, — Veiss pārmeta. — Es tikai gribēju jums pateikt, ka manās acīs jūsu pārkāpumiem nav īpašas nozīmes. Vispār sakot, ņemot vērā visu, kas notiek, tic vairs nemaz neliekas tik kliedzoši. Vai nav tiesa? Tagad par mums abiem daudz ievērojamāki cilvēki gatavi velns zina ko darīt, lai tikai glābtu savu ādu. Bet mēs abi, lai būtu kādi būdami, joprojām labprāt atdotu savu dzīvību par fīreru, vai ne? Mēs abi «vērvolfa» vilku ādā cīnīsimies uz nāvi, kamēr mūsu priekšnieki, laimīgi evakuējušies uz

Spāniju, Argentīnu, Sveici, Meksiku, dzīvos zaļi. Bet varbūt tiem patvērumu dos arī Amerikas Savienotās Valstis? Bet mēs kā vientuļi un izsalkuši vilki dzīsim pēdas laupījumam.

—   Jā, — Dītrihs pavisam sadrūmis piebalsoja. — Iespējams … — Un negaidot dzīvi jautāja: — Jūs, šķiet, bijāt «zelta kurjers»? Jūs taču vedāt uz Šveices banku valūtu, kas nodrošinās emigrācijā reiha varasvīriem labklājību un zaļu dzīvi.

Johans neatbildējis līdzjūtīgi teica:

—   Kad Padomju Armija iebruka Austrumprūsijā, es atcerējos jūs, major Dītrih. Vai tur nepalika jūsu vecāku muiža? Zaudēt īpašumu! Tas ir šausmīgi!

Dītrihs bēdīgs saguma.

—   Jā, — viņš apstiprināja. — Man nākotnē būs jāiztiek tikai ar virsnieka pensiju.

—   Bet kas jums šo pensiju maksās?

—   Kas main to maksās?! — Dītrihs pārsteigts iesaucās. — Vācijā taču kaut kāda valdība būs, un vai tad tā nemaz nerūpēsies par virsnieku likteni, kuri aizstāvējuši reihu kaujas laukā!

—   Atļaujiet, — Veiss viņu pārtrauca, — mēs taču neesam vērmahta virsnieki. Nezin vai mūsu dienestu jaunā Vācijas valdība uzskatīs par atbalstāmu.

—   Tad es nezinu, ko darīt… — Dītrihs apjucis noplātīja rokas.

—   Es esmu vienkārši izmisis. Ja mūsu muiža neatrastos padomju okupācijas zonā, man vēl būtu palikusi kāda cerība. — Bridi klusējis, viņš jautāja: — Vai jūs tiešām gribat atstāt Sellenbergu un atgriezties pie Lansdorfa? — Dītrihs skaudīgi nopūtās. — Ārzemju izlūkošanas kadrus noteikti nodrošinās labāk nekā mūs. Tie necietīs trūkumu, un arī par savu dzīvību tiem nebūs jādreb.

—   Protams, — Veiss sacīja. —. Mēs saņemsim pensiju no SD speciālā fonda, kas glabājas neitrālo valstu bankās. Turklāt par mums droši vien interesēsies kolēģi Amerikas Savienotajās Valstīs un, kļūdami par mūsu pēcnācējiem, parūpēsies, lai mēs neciestu trūkumu. Acīm redzot, drīz mūsu karaspēku no Rietumu frontes pārcels uz Austrumu fronti, un tas uzreiz Rietumos radīs pavisam citu noskaņu, — mēs varēsim cerēt uz zināmu līdzjūtību un pat uzticību, ja tikai izdosies panākt vienošanos.

—   Par to es nemaz nešaubos! — Dītrihs jutās sarūgtināts.

—   Pat karavīri neslēpdamies jau runā par mūsu armijas pārcelšanu uz Austrumu fronti. Bet es netieku vaļā no Lansdorfa. Palikt nozīmē pārvērsties par melnā apmetņa un dunča bruņinieku. Bet man taču vairs nav piecpadsmit gadu kā šiem puišeļiem no «Ādolfa Hitlera skolas». — Dītrihs uzlika roku Veisa rokai un mīlīgi teica:

—   Ja mēs apmainītos amatiem, es būtu ļoti laimīgs. Es taču tik labi pazīstu Rietumeiroīpai un varētu būt ļoti noderīgs Sellenbergam.

—       Vai ziniet, — Veiss paraustīja plecus, — speciālistu Rietumeiropas jautājumos mums netrūkst. Varbūt Padomju Savienībā …

—       Kas jums nāk prātā! — Dītrihs šausmās iesaucās. — Tad jau labāk nošaiijos.

—- Nu, bet Austrumeiropas valstis? Mēs tur atstājām plašu aģentūras tiklu.

—       Austrumeiropā briest revolucionāri nemieri, — Dītrihs ar nepatiku noraidīja arī šo priekšlikumu. — Savā laikā, būdams vēl kadets, es apmeklēju šīs valstis, bet toreiz tur viss vēl izskatījās diezgan pieklājīgi. Johan, ziniet, — Dītrihs lūdzošā balsī teica, — es samierinātos ar vispieticīgāko amatu, bet tikai tādā valstī, kur kungi valda pār tautu, bet nevis tauta pārvalda valsti. Es vienmēr 1111 visur atradīšu kopīgu valodu ar jebkuras nācijas cilvēkiem, kas ieņem tādu pašu sabiedrisku stāvokli, kādu ieņēmu es. Mūs tuvinās audzināšana, domāšanas veids.

—        Labi, — Veiss apsolīja, — ja radīsies iespēja, pacentīšos kaut ko daiit jūsu labā. Bet tagad aprunāsimies par to, ko man piedāvā Lansdorfs. Pacentieties mani iekārdināt ar jūsu darba vilinošām perspektīvām. Ja jums tas izdosies, nav izslēgta varbūtība, ka es mainīšos ar jums vietām. — Johans patētiski iesaucās: — Varbūt man radīsies vēlēšanās labāk mirt par fīreru reiha zemē nekā nīkuļot, teiksim, Dienvidāfrikā, par ko sapņo daudzi no mūsējiem. — Viņš diezgan ciniski mudināja Dītrihu: — Nu, parādiet savu preci. Ko jūs gribat man piedāvāt?

—   Vispirms inspekciju.

—   Lai es aizietu bojā bombardēšanā?

—        No tās nav jābaidās: tās vietas, kur atrodas skolas, netiek bombardētas.

—   Kā jūs man to pierādīsiet?

—   Nezinu, kā lai jums to pierādu.

—   Tad dodiet šurp karti.

—   Bet tā taču ir pilnīgi slepena.

—       Nu. velns ar to! Tad parādiet sarakstu. Es pietiekami labi pazīstu Vāciju, pārliecināšos arī bez kartes.

—   To es nevaru darīt tā paša iemesla dēļ.

—       Nu, vai ziniet, — Veiss saskaities piecēlās, — tādā gadījumā es jums vēlu turpināt savas varoņa gaitas:

—   Pagaidiet, — Dītrihs, jau piekāpdamies, apturēja Veisu.

—  Labi, es parādīšu jums skolu sarakstu. — Dītrihs atvēra ugunsdrošo skapi, izņēma vairākas pie pirkstiem līpošas zīdpapīra lapiņas.

Veiss lasīja:

1.  Ordeņa pils (Ordensburga) «Zontlofeja» Alhojā (Bavārija).

2.  Ordeņa pils «Fogelzanga» pie Ilēmindas (Eii'ela).

3.  Ordeņa pils «Bilova» (Pomerānija).

4.  Pils «Potcrbruta» pie Sankt-Peltenes (Austrija).

5.  Jaunatnes vadītāju akadēmija Braunšveigā.

6.  Partijas vadītāju skola Zalcburgā.

7.  Grīzē.

8.  Ordeņa pils «Kresinzē» netālu no Falkenburgas Austrumprūsija).

Veiss izvilka cigareti un lēnām aizsmēķēja, dziļi ievilka dūmu un, it kā pilnīgi nodevies smēķēšanai, atspieda muguru pret dīvāna atzveltni. Viņa smadzenes saspringti strādāja — tās iegaumēja skolu nosaukumus. Tiklīdz Johans bija pārliecinājies, ka visi nosaukumi iespiedušies atmiņā, viņš nevērīgi atdeva sarakstu Dītriham. Jāsaka, ka jau agrāk, meklējot grāmatas Sellenbergam, viņš domāja, ka dažas no šīm ordeņu pilīm var izmantot par bāzēm fašistu slepenajām organizācijām.

—   Taisnību sakot, — Veiss vienaldzīgā balsī teica, — Bismarka ielā mums daudz sīkākas ziņas par jūsu dislokāciju. Man ļoti žēl, Dītrih, bet jūs, acīm redzot, uzskatāt mani par vērmahta virsnieku. Vai tiešām jūs nesaprotat, ka mums, SD Sestās nodaļas darbiniekiem, ir nesalīdzināmi nopietnākas ziņas par fīrera mērķiem un centieniem nekā jums? — Stingri pateica: — Man nepieciešama noteikta garantija, man jāpārliecinās, ka tas, ko jūs darāt, nav izmisuma brīdī sacerēta avantūra, bet labi apdomāts un drošs darbs, no kura ir atkarīga jaunās dižās Vācijas nākotne. — Tad Johans piebilda laipnāk: — Pārlieciniet mani, ka darbs, ko es darīšu, nebūs veltīgs, kaut gan — un to es saku jums — es nemaz nešaubos par tūkstošgadīgā reiha nemirstību.

—   Veis, — Dītrihs padevīgi atbildēja, — lūdzu, tikai ne šodien.

—   Kādēļ tad ne šodien? Jums taču jāsaprot, kāpēc es tik neatlaidīgi to prasu. Tieši šajās dienās, kad izšķiras Vācijas liktenis, ikviens no mums izlemj arī pats savu likteni. Nav izslēgta varbūtība, ka, atgriežoties Bismarka ielā, es saņemu uzdevumu un, kā tas jau bijis vairākkārt, parīt atradīšos kādā citā zemē. Un varbūt palikšu tur. Tādēļ šķiroties es atvadīšos no jums un varbūt pat uz visiem laikiem.

—   Labi, Johan, — Dītrihs teica. — Mēs parunāsimies, tikai man steidzīgi jāpārvieto daži dokumenti no sava seifa uz Lansdorfa personīgo seifu. Vai jūs esat ar mieru mazliet pagaidīt?

—   Labprāt, — Veiss atbildēja.

Dītrihs atvēra seifu un sāka nesteigdamies pārlikt mapes no viena seifa otrā. Laiku pa laikam viņš kādu no mapēm atsēja un pārlasīja tajā ieliktos dokumentus.

Veiss garlaikodamies piegāja pie viņa un nostājās blakus. Dītrihs tam nepiegrieza vērību un nesteigdamies turpināja savu darbu. Tas vilkās ne visai ilgi. Aizvēris seifu, Dītrihs likās izbrīnījies, ka Veiss vēl stāv tepat.

—   Ak jus vēl gaidāt? Vai vēlaties, lai es jums vēl kaut ko piedāvātu?

Veiss sniedza roku Dītriham.

—   Pateicos, Dītrih. Kā redzu, jums ir taisnība: tas, ar ko jūs nodarbojaties, ir visai perspektīvs darbs. Es jums piezvanīšu rīt. — Un steidzīgi atstāja istabu.

Johans gāja pa ielu, neko neredzēdams, viņš pat nejuta zemi zem kājām. Visa viņa būtne bija krampjaini, neiedomājami saspringta. Tā bija necilvēcīga izturēšanās pret savām smadzenēm, likās, ka tās pārkvēlos. Viņš centās paturēt atmiņā dokumentu saturu, kurus viņa klātbūtnē pārlapoja Dītrihs.

Johans iegāja kafejnīcā, apsēdās pie galdiņa kaktā, izņēma no kabatas avīzi un, uzlūkojis viesmīli pilnīgi noreibušām acīm, izgrūda:

—   Labi! — Pēc tam, it kā pamodies no miega, gurdi piebilda: — Minerālūdeni.

Kad viesmīlis atgriezās, Johans tikai pamāja ar roku un turpināja šo to atzīmēt uz avīzes «Volkischer Beobachter» malas. Likās, ka viņš to lasīja ar lielu interesi. Pēc tam, izdzēris ūdeni, atstāja uz galdiņa pieklājīgu dzeramnaudu un aizgāja, paņēmis līdzi avīzi.

Johans pirmo reizi ieradās masāžas salonā neatļautā laikā. Viņš pavēlēja pasaukt profesoru Stuthofu un, kad tas ieradās kabīnē, sāka sašutis žēloties par masieru neveiklību. Profesors lūdza viņu nomierināties un uzaicināja viņu ienākt savā kabinetā. Veiss, tīda- mies palagā un turēdams rokā to pašu avīzi, sekoja profesoram. Un, neļaudams profesoram bārties par tik nepieļaujanfu konspirācijas noteikumu pārkāpšanu, pavēlēja — jā, tieši pavēlēja — paņemt papīru un pierakstīt to, ko viņš ziņos.

Aptinis sev apkārt palagu, Johans sēdēja atzveltnes krēslā ar aizvērtām acīm un, šūpodamies kā maniaks, diktēja un diktēja profesoram, tikai paretam uzmezdams acis atzīmēm avīzes malā.

Kad Johans bija beidzis diktēt, viņa izmocītā seja mirka sviedros.

Profesors iedeva viņam iedzert kādas zāles un teica:

—   Es tūlīt jūs aizvedīšu atpakaļ uz kabīni. Liecieties uz dīvāna un guliet. Lai kas arī notiktu, pacentieties aizmigt. Jūsu smadzenes ir neiedomājami pārpūlētas, jums nepieciešams dziļš miegs. Šāds sasprindzinājums nevar palikt bez sekām. — Štuthofs saņēma Johanu aiz pleciem, pievilka sev klāt un noskūpstīja uz pieres:

—   Mans mīļais, gudrais zēns!

Saudzīgi aizveda viņu uz kabīni, aizvēra durvis un piekāra pie tām izkārtnīti: «Ilgstoša atpūta. Netraucēt.»

Veiss, ņemot vērā noteikumus, pastāstīja Gustavam par sastapšanos ar saviem bijušajiem abvēra darba biedriem. Gustavs ironizēja:

—        Admirālis Kanariss stūrēja uz Anglijas krastu, un nav nekāds brīnums, ka dažs labs no viņa komandas ari ilgojas nokļūt šajā zemē.

Johans zināja, cik viltīgs ir Dītrihs. Dītrihs droši vien jau būs paziņojis Lansdorfam, ka viņš ir iepazīstinājis Veisu ar dažiem slepeniem materiāliem. Tādēļ piesardzības nolūkā nicīgi piemetināja:

—        Majors Dītrihs, vēlēdamies mani ievilināt savā dienestā, izlika man priekšā savas bodes preci.

—  Nu, un kāda tā ir? — Gustavs jautāja.

—        Viņi sludina: «Naids — mūsu bauslis, atriebība — mūsu cīņas sauciens,» — un zem šī karoga pulcina pienapuikas. Mani tamlīdzīga nodarbība neaizrauj.

—        Jūs tomēr nezaudējiet sakarus ar saviem bijušajiem darba biedriem, — Gustavs ieteica. Pie tam visai nozīmīgi piebilda:

—   Reihsfīrers ciest nevarēja Kanarisu un, pārņēmis admirāļa ekipāžu savā vadībā, nez vai gribēs uzticēties bijušajiem Kanarisa darbiniekiem.

—   Klausos, — Veiss sacīja.

Tajā pašā dienā Lansdorfs atkal lūdza Veisu apciemot viņu.

Šoreiz Lansdorfs bija drūmā garastāvoklī un ārkārtīgi uzbudināts. Staigāja pa istabu, pēc tam pēkšņi apstājās un, dusmīgi piespēris kāju, stingri noprasīja:

—        Vai jūs zināt, kas notika šajā namā tūkstoš deviņi simti četrdesmit otrā gada divdesmitajā janvārī?

Veiss noraidoši papurināja galvu.

—        Augstāko varas orgānu pārstāvji šeit pieņēma 1111 apstiprināja Himlera ieteikto ebreju iznīcināšanas plānu. Noteica precīzus skaitļus katrai Eiropas valstij, bet kopējā summa sniedzās pāri par vienpadsmit miljoniem. Bet jau kopš tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešā gada Greifelts, Eihmanis, Globke vadīja ebreju masveida nonāvēšanu.

Veiss pētījoši uzlūkoja Lansdorfu un nesatricināmi mierīgi sacīja:

—        Mūsu pretinieku valdības galvas Jaltas konferencē vienojās par kara noziedznieku sodīšanu.

—       Tā tas tiešām ir. Jūs mani esat pareizi sapratis, — Lansdorfs norūca.

Veiss dzēlīgi iebilda:

—        Bet manis toreiz šajā .namā nebija, un es nedzīvoju tajā arī tagad.

Lansdorfs piemiegtām acīm atcirta:

—        Jūs esat bieži redzēts Bernē llerengasē. Ja nemaldos, tieši šajā ielā atrodas Amerikas Savienoto Valstu stratēģiskā dienesta pārvaldes pilnvarotā Allena Velsa Dallesa rezidentūra?

—       Tad jau mani būs izsekojuši angļu izlūkošanas aģenti, — Veiss vēl asāk atcirta.

Lansdorfs izlikās, ka nav dzirdējis Veisa atbildi, un, iegrimis domās, gurdā balsī turpināja:

—        Dalless agrāk bieži brauca uz Berlīni, un savā laikā es biju pazīstams ar viņu, bet tūkstoš deviņi simti trīsdesmit trešajā gadā, kad fīrers viņu uzaicināja pusdienās, man ar viņu bija gara intīma saruna. Dallesa juridiskais kantoris pārstāvēja Amerikas Savienotajās Valstīs lielāko vācu monopolu intereses, un nav izslēgta varbūtība, ka viņš arī vēl tagad aizstāv viņu intereses. — Lansdorfs, čamstinādams lūpām, piebilda: — Pēc šī kara Lielbritānija būs zaudējusi savu noteicējas stāvokli. Anglija būs tikai Amerikas Savienoto Valstu partnere, turklāt tāda partnere, ar kuru var nerēķināties.

—        Iespējams, — Veiss piekrita, gudrodams, kas Kanarisa draugam un domu biedram Lansdorfam īsti prātā. Nebija šaubu, ka šo pēkšņo un attklāto pārorientēšanos uz Amerikas Savienotajām Valstīm ietekmēja bailes no atmaksas: Lansdorfs baidījās nokļūt kara noziedznieku skaitā.

Tad viņš pēkšņi bargi, pat draudīgi sacīja:

—        Dītrihs man ziņoja, ka jūs esat izmantojis viņa samulsumu un visai aizdomīgi interesējies par dažiem ļoti slepeniem dokumentiem. Man jāievēro instrukcija, un es esmu spiests par to ziņot priekšniecībai.

—       Varat nemaz nepūlēties, — Veiss pasmīnēja, — es jau pats par to paziņoju savai priekšniecībai.

—   Ar kādu nolūku jūs to darījāt?

—        Man šī instrukcija tikpat labi zināma, tādēļ rīkojos tā, kā to prasa instrukcija.

Lansdorfs ieinteresēts paskatījās Johanā.

—   Jūs, Veis, esat šo to iemācījies.

—   Jūsu godājamā vadībā, — Johans kautri un vienkārši atbildēja, tikai aizvainots piebilda: — Jūs velti 'cenšaties mani iespaidot ar varu. Es neesmu aizmirsis, kādu pateicību es jums esmu parādā. Tādēļ ar lielāko prieku pakalpošu jums.

—   Jums taisnība, Veis, — Lansdorfs nopūtās. — Jūs esat godīgs cilvēks. Un pret jums jāizturas tikpat godīgi.

Veiss piecēlās, nolieca galvu un piespieda roku pie sirds.

—   Redziet, — Lansdorfs sacīja. — Mūsu teroristu grupām, nemaz nerunājot par uzdevumiem, ko tām vajadzēs veikt vēlāk, būs jāveic vēl kaut kas cits. Starp citu, mēs juridiski gribam nosaukt šīs grupas par partizāņu grupām. Ņemot vērā ienaidnieka straujo virzīšanos uz priekšu, koncentrācijas nometņu administrācija neparedzētu apstākļu dēļ var nepagūt evakuēt vai arī iznīcināt ieslodzītos. Teroristu grupām būs jāpalīdz likvidēt ieslodzītos un sadedzināt, uzspridzināt jums saprotamu apsvērumu dēļ visu nometņu specifisko iekārtu.

Veiss iesvilpās.

—   Šķiet, tagad es sāku saprast jūsu bažas. Ar to jūsu «partizāņu» kustība zaudēs savu grezno patriotisma, varonības un tamlīdzīgu cildenu motīvu izkārtni. Katru notvertu teroristu tad sodīs kā neaizsargātu ļaužu prastu slepkavu. Un visi vācieši, pat tic, kas agrāk jums juta līdzi, ar sašutumu novērsīsies no jums.

—   Pareizi, — Lansdorfs piekrita, — jūs mani esat sapratis. — Tad lepni iesaucās: — Es labprāt nolikšu savu galvu kā vācu pretošanās kustības cīnītājs! Bet man ir viena vājība: es vēlētos savu vārdu saglabāt vēsturē.

—   Ar ko es jums varētu pakalpot? — Veiss lietišķi apjautājās.

Lansdorfs atkal brīdi klusēdams staigāja pa istabu, pēc tam atvēra ugunsdrošo skapi, izņēma aizlīmētu aploksni un pasniedza to Veisam. Uz aploksnes bija uzrakstīts: «Minhene, Albertam fon Lansdorfam.» Johans neizpratnē pacēla acis.

—   Vēstule adresēta manam brālim, — Lansdorfs paskaidroja.

—  Tajā es izteicu dažas savas domas. So vēstuli es vēlētos nodot ar jūsu starpniecību.

—   Bet es nezinu, vai man iznāks kādreiz braukt uz Minheni.

—   Es domāju, — Lansdorfs viņu pārtrauca, — jūs droši vien atkal brauksiet uz Bērni. Ja šī mana vēstule nejauši nonāktu Dallesa rokās, es jums nekā nepārmestu. Vai tagad jums ir skaidrs?

—   Jā, — Veiss sacīja. — Bet, lai uzņemtos tik kutelīgu uzdevumu, man, kaut arī vispārīgos vilcienos, jāzina vēstules saturs.

—   Ak, par to nemaz neraizējieties! — Lansdorfs viņu mierināja.

—  Tur nav ne militāru, ne valsts noslēpumu. Kaut kas līdzīgs dienasgrāmatai, kurā es nosodu ieslodzīto masveida iznīcināšanu koncentrācijas nometnēs, jo es to uzskatu par necilvēcīgu rīcību. , — Jūs esat cēls cilvēks! — Veiss dedzīgi iesaucās. — Turklāt tik tālredzīgs!

—   Amerikāņi var man ticēt: es darīšu visu, lai man pakļautās grupas neiznīcinātu ieslodzītos koncentrācijas nomelnēs, kas atrodas Vācijas Rietumu teritorijā.

—   Bet kā būs ar tiem, kas atrodas Austrumu teritorijā?

—   Pietiks ar to, — Lansdorfs nepatikā saviebās, — ka es, ievērojot Rietumu lielvalstu intereses, novērsīšu terora aktus tur, kur to atrodu par vajadzīgu.

—   Tātad reiha Austrumu teritorijā visus ieslodzītos tomēr iznīcinās?

—   Domāju, ka ar to tiks galā pati nometnes administrācija, — Lansdorfs izvairīgi atbildēja. — Protams, vērmahta vienības vai arī speciālas šim nolūkam paredzētas SS apakšvienības sniegs tām palīdzību. Jā, ka neaizmirstu jums pateikt. Tā kā mums tagad ir kopēja vadība, jums un majoram Dītriham jāveic neliels divu dienu ilgs, bet visai sarežģīts kancelejas darbs. Jūs pārbaudīsiet, kā noformēti dokumenti tiem, kurus jums saprotamu iemeslu dēļ mēs tagad nosūtām uz koncentrācijas nometnēm. Mēs viņus it kā pārvietojam no vienas nometnes uz otru, lai, tā sakot, saglabātu tiem ilgstošu ieslodzījuma stāžu. Jums liela pieredze abvēra darbā, jūs neesat jāmāca, kā tas jādara. Sākt varat tūlīt.

Dītrihs bija paradis darbu uzvelt citiem, bet sveša nopelnus pierakstīt sev. To Veiss jau zināja no agrākiem laikiem. Turklāt Dītriham trūka viselementārāko zināšanu nometņu lietvedībā, kaut gan viņš uzdevās par speciālistu. Dītrihs no visas sirds priecājās, dabūdams Veisu palīgā.

Nekādas īpašas «lietas» jaunizceptajiem ieslodzītajiem nenofor- mēja. Aprobežojās ar to, ka noslepkavoto gūstekņu «lietās» ielīmēja citu fotogrāfiju, iepriekš to ķīmiski apstrādājot, lai tā neizskatītos tik svaiga. Uz visām šīm «lietām» bija attiecīga zīme: ieslodzītais pakļauts «sevišķam režīmam», tas nozīmē, ka viņš nekavējoties jānobendē.

Katrai lietai bija jāpievieno gestapo kartotēkas kopija, kurā bija ierakstīts, par kāda veida «noziegumu» ieslodzītais notiesāts ar nāvi.

Reihsfīrera parakstu uzspieda ar zīmogu. Un tāpat ar zīmogu uzspieda attiecīgu zīmi, kas nozīmēja, ka šo ieslodzīto bez īpaša gestapo rīkojuma nedrīkst sodīt ar nāvi.

Kartītes otrajā pusē, apakšējā kreisajā stūrī, bija ar tušu jāuzzīmē smalka bultiņa ar smailo jumtiņu uz augšu — tas apstiprināja, ka minētā zīme jāņem vērā.

Slepeno dienestu kancelejās šādu bultiņu parasti rakstīja pirms dzimšanas datuma, bet, atzīmējot nāves datumu, — bultiņu apgrieza otrādi, ar smailo jumtiņu uz leju. Ja bultai blakus datumu neuzrādīja. tad tas nozīmēja tikai vienu —- ieslodzītajam jāmirst. Tieši šādas bultas Johans rakstīja visām kartītēm.

Dītriham pat prātā nenāca pārbaudīt Johana darbu.

Instrukcijā bija noteikts, ka pie katras bultas «lietā» vajadzēja piestiprināt trīsstūri no sarkana papīra. Dītrihs to uzskatīja par tīri birokrātisku izdomu. Taču Johans zināja, ka katrai detaļai «lietas» noformēšanā ir sava īpaša nozīme. Tādēļ viņš sagrieza trīs- stūrīšus no melna papīra un kārbiņu ar šiem trīsstūrīšiem nemanot nolika Dltriham priekšā. Dītrihs nedomādams turpināja spraust trīsstūrīšus pie kartītēm, jo šis darbs viņam likās mazāk apgrūtinošs nekā noņemšanās ar noformēšanas detaļu pārbaudi. Melnais papī- ritis nozīmēja, ka minētajam ieslodzītam pārtika nav paredzēta, —• citiem vārdiem, nometnes administrācija var šādu ieslodzīto «norakstīt» jau viņa atvešanas dienā.

Kamēr viņi tā kopā strādāja, Dītrihs pastāstīja Veisam daudz interesanta. Piemēram, ka abvēra darbnīcu viltoto dokumentu meistari tagad fabricējot nevis padomju dokumentus, bet viltotus vācu dokumentus. Gaidīdami labākus laikus, daudzi slepeno dienestu darbinieki tagad pārvērtīsies par zemniekiem, amatniekiem, tirgotājiem. Dažus pat apgādāšot ar dokumentiem, kas apliecinās, ka tie bijuši krievu gūstā. Padomju virspavēlniecība tos atbrīvojusi, lai tie veiktu propagandas darbu iedzīvotāju vidū. Šie viltus gūstekņi ar savu viltus dokumentu atradīšot patvērumu jebkurā vācu ģimenē. Bet, ja viņus atklās, viņi tad personīgi izrēķināsies ar šo ģimeni. Šo aģentu tiešais uzdevums — iznicināt vāciešus, kuri nokļuvuši padomju gūstā, nodevuši reihu un patiešām pirms laika atbrīvoti, lai savā dzimtenē cīnītos pret fašistiem.

Dītrihs jautāja Veisam, vai viņš esot runājis par viņu ar kādu no ārzemju izlūkdienesta vadības.

Veiss atbildēja, ka ir runājis, jo viņš patiešām bija runājis ar Gustavu par Dītrihu.

Dītrihs sapņaini teica:

— Man ļoti gribētos pašreiz būt Spānijā. Franko taču nebūs aizmirsis, kādu palīdzību mēs viņam sniedzām revolūcijas apspiešanā. Es domāju, ka Spānija parādīs vāciešiem vislielāko viesmīlību.

Johans, ziņodams Gustavam, ka viņš ir beidzis darbu, ko bija uzdevis Lansdorfs, noraizējies pukojās par Dītrihu, kas, pēc viņa domām, nemaz neprot noformēt dokumentus. Johans bija nobažījies, ka Dītrihs aiz paviršības un steigas būtu varējis kļūdīties.

Gustavs mierināja Veisu:

—   Ak. uzspļaujiet! Nav liela muiža, ja dažus escsiešus likvidēs.

Nākamajās dienās Veiss kopā ar Dītrihu apbraukāja jaunatnes

sapulcēšanās punktus. No šejienes jauniešus sūtīja uz «vērvolfa» apakšvienībām. Kaut gan daudziem zeņķiem pie jostas karājās duncis, viņu izskats tomēr bija nožēlojams. Gandrīz visi «jauniesauktie» bija piedzēruši, degvīnu tiem deva neierobežotā daudzumā.

Kādam zeņķim pie vaiga bija piešūta poga. Veiss apvaicājās, kāpēc viņš to darījis. Acis puikam bija saraudātas, lūpas trīsēja sāpēs, bet viņš lepni atbildēja:

—   Es izturēju augstāko pārbaudi un esmu pierādījis savu uzticību fīreram! — Baidīdamies pieskarties piesarkušajam, uztūkuša- jam vaigam, viņš tikai parādīja ar pirkstu uz to. — Citi ēda žurkas, bet es izvēlējos šo pārbaudes veidu. — Izjuzdams uzticību pret Veisu, piemetināja: — Mēs paši nolēmām sevi pārbaudīt. Tos, kuri baidās, mēs pārvēršam savos kalpos, peram, ja neklausa.

—   Kam tad viņiem jāklausa? — Veiss jautāja.

—   Mums, jo mēs pēc pārbaudes likām iesvētīti par bruņiniekiem.

06

Vācija plosījās kā tīfa drudzī. Vācu armija atkāpjoties padzina no valsts Austrumu rajoniem ļoti daudz cilvēku, kuri uz šejieni bija evakuējušies no Rietumu apgabaliem, lai paglābtos no gaisa uzlidojumiem.

Tūkstošiem kareivju — bijušos strādniekus veda no frontes uz kara rūpnīcām, bet pēc pāris nedēļām sūtīja tos atpakaļ uz pirmajām līnijām.

Karaspēka vienības no Rietumu frontes pārcēla uz Austrumu. Pilsētu iedzīvotājus, kuri bombardēšanā bija zaudējuši pajumti, dzina nacistu funkcionāru apsardzībā uz laukiem strādāt pie fermeriem. Atlīdzību par darbu viņi nesaņēma, tikai pārtiku.

No pilsētām izsūtīja arī tos iedzīvotājus, no kuriem impērija vairs nekādu labumu iegūt nevarēja un kuriem no mantas vairs nekas nebija palicis pāri, tie nevarēja pat iemainīt melnajā tirgū sev maizi… Totālā mobilizācija, ko veica vērmahta kareivji, izsijāja kā caur sietu simtiem tūkstošu postā nonākušu un bez pajumtes palikušu ģimeņu, lai pievāktu visus uz fronti nenosūtītos vīriešus līdz sešdesmit gadu vecumam, tvarstīja pusaudžus un ieskaitīja tos «vērvolfa» apakšvienībās.

Nacistiskās Vācijas gigantiskā birokrātiskā mašīna strādāja ritmiski. Lai kādā stāvoklī atrastos cilvēks, lai kur viņš būtu, viņu tūdaļ ņēma uzskaitē, novēroja, izvaroja viņa gribu un domu. Policijas sistēma, nomaskēta visdažādākām pārvaldes formām, aptvēra visu un atrada cilvēku, lai kur tas būtu paslēpies.

Reiz kādā Berlīnes nomales ielā Johans sastapa frau Dītmaru. Viņa stāvēja garā rindā pēc ūdens. Johans pirmajā mirklī viņu nemaz nepazina. Pa šiem gadiem Dītmara kundze bija ārkārtīgi pārvērtusies — izdilusi, novecojusi, salīkusi. Viņa ļoti priecājās, ieraugot Johanu, un neatlaidīgi lūdza apciemot viņu. Dītmara dzīvoja nabadzīgā istabiņā un žēlojās, ka dzīvokļa īpašniece pret viņu un viņas dēlu izturoties kā pret okupantiem.

Fridriham Penemindē bombardēšanas laikā bija norautas abas kājas. Viņu nosūtija uz Berlīnes hospitāli. Pēc hospitāļa atstāšanas invalīdam ierādīja istabiņu svešā dzīvoklī. To nemaz par istabu nevarēja saukt, drīzāk jau par kambari. Taču dzīvokļa īpašnieki viņus par šo ielaušanos neieredzot, stāstīja frau Dītmara. Ienīst par to, ka Fridrihs, kaut gan invalīds, taču palicis dzīvs. Toties viņu pašu dēli krituši frontē.

Johans iegāja istabā kopā ar frau Dītmaru.

Istabas iekārta bija pielāgota cilvēkam, kam nav kāju: galds zems, ar nozāģētām kājām, tādi paši krēsli.

Fridrihs īgni uzņēma viesi, kaut gan viņš Johanu pazina no vēstulēm.

Kad Fridrihs stāvēja uz grīdas, viņa galva nepacēlās augstāk par Johana joslas vietu. Seja izburbusi, bālla. Viņš droši vien nekad neatstāja savu drūmo ikambari un sēdēja tajā kā cietumā.

Frau Dītmara, ieraugot Johanu virsnieka formā, jutās pavisam apjukusi. Viņa izturējās neparasti bikli, glaimīgi un ne ar ko neatgādināja Johanam, ka viņš kādreiz bijis viņas īrnieks. Johans neuzkavējās ilgi, pierakstīja adresi un aizgāja. Tai pašā dienā viņš ar Franča starpniecību pārvietoja frau Dītmaru uz kādu pamestu bagātnieku dzīvokli, kuru SD aģenti izmantoja savām vajadzībām.

Dzīvoklis bija liels, grezni iekārtots, ērts. Skapji pilni ar drēbēm, virtuvē — konservu un vīna krājumi.

Fridrihs kļuva pielaidīgāks un šo to pastāstīja Johanam. Tā, istarp citu, viņš pateica, ka pretinieka aviācija nekad nebūtu pamanījusi viņu objektu, ja smilšu sēklī nebūtu saglabājušās lidojošā lādiņa iedarbināšanas iekārtas «slēpes».

— Krievu kara gūstekņi, kuri pēc katras zalves nokopa visas pēdas, ko atstāja tehniskā iekārta, bija tīšām atstājuši šīs «slēpes» .., Tieši todien uzbrāza milzīga lietus gāze, apsardze lieku reizi nepārbaudīja, vai visas pēdas ir likvidētas. Itin visus gūstekņus, kas nebija aizgājuši bojā bombardēšanā, vēlāk pakāra. — Fridrihs stāstīja, izaicinoši lūkodamies Johanam acīs. — Taču paši krievi savu rīcību uzskatīja par varoņdarbu.

Johans tikpat pētījoši uzlūkoja Fridrihu.

—   Es domāju, ka tas patiešām ir varoņdarbs.

Izdzirdis šādus vārdus, Fridrihs kļuva vēl drošāks un pastāstīja Johanam, ko viņš darījis Penemindē. Pēc tam domīgi piemetināja:

—   Taisnību sakot, mēs esam slepkavas. Mūsu lidojošie lādiņi domāti iedzīvotāju, bet ne pretinieka karaspēka iznīcināšanai. — Paskatījies uz savām kāju paliekām, viņš nomurmināja: — Tikai tagad, kad mana galva atrodas tuvāk zemei, es sāku domāt, ka zemeslode nebūt nav kosmosā lidojošs milzīgs kaps, kur atdusas cilvēku paaudzes, kas gājušas bojā neskaitāmos karos, bet tai jākļūt par zvaigžņu šūpuli paaudzēm, kas dzīvos pēc mums un kas vairs nekad nepieļaus jaunu karu.

—   Kādēļ tad tikai pēc mums? — Johans jautāja. — Ceru, ka tas notiks daudz drīzāk.

—   Jūs esat sapņotājs, — Fridrihs skumji pasmaidīja.

Visiem folksšturmistiem militāru tērpu nepietika. Tiem izsniedza vecus pastnieku, dzelzceļnieku, metro un tramvaju konduktoru formas svārkus, ministrijas zemāko ierēdņu mundierus, kurus agrāk iedzīvotāji bija ziedojuši ziemas palīdzības fondam. Folksšturma nodaļas maršēja pa ielām galošās. Sis noplukušais rēgu bars bija Trešās impērijas kādreizējās varenības izsmiekls. Gēbelss, sūtīdams tos nāvē, spiedza visos skaļruņos: «Vācu sapņotājam jāmostas no ilgā miega, ja viņš nevēlas reizē ar savu brīvību zaudēt arī savu dzīvību.»

Esesieši ar vilku suņiem pavadīja folksšturma kolonas kā cietumniekus līdz dzelzceļa stacijai. Veseliem ešeloniem tos veda uz fronti.

Bet Gēbelss turpināja gaudot radio skaļruņos, kas bija uzstādīti sabombardētajās stacijās:

«Cetrpadsmitgadīgs zēns ar bruņusitēja šauteni, uzglūnot ienaidniekam un izrādot pretestību, šodien nācijai ir daudz vērtīgāks nekā desmit «gudrinieku», kas cenšas vispusīgi pierādīt, ka mums vairs neesot nekādu izredžu.»

Gestapovieši tvarstīja šos «gudriniekus» un kāra pie pirmā laternas staba, vienalga, kas tie bija, — kaut vai kara invalīdi, kas uz savas ādas Lija izbaudījuši Padomju Savienības iznīcinošos triecienus.

«Musu triumfa stunda vēl sitīs,» Gēbelss kliedza. «Mēs uzvaru panāksim ar asarām un asinīm. Uzvara atlīdzinās visu, ko esam upurējuši… Sī kara iznākums izšķirsies tikai sekundi pirms divpadsmitiem.» '

«Miljoniem vāciešu turpinās partizāņu karu,» skaļruņi vēstīja tik svinīgā tonī, kādā tiesneši pasludina nāves soda spriedumu. Pārraidēs uzstājās ievērojamais Berlīnes diktors Hēgenhclms, viņa samtainā balss nedeva mieru ne dienu, ne nakti:

«Lai ikviens 110 mums mirdams aizraida viņsaulē piecus vai desmit ienaidniekus…»

Ilēgenhelms, kuram bija sievišķīga āriene un vīrišķīga balss, savā laikā bija Rema mīļākais. Pēc Rema noslepkavošanas Ilēgenlielmu ievietoja koncentrācijas nometnē, tikai ne vīriešu, bet sieviešu nometnē, lai viņš šo sodu vēl vairāk izjustu.

Hēgienhelmu atcerējās tikai tad, kad atkal ievajadzējās viņa dobjo balsi, kas, likās, izplūda no kanalizācijas akas. Savā aizkapa baritonā viņš svētīja folksšturma bataljonos mobilizēto sirmgalvju un pusaudžu došanos nāvē.

Grimstošais Trešās impērijas kuģis, lai noturētos virs ūdens un izbēgtu saviem vajātājiem, bez žēlastības meta ļaudis kara dzelmē, tāpait kā senlaiku vergu tirgotāji atbrīvojās no savas preces, kad tiem pakaļ dzinās to valstu flotes, kuras apkaroja vergu tirdzniecību.

Trešā impērija raustījās nāves konvulsijās. Fašisms spieda ieroci rokās tiem vāciešiem, kas sava vecuma vai jaunuma dēļ nebija spējīgi papildināt vērmahta izretinātās rindas: folksšturma nodaļas nebija pietiekami izturīgs materiāls, lai aizpildītu plaisas vācu irstoša ja armijā, kas panikā atkāpās. Mirdami šie nespēcīgie sirmgalvji un pirms laika no ģimenes ligzdām izrautie pusaudži nezināja, ka fīrers nievājoši viņus nozākās, teikdams: «Ja vācu tauta ir tik gļēva un vāja, tad tā nekā cita nav pelnījusi kā kauna pilnu bojā eju … Nav nekādas vajadzības saglabāt elementāros tautas dzīves principus. Gluži otrādi — labāk šos principus iznīcināt.»

Pretgaisa aizsardzības sistēma praktiski bija likvidēta: aviācijas eskadriļas, zenītartilērijas un novērošanas dienesta vienības nosūtīja uz Austrumu fronti. Amerikāņu «lidojošie cietokšņi», angļu «halifaksi» un «lamkasteri» gandrīz pilnīgi netraucēti izgāza uz Vācijas pilsētām savu nāvējošo kravu. Glābšanas komandas un ugunsdzēsēji bija nosūtīti uz Austrumu fronti jau agrāk.

Braucot pa Berlīnes sabombardētajiem kvartāliem, Johans redzēja, ka padomju kara gūstekņi, dūmu un liesmu apņemti, nesa laukā no sagrautām patvertnēm bērnus, sievietes, sirmgalvjus.

Melni nokvēpušie cilvēki, kas atgādināja pārogļojušos skeletus, kaut gan visapkārt gruva nami, iznesa uz rokām tik saudzīgi kā visdārgāko mantu ievainotos un sakropļotos bērnus. Tie kuslām rociņām, cieši aptvēruši savu glābēju izdēdējušos kaklus, negribēja vairs laist tos vaļā, it kā tagad zemes virsū viņiem nebūtu nekā tuvāka un dārgāka par šiem cilvēkiem, kas viņus glāba no šausmām un ciešanām.

Johans reiz pie kāda pussagruvušā nama ieraudzīja raudošu sievieti. Viņai matos bija iekritusi dzirkstele, mati uzliesmoja un sabira pelnos. Viņa stiepa pretī gūstekņiem savas apdegušās rokas un kliedza:

—       Vai drīz nāks jūsu armija? Kādēļ tā nenāk! Ak dievs, kaut ātrāk karam būtu beigas!

Kāds no kara gūstekņiem vāciski viņu mierināja:

—       Vairs nav ilgi jāgaida … Drīz būs klat. — Gūsteknis atskatījās un krieviski teica savējiem: — Vai dzirdējāt? Mēs vēl būsim vainīgi …

—   Es nesaprotu, ko jus teicat, — sieviete iesaucas.

Gūsteknis lūdza:

—   Nekliedziet, frau, jūs taču redzat, ko mēs darām.

Tad sieviete, gauži raudādama, jautāja:

—   Kādēļ jūs mūs glābjat?

—       Jūs taču .esat tādi paši cilvēki kā mēs! — kara gūsteknis atbildēja.

—   Bet vēlāk jūs mūs visus izsūtīsiet uz Sibīriju?

Gūsteknis pasmaidīja. Viņa apdegusi seja nedabiski spīdēja.

—        Nē, — viņš teica. — Mēs jūs nekur neizsūtīsim. Jums jādzīvo savā zeinē, mums — savā. Mēs neesam fašisti…

Ileinriham beidzot izdevās pārfotografēt karti, kuru tādā slepenībā glabāja Villijs Švarckopfs. Nododams uzņēmumus Johanam, viņš sacīja:

—        Es izdomāju citu shēmu. Pavisam oriģinālu. Redzi, beidzot izdevās.

—       Lieliski! — Johans atzinīgi iesaucās un piebilda: — Tev iedzimts talants, būsi izgudrotājs, tāpat kā tēvs.

—       Kā tu domā, — Heinrihs vaicāja, — ja mans tēvs būtu dzīvs, ko viņš teiktu, uzzinādams, ka esmu padomju izlūks?

—   Raizētos, uztrauktos, gluži tāpat kā mans tēvs, — Johans

skumji atbildēja. — Bet arī lepotos ar savu dēlu, tāpat kā lepojas mans tēvs. — Johans piebilda: — Es tevi noteikti iepazīstināšu ar savu tēvu.

Johans nodeva kartes fotokopiju profesoram, bet slepeno teroristu grupu bāzu vietu nosaukumi kartē neatbilda ziņām, kuras Johans bija ieguvis no Dītriha dokumentiem. Johans apjucis nomurmināja:

—   Vai nu karte ir šifrēta, vai arī dokumenti. Iespējams, ka abi materiāli kodēti. Bez atslēgas mēs to izmantot nevaram.

—   Jums tikai daļēji taisnība, — profesors smaidīja. — Dokumenti, kurus jums parādīja Dītrihs, tiešām ir kodēti, un tikai tādēļ viņš jums atļāva tajos ieskatīties. Bet karte ir šifra atslēga. Nekas, gan jau mūsu speciālisti tiks ar to galā, — viņš mierināja Veisu.

—  Viņi ir atrisinājuši vēl āķīgākus uzdevumus. Viss būs kārtībā. — Štuthofs uzlika roku kartes fotokopijai un iegrima domās. Ar redzamu apmierinātību viņš piebilda: — Terora aktus, kurus dzīvi palikušie fašisti gatavojas organizēt, mēs novērsīsim. Mēs izglābsim dzīvību mūsu kareivjiem un virsniekiem un arī daudziem vāciešiem — tiem vāciešiem, kuri cels jauno Vāciju. Jūs un jūsu draugs Heinrihs Švarckopfs varat būt apmierināti: jūs vācu tautas nākotnes labā esat darījuši daudz. Johan, varbūt jūs ierosinātu, lai biedru Svarckopfu apbalvo?

Johana seja iemirdzējās priekā.

—   Uzrakstiet šifrētu ierosinājumu, — profesors lietišķi sacīja.

—  Mēs to nosūtīsim.

Vairākas dienas un naktis bez pārtraukuma sabiedroto aviācija bombardēja Berlīni. Vienā no šīin baigajām naktīm Johans, atgriezdamies ar mašīnu Bismarka ielā, ieraudzīja Zubovu. Aleksejs soļoja lēnām, un nebija nekādu šaubu, ka viņš taisnā ceļā dodas uz slepenā dienesta mītni. Kāda nepieļaujama konspirācijas pārkāpšana! Zubovam nebija tiesību parādīties ne tikai šajā, bet pat tuvākajās apkārtnes ielās.

Johans palēnināja gaitu un, nonācis līdzās Zubovam, atvēra mašīnas durtiņas.

— Kāp iekšā!

Zubovs nesasveicinājies paklausīgi iekāpa mašīnā.

Tagad Johans trauca ar vislielāko ātrumu, lai atstātu šo rajonu. Viņš klusēja, bet viss trīcēja no dusmām. Zubovs negaidot uzsauca:

—        Uz kurieni tu dzenies? Brauc uz manām mājām! — Un uzstājīgi pavēlēja: — Žiglāk! — Bet tūlīt viņš bezcerīgi atmeta ar roku. — Ak, tik un tā par vēlu … Vairs nav kur steigties …

—        Kas ar tevi, vai tu esi piedzēries? — Johans norūca caur zobiem. — No tevis tāda dvinga nāk.

—   Var būt, ka ari nāk, — Zubovs atteica.

—   Tu tātad esi piedzēries?

—   Gribu piedzerties, bet nevaru.

—   Saki — kas noticis?

—        Brigita… —- Zubovs ar pūlēm izspieda vārdus. — Dienas divas vēl viņā dzīvība turējās, bet tad nomira. Vai saproti, pavisam nomira! Ak! Dienu un nakti es neatgāju no viņas gultas. Bet vairs ilgāk nespēju izturēt. Tas ir, es būtu izturējis… — Aleksejs čukstus turpināja: — Zini, viņa nenomira viena, nomira kopā ar bērniņu. Pēc diviem mēnešiem mums būtu piedzimis dēls vai meita. Brigita bēdājās ne par to, ka viņai pašai jāmirst, bet par bērniņu. Viņa tik ļoti gribēja dzīvot, kamēr dzemdēs bērnu. Es taču viņai vienmēr teicu: «Neej viena uz ielas, neej!» Bet viņa man atbildēja: «Man vairāk jāstaigā.» Viņu trāpīja šķemba, — vai zini, pavisam niecīga šķemba. Ārsts to izvilka, iemeta traukā — tik niecīga, ka saskatīt nevarēja.

Viņi piebrauca pie Zubova mājas un uzkāpa dzīvoklī.

Priekšējā istabā uz galda zārkā gulēja Brigita.

Zubovs čukstus vaicāja Johanam:

—   Varbūt mēs varētu viņu kaut kur noslēpt un pēc tam aizvest?

—   Uz kurieni?

—        Nu, pie mums, uz mājām … Vai saproti, es visu laiku par to domāju, bet kā to izdarīt? Varbūt… var?

Zubova seja bija bāla. Veiss to nedrīkstēja darīt, bet viņš tomēr piezvanīja profesoram un lūdza viņu tūlīt atbraukt.

Profesors ieināca un, ieraudzījis Zubovu, uzreiz atmaiga. Viņš apsēdās blakus Aleksejam, uzmanīgi, nepārtraukdams viņu, klausījās Zubova murmināšanā. Profesors piekrita visam, ko teica Zubovs. Pēc tam viņš paņēma šļirci un injicēja Zubovam rokā kādas zāles. Aleksejs tam nepiegrieza nekādu vērību, tikai viņa acis pamazām kļuva miegains, plakstiņi aizvērās un galva noslīga uz krūtīm.

Profesors kopā ar Veisu noguldīja Zubovu uz dīvāna. Štuthofs sacīja:

—        Ja ilgstošs miegs nepalīdzēs un Aleksejs nespēs saņemt sevi rokās, jums vajadzēs viņu aizvest kaut kur tālāk. Aizbildinieties kaut vai ar to, ka viņš mūs visus var iegāzt.

Kad nākamajā rīlā Veiss to pateica Zubovam, tas klusēdams piekrītoši pamāja ar galvu.

Aleksejs mierīgi izturēja visu bēru rituālu, uzklausīja Brigitas radinieku un paziņu līdzjūtības apliecinājumus.

Nākamajā dienā Veiss apmeklēja Zubovu. Spriežot pēc papirosu galiem, kas bija izmētāti apkārt krēslam, Zubovs ilgi nebija piecēlies no krēsla, — iespējams, ka bija nosēdējis uz tā visu nakti un daļu no dienas.

Zubovs klusēdams piecēlās, paņēma no grīdas mugursomu un teica:

—   Ejam.

—   Uz kurieni?

—   Es šeit nepalikšu, — Zubovs pateica.

—   Nē, — Veiss iebilda, — tev jāpaliek un jādzīvo šeit.

—   Kādēļ?

—        Es to pavēlu. — Pēc tam Johans laipnāk piebilda: — Aļoša, tas jādara visu mūsu labā. Tas ir nepieciešams, vai saproti? Arī Brigitas labā. Ja tu aizbēgsi no mājām tūlīt pēc viņas nāves, tu apvainosi viņas piemiņu.

—        Pareizi gan, — Zubovs piekrita. — Tu trāpīji īstā vietā. Man jāpaliek. Tagad līdz savai nāvei es vairs nekur no viņas neaizbēgšu. Viņa taču zināja …

—   Ko zināja?

—   Protams, ne visu, bet zināja, kas es esmu.

—   Kādēļ tu tā domā? — Veiss bažīgi jautāja.

—        Vai saproti, — Zubovs ātri bēra vārdus, — es nebiju pārliecināts, bet reizēm jutu: zina … īsi pirms nāves viņa parādīja man ar roku, lai es pieliecos tuvāk, un, smaidīdama pār visu seju, krieviski nočukstēja: «Labi, paldies, sveiki!» Tad viņas acis iepletās platas platas — un visam bija beigas. Lai pateiktu man, ka viņa zina, kas es esmu, viņa atdeva pēdējos dzīvības spēkus. Redzi, kā tas ir. Zināja un klusēja, — Zubovs, it kā kādam draudēdams, pacēla dūri. — Ja es būtu nojautis, ka viņa zina, es, vai saproti, būtu bijis vislaimīgākais cilvēks pasaulē. Bet es visu laiku mocījos, kad man bija jāizliekas un jāslēpjas no viņas, pats sev likos neīsts, jo es taču viņu patiesi mīlēju. Vai tas nav briesmīgi?

—   Vai gribēji iet uz kapsētu? — Veiss jautāja.

—   Jā.

—   Es tev iešu līdzi.

—   Iesim, — Zubovs teica un piebilda: — Paldies tev.

Pie Brigitas kapa viņš jautāja:

r— Vai vēlāk varēs akmeni krieviski iegravēt, ka viņa ir Brigita Zubova?

— Noteikti, — Veiss sacīja, — kā gan citādi? Viņa taču bija tava sieva …

67

Grupa, kas bija pakļauta Valteram Sellenbergam un uzturējās Bismarka ielā, pēdējā laikā bija stipri mainījusi sastāvu. Nezin kur pazuda vieni un tikpat nemanot to vietā ieradās citi cilvēki.

Gustavs arī bija pazudis, un grupu tagad vadīja Alfrēds Feier- hofs — izstīdzējis, kalsns vīrietis ar šauru, mūmijai līdzīgu seju, no kuras nekad nenozuda sastindzis laipns smaids.

Feierhofs bija studējis kopā ar Sellenbergu universitātē un reiz aizstāvējis tā godu. Kāds students Feierhofam pačukstēja, ka Sellenbergs esot nodevējs un pienesot ziņas drošības dienestam. Feierhofs sašuta un izaicināja studentu uz divkauju. Drosmīgs floretes cirtiens sakropļoja pretinieka seju.

Pēc universitātes beigšanas Feierhofs atvēra Bonnā advokāta kantori, bet jau pirmajā tiesas procesā izgāzās: viņš nevis aizstāvēja savu klientu, bet apvainoja to kā prokurors. Tas pats notika arī otrajā procesā. Tā nemaz nebija nejaušība. Feierhofs gribēja valdīt pār cilvēkiem, bet advokāta profesija prasīja, lai viņš prastu viltīgi apiet valsts likumus un glābt savu klientu no likuma bardzības. Bet uzņemties prokurora pienākumus viņš baidījās. Notiesātie pēc soda izciešanas varēja atriebties. Viņš zināja, ka tamlīdzīgas klizmas bija prokuroriem gadījušās.

Valters Sellenbergs, kļuvis par drošības dienesta Sestās nodaļas priekšnieku, piedāvāja Afrēdam Feierhofam šīs nodaļas slepenās izmeklēšanas daļas vadību.

Izmeklēšanas daļa saņēma ziņojumus 110 tiem aģentiem, kas slepeni novēroja SD Sestās nodaļas ārzemju izlūkošanas aģentu un rezidentu darbību. Feierhofs, balstoties uz šiem ziņojumiem, varēja aizmuguriski piespriest nāves sodu aģentam vai rezidentam. To izpildīja speciāli šim nolūkam paredzēti darbinieki, bet veidu un līdzekļus tiem atļāva izvēlēties pašiem.

Šāds darbs deva īstu varu pār cilvēkiem, tiesības izlemt viņu likteni, turklāt nevajadzēja polemizēt ar apsūdzētajiem un to aizstāvjiem.

Tikai retos gadījumos nežēlastībā kritušo aģentu aicināja uz izmeklēšanas daļu. Tā tomēr nebija ne izmeklēšana, ne nopratināšana.

Feierhofs satikās ar aģentu kādā mājīgā, labi iekārtotā konspiratīvā dzīvoklī. Sirsnīgi uzņēma viesi, smalki un nepiespiesti tērzēja ar viņu.

Pamudinādams nāvei nolemto aģentu uz vaļsirdību, Feierhofs atļāvās asi kritizēt impērijas varasvīrus, un par to jebkurš cits būtu nekavējoties pakārts. Viņš atklāti pateica, ka viņu profesijas cilvēkam nekādas vispārcilvēciskas normas nav jāievēro. Viņi zinot visus varasvīru noslēpumus, tādēļ viņiem esot tiesības sevi uzskatīt par īpašu kastu. Viņiem neesot jārēķinās ne ar aizspriedumiem, kas tikai lieki apgrūtina sirdsapziņu, ne ar godu un tamlīdzīgām muļķībām, kuras izgudrotas, lai cilvēks nekad nejustos brīvs.

Panācis savu, Feierhofs izmeklēti laipniem vārdiem pateicās par laipno sarunu vaļsirdīgajam aģentam un spieda roku. Kamēr aģents kāpa lejā pa trepēm, Feierhofs piegāja pie loga un, ja tas notika dienā,, aizvilka aizkaru, bet, ja naktī, — uzlika uz palodzes lampu ar sārtu abažūru.

Cilvēki, kuriem bija domātas šīs zīmes, sagaidīja aģentu uz ielas. Viss pārējais jau bija atkarīgs no viņu šauri specializētās amata prasmes.

Feierhofa principiālais amorālisms, ar ko viņš koķetēja sev pašam par prieku, bija visu fašistisko līderu iezīme.

Vilhelms Iletls, viens no tuvākajiem Valtera Sellenberga līdzgaitniekiem, kuram vēlāk radās laiks pārdomāt savu pagātni, savā publiskā grēksūdzē raksturoja vienu no šādiem līderiem — Ileidrihu. Kaut gan raksturojums, ko viņš deva Heidriham, izcēlās ar glaimīgiem pārspīlējumiem, tomēr pēc tā varēja spriest, kādi bija citi fašistiskie barveži.

«Viņš,» Iletls teica par Ileidrihu, kuru viņš labi pazina, «neapšaubāmi bija izcila personība un vadoša figūra ne tikai nacionālsociālistiskajā kustībā, bet visā totalitārās valsts dzīvē. Vēsturiski Heidrihs pielīdzināms Čezarem Bordžijam. Viņi abi neatzina nekādus morāles principus. Viņi abi neprātīgi tiecās pēc varas, abiem bija vēss prāts, salta sirds, abi viltīgi godkārīgi.

Ileidrihs ne tikai neatzina kristietības morālo kodeksu, viņam trūka pat elementāras goda izjūtas. Viņa dievs bija nevis valsts, bet vara, personiska vara. Heidrihs bija tipisks Cēzara laikmeta cilvēks, kurā tieksmi uz varu kā pašmērķi neviens neapšaubīja. Heidrihs neatzina nekādu ideoloģiju, viņš nedomāja, vai tā ir pareiza un vai tai ir kāda vērtība, bet uzskatīja to tikai par ieroci, ar kuras palīdzību var valdīt pār pasauli. Itin viss viņa smadzenēs bija pakļauts vienai tieksmei — iegūt varu un valdīt pār cilvēkiem. Tādiem jēdzieniem kā patiesība un labsirdība viņš nepiešķīra nekādu iekšēju saturu, viņš šīs tikumības normas izmantoja par ieroci, lai sagrābtu vēl lielāku varu. Ikviens līdzeklis mērķa sasniegšanai bija atzīstams un labs.

Arī politiku viņš uzskatīja par pārejas pakāpi, lai sagrābtu un noturētu savu varu. Strīdi par to, vai kāda zināma rīcība pati par sevi ir pareiza, likās viņam tik muļķīgi, ka viņš noteikti nekad sev lādu jautājumu neuzstādīja.

Tādēļ arī šis cilvēks visu savu dzīvi tikai slepkavoja cilvēkus, kurus viņš nemīlēja, slepkavoja sāncenšus, kas pretendēja uz varu,, slepkavoja pretiniekus un ari tos, kurus viņš uzskatīja par uzticības necienīgiem. Vērpa arī daudzas intrigas, kas bija tikpat nelietīgas kā slepkavības, bieži vien pat ļaunprātīgākas.

Heidriha acīs cilvēka dzīvībai nebija nekādas vērtības, un, ja kāds nostājās viņam ceļā uz varu, viņš to bez žēlastības iznīcināja. Viņš cīnījās par varu tikai sev. Viņš centās apmierināt tikai savu personisko varas kāri.»

Slepenās personiskās lietas, kas atradās Heidriha rokās, bija dokumenti, no kuriem visvairāk baidījās Trešās impērijas varasvīri.

Hitlers, kurš bija apveltīts ar tādām pašām īpašībām, kādas piemita Heidriham, baidījās no Jleidriha un tādēļ nosūtīja viņu uz Cehoslovakiju. kur tas kļuva par neierobežotu patvaldnieku. Kad čehu patrioti nogalināja Ileidrihu, viņa apsardzes augstākos virsniekus pat nesodīja. Hitlers apmierinājās ar to, ka izrēķinājās ar čehu tautu, pārvēršot Līdici milzīgā ešafotā un applūdinot zemi asinīm. Par Heidriha pēcnācēju kļuva Ilimlers — pēc tieksmēm un uzvedības Heidriham radniecisks cilvēks, bet, kā domāja Hitlers, ar visai vērtīgu talantu šāda veida dienestam: Ilimlers drebēja par savu dzīvību.

Himlera veselība nebija visai spīdoša, un viņš nekad nešķīrās no sava ārsta, kā arī no masiera, kuram Himlers uzticējās vairāk nekā vistuvākajiem līdzgaitniekiem.

Intīmajā dzīvē Himlers izvairījās no pārmērībām ne tādēļ, ka viņš tās uzskatītu par amorālām: viņš vienkārši taupīja savu veselību.

Ilimlers ārkārtīgi baidījās no Hitlera, un viņa bailes izpaudās visapkaunojošākā, pazemojošākā veidā. Pat Keitels, kuru fīrera svīta bija iesaukusi par «Lakeiteli», stāstīja, ka ikreiz, kad Ilimlers iznākot no fīrera kabineta pēc kārtējās «galvas mazgāšanas», viņš, pasniedzot reihsfīreram glāzi ar ūdeni, riebumā novēršoties no Himlera sievišķīgi koptajiem trīsošajiem pirkstiņiem.

Tieši šīs Himlera verdziskās bailes pārliecināja fīreru, ka viņa izvēlētais daudz uzticīgāks vrņam nekā Heidrihs.

Taču. līzdams uz vēdera fīrera priekšā, Himlers, glums un lunkans kā briļļu čūska — viņa ārējam izskatam bija zināma līdzība ar šo rāpuli, — bija mantojis daudzas īpašības no sava priekšgājēja, kura labā roka viņš bija ilgu laiku.

Ilimlers, kalpodams ilgus gadus Heidriham, bija pieradis pakļauties stiprākam, un Heidrihs, neapšaubāmi, tāds bija. Toties, kļuvis par Trešās impērijas drošības dienesta vadītāju, Himlers rīkojās vēl nežēlīgāk par Ileidrihu. Viņš tik ļoti baidījās no fīrera dusmām, ka centās uzminēt katru fīrera vēlēšanos. Tādēļ viņš reizēm savā slepkavas uzcītībā pieļāva tādas pārmērības, ka pat Hitlers dažkārt brīnījās par sava galvenā palīga pārsteidzīgo rīcību.

Kad fīrers izteica viņam pārmetumus, Ilimlers sev par attaisnojumu citēja kādu fīrera nejauši izteiktu frāzi vai izteicienu. Tikai no Hitlera teiktā viņš vadījiies, parakstīdams nāves sodus.

Fīrers mīlēja tos, kuri uzlasīja katru viņa izteiktu vārdu un glaimīgi pasludināja to par jaunā likuma negrozāmu paragrāfu. So fīrera vājību Ilimlers bija atminējis.

Iepazīstot Hitleru tuvāk, Himlers novēroja fīrerā tādas pašas īpašības, kādas bija raksturīgas viņa bijušajam šefam Heidriham un tātad ari viņam pašam. Pamazām Himlera sirdi iezagās slepena skaudība pret Hitleru: vai tad viņš pats nevarēja kļūt par pirmo cilvēku impērijā? Otrā vieta viņu vairs neapmierināja.

Par savu vistuvāko līdzgaitnieku Himlers padarīja Valteru Sellenbergu. Pārliecinājies, ka šim jaunajam cilvēkam ir nesatricināmi un stingri principi, Himlers sāka viņam uzticēties. Sellenbergs kalpo ne reiham, ne Trešajai impērijai, ne nacistu partijai un pat ne fīreram. Viņš kalpo tikai vienam noteiktam cilvēkam, uz kuru balsta visas savas cerības. Viņš centīgi un uzticīgi strādāja šī cilvēka labā un, pakļaudamies tā vadībai, bija ieguvis lielu varu.

Sellenbergs kalpoja Himleram.

Sellenbergs, būdams visai tālredzīgs politiķis, nemaz nebija augstās domās par Himleru un ļoti labi zināja, cik zemisks cilvēks tas ir. Bet viņš zināja, ka Trešās impērijas drošības dienesta priekšnieka posteni ieņem cilvēks, kas cer un var kļūt par fīreru. Viņš tur savās rokās slepenās impērijas pārvaldes grožus, bet totālā režīma diktatora vara taču balstās tikai uz plašas un visaptverošas slepeno dienestu sistēmas un uz tās apspiedējiem spēkiem.

Jau 1939. gadā Sellenbergs ar nelielu līdzzinātāju grupu bija nodibinājis kontaktu ar angļu izlūkdienestu. Viņi izlikās par pastāvošam režīmam naidīgi noskaņotiem virsniekiem un nodibināja sakarus ar angļu oficiālajām aprindām. Izmantodami šo aprindu interesi par nodomāto sazvērestību pret Hitleru, viņi centās iekļūt Anglijas valdības hierarhijas augstākajās sfērās. Hitlers atbalstīja šo ideju, un angļu kolēģi, noticējuši šai spēlei, apsolīja Sellenbergam, ka tuvākajā laikā Holandē ieradīsies Anglijas oficiāls pārstāvis, lai tur satiktos ar viņu. Arī tas bija zināms Hitleram.

Astotajā novembrī, dažas stundas pirms bumbas sprādziena Bir- gerbrauhelā, kur tika inscenēts atentāts pret fīreru, Heidrihs negaidot lika pārtraukt slepenās sarunas ar angļu izlūkošanas dienestu. Angļu sakaru virsniekus Holandē arestēja un aizveda uz Vāciju.

Operācija deva iespēju vācu propagandai pasludināt Hitleru par dievišķīgu personību, kuru sargā dieva pirksts, bet angļus iztēlot par nedzirdēta nozieguma iniciatoriem. Turklāt arī Holande tika sakompromitēta. So operāciju izmantoja, lai izraisītu vāciešos entuziasmu par iecerēto plašo kara plānu.

Taču šie Sellenberga «varoņdarbi» jau bija nogrimuši tālā pagātnē.

No Padomju Armijas triecieniem fašistiskās impērijas ēka svērās uz sāniem un gruva. Sabiedroto karaspēks ieradās Eiropas kontinentā. Reiha varasvīri un arī pats Hitlers drudžaini tirgojās ar angļiem un amerikāņiem, lai panāktu slepenu diplomātisku vienošanos. Ikviens no viņiem, piedāvādams sevi par jaunās impērijas galvu, solījās turpināt karu pret Padomju Savienību <u-n prasīja Anglijas un Amerikas Savienoto Valstu atbalstu. Tikai par veidu, kādā Vācija kapitulēs Rietumiem, un par kara laupījuma daļu, kas tai būs jāatdod, katram bija savas domas.

Augas dienas Sellenbergs pavadīja kopā ar Himleru, iedvesmojot un mudinot viņu kļūt par Hitlera pēcnācēju. Viņš Stokholmā veda sarunas ar Anglijas un Amerikas Savienoto Valstu slepenās diplomātijas pārstāvjiem jau nākamā — jaunā fīrera vārdā. Dažus no šiem pārstāvjiem Sellenbergs atveda uz Ilimlera galveno mītni Hoen- lihenā, kur pilnīgā drošībā varēja apspriesties ar pašu reihsfireru.

Lai sekmīgi noslēgtu visus šos darījumus, brigadenfīreram bija vajadzīgi cilvēki, kas spēj uzticīgi, droši un ātri pildīt visus viņa rīkojumus.

Alfrēdam Feierhofam bija uzdots izvēlēties vairākus cilvēkus no speciālās grupas, kas darbojās Valtera Sellenberga personīgā vadībā.

Johans Veiss ar stingro uzvedību cietumā bija apliecinājis savu nelokāmo uzticību Sellenbergam. Taču pieņemt galīgo lēmumu Feierhofs nesteidzās. Jo vairāk Veiss viņam patika, jo aizdomīgāka viņam likās Veisa atturība un pašcieņa, ar kādu tas izturējās. Feierhofs bija nelokāmi pārliecināts, ka zem cilvēka cēlās ārienes vienmēr

slēpjas nelietība. Viņa pieredze rādīja: jo nelietīgāks cilvēks, jo rūpīgāk viņš cenšas ievērot visas ārējās pieklājības un tikumības normas.

Kādu vakaru Feierhofs uzaicināja Veisu pavizināties laivā pa Vanezeru un, vērodams, kā Johans airē, jautāja, vai viņš nav bijis jūrnieks. Veiss pastāstīja, ka agrāk, dzīvodams Rīgā, bieži braukājis pa līci kopā ar savu draugu Heinrihu Svarckopfu.

Feierhofs nievājoši iesaucās:

—       Vai tas ir Villija Svarckopfa brāļadēls? Oberšturmbanfīreram atklājies tirgotāja talants. Man šķiet, ka viņš pamatīgi iedzīvojas, vadīdams SS saimniecību.

—   Villijs Švarckopfs ir vecs partijas biedrs, — Veiss iebilda.

—       Tādēļ jau viņam bija iespēja sagrābt ebrejiem atņemtos īpašumus un kļūt par bagātnieku!

—   Švarckopfs dzīvo loti pieticīgi.

—   Kur?

—   Savā personīgajā kancelejā.

—   Bet vai jūs esat bijuši viņa jaunajā savrupmājā?

—   Es draudzējos tikai ar Heinrihu.

—       Nieki! Draugi jāizvēlas nevis pēc sirds tieksmēm, bet pēc amata, kādu tie ieņem impērijā.

—       Es neiedrošinos piedāvāt savu draudzību fīreram, — Veiss pasmīnēja.

Feierhofs gardi smējās, taču acis palika tikpat saltas. Negaidot viņš stingri noprasīja:

—       Vai jūs tiešām bijāt gatavi upurēt dzīvību Sellenberga labā, kad atradāties cietumā?

—        Bet ko es citu būtu varējis darīt? — Veiss atbildēja ar jautājumu. — Man likās, ka būs labāk, ja mani pakārs par uzticību Sellenbergam nekā par to, ka esmu lauzis šo uzticību.

—        To jūs labi pateicāt, — Feierhofs atzinīgi sacīja. — Ziniet, personas, kas dižojas ar varoņu drānām, man uzticību neiedveš. Es to uzskatu par nedabisku parādību. Vēl viens jautājums: vai jūs bijāt pazīstams ar Haki?

—   Jā.

—   Ko jūs par viņu varat teikt?

—   Ēzelis.

—   Nu, bet sīkāk?

—   Ja jūs par viņu domājat citādi, tad tā ir jūsu darīšana.

—   Man interesē, ko jūs par viņu zināt!

—   Šķiet, mazāk nekā jūs.

—   Ak tā! — Feierhofs sadusmojies iesaucās. — Tad klausieties:

Hake liecināja, ka piedāvājis jums paņemt personīgās lietas, kuras glabājušās viņa seifā.

—       Kā to saprast — «liecināja»? — Veiss jautāja. — Vai tad Haki kāds ir pratinājis?

—   Pašreiz es jūs pratinu.

—   Un ko jūs vēlaties zināt?

—       Kādēļ jūs atteicāties paņemt no viņa personīgās lietas? Jūs; taču zinājāt, par kādām personām iet runa?

—   Tieši tādēļ es arī atteicos, — Veiss atbildēja.

—   Izsakieties skaidrāk, — Feierhofs neatlaidās.

—       Ja es tās būtu kaut vai paturējis rokās, — Veiss sacīja, — es. jau būtu sen likvidēts. Vai nav tiesa?

—   Tiesa gan, — Feierhofs apstiprināja.

—   Uzskatiet, ka es esmu atbildējis uz jūsu jautājumu.

—   Bet kādēļ jūs par to neziņojāt?

—   Kam?

—   Šefam.

—       Ja Sellenbergam nebūtu bijusi vēlēšanās apgrūtināt sevi ar kompromitējošiem materiāliem par fīreru, kā jūs domājat, ko viņš. būtu darījis ar mani? Likvidējis.

—        Bet ja nu viņam būtu bijusi vēlēšanās iepazīties ar šīm personīgajām lietām?

—       Sakiet — vai viņam būtu nepieciešams, lai es zinātu par šo. viņa vēlēšanos? Arī šajā gadījumā viņš rīkotos ar mani gluži tāpat.

—        Klausieties! — Feierhofs iesaucās. — Jūs man tiešām patīkaU jūs esat saprātīgs zaķapastala.

Veiss pārliecinoši atteica:

—      Es to nemaz neslēpju. Mūsu dienestā vienīgā iespēja saglabāt savu dzīvību — censties neminēt, ko tev liks darīt, un darīt tikai to, ko tev pavēl.

—        Lieliski, — Feierhofs apmierināts noteica. — Bet vai tomēr jūs nevēlaties sasniegt kaut ko vairāk?

—       Gluži to pašu, ko vēlas visi citi, — Veiss nopūzdamies teica. — Vēlos, lai mazāk būtu to, kas man pavēl, bet vairāk to, kuriem es varētu pavēlēt.

—       Jauki! — Feierhofs priecīgi iesaucās. — Jūs tik vienkārši formulējāt personības vispārējo stimulu. — Un, jūsmodams pats par savu balsi, gandrīz vai deklamēja: — Cilvēks sevi kā personu spēj apzināties, tikai valdot pār citiem cilvēkiem. Bet slepkavība — tas nav nekas cits kā vienīgi varas instinkta izpausme.

—       Ģeniāli! — Veiss iesaucās. — Tā vien šķiet, ka jūs esat palīdzējis fīreram sacerēt «Mein Kampf».

—       Slikti uzrakstīta grāmata, vācu valodas krāšņums tajā nemaz neatspoguļojas.

—   Tā ir partijas bībele.

—        Nesienieties man pie vārdiem, — Feierhofs ironizēdams aizrādīja. — Skaists stils tikai padara neskaidru politiska dokumenta domu, jo katram vārdam šeit jābūt tik skaidram, lai tas kā lode ieurbtos smadzenēs.

—        Pareizi gan, — Veiss piekrita. — Jums apbrīnojami precīza izteiksmes forma.

—       Ja mani nesaistītu sena draudzība ar Valteru, es jau sen būtu pierādījis savas teorētiķa dāvanas.

—  Vai tādas kā Rozenbergam?

Feierhofs saviebās.

—        Reiz Gēbelss ļoti asprātīgi izteicās: «Sociālisms mūsu programmā ir tikai būris putniņu notveršanai.» Es domāju, ka Rozenbergs par daudz aizraujas ar sociālistiskiem terminiem, tādēļ jau sākumā vācu rūpnieki un finansisti baidījās no mums.

—   Bet tagad?

—        Jūs taču zināt, ka rūpniecības un finansu magnāti atbalstīja «divdesmitā jūlija sazvērestību». Bet impērijas bruņošanās un kara rūpniecības ministrs Spers, acīm redzot, ar fīrera ziņu aizliedza uzsākt izmeklēšanu par viņu līdzdalību sazvērestībā. Viņu rokās taču atrodas valsts kara ekonomika.

Laiva piestāja krastā, un Veiss, pieturēdams Feierhofu zem rokas,.lai tas neiegāztos ūdenī, palīdzēja izkāpt piestātnē. Atrazdamies jau krastā, Johans jautāja:

—   Vai jūs vēl kaut ko vēlaties man jautāt?

—       Piedodiet, — Feierhofs dedzīgi iebilda, — uzskaitīsim, ka mēs esam patīkami pavadījuši laiku.

—        Nē, — Veiss stingri atbildēja, — tam mums tagad nav un aii nevar būt laika.

—        Labi, — Feierhofs piekrita. — Man pret jums nav vairs nekādu iebildumu.

—       Vienīgi to es vēlējos zināt, — Veiss apmierināts teica un piemetināja: — Varat būt pārliecināts, ka jūsu vērīgums nav šoreiz jūs pievīlis.

Uzdevums, ko uzskatīja par «sevišķi slepenu» un ko Veiss veica Feierhofa uzraudzībā, neprasīja ne īpašu veiklību, ne īpašas pūles.

Viņam bija jāuzmana, lai noteiktā laikā uz ceļa un ielā, kas atrodas viņam norādītās ēkās tuvumā, kā arī pie ieejas pašā ēkā neparādītos cilvēki, kuru pazīmes viņam nebija iepriekš zināmas. Vai atkal, stāvot kādā noteiktā vietā, bija jāgaida, kamēr pabrauca ga- rāni mašīna, kuras numurs Veisam bija pateikts, un jāpaziņo par to ar radio nezināmam korespondentam.

Nebija grūti nojaust, ka viņu savukārt novēroja. Viņš jutās tādā kā milzīgā cietumā un, zaudējis brīvību, precīzi darīja tikai to, ko viņam pavēlēja.

Drīz Veisu komandēja uz Stokholmu, taču uzdevums bija gluži tāds pats. Viņš bija kļuvis par detaļu labi un netraucēti strādājošā novērošanas mehānismā, kurā Sellenbergs bija iesaistījis vispiere- dzējušakos sava slepenā dienesta aģentus.

Izkļūt no šī mehānisma pat uz īsu sprīdi nebija iespējams: visas mehānisma detaļas bija tik stingri saistītas cita ar citu, ka visniecīgākā novirzīšanās nekavējoties dotu trauksmes signālu pa visu ķēdi. Ja aģents tīši vai netīši izdarīja kļūdu, viņu nekavējoties novāca no novērošanas punkta. Tas pats notika ar aģentu, par kuru radās tikai aizdomas, ka viņš ir pārkāpis dienesta noteikumus. Izrēķināšanās bieži vien notika turpat uz vietas, un Veisam, tāpat kā citiem, šim nolūkam bija izsniegta pistole ar trokšņa klusinātāju.

Stingrā izolācija, kurā nonāca Johans, viņam likās katastrofiska. Viņš mocījās bezdarbībā, pūles saistīties ar kādu no savējiem bija pilnīgi veltīgas. Izmisis viņš domāja, ka vēsti par Padomju Armijas uzvaru un fašistiskās Vācijas sakāvi viņš saņems kaut kur Stokholma. Bet viņš, tāpat kā agrāk, vientuļi stāvēs pie kāda pretīga telefona automāta. Viņš šo automātu izmantoja tikai tad, kad bija jāpaziņo, ka grāfs Bernadots, Zviedrijas karaļa brāļadēls, izbraucis 110 savas rezidences uz satikšanos ar kārtējo Himlera uzticības sutini. Visbiežāk šis sūtnis bija pats Sellenbergs.

Veiss zināja, ka grāfs nav tikai Zviedru Sarkanā Krusta priekšsēdētājs. Viņš bija arī amerikāņu Morgana trestam piederošās firmas zviedru filiāļu direktors. Iespējams, ka viņam bija sakari ne tikai ar Amerikas Savienoto Valstu komerciālām, bet arī ar valdošām aprindām, kuru vārdā viņš veda slepenas sarunas ar hitleriešiem.

Veisa pienākums — nepieļaut Himlera sūtņu izsekošanu; tā kā Stokholma bija vārda īstajā nozīmē pārplūdināta ar Ribentropa, Kaltenbrunnera, Bormaņa, Gēbelsa un arī paša fīrera aģentiem, SD Sestās nodaļas sevišķā grupa, kurā ietilpa Veiss, savukārt izsekoja visus šos aģentus.

Negaidot Veisu atsauca no novērošanas posteņa. Viņš saņēma pavēli ierasties kādā savrupmājā Stokholmas piepilsētā, lai dotu norādījumus par konspirācijas metodēm tur sapulcētiem gestapo darbiniekiem, SS virsniekiem un citiem ievērojamiem nacistiem, kuri tagad gatavojas darbam pagrīdes apstākļos. Sīs metodes viņš bija izpētījis, kad kopā ar Dītrihu veica Lansdorfa uzdevumu.

Noteiktā laikā Johans ieradās pēc norādītās adreses un. izpildījis veselu rituālu, apmainoties ar iepriekš noteiktām slepenām zīmēm, viņš nonāca plašā zālē, kuras sienas klāja melni ozolkoka paneļi. Pie sienām greznojās heraldikas ģerboņi, mednieka trofejas un senlaiku ieroči. Šeit bija sapulcējušies kuplā skaitā ne tikai cilvēki vidējos gados, bet arī jaunatne ar šturmoviku stāju. Blakus tribīnei, no kuras vajadzēja runāt Veisam, uz speciāla statīva bija uzlikts Hitlera portrets, darināts no dažādu koku plāksnītēm. Portretam abās pusēs atradās dzelzs trijkāji ar degošām lāpām.

Aleksandru Belovu institūtā neviens neuzskatīja par veiklu runātāju. Belovs vienmēr jutās neērti, kad viņš no tribīnes noraudzījās savu biedru sejās, kuri domāja gluži tāpat, kā domāja viņš, zināja tikpat daudz, cik zināja viņš, kad Belovam bija viņi jāpārliecina par to, par ko viņi paši bija ne mazāk pārliecināti kā Belovs. Tādēļ, stāvot tribīnē, viņa seja aizvien likās skumīga, tāda kā vainīga; arī runāja viņš saraustīti un tik ļoti steidzās pateikt savu sakāmo, it kā gaidītu, ka viņam tūlīt kāds uzkliegs: «Taupi laiku! Laiks — tā ir dzīve, bet tu mums 'to gribi saīsināt!»

Taču tagad, uzkāpis tribīnē šajā greznajā zālē un ieraudzījis zviedru fašistu godbijīgās sejas un cienību, ar kādu tie sveica viņu kā vecāko, viņu pārņēma iedvesma un viņš runāja spīdoši. Domājams, ka viņa runa bija atstājusi iespaidu. Kad Veiss savu runu beidza, klausītāji bija tik pārsteigti, ka iestājās nepieklājīgi ilgs klusuma brīdis. Tikai tad, kad viņš jau bija nokāpis no tribīnes, atskanēja šķidri aplausi. Tie likās dobji, jo visiem plaukstas bija nosvīdušas.

Veiss savā runā ieteica lietišķus konspirācijas padomus, kas vienmēr jāievēro fašistiem, kuri domā strādāt nelegāli, un, starp citu, minēja arī faktus, cik daudz cilvēku un ar kādām metodēm fašisti ir nogalinājuši. Noslēgumā citēja Hitlera runu un pateica: šis karš ir tikai viena no epizodēm tūkstošgadīgā reiha vēsturē. Viņš pārliecinoši apsolīja klausītājiem, ka trešais pasaules karš nodrošinās kungu rasei neierobežotu varu pār visām citām tautām.

Sis optimistiskais solījums zviedru fašistus ne visai iepriecināja. Toties lietišķos padomus viņi pierakstīja tik uzcītīgi kā svētdienas skolu audzēkņi.

Atbildot uz jautājumiem, Veiss ieteica bārdaiņiem nodzīt bārdu, bet bezbāržiem to audzēt: precētiem — šķirties no sievām, jo sievietes ir pļāpīgas un var tos nodot; nemantīgiem kļūt bagātiem, lai maskētu savu pagātni, bet bagātajiem turpretī pārvērsties trūkumcietējos. Turklāt viņš deva daudzus derīgus padomus, kā jāizturas, nokļūstot cietumā. Kā īsts lietpratējs viņš skaidroja, kā pareizāk un racionālāk izmantot ieslodzījuma laiku, kur smelties fizisko izturību. Viņš plaši un pārsteidzoši atklāti izklāstīja savu pieredzi cietumā.

Veisa padomi atstāja uz klātesošajiem smagu, nomācošu iespaidu. Tikai intīmā banketa laikā, kas bija sarīkots viņam par godu, garastāvoklis mazliet uzlabojās. Seit, pie galda, Veiss uzzināja to zviedru finansistu vārdus, kuri paši bija piedāvājuši savus pakalpojumus Himlera aģentiem. Tie gribēja ar zviedru starpniecību nodibināt sakarus ar premjerministru Cērčilu, cenzdamies šādā ceļā ātrāk panākt vienošanos par miera noteikumiem, kas būtu pieņemami fašistiskajai Vācijai.

Veisam izdevās uzzināt pat memorandu pamatpunktus, kādus izvirzīja vienas un otras puses pārstāvji šajās sarunās.

Vietējie fašisti, bažīdamies galvenokārt par savu paša likteni, sašutuši nosodija Rietumu lielvalstu pārmērīgās pretenzijas, ko tās uzstādīja Vācijai. Viņi ieteica Veisam būt piesardzīgam Stokholmā, jo zviedru tauta, Padomju Armijas uzvaru iedvesmota, esot neparasti kareivīgi noskaņota. Nēsāt šobrīd kāškrusta nozīmi — gandrīz vai pašnāvība. Fašistiskās partijas biedrus uz ielas bieži piekaujot.

Veiss solījās sevi saudzēt.

Pēc divām dienām viņš saņēma jaunu uzdevumu. Viņam vajadzēja izlidot uz Berlīni vienā lidmašīnā ar kādu vācu ārlietu ministrijas ierēdni. Sis ierēdnis vedīšot portfeli ar diplomātisko pastu, turklāt lidos Ribentropa bruņoto aģentu apsardzībā.

Pusstundu pirms sarakstā noteiktā nolaišanās laika lidmašīnai jānosēžas rezerves aerodromā, kur paredzēts likvidēt ierēdni un tā apsardzi. Ja lidmašīna nenolaidīsies paredzētā vietā, Veisam jānošauj ierēdnis.

—   Bet kas tad notiks ar mani? — Johans jautāja.

—   Ja liksiet galā ar apsardzi — izleciet ar izpletni, un viss būs kārtībā.

Kopš šī brīža Veisu neizlaida no acīm divi aģenti. Tie pavadīja viņu līdz pašam aerodromam un neatgāja no trapa tik ilgi, kamēr lidmašīnas kabīnes durvis neaizcirtās.

Pilots, par laimi, bija uzticams cilvēks. Viņš, kā tas bija norunāts, precīzi nolaidās rezerves aerodromā, kas šajā stundā bija tukšs. Ierēdnis un viņa apsardze nepaguva pat pakustēties: automāta kārtas sašāva kabīnes korpusu tieši tajās vietās, kur tie sēdēja.

Jau iepriekš viss bija paredzēts, un Veiss, izkāpjot no lidmašīnas, ieraudzīja, ka SS tehniskā karaspēka vienības remontstrādnieki jau uzliek metāla ielāpus cauršautajām vietām.

r

Uz kāpņu laukumiņa lidmašīnai abās pusēs esesieši ar automātiem. Viens no viņiem laipni parādīja ar roku Veisam, uz kuru pusi tam jāiet. Tur Johanu gaidīja viņam pretī atsūtītā mašīna.

G8

Sellenbergs šajās dienās bija vismērķtiecīgākais, enerģiskākais un drosmīgākais no visiem Vācijas valsts darbiniekiem. Bet vismazāk viņš domāja par to, kāds būs reiha tālākais liktenis. Viņš bija pārliecināts, ka viņa paša nākotni tas iespaidot nevar. Jau sen — kopš Staļingradas viņš saprata, ka reiha militārā sakāve neizbēgama Un visas savas cerības viņš lika uz Himleru. Ja Himlers kļūs par pirmo cilvēku Vācijā, tad viņš, Sellenbergs, būs otrais. Kādā Vācijā — tam tagad vairs nebija nozīmes. Bet tieši šobrīd^ šajās dienās, bija jāizšķiras visam.

Pat folksšturms — šos cilvēkus kā malku lādēja vagonos un lielā steigā dzina uz Austrumu fronti — Sellenbergu interesēja tikai tāpēc, ka tas varēja kaut uz mirkli aizkavēt Padomju Armijas tuvošanos. Sellenbergam vēl vajadzēja nobeigt Himlera sarunas ar tiem, kas bija uzņēmušies Rietumu lielvalstu slepeno diplomātisko aģentu lomu.

Hitleriskās Vācijas sakāves priekšvakars kļuva Sellenbergam it kā par visas viņa darbības kulminācijas punktu. No viņa prāta un veiklības tagad bija atkarīgs, vai viņš kļūs par jauna fīrera favorītu un otro personu Vācijā. Himlera personīgā kapitulācija viņiem būtu traģēdija 1111 lielāka katastrofa nekā Vācijas kapitulācija. Reiha militārā sakāve, pēc viņa domām, vēl nebūt nenozīmēja politisku sakāvi. Tikai šajā kritiskajā momentā jārīkojas mērķtiecīgi un drosmīgi, tad var sev personīgi laimēt dižu nākotni. Tā viņš arī rīkojās.

Visas šīs dienas Sellenbergs neatstāja Himleru. Bija neparasti možs, pašpārliecināts un daiļrunīgi uzbūra sava šefa iztēlē patvald- nieciskās vienvaldības reibinošās perspektīvas.

Iloenlihenas bumbu patvertnē Sellenbergs demonstrēja Ilimleram kinolenti!, kur bija parādīts fīrers. Sellenbergs bija uzdevis vienam 110 saviem aģentiem uzņemt fīreru ar slēptas kameras palīdzību.

Aģents izmantoja īpašu filmēšanas paņēmienu, kas deva iespēju fiksēt katru Hitlera kustību.

Uz pelēkā ekrāna kā akvārija ūdenī ārpus telpas kustējās sakumpis cilvēks ar bālu seju, piepūstiem, noslīdējušiem vaigiem. Acu apakšējie plakstiņi bija atkārušies kā vecam sunim. Kreisā roka patvaļīgi drebēja kā roņa plezna, labo viņš laiku pa laikam pacēla pie auss: pēc nesenās operācijas Hitlers dzirdēja vēl sliktāk. Lūk, tagad viņš dodas pie sava galda. Likās, ka viņa zābaku pazoles līp pie gridas, un no tā viņa soļi izskatījās pēc pavisam veca vīra soļiem. Hitlers paņēma kādu papīra lapu un, it kā tā būtu neiedomājami smaga, ar lielu piepūli pacēla pie acīm. Redzēja Hitlers ari slikti, tādēļ dokumentus viņam tagad rakstīja uz īpašas rakstāmmašīnas ar neparasti lieliem burtiem.

Himlers piestūma krēslu tuvāk ekrānam. Viņš nolūkojās fīrerā klusēdams, pētījoši, ar skaidri redzamu baudu.

Pirms dažām dienām Sellenbergs bija runājis par Hitlera veselības stāvokli ar profesoru de Krini un psihiatriskās slimnīcas direktoru Sarite. Tie bija pašu ļaudis, un ziņas, kādas viņš saņēma, bija ļoti iepriecinošas: Hitlera veselības stāvoklis bezcerīgs. Tad Sellenbergs norunāja Himleram tikšanos ar de Krini un impērijas veselības aizsardzības vadītāju Konti. Himlers klausījās viņos saspringts un ar lielu interesi. Viņš saprata visu, jo vēl nesen bija izlasījis medicīnas enciklopēdijā rakstu par ta saucamo Parkinsona slimību, — tieši šādu diagnozi noteica Hitleram.

Tagad, kad viņi bija noskatījušies kinolentu un zālē iedegās gaisma, Himlers liekulīgā līdzjūtībā noteica:

—   Tas viss nāk no tā, ka fīrers piekopj nenormālu dzīves veidu: viņš nakti pārvērš dienā, gulēdams tikai divas trīs stundas. Viņa nepārtrauktā rosība un pastāvīgās trakuma lēkmes neļauj citiem dzīvot un rada neciešamu atmosfēru.

Himlers atzinās: — Kad viņš mani aicina pie sevis, es katru reizi pārdzīvoju nāves bailes, — dusnni lēkmē viņš taču var mani nošaut.

—  Jā, — Sellenbergs piekrita. — Ja jūs vēl ilgi vilcināsieties, tad kādā jaukā dienā jūsu līķi izvedīs no reihskatncelejas bumbu patvertnes, kā tas jau ir noticis ar daudziem citiem.

Himlers nobāla, bet tikpat liekulīgi iesaucās:

—   Mirt no fīrera rokas ir liels gods.

Sellenbergam piemita dzelzs izturība un pacietība, taču reizēm ari viņu mulsināja Himlera nekaunīgā un tagad vairs nevienam nevajadzīgā izlikšanās. Liekulība bija Himlera otrā daba. Parakstīdams pavēli par desmitiem tūkstošu koncentrācijas nometņu ieslodzīto pakļaušanu «sevišķam režīmam», viņš žēlojās:

—   Ja mūsu pretinieki būtu humānāki, viņi uzņemtos izdevumus par kara gūstekņu uzturēšanu un paši apgādātu tos ar pārtiku. Es taču nevaru likt mirt badā vācu tautai, lai uz tās rēķina barotos šie dīkdieņi.

Vairumu medicīnisko eksperimentu, ko izdarīja ar ieslodzītajiem, sankcionēja Ilimlers. Lasot materiālus, ko viņam sūtīja bendes — mediķi par saviem eksperimentiem, Ilimlers sacīja:

—   Neviens cits tā nerūpējas par vācu tautas veselību kā es. Dažādu jaunu preparātu izmēģināšana pie dzīva materiāla dod iespēju mūsu medicīnai izvairīties no kļūdām, ārstējot augstākās rases cilvēkus. '

It sevišķi viņš interesējās par esesiešu mediķu panākumiem, kuri eksperimentēja ieslodzīto sterilizācijā.

—   Fīrers prasa, lai mēs gada laikā nonāvētu miljonu slāvu. Bet es esmu sapņotājs. Mēs savu nākotni varam nodrošināt: mēs saglabāsim sev darbaspēku, tikai nedosim iespēju slāviem vairoties.

Ilimlers ārkārtīgi baidījās, ka Hitlers varētu uzzināt par viņa slepenajām sarunām ar Rietumu lielvalstu aģentiem. Tādēļ īsi pirms Rietumu pārstāvju ierašanās Hoenlihenā viņš izlikās slims. Lai padarītu Himleru rosīgāku, Sellenbergs nolēma viņu iebiedēt. Viņš pateica Himleram, ka Kaltenbrunneram esot radušās aizdomas. Simtiem Kaltenbrunnera aģentu ložņājot ap Hoenlihenu un medījot Sellenberga aģentus.

Tad Ilimlers saniknots iesaucās:

—   Tie jānogalina, jānogalina uz vietas! — Un jau lēnāk piebilda:

—  Bet tie mūsu aģenti, kas netiek ar izspiegotājiem galā, paklusām nekavējoties jālikvidē. Izmeklēšanas materiālu var sastādīt tā, lai nepaliktu nekādu šaubu, ka mūsu rindās ir nodevēji un mēs tos iznīcinām.

—   Klausos, — Sellenbergs atbildēja.

Dažas dienas vēlāk pēc kinolentas noskatīšanās Ilimlers izsauca Sellenbergu uz savu muižu Vustravā un, kad viņi divatā pastaigājās pa mežu, teica:

—   Sellenberg, man šķiet, ka ar Hitleru ir beigas. — Tad jautāja:

—  Vai jūs ticat de Krini diagnozei?

—   Jā, — Sellenbergs atbildēja. — Es gan sen neesmu redzējis fīreru, taču mani novērojumi atļauj man secināt vienu: pienācis pēdējais laiks rīkoties.

Ilimlers piekrizdams pamāja ar galvu. Pēc tam apstājās un ar uzsvaru teica:

—   Ja angļi un amerikāņi tiešām palīdzēs man uzvarēt Krieviju, es esmu ar mieru viņiem atlīdzināt. Mēs varam nodot Anglijas pārvaldīšanā daļu no Sibīrijas — teritoriju starp Obu un Ļenu. Bet Amerikas Savienotajām Valstīm atdosim rajonu starp Ļenu, Kamčatku un Oholskas jūru. —, Pēc tam viņš jautāja: — Ceru, ka viņus apmierinās šie noteikumi?

—   Jā, — Sellenbergs atbildēja. — Par to nav nekādu šaubu. —

Pašreiz Sellenbergu neinteresēja nākamā fīrera sapņi. Viņš domāja reālāk. Viņu iepriecināja tas, ka Ilimlers kļuvis apņēmīgāks. Tas nozīmē, ka tagad var rīkoties enerģiskāk.

Sellenbergs bija nopietni noraizējies par Himlera asiņaino reputāciju. Pašreiz bija ļoti svarīgi padarīt viņu baltāku, lai šī reputācija nekļūtu par šķērsli jaunā diktatora iecelšanai. Pēc plāna, kas saucās «Vanzē plāns» un ko Himlers bija apstiprinājis sanāksmē kādā Vanzē rajona vasarnīcā, tika nogalināti vairāk nekā seši miljoni ebreju.

Jau 1944. gada janvārī Sellenbergs bija tālredzīgi organizējis Himlera sastapšanos ar bijušo Šveices prezidentu Mizi. Ebreju organizācijas vārdā Mizi piedāvāja piecus miljonus šveiciešu franku par to ieslodzīto ebreju atbrīvošanu, kurus viņi norādīs sarakstā.

Himlers bija ar mieru noslēgt šo darījumu. Viņš pieprasīja par visu summu reiham piegādāt traktorus, automašīnas un tehniskās ierīces, bet savā labā lūdza publicēt amerikāņu un angļu presē rakstus, kur viņu raksturotu tikai kā Trešās impērijas valstsvīru, nepieminot viņa drošības dienesta vadītāja lomu.

Un, lūk, tagad Vācijā ieradās no Zviedrijas Bernadots, bet no Šveices — astoņdesmit gadus vecais Arturs Lāzars, lai satiktos ar Himleru. Sirmo Lāzaru pavadīja viņa jaunākais dēls.

Sellenbergs aizveda Lāzaru uz vienu no Himlera rezidencēm.

Mizi bija turējis savu solījumu, Arturs Lāzars atveda žūksni angļu un amerikāņu avīžu, kur bija publicēti glaimojoši raksti par Himleru.

Sirmgalvis Lāzars klusēdams sēdēja atzveltnes krēslā. Melnos vizītsvārkos, platās, pelēksvītrotās biksēs, kas krokodamās krita uz kājām. Stīvinātā apkaklīte ar atliektajiem stūriem it kā balstīja viņa galvu. Acis blāvas, skatiens iegrimis sevī, un tāpēc acis likās tik nedzīvas.

Kad viņš brauca uz Vāciju, sieva atvadījās no viņa, necerēdama vairs dzīvu redzēt. Bet viņš no nāves nebaidījās: tā jau vilkās viņam pakaļ kā ēna un prasīja atlīdzināt par nodzīvotajiem gadiem. Nogalinās dēlu? Kas tur sevišķs — tikai sešiem miljoniem pieskaitīs vēl vienu cilvēku. Sevi viņš vairs par upuri uzskatīt nevarēja. Viņš bija ar mieru braukt tādēļ, ka bija jau ļoti vecs: viņa izžuvušajai sirdij būs vieglāk visu paciest. Lāzars domāja: ja dievs būtu, viņš taču nebūtu pieļāvis visus šos briesmu darbus. Bet, ja var izpirkt no fašistiem dažu tūkstošu cilvēku dzīvības, kādēļ to nedarīt? Viņš zināja, ka, Hitleram nākot pie varas, Rietumu lielvalstis palīdzēja Vācijai bruņoties, cerēdamas, ka Vācija vērsīsies pret boļševikiem. Kad nacisti slepkavoja ebrejus Vācijā, Rietumu lielvalstis klusēja.

Klusēja tikmēr, kamēr nacisti, nogalinādami ebrejus, kļuva par citu tautu bendēm.

Viņš zināja, ka Eihmanis bija pat iemācījies ebreju valodu, lai būtu labāk sagatavots savam dienestam, kas nodarbojās tikai ar ebreju slepkavošanu.

Lāzars neieredzēja Padomju Savienību. Pēc viņa domām, tur aplaupīja visus tos, kas, būdami gudrāki par citiem, prata raust naudu tāpat, kā viņš to rauša.

Taču fašistisko Vāciju satrieca tieši boļševiki. Un vienīgi Padomju Armija spēja atbrīvot fašistu koncentrācijas nometnēs ieslodzītos gūstekņus. Kaut ātrāk tas notiktu!

Lāzars zināja par sabiedroto slepenajām sarunām ar hitleriešiem. Zināja, ka fašisti visu savu karaspēku no Rietumu frontes pārsviež uz Austrumu fronti, cerēdami ar sabiedroto palīdzību apstādināt krievus.

Viņš zināja, ka Allens Dalless sarunā ar hitleriešu aģentiem bija teicis: «Cienot Ādolfu Hitleru un viņa vēsturisko nozīmi, tomēr grūti iedomāties, ka angļu-sakšu satrauktā sabiedriskā doma būs ar mieru redzēt Hitlerā dižās Vācijas neapstrīdamo valdnieku.» Un tālāk: «Bet Himlers gan varētu būt sarunu partneris.»

Lāzars zināja, ka Dalless — un ne tikai viņš vienīgais — vēlējās redzēt Himleru par Hitlera pēcnācēju.

Tiklīdz Ilimlers kļūs par jauno fīreru, viņš par ieslodzīto atbrīvošanu pieprasīs vēl lielāku maksu. Bet var arī tos visus iznīcināt, uzgrūžot visu vainu Hitleram un arī citiem fīrera tuvākajiem līdzgaitniekiem.

Lāzars saprata, ka misija, kuru viņš bija uzņēmies, ir vairāk nekā apšaubāma. Viņam jāved sarunas ar savas lautas galveno bendi tikai tādēļ, lai glābtu no nāves dažus tūkstošus cilvēku, bet simtiem tūkstošu nāvei nolemto paliks koncentrācijas nometnēs.

Bet viņš uzņēmās šo misiju, cerēdams, ka varbūt viņam izdosies pārliecināt Himleru neevakuēl koncentrācijas nometnes, kurām no vienas puses strauji kā lavīna tuvojās Padomju Armija, bet no otras — lēni un apdomīgi sabiedroto karaspēks, kas jau atradās rietumu krastā.

Tikai tādēļ viņš ir ieradies šeit.

Ienāca reihsfīrers Sellenberga pavadībā. Viņš nebija pārliecināts par sevi, bija sapīcis un stipri uztraucās, apzinādamies, cik bīstama var būt saruna ar Arturu Lāzaru. Paspiest roku ebrejam — tas vien jau Himleram bija liels varoņdarbs. Taču viņš to darīja, lai iegūtu tos labumus, kurus Sellenbergs bija viņam apsolījis.

Sasveicinājies Himlers tūlīt sāka saraustīti stāstīt, ka viņš personīgi esot ieteicis atrisināt ebreju jautājumu, izsūtot tos uz kādu salu. Bet tas diemžēl neesot bijis iespējams: pirmkārt, ārzemju propagandas dēļ, otrkārt, partija tam pretojusies. It kā gribēdams attaisnoties, Himlers negaidot piedāvājās Lāzaram parādīt kaut kādus dokumentus, kas apliecinātu viņa humānos nolūkus. Atvainojies viņš aizgāja uz savu kabinetu un sāka rakņāties dokumentos.

Viņš pārlapoja koncentrācijas nometņu pārskatus par nonāvētajiem cilvēkiem — nedēļā, mēnesī, kvartālā. Savu pavēļu kopijas, kurās viņš izteica rājienus nometņu administrācijai par nepieļaujami lēno strādāšanu. Ziņojumus par gāzu kameru tehniskajiem projektiem. So projektu titullapas stūrī bija viņa rezolūcija.

Preparēto līķu fotouzņēmumi. Ar viņa sankciju izmēģināja cilvēka organisma izturību retinātā atmosfērā, ievietojot ieslodzītos vakuumkamerā, kur tie mira no plīsumiem plaušās. Sos eksperimentus prasīja Gērings, lai pārbaudītu, cik augstu lidotājs var pacelties gaisā.

Ziņas par tonnām asiņu, ko izsūca no koncentrācijas nometnēs ieslodzītajiem bērniem frontes vajadzībām.

Lauksaimniecības ministra izziņa par kremācijas pelnu izmantošanu lauku mēslošanā.

Starp papīriem viņš atrada arī 1942. gada 16. februāra pavēli ar savu parakstu. Himlers ātri pārlasīja to:

Augstākajam Austrumu SS un policijas vadītājam SS obergrupenfīreram Krī- geram. Krakova.

Drošības saglabāšanas labā pavēlu organizēt koncentrācijas nometni, bet Varšavas geto nolīdzināt ar .zemi. Pirms geto iznīcināšanas izmantot derīgos visāda veida būvmateriālus.

Likvidēt geto un ierīkot koncentrācijas nometni nepieciešams, lai nomierinātu Varšavu. Mēs to nekad nepanāksim, ja dosim iespēju geto slēpties noziedzīgiem elementiem.

Prasu iesniegt man geto likvidācijas plānu. Jādara viss, lai apdzīvojamā platība, kuru aizņem pieci simti tūkstošu zemākas rases cilvēku, tiktu noslaucīta no zemes virsas, jo vāciešiem ta nav izmantojama. Lielā Varšavas pilsēta, kas vienmēr bijusi pagrimuma un dumpju perēklis, jāpārvērš ciematā.

H. Himlers.

Viņš saniknojies iemeta šo papīru atpakaļ atvilktnē, kur atradās no cilvēku taukiem ražotu ziepju paraugs.

Uz galda viņš ieraudzīja jau agrāk nosūtītu telegrammu kopijas Dahavas un Flosenburgas nometņu komandantiem.

Par nodošanu nevar būt pat runa. Nometne nekavējoties jaevakuē. Neviens ieslodzītais nedrīkst dzīvs nokļūt ienaidnieka rokās.

lleinrihs Himlers.

Viņš paķēra šīs telegrammas, saburzīja un iemeta papīrkurvī zem galda, pēc tam noliecās, izņēma no turienes un sadedzināja pelnu traukā. To izdarījis, viņš atguva labāku omu: par ,vienu pierādījumu mazāk.

Atgriezies istabā, kur viņu pacietīgi gaidīja Lāzars, Himlers tūdaļ pavēstīja, ka pieņem visus trīs noteikumus. Pirmais: viņš pavēlēšot nevienu ebreju vairs nenogalināt. Otrais: dzīvi palikušie ebreji, kuru skaits diemžēl neesot skaidri zināms,"palikšot nometnēs, un tos «neevakuēs». Trešais: par visām nometnēm, kur vēl būs palikuši ebreji, izgatavos sarakstu.

Lāzars to visu noklausījās klusēdams, ar sastingušu seju. Pēc brītiņa viņš sacīja:

—   Es vēlos, lai mans dēls apmeklētu kādu nometni. Mēs gribam pārliecināties, ka jūsu rīkojums tiek precīzi izpildīts.

Himlers satraukts atskatījās uz Sellenbergu. Tas piekrītoši pamāja ar galvu. Tad Himlers pasteidzās pateikt:

—   Jūsu vēlēšanās, mesjē Lāzar, tiks izpildīta. Lai jūs būtu pilnīgi drošs par mūsu vienošanos.

Himlers ticēja Sellenberga talantam — gan jau tas pratīs izgrozīties no nepatīkamās situācijas.

Ilimlers patiesi pūlējās atstāt labu iespaidu uz Lāzaru.

Apsēdies blakus krēslā, viņš draudzīgi un vaļsirdīgi pažēlojās, ka vācu ekonomika, atrisinot ebreju jautājumu, esot cietusi lielus zaudējumus. Viņi esot zaudējuši prasmīgu amatnieku rokas un arī daļu no tehniskās inteliģences, kas varēja būt īpaši noderīga. It kā nožēlodams viņš nopūzdamies teica:

—   Ak vai! Principi, lai cik tie, pavirši skatoties, liktos dīvaini, paliek principi. Mēs bijām spiesti nest šos upurus nacionālā gara stiprināšanas labā. — Tad viņš piecēlās un, aizbildinājies ar nevaļu, atvainojās, ka nevarot ilgāk patērzēt. Atvadoties Ilimlers sniedza roku Lāzaram.

Lāzars, šķiet, aiz veca cilvēka izklaidības nepamanīja Himlera žestu. Viņš tai brīdī domāja tikai par cigāra aizsmēķēšanu. Lāzara rokas bija aizņemtas.

Ilimlers, lepni izslējis galvu, atstāja istabu. Viņš tiešām steidzās. Hoenlihenā viņu gaidīja Bernadots. So sastapšanos Himlers uzskatīja par ļoti svarīgu, jo Bernadotam vajadzēja apstiprināt, ka Amerikas Savienoto Valstu un Anglijas ieinteresētās aprindas ir ar mieru atzīt Himleru par Vācijas jauno fīreru.

Taču pirms aiziešanas Himlers mirkli pakavējās uz sliekšņa un pateica Lāzaram, ka šodien pat viņš pavēlēšot atbrīvot no Rāvens- brikas nometnes grupu ebreju sieviešu. Viņš tikai lūdz Lāzaram iespējami ātrāk informēt ģenerāli Eizenhaueru par šo viņa žēlsirdības aktu.

Himlers bija nodomājis ar Bernadota starpniecību norunāt sastapšanos ar Eizenhaueru un tādēļ uzņēma grāfu ārkārtīgi laipni.

Ne jau pirmo reizi grāfs Bernadots tika pagodināts — uzņemts Hoenlihenā — šajā Himlera galvenajā mītnē, kungu muižā, kura bija lieliski nomaskēta par milzīgu, labi iekārtotu esesiešu hospitāli.

Vairākās kotedžās atradās drošības dienesta visslepenākās kancelejas, atsevišķās piebūvēs — laboratorijas, kur ķīmiķi un bakteriologi izgudroja jaunus masveida nogalināšanas līdzekļus.

Cilvēki, kas strādāja šeit, izlikās par ievainotajiem; ar pārsietām rokām un kājām, kopā ar kruķiem viņus atveda un atkal aizveda no IIoenlihenas sanitārās mašīnās. Dažus sevišķi slepenus aģentus iznesa vai ienesa mašīnās uz nestuvēm, un tiem, kā smagi ievainotajiem galvā, bija rūpīgi pārsieta visa seja.

Sādā pašā veidā veda uz šejieni arī tos, kurus Himlers vēlējās pats nopratināt. Tie gandrīz neviens vairs atpakaļ neatgriezās: arī Hoenlihenai bija sava kapsēta, tāpat kā citiem hospitāļiem.

Šajā «hospitālī» nevienu rupji nespīdzināja: lieliski iekārtotā ķirurģijas zālē izdarīja visdažādākās operācijas, tikai bez sāpju nomērdēšanas līdzekļiem.

Vaļsirdīgu atzīšanos panāca ar elektrodiem, ar kuriem pieskārās atvērtajiem smadzeņu iecirkņiem vai arī nervu mezgliem, kas bija iepriekš atbrīvoti no muskuļu audiem.

Esesieši nevis mundieros, bet slimnieku pidžamās centīgi pildīja šeit savus dienesta pienākumus.

Grāfs Bernadots savās agrākajās vizītēs pie Himlera bija panācis vairāku skandināviešu atbrīvošanu. Tos izveda no koncentrācijas nometnēm naktīs zviedru Sarkanā Krusta automašīnās Sellenberga aģentu uzraudzībā. Grāfs solījās par to ieminēties Eizenhaueram, kad viņš runās ar to par Himlera noteikumiem separāta iniera noslēgšanai ar Amerikas Savienotajām Valstīm.

Šajās pašās dienās, sastopoties ar Ribentropu un Kaltenbrunneru, grāfs uzklausīja arī viņu lūgumu — uzņemties starpnieka lomu sarunās ar Eizenhaueru. Bernadotam bija skaidrs, ka zināmas sabiedroto aprindas atbalsta Himleru. Viņš pats arī atzina par pareizu šo izvēli. Bet Bernadots piedzīvoja dziļu vilšanos, uzzinādams, ka

Kaltenbrunners esot aizliedzis zviedru gūstekņu evakuāciju uz dzimteni.

Grāfs, būdams diplomāts, saprata, ka Kaltenbrunners to darīja, vēlēdamies sariebt Ilimleram, — nedot iespēju tam iztēloties par humānistu. Bernadots saprata arī to, ka Kaltenbrunneram pašam nekas nebūtu pretī, ja Rietumu valstis viņā saskatītu humānu cilvēku. Taču šis fakts liecināja par Himlera bezspēcību, par to, ka Himlers nespēj atklāti uzstāties pret saviem sāncenšiem, nemaz jau nerunājot par Hiitleru.

Grāfam jau agrāk bija radušās aizdomas, ka Himleram trūkst drosmes, ka viņš ir mazdūšīgs. Tagad nekas cits vairs neatlika kā pabrīnīties, kā šis gliemveidīgais cilvēks spēj pildīt Trešās impērijas galvenā bendes pienākumus.

Turklāt grāfam tika darīts zināms, ka padomju aprindas informētas par hitleriešu sarunām ar sabiedroto aģentiem, izmantojot zviedrus par starpniekiem. Viņa vārds delikāti nebija minēts, taču grāfs pārāk labi saprata, cik sīki informēta par viņa darbību ir Padomju valdība. Nav noliedzams, padomju izlūkošanas orgāni strādājuši veikli. Jādomā, ka padomju izlūks pratis iekļūt vācu slepenā dienesta galvenajā citadelē.

Zinot Padomju Savienības nelokāmo nostāju, tās stratēģisko un politisko varenību \in saprazdams, kāda loma būs Padomju zemei Vācijas problēmas risināšanā pēckara periodā, grāfs apzinājās, ka visi mēģinājumi tagad izvirzīt Himlera kandidatūru jaunās Vācijas valdības galvas postenī ir bezcerīgi un var nākotnē viņam tikai kaitēt.

Bija brīdis, kad Himlers varēja nostāties Vācijas valdības priekšgalā: «Divdesmitā jūlija» sazvērestības līderi bija ar mieru iecelt Himleru par Vācijas valdības galvu. Informēts par sazvērestību, reihsfīrers ļāva vaļu sazvērniekiem, viņa vadītais drošības dienests līdz zināmam laikam nekā nedarīja. Taču Himlers bija bailīgs un neuzņēmīgs. Himlers nevis vadīja Hitlera nogalināšanu, bet gaidīja, kad-to izdarīs cilvēks ar vienu roku un vienu aci, cilvēks, kas izmisuma brīdī bija kritis par upuri pats savai varonībai. Himlers taču varēja, ja viņš būtu drosmīgi rīkojies, pēc ilam sodīt ar nāvi fīrera slepkavu un galvenos sazvērniekus un pa viņu līķiem uzkāpt fīrera tronī kā fīrera uzticīgs pēcnācējs.

Tagad, kara beigās, naids pret fašismu vienoja pasaules tautas un būs grūti pārliecināt sabiedrisko domu, ka vācu fašistu un Rietumu lielvalstu starpnieka loma nav nekas cits kā smalks slepenās diplomātijas manevrs. Bernadots ļoti labi apzinājās, ka tas, ko viņš dara, ir slepkavas slēpšana. Viņš palīdz slēpt pierādījumus, dod slepkavam padomu nomazgāt asiņainos pirkstus ar kaut kādu maznozīmīgu labu darbiņu, piemēram, izlaist no būrīša putniņu mājā, kur viņš noslepkavojis visus cilvēkus.

Lūk, tādēļ grāfam bija tik slikta oma. Viņš nemaz nejutās labi, kad Ilimlers un Sellenbergs, atvainodamies par dažu minūšu nokavēšanos, ienāca kotedžā, kurā uzturējās grāfs.

Sellenbergs jau pašā pirmajā mirklī bažīgi pamanīja, ka grāfs šoreiz izturas mazliet dīvaini. Agrāk, iepriekšējās vizītēs, viņš bija lietišķi norūpējies, steidzās pāriet no sākumā tik neizbēgamas tukšas pļāpāšanas uz nopietnu sarunu, ķerties pie lietas būtības, bet tagad viņš pēkšņi sāka cildināt Iloenlihenas skaisto apkārtni, interesēdamies par tās medību vietām, turklāt parādīja smalkas zināšanas medību mākslā.

Sellenbergs, vēlēdamies izprast, kādi slepeni motīvi ir šādai tik neparastai grāfa uzvedībai, nolēma turpināt sarunu par šo tematu un novērot grāfu. Taču Himlers, kas pats prata lieliski izlikties, nemācēja šo talantu saskatīt citos. Apsēdies blakus grāfam, viņš izmantoja kādu īsu klusuma bridi un tūdaļ novirzīja sarunu lietišķās sliedēs.

Savu runu Ilimlers iesāka svinīgi, it kā gatavodamies pavēstīt vislielāko politisko noslēpumu.

—   Mums, vāciešiem, — viņš dobjā balsi sacīja, — jāatzīst, ka Rietumu lielvalstis ir mūs uzvarējušas.

' Himlers brīdi klusēja, nogaidīdams, kādu iespaidu šī pārsteidzošā atzīšanās atstās uz grāfu.

Bernadots noliecies aplūkoja savu pirkstu nagus tik uzmanīgi, it kā nebūtu tos agrāk redzējis: pēc tam izņēma no vestes kabatas ziemišķādas spilventiņu un sāka cītīgi pulēt nagus.

Ilimlers mazliet samulsis turpināja:

—   Es lūdzu jūs to ar zviedru valdības starpniecību pateikt ģenerālim Eizenhaueram, lai novērstu turpmāko bezjēdzīgo cīņu un asinsizliešanu.

Grāfs pacēla galvu un līdzjūtīgi jautāja:

—   Sķiot, vācu armijas zaudējumi Austrumu frontē daždien sasniedz vairāk nekā simt tūkstošu kareivju? — Tad viņš, nesavelkot nevienu muskulīti sejā, piebilda: — Tas ir šausmīgi.

Himlers nomurmināja:

—   Mēs, vācieši, un pirmkārt jau es, uzskatām, ka kapitulēt krieviem nav iespējams.

—   Tas ir pilnīgi saprotams, — grāfs teica.

Uzskatīdams grāfa atbildi par pamudinājumu, Himlers dedzīgi

iesaucās:

—   Pret krieviem mēs cīnīsimies tik ilgi, kamēr Rietumu lielvalstis ar savu karaspēku aizstās vērmahta vienības Austrumos.

—   Nu, protams, — grāfs piekrita, bet tūdaļ piemetināja: — Cik man zināms, amerikāņu un angļu karavadoņiem mav tādu divīziju, kas varētu aizstāt esesiešu vienības. Turklāt paies laiks, kamēr viņi pārliecinās savus kareivjus, kuri līdz šim krievus uzskatīja par saviem sabiedrotajiem. — Pēc tam grāfs negaidot jautāja: — Kā fīreram ar veselību?

Ilimlers drūmi atbildēja:

—   Man nav tiesību par to atklāti runāt. Bet jums personīgi es teikšu, ka, ņemot vērā. viņa veselības stāvokli, labi ja Hitlers nodzīvos vēl pāris dienu. Hitlers šķirsies no dzīves šajā dramatiskajā cīņā. — Pie tam viņš skumji piebilda: — Vienīgais mierinājums, ka viņš būs kritis cīņā pret boļševismu — pret ļaunumu, kura novēršanai fīrers ziedojis visu savu mūžu.

—   Vai jums noteikti zināma diena, kad šajā cīņā kritīs fīrers? — grāfs jautāja.

Himlers samulsa.

—   Es, taisnību sakot, vados no tiem apsvērumiem, kurus izteikuši fīrera ārsti.

—   Ak ārsti! — grāfs iesaucās un nepiebilda vairs ne vārda.

Sellenbergam vajadzēja iejaukties, lai ievirzītu sarunu daudz

konkrētākā gultnē; šīsdienas satikšanās mērķis taču bija noorganizēt Himlera un Eizenhauera sastapšanos. Beigu beigās grāfs piekrita, ka Ilimlers uzrakstīs vēstuli Ginteram un lūgs, lai viņa augstība viņa lūgumu atbalstītu. Aizbildinādamies ar neatliekamām darīšanām, Himlers atvadījās no grāfa un aizgāja, bet Sellenbergs vēl kādu brīdi pakavējās. Viņš palika tādēļ, lai vēlreiz atkārtotu Himlera lūgumu Bernadotam: nekavējoties lidot pie Eizenhauera un pierunāt sastapties viņu ar Himleru.

Grāfs draudzīgi paņēma savu sarunu biedru zem rokas, pret Sellenbergu viņš juta īpašas simpātijas, uzskatot viņu par gudru un drosmīgu nelieti. Ja Sellenbergs būtu Himlera vietā, viņš rīkotos daudz noteiktāk un Hitlera nāves dienu būtu noteicis, neapspriežoties ar fīrera personīgajiem ārstiem.

Raiti soļodams pa tumšo aleju, grāfs sacīja:

—   Reihsfīrers neizprot pašreizējo stāvokli. — Grāfs nopūtās. — Es diemžēl šobrīd nevaru viņam nekādi palīdzēt. — Pēc brītiņa piemetināja: — Es to būtu varējis darīt pēc mūsu pirmās sastapšanās, ja viņš toreiz būtu uzņēmies reiha vadību. Tagad, pēc manām domām, viņam vairs nav nekādu izredžu. — Grāfs laipni pasmai- dlja un sacīja: — Bet jus, mans mīļais Šellenberg, rīkotos gudrāk, ja parūpētos pats par sevi.

Sellenbergs atgriezās pie Himlera. Tas pēc sarunas ar grāfu sāka,, uzbudināti stāstīt, kādus soļus viņš speršot, tiklīdz kļūšot par fīreru. Tad norūpējies sarauca pieri un piebilda, ka vispirms vajadzēs izdomāt citu partijas nosaukumu. Rietumu lielvalstis nebūs ar mieru, ka paliek līdzšinējais nosaukums «nacionālsociālistiskā», un noteikti prasīs citu.

—   Tad sauksim to par «Nacionālo apvienību». Kā jums patīk šāds nosaukums? — Sellenbergs jautāja.

—   Lielisks nosaukums! — reihsfīrers iesaucās un uzlielīja Sellenbergu: — Valter, jūs esat pārsteidzoši apķērīgs.

Pēc tam Himlers sāka žēloties par Kaltenbrunneru, kurš jaucas viņa darīšanās un atceļ viņa pavēles par nelielas ieslodzīto grupas atbrīvošanu. Bet to taču prasa vienošanās, kuru Himlers panācis sarunās ar Mizi un Bernadotu. īgni piebilda:

—   Saprotu, fīrers šos ieslodzītos un ārzemju strādniekus grib izmantot par ķīlniekiem. Līdz pašam pēdējam mirklim viņš var draudēt Rietumu lielvalstīm, ka pavēlēs sarīkot slaktiņu nometnēs. Bet man taču arī tiesības nodrošināt sevi, piedraudot Rietumiem, ka iznīcināšu nometnes ar visiem ieslodzītajiem.

Ilimlers pavēlēja Sellenbergam komplektēt slepenu grupu no īpaši uzticīgiem aģentiem.

Sai grupai uzdeva nepieļaut ieslodzīto iznīcināšanu nometnēs, ja šādu pavēli dos Hitlers vai Kaltenbrunners. Bet tai pašā laikā šai grupai jābūt gatavai pildīt tādu pašu pavēli, ja to dos Ilimlers.

Gadījas tā, ka pavadīt Lāzara delu uz vienu no koncentrācijas nometnēm uzdeva Veisam.

Brauciena mērķis bija pārbaudīt, kā tiek pildīta Himlera pavēle par to ieslodzīto atbrīvošanu, kuru vārdi bija norādīti sarakstā.

Veiss visai oriģināli veica Sellenberga uzdevumu. Vispirms viņš, izmantojot savu ietekmīgo dokumentu, neiegriežoties komandantūrā, izvadāja jauno cilvēku pa nometni un sīki iepazīstināja ar iekšējo kārtību. Viņš parādīja viņam visu, pat telpu, kas atradās blakus krematorijai. Tur sienās bija iedzīti āķi kāršanai un uz grīdas mētājās āmuri, kurus izmantoja, ja visas karātavas bija aizņemtas. Un tikai pēc tam Johans aizveda jauno cilvēku uz komandantūru.

Saņēmis paziņojumu par to, ka nometni apmeklēs Starptautiskā Sarkanā Krusta pārstāvis, nometnes priekšnieks izturējās pret Veisa ceļabiedru uzsvērti godbijīgi.

Un, kad jaunais cilvēks pieprasīja, lai viņam parāda ieslodzītos, kuru vārdi minēti sarakstos, komandants laipni sacīja:

—    Diemžēl tie visi atrodas kartona kārbās, urnu mums nav. Viņus tik ļoti saviļņoja jaunā vēsts par drīzo atbrīvošanu, — komandants pamirkšķināja ar aci Veisam, noturēdams to par tādu kā līdzdalībnieku, — ka viņi visi miruši pēkšņā nāvē no sirds krampjiem. Mūsu ārsts centās viņus glābt, bet medicīna izrādījās bezspēcīga.

Veiss atvēra savu apliecību un parādīja to nometnes priekšniekam, kurš vēl joprojām smīnēja. Johans bargi teica:

—    Par to jūs atbildēsiet ar savu galvu. Kas jums deva šādu pavēli?

—    Redziet, — nometnes priekšnieks izņēma no kabatas papīru un pasniedza Veisam. Rīkojumu bija parakstījis Kaltenbrunners.

Atgriežoties no nometnes, Veisa ceļabiedrs atteicās apsēsties blakus. Viņš iekārtojās pakaļējā sēdeklī, un Veiss spogulī redzēja viņa bālo, naida pārvērsto seju. Veiss strauji nogriezās uz blakus lauku ceļa un apturēja mašīnu koku biezoknī.

—   Kas noticis? — jauneklis satraukts jautāja.

Veiss pagriezās pret viņu un jautāja:

—   Vai jūs visu sapratāt?

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

—    Ja jūs esat visu sapratis un nepratīsiet slēpt savas jūtas, ar jums notiks tas pats, kas noticis ar tiem … Bet varbūt jūs iesiet bojā autokatastrofā.

—     Nebiedējiet mani! — jauneklis iesaucās un sāka nikni, izmisīgi pārdroši lamāt Veisu par nelaimīgo ieslodzīto nogalināšanu. Jā, viņš ir šīs slepkavības līdzdalībnieks!

Veiss mierīgi klausījās, nepārtraukdams viņu.

—     Jūs esat drosmīgs cilvēks, — Johans sacīja, kad jauneklis bija izsmēlis nolādējumu un sodību krājumu. — Tas man jūsos tieši patīk. Sakiet — vai jūs nekad neaizmirsīsiet to, ko šodien redzējāt?

—    Nemūžam! — jauneklis iesaucās, bet, visai ātri atguvies, pārsteigts uzlūkoja Veisu.

—    Tad jāsaka «āmen». Braucam tālāk. Tikai, lūdzu, lai jums neienāktu prātā ietriekt man lodi pakausī, — Veiss brīdināja. — Pēc jūsu sejas spriežot, var domāt, ka jums tieši šāda vēlēšanās ir.

Aizvedis savu ceļabiedru uz IIoenlihenu, Veiss pastāstīja Sellenbergam par brauciena rezultātiem.

Sellenbergs bija ārkārtīgi saniknots.

Veiss teica:

—        Piedodiet, mans brigadenfīrer, bet man šķiet, ka tā nav vienkārša kļūda.

—   Bet kas tad?

—   Tas, kas deva šādu rīkojumu, gribēja kaitēt mūsu reihsfīreram.

Sellenbergs ilgi un pētījoši raudzījās Johana mierīgajā un laipnajā sejā. Pēc tam pavēlēja:

—       Sameklējiet sev divus cilvēkus, absolūti uzticamus un gatavus uz visu. — Piebilda: — Tam jums dodu trīs … nē, vienu dienu. Un gaidiet turpmākos rīkojumus.

—        Klausos, mans brigadenfīrer, — Veiss tikai mazliet sasita papēžus, neuzskatīdams par nepieciešamu īpaši demonstrēt stāju: bija pienācis laiks, kad viņam vairs tas nebija jādara.

69

Veiss devās uz masāžas salonu.

Tur viss ritēja tā, it kā kara nemaz nebūtu. Izdresētais personāls, kā allaž, bija ļoti laipns un paklausīgs. Klusums, miers, sterili tīras kabīnes un halāti. Pēc procedūrām profesors ieaicināja Veisu savā kabinetā uz «medicīnisko apskati».

Štuthofs bija novārdzis, viņa seja izskatījās vēl vairāk novājējusi un sagurusi.

Veiss ziņoja visu, ko viņam šajās dienās bija izdevies izpētīt.

Profesors klausījās klusēdams, lāgiem šo to atzīmēdams bloknotā. Tad viņš jautāja:

—   Vai tas ir viss?

—   Nē, tikai pats svarīgākais.

Profesors sacīja:

—        Hitlerieši ir vienprātīgi nodomājuši iznīcināt koncentrācijas nometnes un tajās ieslodzītos cilvēkus, lai tie vēlāk nevarētu būt apsūdzības liecinieki. Tāda ir noziedznieku parastā taktika. Turklāt Hitlers cer, ka ar šo vislielāko ļaundarību viņš piespiedīs nacistus, kas bīstas atmaksas, noslēpties pagrīdē un turpināt ciņu. Tas, ka reiha varasvīri tagad mēģina atpirkties no soda par daudzu miljonu cilvēku noslepkavošanu, atbrīvojot dažus simtus vai tūkstošus, ir tīrā blēdība. Bet mums tas jāizmanto un jāpacenšas atbrīvot vairāk, nekā paredzēts sarakstos. Šobrīd mūsu galvenais uzdevums ir novērst

cilvēku masveida iznīcināšanu. Tāds ir arī Centra norādījums. Varu pateikt, — viņš tikko jaušami pasmaidīja, — jūsu materiāli par fašistu teroru grupu slepenajām bāzēm Centrā ir izstudēti un pārbaudīti. Saskaņā ar tiem mūsu pretizlūkošanas dienesta operatīvās grupas nosūtītas uz norādītajiem rajoniem. Padomju Armijas aizmugure ir nodrošināta, — im profesors pasmīnēja. — Starp citu, es konsultēju Himlera masieri medicīniskos jautājumos. Viņš man konfidenciāli pavēstīja, ka dzirdējis Šellenbcrga sarunu ar Mizi pa telefonu. Sellenbergs stāstījis Mizi, ka viņš personīgi vairākkārt izdarījis pakalpojumus ebreju, kā arī jauktajām ģimenēm. Viņš pat centies iestāstīt Mizi, ka partijas hierarhija viņu uzskatot par «neuzticamu» un vara viņam esot tikai valsts aparātā. Fašisti cenšas atteikties no fašisma, cerēdami ar to glābt savu ādu. Iegaumējiet: viņi nodos viens otru un ir gatavi atdot visu, lai tikai varētu tagad izlikties, ka nav baudījuši «uzticību».

Pie durvīm klauvēja.

—   Lūdzu, — aicināja doktors.

Istabā ienāca meitene, ģērbusies pretgaisa aizsardzības novērošanas dienesta sieviešu palīgvienības formas tērpā. Slaida, tieviņa, bet ar vēsu un uzpūtīgu lelles seju. Viņa izskatījās ļoti augstprātīga.

—  Tā ir mana Nadjuša! — doktors krieviski teica un, norādījis meitai uz Veisu, piebilda: — Iepazīstieties!

Meitene it kā saguma, seja pārvērtās un kļuva pavisam citāda — kautrīga, piemīlīga un mazliet samulsusi.

—   Tas esat jūs! — viņa iesaucās un sarkdama sniedza Veisam roku. — Bet es ienākusi redzu — fricis. — Meitene ar dziļu interesi aplūkoja Veisu un sacīja: — Tad lūk, kāds jūs esat!

Veiss apjuka un novērsa skatienu.

—   Nu, jaunieši, pietiek! — nezin kāpēc noskaitās profesors un pavēlēja meitai: — Stāsti!

Meitene apsēdās uz krēsla tā, lai varētu skatīties gan Johanā, gan tēvā. Smejošām acīm raudzīdamās Veisā, viņa sāka stāstīt tik sausi skarbā balsī, ka neviļus radās iespaids, it kā runātu pavisam cits cilvēks.

—   Operācija ar kodās apzīmējumu «Woīke» paredz bombardēt Vācijas teritoriju. Vācu gaisa flotes apakšvienības savus bumbvedējus nomaskēs ar sabiedroto lidmašīnu zīmēm. So aviācijas apakšvienību bāze atzīmēta kartē. Uzlidojuma objekti pagaidām vēl nav zināmi. Domā, ka bombardēs koncentrācijas nometnes, jo operācijas plānu apstiprinājuši Ilimlers un Kaltenbrunners.

—   Redziet, kā tas ir, — profesors sacīja, — Kaltenbrunners neļauj Himleram atbrīvot no koncentrācijas nometnes dažus simtus cilvēku, Himlers dara visu, lai lo pašu nevarētu izdarīt Kaltenbrunners. Paši savā starpā plēšas, baidās, ka sāncensis varētu iegūt kādas priekšrocības no sabiedrotajiem. Un tai pašā laikā abi vienprātīgi izstrādā plānu simtiem tūkstošu cilvēku iznīcināšanai. — Doktors noliecās, paberzēja ceļgalu un saviebās. Tad, stingri raudzīdamies Veisā, sacīja: — Jūsu uzdevums — noskaidrot, kādas nometnes paredzēt iznīcināt 110 gaisa. Tālāk — man nav iebildumu pret to, ka jūs iedala kaujas grupā, kurai uz vielas vajadzēs aizkavēt šo iznīcināšanu. — Štuthofs piecēlās. — Tas ir viss!

Veiss smaidīdams lūkojās meitenē un vilcinājās.

—  Viss, —atkārtoja profesors.

Meitene lūdza:

—   Vai es drīkstētu pavadīt biedru?

—       Kas vēl nebūs! — Štuthofs saskaitās. — Nav nekāds maziņais, gan pats atradīs ceļu.

—   Tēt! — lūdzoši iesaucās meitene.

—   Es teicu — nē. Un vispār nevajag …

—       Ko «nevajag»? — meitene iecirtīgi noprasīja. — Bet ja nu mums pa ceļam?

—        Nu, vai ziniet, — teica profesors un izbīdīja Veisu pa durvīm, — pazūdiet! — Atskatījies uz meitu, viņš žēli izdvesa:

—       Tu taču esi operatīvajā grupā, pacieties — jūs bāzē tiksieties …

Vai nu zilgās dienas žilbinošais dzidrums, vai padomju meitenes glāstošais skatiens, bet varbūt vienkārši tas, ka viņu pēkšņi pārņēma neizskaidrojams prieks par to, ka viņš dzīvo, eksistē, aizdzina Veisa mokošo vientulības sajūtu. Viņš atkal sevi apzinājās kā mazu daļiņu no tās milzīgās pasaules, ko cilvēks radījis cilvēkam, un šādā apbrīnojami gaišā noskaņojumā ieradās pie Heinriha.

Heinrihs bija drūms. Viņš pameta Veisam dažas papīra lapas, uz kurām bija kaut kas uzrakstīts mašīnraksta.

—   Izlasi! No Villija Svarckopfa personīgās kancelejas.

Johans apsēdās pie galda un sāka lasīt.

SS Administratīvi saimnieciskā pārvalde.

Slepeni.

SS reihsfīreram.

Reihsfīrer! Pēc jūsu pavēles mirušo ieslodzīto zelta zobi tiek nodoti sanitārajai pārvaldei. Tur šo zeltu izmanto zobu protēžu izgatavošanai mūsu ļaudīm. SS oberfīrera krājumā ir jau vairāk nekā 50 kilogramu zelta. Ar šiem krājumiem pietiek, lai tuvākajos piecos gados segtu visas paredzētās vajadzības.

Tiklab aiz drošības apsvērumiem, kā ari pienācīgas izmantošanas interesēs neuzskatu par lietderīgu uzkrāt šim nolūkam vēl lielāku daudzumu zelta.

Ludzu atļauju turpmāk visus mirušo ieslodzīto zelta zobu lūžņus nosūtīt uz rcihsbanku. Ileil, Hitlerl

Vietas izpildītājs Franks, SS brigadenfīrers un SS karaspēka ģenerālmajors. Otrā lapā bija rakstīts:

Ar SS Galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes rīkojumu no Osvencimas un Ļubļanas nometnēm izvesto valkātu tekstilizstrādājumu saraksts:

veci vīriešu apģērbi 92 000 komplektu

3 900

sieviešu „ 26 000

sieviešu zīda veļa

Kopā 34 vagoni

lupatas

pēļi un spilveni sieviešu mati

400 vagonu 130

1 vagons

Kopija pareiza: SS hauptšturmfircrs.

Skatīdamies Veisā, Heinrihs iesaucās:

—        Un pārējos papīros tas pats. Johan, es vairs nespēju. Es viņu nonāvēšu!

—        Ja tu to izdarīsi, — dzedri pateica Veiss, — tu būsi vainīgs, ka aizies bojā simtiem tūkstošu cilvēku. Tavs tēvocis mums pašlaik ir to ziņu avots, ar kuru palīdzību mēs spēsim izglābt simtiem tūkstošu. .. Pagaidi, — viņš neļāva Heinriham runāt, — tūlīt tev viss kļūs skaidrs. Saki — vai Villijs ir saņēmis pavēli pārtraukt kaut kādu nometņu apgādi?

—   Jā, nesen, liekas, Dahavas, Lindsbergas, Mildorfas un vēl citu.

—        Noskaidro precīzi! Pašlaik tiek gatavota operācija, kuras mērķis iznīcināt ieslodzītos. Nometnēm, kuras plānots sagraut vispirms, paredzēts izbeigt apgādi. Saproti?

—   Jā.

—   Vai tu to uzzināsi līdz vakaram?

—   Jā.

—   Tas tad arī viss.

—        Pagaidi, — Heinrihs lūdza. — Tas taču vēl nav «viss». Kā tu mīli šo vārdu «viss»! Lai glābtu ļaudis, taču jādara arī kas cits.

—   Tas uzdots kaujas grupām.

—   Un es?

—   Tu? Tu veic lielu darbu.

—        Nē, — iebilda Heinrihs, — nē. Arī man jābūt tur, kur būsi tu. Vai apsoli?

—   Labi, — sacīja Veiss. — To mēs vēl apspriedīsim.

Zubovu Veiss pirmajā mirklī pat nepazina: norunātajā satikšanās

vietā viņam pretī nāca cilvēks, sen neskuvies, ar nomelnējušu seju, kurā asi izcēlās vaigu kauli. -

Uzklausījis Veisu, viņš atdzīvojās.

—     Cilvēki? Ir! Arī četri vācieši — bijušie ieslodzītie. — Un, juzdamies mazliet vainīgs, piebilda: — Brīvajā laikā sarīkojām vienu otru operāciju. Sie ļaudis kaujās rūdīti, lietpratīgi.

—   Vai ar ieročiem esat apgādāti?

—     Un kā vēl! — Zubovs atbildēja. — Pārpalikumu varam pat pārdot.

—     Tad, lūk, no šī brīža, — Johans pasmaidīja, — jāizturas klusi kā pelītēm … Un pilnā kaujas gatavībā.

—   Skaidrs! — Zubovs atbildēja.

Veiss uzlika roku Aleksejam uz pleca.

—   Brāl, turies!

—     Grūti, — Zubovs žēlojās. — Grūti dzīvot mājās. Šķiet, redzu viņu visur.. . Smeldz kā sāpošs zobs. — Lūdzoši jautāja: — Varbūt tomēr varu pamest šo māju?

—   Nedrīkst, — atbildēja Veiss.

—   Tātad mocīties tālāk?

—   Jā, — sacīja Veiss.

Sellenbergs pēc sarunas ar Bernadolu, pārliecinājies, ka nav vairs nekādu cerību ievēlēt Himleru par jauno fīreru, zaudēja katru interesi par «speciālo grupu», kurā ietilpa ari Veiss. Un, kaut gan šī grupa bija teicami tikusi galā ar uzdevumu — slepeni evakuējusi personas, kas bija atbrīvotas no nometnes pēc Bernadota un Mizi sastādītajiem sarakstiem, to tagad ietilpināja citā SS grupā, kas izstrādāja plānus un metodes, kā iznicināt ieslodzītos un arī slepenajos objektos nodarbinātos ārzemju strādniekus.

Strādājot paplašinātā grupā, Veisam izdevās iepazīties ar sarakstu, kurā bija norādīti SD pilnvarotie operāciju vadīšanai. Sos cilvēkus, ja tie nokļūtu paredzētajā vietā, bija uzdots likvidēt kaujiniekiem.

Izmantojot Veisa iegūtās veidlapas, zīmogu un paraksta paraugus, dažādus slepenus spiedogus, izdevās izgatavot pavēles, kas uz zināmu laiku vai līdz īpaša rīkojuma saņemšanai atcēla «nometnes evakuāciju». Sis pavēles nogādāja nometnēs «kurjeri» — vācu tautības kaujinieki vai tādi, kas pilnīgi pārvaldīja vācu valodu.

Parasti šādas pavēles atveda SS virsnieki vai gestapo ierēdņi. Tādēļ kaujinieki, ieradušies nometnē, nevarēja to tūlīt atstāt. Lai nerādītu aizdomas, viņiem vajadzēja baudīt nometnes administrācijas viesmīlību. Taču katra nometnē pavadītā stunda varēja maksāt dzīvību …

Divpadsmit SD pilnvarotajiem bija uzdots pēc trim dienām izlidot uz Rietumvācijas rajoniem un tur vadīt nometņu iznicināšanu tā, lai no tām nepaliktu nekādu pēdu.

Štuthofs, saņēmis no Veisa šo informāciju, nākamajā dienā pateica, ka sabiedrotie ir brīdināti un viņu iznīcinātāji atradīsies gaisā. Bet, ja vācu transporta lidmašīnai ar SD pilnvarotajiem toinēr izdosies laimīgi nolaisties, tad novērst turpmākos notikumus vairs nebūs iespējams.

Tūliņ pēc sabiedroto iebrukuma Rietumos īpašas vienības — diversijas un desanta nodaļas medī zinātniski pētnieciskus materiālus, tvarsta zinātniekus, patentus un tehnisko dokumentāciju. Nekādi citi norādījumi šīm vienībām neesot doti. Sī operācija, kuras mērķis iegūt dokumentus un noteiktus cilvēkus, saucās par «-l'aper- Clipsi. Diversijas un desanta nodaļās atrodas grupas, kuras varētu novērst slaktiņu koncentrācijas nometnēs, bet tām neviens šādu rīkojumu nedos. — Ko iesākt? — Štuthofs norūpējies jautāja. Veisam radās ideja. Viņš teica:

—   Slepenā reisa pasažieru sarakstā mēs nevienu no savējiem iedabūt nevaram. Sarakstu parakstījuši Ilimlers un Kaltenbrunners. Bet lidmašīnas apkailpi komplektē tikai izlidojuma dienā, un cilvēki viens otru nepazīst.

Varētu darīt tā: es aizbraukšu uz lidostu pie gestapo dežuranta un kopā ar viņu pārbaudīšu apkalpi. Par vienu no tās locekļiem izteikšu aizdomas un aizturēšu. Ja tas būs nepieciešams, es savienošu dežurantu ar Dītrihu. Dītrihs teiks to, ko es viņam likšu.

Laika būs maz, dežurants sāks uztraukties, un, ja šajā brīdi tuvumā gadīsies speciāli sagatavots mūsu cilvēks, es pārbaudīšu viņa dokumentus im atļaušu lidot. Apkalpei ir izpletņi. Viņš varēs atvērt lūku un izlēkt pēc tam, kad būs novietojis mīnu. Neko citu es izdomāt nevaru.

—   Bet šim cilvēkam jābūt lidotājam, citādi viņš sevi uzreiz atmaskos.

—   Nu, protams, es taču teicu: speciāli sagatavots.

—   Bet mums tādu nav.

—   Varbūt Zubova grupā atradīsim.

Kad Veiss par to apjautājās Zubovam, tas priecīgi iesaucās:

—   Es taču Osoaviahima skolā mācījos, jau patstāvīgi, bez instruktora lidoju. Vēl dažas dienas — un būtu bijis pilots.

—   Kur tad tu šīs dienas liki?

Zubovs samulsa.

—   Saproti, es gribēju pamēģināt lidot, kā lidoja Čkalovs, un man piešuva lietu par gaisa huligānismu. Vārdu sakot, es devos pļaujošā lidojumā blakus vilcienam, — Aleksejs lielīgi piebilda — Pasažieriem patika, viņi māja man ar nēzdogiem.

—   Paklau, — sacīja Veiss, — šis lidojums, tu saproti …

—        Tu atkal savu veco dziesmu! — Zubovs pārtrauca viņu. — Es taču esmu nemirstīgs. Turklāt esmu lēcis reizes divdesmit ar izpletni. Droši. Neuztraucieties, dzīvs palikšu.

Dokumentus Zubovam sagādāja Nadja..Tos nododot Veisam, viņa sacīja:

—       Vajadzīgs tikai cits fotouzņēmums. — Un piebilda: — Citādi dokumenti ir ļoti labi. Ja iespējams, tad atdodiet tos man atpakaļ jau šodien, man tie jānoliek tai pašā vietā.

—   Bet ja neizdosies?

Nadja pacēla pret Veisu acis un klusi teica:

—       Tēvam to būtu sevišķi grūti pārdzīvot pēc tam, kad esam jau zaudējuši māti.

Uzzinājis, ka operācija uzticēta Zubovam, profesors neapmierināts saviebās.

—        Es nešaubos par biedra Zubova lidotāja spējām. Taisīt huligāniskus stiķus ar U-2 ir viena lieta, bet vadīt lielu transporta lidmašīnu — pavisam kas cits. — Un piemetināja: — Esmu kategoriski pret to.

—   Bet ja par bortmehāniķi?

—   Viņš taču nepārzina vācu mašīnas konstrukciju. Iekritīs!

—        Klausieties, — neatlaidās Veiss. — Viņš var būt par ložmetējnieku.

—        To, es domāju, viņš varēs, — un profesors turpināja jau gluži cilā tonī. — Pats lieliskākais, protams, tas, ka viņš prot lēkt ar izpletni. Sūtīt citu nozīmētu sūtīt drošā nāvē.

Viss noritēja daudz vienkāršāk, nekā bija domājis Veiss.

Izsaucis pie gestapo dežuranta lidmašīnas apkalpes locekļus un noskaidrojis pēc dienesta apliecībām, kurš no viņiem ir ložmetējnieks, Veiss aizdomīgi paskatījās uz Šo cilvēku. Paskatījās nikni, neuzticīgi.

Zemais, plecīgais puisis pienāca klāt. Veisam nāsīs iesitās degvīna dvinga.

—        Cūka! — iebļāvās Veiss. — Cūka un gļēvulis! Piesūcies kā mārks pirms lidojuma! — Un Veiss, pievērsies gestapo dežurantam, izteica tam pārmetumus: — Tā no jūsu puses ir noziedzīga nevērība.

Pavēlējis apkalpes locekļiem iet, Veiss jautāja:

—   Ko esat nodomājis darīt?

—   Es tūdaļ izsaukšu citu cilvēku.

—   Cik daudz laika tas prasīs?

—   Divdesmit minūtes, ne vairāk.

—        Lidmašīnai jāstartē pēc divpadsmit minūtēm. To pavadīs iznīcinātāji, tie droši vien jau pacēlušies gaisā. Jūs esat vainīgs, ka sevišķi svarīgs valsts uzdevums netiks veikts.

Dežurants stāvēja, izstiepies kā stiga, bāls, lūpas viņam bija apkaltušas, un viņš tās aplaizīja.

Tieši tai bridi ienāca Zubovs lidotāja tērpā, ar mugursomu plecos un militāri sveicināja. Veiss tūdaļ viņam metās virsū:

—        Kāpēc bez pavadoņa? Dokumentus! — Apskatījis dokumentus, pasniedza tos dežurantam un nevērīgi teica: — Jums laimējies. — Pamirkšķinājis gestapovietim ar acīm, Veiss piebilda: — Velti esmu jūs bāris. Jūs, kā redzu, esat bijis tālredzīgāks. Aizvietotājs ieradies ne pēc divdesmit minūtēm, bet uz karstām pēdām. — Tad Veiss uzsita dežurantam uz pleca un palielīja viņu: — Veikli protat strādāt!

Dežurants pavirši iemeta acis dokumentos un pavēlēja Zubovam:

—   Marš, mašīnā!

Zubovs aizbildinājās:

—   Bet, unteršturmfīrera kungs, man norīkojums uz citu reisu.

—   Marš, neizrunāties!

Iebāzis dokumentus kabatā, Zubovs aizgāja.

Bet, ja dokumenti netiks atdoti atpakaļ Nadjai šodien pat, Štuthofs, kas šeit jau zaudējis sievu, rīt vai varbūt jau šonakt zaudēs meitu.

Veiss uzaicināja dežurantu kopā aiziet līdz lidmašīnai.

Gestapovietis atzīmēja žurnālā, ka apkalpes ložmetējnieks aizvietots ar citu.

Pasažieri jau bija sakāpuši kabīnē, Zubovs nerādījās. Gestapovietis nenolaida acis no pulksteņa, bet tad viņu ilūdza iekāpt lidmašīnā.

Veiss palika viens un jau gribēja sekot dežurantam, lai paņemtu no Zubova dokumentus, bet tas parādījās durvīs, turēdams rokā izpletni. Viņš to nometa uz skrejceļa un paguva atdot Johanam savus dokumentus.

Veiss bija neizsakāmi priecīgs un laimīgs, ka Zubova dokumenti nu ir pie viņa. Viņš pabrīnījās, ka Zubovs izmeta izpletni, kuram tūdaļ sekoja vēl trīs citi, bet pirmajā mirklī viņš tam nepiešķīra sevišķu nozīmi.

Gestapovietis izkāpa no lidmašīnas, kāpnes tika nostumtas malā,- ar dobju blīkšķi aizcirtās durvis, un mašīna, kuras propelleri griezdamies veidoja caurspīdīgus nimbus, jau traucās pa starta celiņu, uzņemdama aizvien lielāku ātrumu. Atrāvusies no zemes, transporta lidmašīna sāka strauji celties gaisā.

Atgriezdamies kopā ar gestapovieti no lidlauka, Veiss jautāja:

—   Kāpēc no lidmašīnas izmeta izpletņus? Vai tie bija lieki?

—   Nē, — atbildēja gestapovietis, — lieki tie nebija. Grupas vecākais — standartenflrers bija uztraucies, uzzinādams, ka ložmetējnieks nav bijis uzticams cilvēks. Viņš pieprasīja atņemt izpletņus visiem apkalpes locekļiem. Grupas vecākais domā, ka tā būs drošāk: lidotāji nepametīs lidmašīnu, ja to sašaus ienaidnieka iznīcinātāji. Tad viņi līdz pat pēdējam brīdim centīšoties glābt mašīnu un tātad arī pasažierus. — Gestapovietis piemetināja: — Tas, jāsaka, visai saprātīgi. Man atlika tikai izpildīt šo kategorisko pavēli.

Veiss lūkojās tukšajās, milzu bezdibenim līdzīgajās debesīs. Viņu pārņēma nepārvarams izmisums, tukšums, it kā viņš nupat būtu zaudējis savu dzīvību. Un viss ap viņu tam likās miris.

70

Grupas štābā Veisam pateica, ka viņa vēlēšanās izpildīta un viņš šodien pat varot braukt uz aviācijas bāzi, lai tur pārbaudītu, kā tās personālsastāvs un materiālā daļa sagatavoti tWoIkes» speciālajam uzdevumam.

Johans aizgāja pie profesora, atdeva viņam dokumentus, paziņoja, ka izbrauc, un pastāstīja, ka Zubovam nebūs iespēju izmantot izpletni.

Profesors, uzlicis roku uz dokumentiem, kurus Veiss nupat kā viņam bija atdevis, un it kā baidīdamies no tiem šķirties kaut vai uz mirkli, sacīja:

— Līdz tam brīdim, kamēr jūs atnācāt, es visu laiku domāju par to, vai spēšu pārdzīvot Nadjeņkas bojā eju. Un, vai ziniet, es sapratu, ka nespēšu. Redziet, kā tas ir. Un tagad — Zubovs. Patiešām grūti. Mūsu darbā, šķiet, pats vieglākais izlemt pašam savu, nevis cita cilvēka likteni. — Štuthofs, cieši ielūkojies Johanam acīs, turpināja: — Savu meitu kā pieredzējušu radisti es iedalīju jums pieko- mandētajā grupā. Jums nepieciešami tieši operatīvi sakari ar Centru. — Tad viņš izklāja karti. — Fašistu aviācijas bāze apkalpo rajonu, kur atrodas vairākas lielas koncentrācijas nometnes. Mums jāapsver vēl viens jautājums. Redziet, šeit, — Štuthofs parādīja uz kartes, — atrodas pazemes koncentrācijas nometne, kur tiek izgatavoti «Fau-1» un «Fau-2». Ieslodzītie nekad neatstāj pazemes šahtas. Tur viņi strādā un tur arī nomirst, tikai viņu līķus izved laukā un sadedzina virszemes nometnēs. Abas galvenās pazemes šahtas stiepjas gandrīz pusotra kilometra garumā. Tās savienotas ar četrdesmit astoņiem tuneļiem. Tagad iekļūt un izkļūt no pazemes nometnes var tikai pa vienu šahtu. Visas pārējās aiztaisītas un aiz- betonētas.

Skaidrs, ka šo apakšzemes nometni, kur mīt vairāk nekā divpadsmit tūkstošu ieslodzīto, nebūs iespējams iznīcināt no gaisa. Un tomēr, pēc ziņām, ko jūs saņēmāt no Heinriha, šīs nometnes apgādi paredzēts pārtraukt pēc sešām dienām. Tātad pēc sešām dienām to paredzēts iznīcināt.

Jūsu galvenais uzdevums ir noskaidrot, kādā veidā plānots iznicināt nometni un novērst šo ļaundarību. — Viņš skumji piebilda: — Jums piekomandētajā grupā nav tik daudz cilvēku, cik gribētos. Bet palielināt to — nav manos spēkos. Jūs pats zināt: ne tikvien Zubovs, bet arī daudzi citi biedri pašlaik veic sevišķi grūtus uzdevumus. — Viņš nopūtās un piemetināja: — Ceru, ka Centra pavēli jūs izpildīsiet sekmīgi.

Veisu nepatīkami pārsteidza tas, ka komandējumā uz aviācijas bāzi viņš brauca nevis viens, bet kopā ar Dītrihu.

Dītrihs sacīja, berzēdams rokas:

—   Vai zināt, es ļoti enerģiski uzstāju, lai šo uzdevumu uzticētu ari man. — Un, blēdīgi smaidīdams, viņš paskaidroja: — Operācija ir pilnīgi slepena, pavēli parakstījuši Himlers un Kaltenbrunners. Mums abiem nav nekāda sakara ar šī uzdevuma izpildi, mums uzdots tikai kontrolēt sagatavošanos un tā tālāk. Tas liecina par sevišķu uzticību. Un esmu pārliecināts, ka pēc tam neviens neuzdrošināsies vairs mani saistīt pagrīdes organizēšanā, kas tomēr ir visai bīstams un nepatīkams darbs. Ceru, ka mani nekavējoties pārsūtīs uz Rietumiem, piemēram, kaut kur uz Sveici, kur es svēti glabāšu šis operācijas noslēpumu. Protams, es vēlos, lai mani nodrošina ar visām nepieciešamajām dzīves ērtībām.

—   Steidzaties aizmukt? , *

—   Tas taču jādara pašu augstāko personu interesēs, kuras parakstījušas pavēli, kas, kā mēdz teikt diplomāti, nav domāta publicēšanai presē. Kaut gan nē, gluži otrādi, — Gēbelss laikrakstos skandinās, ka sabiedroto aviācija izdarījusi zvēriskus uzlidojumus koncentrācijas nometnēm. Mēs, abi šī baismīgā uzlidojuma liecinieki, varēsim apstiprināt viņa vārdus.

—   Tātad gribat dzīvot?

—   Un kā vēl, — Dītrihs pasmaidīja, — turklāt ērti dzīvot!

Slepeno paketi atvēra pulkvedis Valters, speciālās aviācijas vienības komandieris, bruņinieka dzelzs krusta kavalieris, lidotājs vēl no pirmā pasaules kara laikiem, sausnējs, sirms zema auguma cilvēks, bet ar augstprātīgu un uzpūtīgu seju. Izlasījis pavēli un tai pievienoto instrukciju, viņš paskatījās uz Veisu un Dītrihu ar tādu riebumu, it kā šie SD virsnieki būtu aizmirsuši aizpogāt bikšu priekšu, un lūdza dot viņam stundu pārdomām. Pēc tam viņš varēšot atkal pieņemt virsnieku kungus.

Dītrihs pilnīgi paļāvās uz Veisu, bet pats devās brokastot jaunu lidotāju sabiedrībā.

Kaut gan pulkvedis izjuta nepatiku, viņš tomēr bija spiests apspriest ar Veisu operācijas detaļas.

—       Degviela? — sacīja pulkvedis. — Boļševiki uzbrūk, pēc nedēļas viņi jau var būt šeit. — Viņš piespēra pie zemes savu mazo kāju, kas bija ieauta vecmodīgā lakādas kurpē ar smailu purnu. — Degvielas mums šobrīd ir tieši tik daudz, cik nepieciešams, lai aizvāktos no šejienes.

—   Bet degvielai taču jāpienāk!

—   Nākamajā naktī, ja atbrauks benzīna cisternas.

—   Un kāpēc tās varētu neatbraukt?

—   Krievi sabombardējuši tiltus.

—   Bet ir taču vēl arī pontonu tilti.

—   Ja vien tos pagūs uzcelt.

—   Kurā vietā? — jautāja Veiss.

Pulkvedis parādīja uz kartes. Tad viņš sacīja:

—        Es biju domājis, ka mans pienākums — izvest ar lidmašīnām visus cilvēkus, tādēļ tās nav uzņēmušas bumbu kravu. Tagad būs jāsūta pēc bumbām uz noliktavu, bet tas prasīs laiku.

—   Dabiski, — piekrita Veiss.

—       Turklāt, — pulkvedis saniknots turpināja, — redziet, te ir Kallenbrunnera pavēle. Man uzdots nomest ar izpletņiem konteinerus ar indīgām vielām, lai nometnes SS apakšvienības tās izmantotu gadījumā, ja pēc bombardēšanas kāda daļa ieslodzīto paliktu dzīva.

—   Ļoti tālredzīgi, — Veiss sacīja.

—        Paklausieties, — pulkvedis sadusmojās. — Esmu pirmā pasaules kara lidotājs. Manu vārdu zina Francijā un Anglijā. Es esmu izcīnījis divdesmit astoņas aviācijas divkaujas un visās uzvarējis.

—   Nu un tad? — jautāja Veiss.

—       Esmu karavīrs! — pulkvedis nesavaldīgi kliedza. — Vai saprotiet, karavīrs! Un man ir sava karavīra pārliecība un principi. Bet jūs esat gestapovietis …

—   Es esmu SD virsnieks.

—   Būtiskas atšķirības neredzu.

—        Izskatoties īsi, jūs gribat teikt, ka jums ne visai patīk šis kaujas uzdevums?

—   Tas nav ne kaujas, ne militārs uzdevums.

—   Bet kāds tad?

—   Jūs pats gluži labi zināt, kāds.

—        Jūs vienkārši baidāties. Baidāties, ka vēlāk jūs uzskatīs nevis par gūstā saņemtu virsnieku, bet par kara noziedznieku.

—        Jā, — atbildēja pulkvedis, — mani nebaida bojā eja, es nebaidos pat no tā, ka mani nošaus boļševiki. Bet būt pakārtam par…

—   Par ko?

—   Nu, teiksim, par ko var pakārt jūs?

—   Jūs gribat izvairīties no uzdevuma?

—   Esmu karavīrs un pakļaujos pavēlei.

—   Bet pavēles taču neapspriež.

—   Jā, ar pakļautajiem. Bet jūs neesat man padots.

Veiss ielūkojās pulkvedim tieši acīs.

—        Esmu jums pateicīgs par to, ka tik godīgi un vaļsirdīgi izpaudāt man savu viedokli.

—        Un jūs to izmantosiet saskaņā ar sava dienesta raksturu un garu?

—        Nē, — Veiss atbildēja. — Gluži vienkārši jūs piespiedāt arī mani šo to pārdomāt.

Pēc šīs sarunas Veiss vēl dažas reizes ciemojās pie pulkveža, taču sarunājās ar viņu par visu ko citu, tikai ne par gatavošanos operācijai. Tieši tāpat izturējās ari pulkvedis.

Ar sakarnieka starpniecību Veiss paziņoja savai grupai laiku, kad jāpienāk cisternām ar degvielu, un parādīja kartē, kur atrodas pontontilts un bumbu noliktava, kā ari ceļš 110 tās uz aerodromu.

Veiss apskatīja divas blindāžas, kur tagad glabājās indīgās vielas. Tur bija gāzes baloni, kastes ar indīgām vielām ampulās un kārbās. Kādas apskates laikā viņam izdevās iebāzt starp kastēm plastmasas portsigāru, kas patiesībā bija lēnas iedarbības termīta spridzeklis.

Nākamajā dienā viss personālsastāvs gāzmaskās dzēsa blindāžā izcēlušos ugunsgrēku. Pēc tam vēl pagāja vesela diennakts, iekams ļaudis varēja atgriezties aerodromā, neriskējot saindēties. Gandrīz divu kilometru apkārtnē kokiem lapas nodzeltēja un sakalta.

Aiznākamajā dienā pulkvedis izsauca pie sevis Veisu un pastāstīja, ka pontontilts uzspridzināts un automašīnas ar bumbu kravu nevarēšot tikt pāri, kamēr neuzcelšot pagaidu tiltu. Turklāt apšaudītas arī no noliktavas uz aerodromu izbraukušās transportmašīnas ar bumbu kravu. Tās esot sabojātas vai arī uzsprāgušas kopā ar kravu.

Noplātījis rokas, viņš liekuļotas nožēlas tonī sacīja:

—   Tādējādi nav manos spēkos laikā izpildīt pavēli.

Dītrihs bija satracināts. Viņš pūlējās dabūt sarunu ar Berlīni.

Sakarnieks paziņoja Veisam, ka šonakt viņam jāalstājot aerodroms. Bet Veiss to nevarēja izdarīt. Dītrihs neatkāpās no viņa ne soli. Viņš sacīja Veisam:

—   Operāciju izstrādājāt jūs kopā ar pulkvedi. Tā ir jūsu vaina, ka tā cietusi neveiksmi. — Viņš piedraudēja: — Es par jums ziņošu. Virsnieki apstiprinās, ka jūs man neļāvāt piedalīties operācijas sagatavošanā.

Veisam bija ierādīta atsevišķa istaba, bet tagad uz to pārvācās arī Dītrihs. Pirms gulētiešanas viņš aizslēdza durvis un atslēgu iebāza kabatā, aizbildinādamies, ka baidoties no diversantiem. Pistoli viņš pabāza zem spilvena.

Naktī padomju triecienlidmašīnas un bumbvedēji izdarīja uzlidojumu aerodromam.

Pieliecies Veiss bēga uz aerodroma malu, uz to pusi, kur viņš pamanīja šauras tranšejas, kuras bija izrakuši apsardzes kareivji. Tūliņ aiz viņa šaurajā zemes spraugā ielēca ari Dītrihs.

Sprauga izrādījās pa pusei aizbērta. Dītrihs grūda Veisu laukā no vietas, kur sprauga bija dziļāka. Pamanījis blindāžu, viņš nolēma aizskriet līdz šim drošākajam patvērumam un izlēca laukā. Sprāga bumba. Šis sprādziens Veisu gandrīz pilnīgi apbēra ar zemi. Atžirdzis viņš izrausās no zemes. No šāviņa bedres laukā slējās Dītriha kājas. Veiss pavilka viņu aiz kājām un iegrūda spraugā. Dītriham ar šķembu bija izārdīts vēders. Veiss sāka viņu pārsiet, taču pietrūka saišu. Dītrihs atguva samaņu. Viņš palūkojās uz savu brūci, aiz riebuma saviebās un sāka raudāt.

Veiss novilka formas svārkus un saplēsa kreklu. Kad no jauna atskanēja bumbas sprādziens, viņš gandrīz automātiski pārliecās pār Dītrihu, nosedzot ar savu augumu ievainoto, lai brūcē nesabirtu zeme. Dītrihs, to ievērojis, šļupstēja:

—   Johan, iespējams, ka jūs esat labs cilvēks. Es jūs tomēr nosūdzēju, — un nosodoši nostenēja: — Kā jūs, būdams vācietis, varējāt kļūt par nodevēju?

—   Ko tad jūs ziņojāt? — jautāja Veiss, rūpīgi likdams zem Dītriha galvas savus formas svārkus.

Dītrihs, tikko kustinādams lūpas, svelpjoši čukstēja:

—   Frau Brigitas vīrs ir krievu diversants. Jūs visu laiku sagājā- ties ar viņu. Pirms mūsu izbraukšanas par to paziņoja kāds krievu kara gūsteknis, kas bija pieķerts vērtību zādzībā glābšanas darbu laikā.

—   Kāpēc tad mani neapcietināja tūlīt?

Dītrihs nopūtās:

—        Lansdorfs man nenoticēja. Viņš teica, ka es gribot ar jums norēķināties par to, ka jūs — vai atceraties? — atklājāt dažas manas kļūdas.

—   Atceros, — sacīja Veiss.

—        Redzat nu … Viņš man nenoticēja … Pavēlēja tikai novērot. Ja jūs izrādītos nodevējs, viņam draudētu lielas nepatikšanas. Tāpēc viņš visu uzvēla man, pavēlēja izsekot… — Dītrihs apklusa, jādomā viņu sāka mocīt nepanesamas sāpes. — Un, kad mēs abi šeit bijām zem dušas, es izgāju, teikdams, ka man kļuvis nelabi. Jūsu formas svārkos es atradu portsigāru. — Atkal sekoja ilga pauze. Veiss klusēja. — Es labi zinu, kas tās par mantiņām, — gārgdams čukstēja Dītrihs. — Pēc tam kad aizdegās blindāža, jums šī port- sigāra vairs nebija. Un arī tagad nav. Vai nav tiesa? …

—   Jā, — apstiprināja Veiss.

—        Redzat nu, — jau ar stingstošu mēli lielīgi teica Dītrihs. — Es taču esmu labs pretizlūkošanas dienesta darbinieks, vai ne?…

—   Bet kāpēc jūs man to visu stāstāt? Lai es jūs nogalinātu?

—       Jā, protams … Es negribu mocīties. Es saprotu, ka nespēšu mocīties. Lūdzu, Johan, es nespēju skatīties uz savām iekšām. Nu?

Veiss izņēma cigareti un aizsmēķēja.

Triecienlidmašīnas kā slīdoša tērauda straume vēlās pār aerodromu. No lielkalibra ložmetējiem ieslīpi nāca īsts trasējošu ložu lietus, cirzdamies betonā un uzšķildams garas, zilganas dzirkstis.

Veiss sacīja:

—        Nē, es jūs nenonāvēšu, Dītrili. Gluži otrādi, es tūliņ iešu un atsūtīšu pēc jums sanitārus ar nestuvēm. Tādi kā jūs nedrīkst nomirt ātri. Jums, kā pienākas, jāizjūt, kas ir nāve, jāpaosta tās smaka. Jūs nogalinājāt citus, domādams, ka atmaksu neviens neprasīs. Ja jūs arī mirtu, tad katrā ziņā ar komfortu, gultā. Es tad arī parūpēšos, lai jums šīs ērtības būtu.

Viņš piecēlās un jautāja:

—   Jūs dzirdat, Dītrih? Es aizeju pēc sanitāriem.

Dītrihs klusēja.

Veiss pieskārās viņa plecam. Dītriha galva nolīgojās, acis bija nekustīgas. Veiss paņēma savus formas svārkus, uzvilka un devās uz degošajām aerodroma dienesta telpām.

Uzlidojums bija beidzies.

Pulkvedis vadīja ugunsgrēka dzēšanu. Viņš bija mundrs, enerģisks un bargi komandēja ļaudis.

Veiss viņam sacīja:

—   Esmu spiests jūs atstāt, pulkvedi.

—   Tiešām? — jautāja pulkvedis, skatīdamies viņā tā, kā kad būtu tikko ieraudzījis. — Nu ko, man jūs neesat pakļauts, citādi es arī jūs piespiestu pastrādāt. — Viņš pamāja ar roku tai virzienā, kur dega lidmašīnas un bija dzirdama tarkšķēšana un dārdoņa, — tur ložmetēju lentēs sprāga patronas un šāviņi.

Veiss sameklēja savu mašīnu un brauca prom no aerodroma, pēc tam atkal apstājās, izkāpa no mašīnas un noņēma tai numuru. Mašīna bija apsvilusi un pārklāta ar sodrējiem. Tās krāsa bija nenosakāma. Nogriezies no šosejas, Veiss turpināja braukt pa zemes ceļu un nokļuva mežā. Izdarījis jaunu pagriezienu, noskaitīja sešpadsmit stigas un iegriezās septiņpadsmitajā. Pēc tam viņš iebrauca mašīnu krūmos un tālāk gāja kājām.

Ievērodams sakarnieka norādījumus, viņš sasniedza taciņu un nonāca pa to gravā, kur tecēja tīrs strautiņš. Veiss padzērās.

Prāts viņam bija nemierīgs. Esmu iekritis, viņš domāja. Štuthofs teica, ka Zubovs ne vienmēr rīkojas piesardzīgi. Un viņš, Veiss? Kā viņš varēja pieļaut šādu neuzmanību ar portsigāru? Kad viņš uzzināja, ka kopā ar viņu brauc Dītrihs, vajadzēja izdomāt kaut ko primitīvāku un atrast tādu termīta spridzekļa glabātuvi, kas nebūtu tik viegli atklājama. Kā viņš varēja pieļaut šādu paviršību? Tikai tāpēc, ka visu šo laiku domāja par Zubovu un vairs nemaz nedomāja par sevi.

Bet viņš nespēja nedomāt par Zubovu, kurš, veikdams savu varoņdarbu, piesprieda pats sev nāves sodu …

No krūmiem iznāca divi vīri esesiešu formas tērpos ar automātiem uz krūtīm. Abiem pogcaurumā bija priežu zariņš — norunātā pazīšanās zīme. Veiss pateica paroli, saņēma vajadzīgo atbildi un gāja tālāk, soļodams starp šiem abiem vāciešiem. Viņu sejas bija pelēkas, grumbainas. Veiss saprata: bijušie ieslodzītie antifašisti vai pat komunisti.

Priekšā pavīdēja mednieku mājiņa, uzbūvēta gotiskā stilā, ar skārda gaili koka torņa smailē. Veisu ieveda plašā istabā, kur pie sienām karājās briežu ragi. Telpā bija arī ķieģeļu kamīns. Pie galda, noliecies pār karti, sēdēja padomju virsnieks tīrā un kārtīgā, it kā nupat izgludinātā formas tērpā.

Viņš sniedza roku un stādījās priekšā:

—   Majors Kolosovs. — Viņa sejā bija mulss smaids. — Atvainojiet, tā tikai formalitāte, lūdzu, jūsu personības apliecību.

Veiss pasniedza savu dokumentu, ko bija parakstījuši Ilimlers, Millers, Keitels un Kaltenbrunners. Majors to pārbaudīja un atdodams sacīja ar cieņu:

—    Kolekcijai noderīga manta. Nu, tātad vēlreiz esiet sveicināti, biedri Belov. — Viņš dedzīgi spieda roku. Tad, pamājis uz galda pusi, teica: — Lauzu galvu. Apsēdieties, lūdzu. — Pabīdījis tuvāk papirosus «Kazbek», piedāvāja: — Smēķējiet!

Veiss kāri tvēra pēc papirosa.

—   Pirmskara manta?

Majors viņu jokodamies norāja:

—    No dzīves īstenības esat atpalicis. Tie no Ļeņingradas. Ražoti jau pēc blokādes. — Iespiedis zīmuļa galu kartē, viņš turpināja: — Rau, kas par joku iznācis: pieejas ir brīvas. Bet vispirms — kādas ir jūsu domas?

Kad operācijas plāns bija apspriests, Veiss majora pavadībā iznāca no mednieku mājiņas.

Pagalmā viņš ieraudzīja ierindā nostājušos padomju izpletņu lēcējus armijas formas tērpos, un līdzās viņiem — arī ierindā —- stāvēja cilvēki vācu mundieros un civilos tērpos.

—    Lūk, — majors norādīja ar roku, — visa mūsu internacionāle. Un šī ir, tā sakot, mūsu, kaut gan vēl ne pēdējā, taču visai nozīmīga kauja. Mums jāatbrīvo pāri par divpadsmit tūkstoši cilvēku. Bet jūsu grupa ir piebūvē, — viņš parādīja ar roku. — Iesaku velti netērēt laiku. Iepazīstieties, parunājiet — un ceļā. — Projām iedams, Kolosovs vēl palūdza: — Ļoti vēlams, lai jūs pēc iespējas precīzi ievērotu paredzēto laiku.

Veiss devās uz piebūvi. Kad viņš ienāca, no sola piecēlās četri vīri SS virsnieku formas tērpos. Divus no viņiem Veiss pazina — čehu Ptašeku un spridzinātāju Mehovu. Viņš ar tiem draudzīgi sasveicinājās. Pārējie divi pateica savus uzvārdus. Valters Kohs bija atlētiska auguma gaišmatis ar lieliem vaigu kauliem, turpretim Hanss Smits neparasti muskuļains tumšmatis ar spožām acīm.

—   No kurienes jūs? — Veiss apjautājās.

Koha seja ar lielajiem vaigu kauliem atplauka smaidā, viņš ziņoja:

—   «Brīvā Vācija».

—   Vai gūstā bijāt?

—    Nē. Berlīne. Pagrīde. — Pamājis ar galvu uz Smita pusi, viņš goddevīgi teica: — Viņš savā laikā strādāja kopā «ir Antonu Zefkovu.

Veiss ar savu grupu apsprieda operācijas plānu.

Pēc ziņām, kas bija iegūtas ar Heinriha starpniecību, pazemes koncentrācijas nometnes ieslodzītos bija paredzēts apgādāt ar pārtiku vēl divas dienas. Tātad nometne tiks likvidēta, tikko tās paies.

Bet, ja Padomju Armijas virzīšanās uz šo rajonu kļūs straujāka, SS pilnvarotais var nolemt paātrināt arī nometnes iznīcināšanu.

Turklāt nav izslēgts, ka arī SD vadība var dot īpašu pavēli pasteidzināt likvidāciju.

iNav šaubu, ka SD pilnvarotā komandpunktam ir sakari ar minētāju posteni. Pēc pilnvarotā pavēles minētājiem jāiedarbina elektriskās uzspridzināšanas' ierīces, no kurām vadi izvilkti uz šahtām un savienoti ar mīnu pagrabiem. Acīm redzot, minētāju posteņi atrodas virs zemes. Grupas uzdevums ir atklāt šos posteņus un iznīcināt. Kad tas būs paveikts, jāpievienojas uzbrucēju grupai, ko komandē majors Kolosovs. Tā iebruks šahtās, padarīs nekaitīgas mīnu lamatas un atbrīvos ieslodzītos. Viena daļa majora komandētās grupas paliks zemes virspusē un organizēs aizsardzību, lai aizsargātu vienību, kas darbojas šahtā.

Ar šis grupas ļaudīm, ikas bija ieģērbti vācu virsnieku mundieros, Veiss tad arī izbrauca uz punktu, kas kartē bija iezīmēts kā nometnes apsardzes štābs, tās administratīvā pārvalde un gatavās produkcijas noliktavas.

SS pilnvarotais pulkvedis Roberts Steiners pieņēma Veisu komandpunktā.

Šim pavecajam cilvēkam bija plakana seja un tik stūraina galva kā Ilindenburgam. Priekšā mati sasukāti taisnā celiņā, bet pakausī un deniņos nogriezti pavisam īsi; lūpas sakniebtas, acis caururbjošas, ar trīsošiem plakstiņiem, īsi, plakani pirksti ar iezilganiem nagiem. Zem viņa formas svārku apkakles lentītē karājās bruņinieka dzelzs krusts.

Rūpīgi pārbaudījis Veisa dokumentu, viņš to nometa sev priekšā uz galda.

—       Kas? — Steiners jautāja tā, it kā Veiss pirms tam jau būtu kaut ko jautājis viņam.

Veiss, pārlicis kāju. savukārt noprasīja:

—   Nu?!

—   Kas jūs interesē? — norūca Steiners.

—        Gribētu būt pārliecināts par to, ka te nav nekā, kas mani varētu interesēt.

—   Kāpēc?

—   Piemēram, ja pie jums viss kārtībā.

—   Vai jūs par kaut ko konkrētu runājat?

—   Jā gan, — sacīja Veiss, uzsitis knipi, — tieši par to!

—   Vai tehnika?

—        Ko jūs! — Veiss pasmaidīja. — Sājos jautājumos es neesmu kompetents. Ja jūs apstiprināsiet, ka tā ir teicamā stāvoklī, man ar to pietiks, lai nodotu ziņojumu.

—   Kam?

—   Jādomā, kādam no tiem, kas parakstījuši manu dokumentu.

—   Tieši? Jūs baudāt tādu uzticību?

—   Nē, :kas jums nāk prātā! — Veiss atbildēja. — Iesniegšu raportu, kā jau pienākas dienestā.

—   Dīvaini gan!

—   Kas ir dīvaini?

—   Man neuzticas! — Steiners saniknots iesaucās. — Pirms izbraukšanas uz šejieni es personīgi runāju ar Himleru un Kalten- brunneru. Es taču viņiem sacīju, — un Steiners izrieza krūtis, — «Ar to man parādīts liels gods.» — Pulkvedis nolaida acis. Veiss ieraudzīja galdā iemontētu podziņu, kas bija nosegta ar metāla uzmavu. Tā bija aizslēgta ar niķelētu pakaramo atslēgu. — Augsts gods, — Steiners atkārtoja. — Viens rokas mājiens — un es izpildīšu savu pienākumu pret impēriju. Aiziedami mēs tā aizcirtīsim durvis, ka boļševiki nodrebēs šausmās. Bet, — viņš piebilda, — jūsu kātbūtne liecina, ka man neuzticas. Es protestēšu. — Viņš uzlika roku uz tālruņa klausules.

—   Starp citu, pulkvedi, — Veiss sacīja, — kad runāsiet ar Berlīni, lūdzu, paziņojiet, <ka no astoņām nometnēm esmu jau apbraukājis piecas. Tajās viss ir kārtībā.

Nenocēlis klausuli, Steiners jautāja:

—   Tātad jūs neesat sūtīts speciāli pie manis?

—   Kas jums nāk prātā! — Un Veiss pasmaidīja. — Man pavēlēts ziņot par astoņām nometnēm. Jūsējā ir sestā. Vēl atlicis apmeklēt divas. — Un viņš pazūdījās: — Esmu šausmīgi noguris. Vai jūs domājat, ka tas tik viegli — visu laiku uz kājām? Dažas nometnes jau evakuē. Likvidēšanu izdara pārgājienu laikā, līķus atstāj uz ceļa. — Un tad pajautāja: — Vai esat mēģinājuši braukt ar mašīnu pa līķiem?

—   Vēl ne, — atbildēja Steiners. — Bet, acīm redzot, nāksies to darīt, ja ceļi ar tiem būs noklāti… — Un viņš jau paskatījās uz Veisu mazliet draudzīgāk. — Varat man ticēt, ka aiz sevis es tādu nekārtību neatstāšu.

—   Nu lieliski. — Veiss jau gatavojās piecelties. — Tad es tā arī ziņošu.

—   Vai tad jūs tikai tāpēc vien atbraucāt?

Veiss paskatījās pulkstenī, paraustīja plecus.

—   Bet galu galā vai tad ar to nepietiek? Pēc manām domām, tas ir viss. — Un viņš vēl atgādināja: — Man taču jāapmeklē vēl divas nometnes!

—   Tā nedrīkst, — pārmeta Steiners. — Kaut vai paēdiet pusdienas kopā ar mani. Es tūlīt likšu klāt galdu.

Pulkvedis izgaja.

Veiss mirklī pārgrieza vadus, kas nāca no galdā iemontētās pogas.

Kad pulkvedis atgriezās, Veiss viņam lūdza:

—   Atļaujiet, es tikai pateikšu virsniekiem, ka vēl brīdi palikšu.

—       Kāpēc jums tas jādara pašam? Aizsūtīšu adjutantu, viņš pateiks.

Veiss klusā balsī paskaidroja:

—        Vienīgi aiz uzticības pret jums teikšu, ka man šķiet, starp maniem pavadoņiem ir kāds sevišķs, partijas sūtīts cilvēks. Tā vien liekas, ka no pašas partijas kancelejas. Baidos, ka viņš var justies aizskarts, ja jūsu adjutants modos ikaut kādus rīkojumus manā vārdā. Man tas jādara pašam. Piedodiet, bet es citādi rīkoties nevaru, es varu iekulties nepatikšanās.

—   Nu tad aiciniet arī viņu.

—        Izdariet man, lūdzu, pakalpojumu, — uzaiciniet viņu pats. — Un Veiss vēl daudznozīmīgāk piebilda: — Domāju, šis cilvēks var būt noderīgs arī jums.

—   Būs jālūdz, — Steiners sacīja un uzlika formas cepuri.

Veiss kopā ar Steineru piegāja pie mašīnas, kas stāvēja pie noliktavas sienas. Viņa ļaudis no tās neizkāpa.

Vērdams vaļā durvis, Veiss teica:

—- Man ir tas gods iepazīstināt: SS pilnvarotais.

Steiners, laipni smaidīdams, tuvojās atvērtajām durvīm. Veiss ar plaukstas sānu iesita viņam pa kaklu. Steiners sāka krist ar seju pret zemi, bet tūdaļ divi roku pāri satvēra viņu un mirklī ievilka mašīnā.

Veiss izvilka cigareti, aizsmēķēja un gaidīja. No mašīnas viņam pasniedza atslēgas. Veiss tās paņēma, iebāza kabatā un atgriezās Steinera kabinetā.

Aizslēdzis durvis, viņš ar vienu no daudzajām atslēgām atvēra ugunsdrošo skapi. Tajā viņš atrada mapi ar viņam pazīstamu grifu, izņēma no tās papīrus, paslēpa zem mundiera un izgāja no kabineta. Iesēdies mašīnā, Veiss izņēma lapu, uz kuras bija parādīts minētāju posteņu izvietojums, iedeva to Mehovam un teica:

—   Varat rīkoties.

Ptašeks un Kohs sēdēja, stingri atspērušies ar kājām pret sasieto Steineru, kas gulēja uz grīdas. Mute viņam bija aizbāzta ar saņurcītu cepuri.

—        Braucam, — Veiss deva rīkojumu Smitam, kas sēdēja pie stūres.

Mehovs, iepazinies pa ceļam ar minēšanas plānu, izteica savas domas majoram Kolosovam.

—   Mēs varam pārgriezt vadus, kas iet no minētāju posteņiem uz vertikālajām ejām. Kad uzspridzināšanas ierīces vairs nedarbosies, uz līniju izsūtīs meklētāju grupu. To aizkavēs mūsu ļaudis, paši atrazdamies slēpnī. Nu, cik tur vajadzēs laika — pusstundu, ne vairāk. Apsardzes garnizonam jābūt krietni lielam — ilgāk nenoturēsimies.

—   Tā, — noteica majors. — Un pēc tam?

—   Pēc tam uzsāks kauju sedzējgrupa. Mūsu pēdējā aizsardzības līnija būs pie izejas no vertikālās šahtas. To mēs noturēsim tik ilgi, kamēr būs izvesti visi cilvēki.

—   Divpadsmit tūkstoši, — atgādināja majors. — Vajag ar zīmuli parēķināt, cik ilgi vajadzēs noturēties.

—   To būs grūti aprēķināt, — sacīja Mehovs. — Ļaudis ir novārguši, tas viss išo procedūru ievilks garumā. — Ar pirkstu norādīdams uz punktu, kur atradās izeja no vertikālās šahtas, viņš teica: — Redziet — blindāžas apsardze, un tā vēl nav aizvākta. Piņķerīga lieta, tur būs ko noņemties; apsardze jāizsit no blindāžām. Bez trokšņa to izdarīt nevarēs, bet tas nozīmē, ka uz sadursmes vietu raidīs visu garnizonu.

—  Noteikti, — piekrita majors, — jums nāksies kādu laiku pabūt zemes virspusē.

—   Kādēļ?

—   Vajadzēs nominēt pieejas.

—   Nepiekritu, — iebilda Mehovs. — Es te esmu pats kvalificētākais, bet kas tad atminēs vertikālās ejas?

—   Pareizi, — piekrita majors. — Nu tad apmāciet tos, kas paliks virspusē.

—   To var.

Kaut gan visizdevīgāk bija sākt operāciju naktī, majors tomēr pavēlēja nekavējoties ieņemt izejas pozīcijas.

Šteinera pratināšana nedeva nekā. Hauptšturmfīrers, šķiet, no izmisuma un naida bija sajucis prātā. Sākumā viņam uznāca tāda kā histērijas lēkme, bet pēc tam viņš nonāca prostrācijas stāvoklī. Acis pārgrieztas, mute pusvirus kā kretīnam, bez tam viņš nelāgi smirdēja. Pulkvedis nespēja pat sēdēt. Kad to neturēja, viņš slīdēja nost no krēsla.

—   Ja viņš simulē, tad dara to ļoti labi, — sacīja majors, kas visu laiku novēroja pulkvedi. — Zēl, ka nav ārsta! Bet ko lai iesāk nespeciālists? Viņam viens slēdziens — sajucis, un viss. Patiešām rets gadījums.

Ieeja šahtā sākās no tuneļa, kas bija izcirsts kalna nogāzē. Turp aizvijās šaursliežu ceļš, pa kuru dzina vagonetes.

Kad visa izpletņu lēcēju vienība ļoti klusi bija sapulcējusies netālu no ieejas vertikālajā šahtā, grupa kājnieku esesiešu mundieros Veisa vadībā militārā solī devās uz tuneli.

No tuneļa velves iznāca esesietis rotenfīrera dienesta pakāpē un pavēlēja apstāties. No divu bruņām segtu kupolu ambrazūrām laukā rēgojās ložmetēju stobri.

Veiss turpināja soļot grupas priekšgalā, it kā draudīgo brīdinājumu nemaz nebūtu dzirdējis.

Redzēdams pret sevi vērstos ložmetēju stobrus, viņam bija tāda sajūta, it kā tie mērķētu tieši viņam krūtīs.

Apstādinājis savu grupu metrus piecpadsmit no bruņu kupoliem, Veiss nobļāva:

—   Rotenfīrer, šurp!

Tiklīdz tas bija paspēris dažus nedrošus soļus, Johans viņam pavēlēja, pamezdams ar galvu uz ierindā nostājušos pusi:

—   Pieņemt komandu!

Rotenfīrers nedroši mēģināja iebilst:

—   Bet, hauptšturmfīrera kungs, tie nav mani ļaudis.

—       Pieņemt komandu! — atkārtoja Veiss. Pagājis garām apjukušajam rotenfīreram un apstājies zem tuneļa velves, viņš sūrojās:

—   Karstums, putekļi… Ūdeni! — Novilcis smalkādas cimdus, Johans sāka ar tiem purināt no mundiera putekļus. Tad pavēlēja:

—   Nostādiet savus ļaudis ierindā! — Pēc tam, draudzīgi smaidīdams, piebilda: — Es tūlīt nolasīšu fīrera pavēli par apbalvošanu sakarā ar viņa dzimšanas dienu. — Paskaidroja: — Izdota pavēle pašreizējos apstākļos šo svinīgo aktu izdarīt, cilvēkus neatraujot no dienesta pienākumu pildīšanas.

Rotenfīrers pielika pie lūpām svilpi, viņa apakšvienība nostājās ierindā.

Veiss pavēlēja saviem ļaudīm ieņemt atbrīvojušos posteņus, bet pats, uzkāpis uz bruņu kupola, teica ierindā stāvošai apakšvienībai ruenu. Kad izpletņu lēcēji bija jau netālu no Johana, viņš pēkšņi pārtrauca runu un pateica mierīgā, lietišķā tonī:

—   Un tagad padodieties!

Nolēcis no bruņu kupola, viņš nogūlās aiz tā.

Šie tomēr bija nevis vienkārši kareivji, bet gan izlases esesieši. Viņi mēģināja uzsākt kauju, un tikai četri no viņiem nolika ieročus.

Majors, kad cīņa bija beigusies, pavērās pulkstenī un teica Veisam:

—       Sacēlām troksni. Kopš šī brīža mūsu operācija vairs nav noslēpjama no vāciešiem. Tagad tikai turies!

Viena daļa izpletņu lēcēju vienības ieņēma aizsardzības pozīcijas visapkārt izejai 'no vertikālās šahtas, otra sāka ierakties kilometra attālumā no tās. Pieci cilvēki, paņēmuši spridzināmās vielas, sekoja Mehovam tuneli.

Jau pēc dažām minūtēm viņi izskrēja no turienes. Mehovs nokomandēja:

—   Prom no tuneļa!

Apsēdies nostāk, viņš smagi elsa.

Zemi satricināja mīksts, apslāpēts sprādziens. No tuneļa rīkles izšāvās putekļu mākoņi un akmens šķembas.

Vilkdams pāri ausīm laiviņu, Mehovs starodams paziņoja:

—        Kārtībā! Atkorķējām gan. Bet nu man sāksies īsta ķēpa ar visādiem pārsteigumiem. — Un viņš nobrīdināja: — Kamēr neesmu paspīdinājis ar lukturīti, tikmēr semafors slēgts. Varat mierīgi atpūsties. — Pamājis ar roku diviem izpletņu lēcējiem, kas arī bija minētāji, stingri nokomandēja: — Ejam!

Trieciengrupā, kurai uzdeva iekļūt vertikālajā ejā, bija tikai septiņi cilvēki. Majors palika ārpusē organizēt aizsardzību.

Veiss, aizbildinādamies ar nepietiekamu pieredzi kara lielās, sacīja, ka iešot līdzi trieciengrupai. Majors brīdi domāja.

—        Nu, varbūt tas arī būs prātīgāk. Es tomēr piekomandēšu jums vēl radisti. Sakarus uzturēt vajag, bet telefonisti vajadzīgi tepat— jāvelk līnijas uz apakšvienībām. — Pamirkšķinājis ar aci, viņš piebilda: — Zelta meitēns.

—  Tiešām?

—       Viņa, tāpat kā jūs, strādājusi vāciešu aizmugurē. — Majors skubināja: — Skrieniet, viņa jūs panāks!

Veiss kopā ar Ptašeku un izpletņu lēcējiem, pavisam jauniem zēniem, izlīda pa caurumu, kas bija izsists aizmūrētās šahtas ejas sienā, un devās turp, kur pazuda Mehovs ar diviem minētājiem. Apgaismodami ceļu ar lukturīšiem, viņi virzījās uz priekšu sausā, smacīgā tumsā, kur oda pēc mazuta un tvana, ko bija radījis nesenais sprādziens.

Viņi gāja pa šaursliežu dzelzceļa gulšņiem, un viņu soļi dobji atbalsojās tuneļa velvēs. Pie ieejas vertikālajā šahtā viņus gaidīja viens no Mehova minētājiem.

—        Nolaisties lejā ar celtni ir bīstami, — viņš teica. — Var būt nominēts… Vajadzēs doties lejā pa kāpnēm.

Šahtā veda sarūsējušas, mitras dzelzs ikāpncs. Seit, pie ieejas, viņus panāca radiste. Viņai uz muguras ar brezenta siksnām bija piesprādzēta rācija ar pavisam smalku antenu.

—   Ai, — iesaucās radiste, — cik būs neērti kāpt lejā. — Samulsusi paskaidroja: — Man brunči mugurā. Ļaujiet man kāpt pirmajai, lai jums nebūtu jāgaida.

—   Tiesa gan, mundieris jums nav piemērots, — minētājs pārmetoši noteica.

Nadjeņka — tā bija viņa — pamāja ar galvu Veisam tā, it kā vēl vakar būtu ar viņu redzējušies. Viņa pasmaidīja un sāka kāpt lejā, brīdinādama:

—   Lūdzu, uzmanīgāk, neaizķeriet ar kāju antenu.

Jo zemāk viņi nokāpa, jo smagāks kļuva gaiss — sasmacis, drēgns, tas šķita līpam pie ādas kā dūņas.

Vairākkārt atskanēja spalgi sprādzieni.

Minētājs paskaidroja:

—   Biedrs Mehovs, jādomā, lauž caurumus citās sienās. — Nopūzdamies piebilda: — Dzīvus cilvēkus iemūrējuši aizsprostos.

Viņi sasniedza horizontu, no kurienes sākās jauna šahta. Atkal nodunēja sprādzieni un uzplūda sadegušas sprāgstvielas karstais tvans. Un pēkšņi — jauns sprādziens, un pēc tam kaut kas mīksti krita.

Veiss skrēja saliecies un, kad bija nokļuvis pēdējā sprādziena vietā, ieraudzīja minētāju, kas bija gājis bojā sprādzienā. Viņa biedrs spieda pie sejas abas plaukstas.

Mehovs sēdēja starp viņiem uz grīdas un centās uzlikt žņaugu sadragātajai kreisajai rokai. Virs elkoņa aptīto bikforda auklu viņš cieši savilka, tās otru galu turēdams zobos.

Nadjeņka noslīdēja viņa priekšā uz ceļiem un atvēra medicīnas somu. Mehovs, novērsdamies no viņas, pavēlēja:

—   Tu vispirms apskati tos! Es taču viņus brīdināju, lai uzmanās: šeit var būt visādi stiķi. Nē, viņiem tomēr jālien ar savām knaiblēm. — Belovam viņš teica: — Redzi. Tik traki nemaz nav, galvenais, — galva vesela. Labi, ka neesmu zaudējis šo pirmās nepieciešamības priekšmetu. — Mehovs mēģināja piecelties. Viņš piecēlās kājās, atslējās pret sienu un tikai tad ieraudzīja mirušo minētāju. Mehovs nobāla, viņa balss iedrebējās: — Ai, kādu puisi pazaudējām! Viņš taču pusotra vīra vērts, drīz būtu bijis inženieris. — Mehovs grīļodamies piegāja pie otrā puiša, kuram bija savainota seja, un jautāja: — Acis veselas? Nu, tad viss kārtībā. — Pamācīja: — Pieturi vaigu ar roku, kamēr pielīp, gan vēlāk piešūs. — Gribēdams mierināt biedru, padižojās: — Ķirurgi mani no gabaliņiem sastādīja: kāju kaulus ar sudraba skrūvēm savienoja.

Nadja pārsēja Mehovu un teica:

—   Jūs esat nomocījies, jums vajag kaut brītiņu atpūsties.

—• Vēlāk. — Mehovs papurināja galvu, — hospitālī. Te nav ne to ērtību, ne tās apkalpošanas.

Atbalstījies uz Nadjas pleca* smagi vilkdams kājas, viņš devās tālāk.

Drīz viņi izdzirdēja cilvēku balsis un dobjus sitienus pret dzelzi.

Taču vēl vajadzēja noiet krietnu gabalu, kamēr viņi ieraudzīja no sliežu gabaliem sametinātu režģi, kas aizsprostoja šahtu. Caur restēm varēja izbāzt tikai roku.

—   Biedri! — pati pirmā iekliedzās Nadjeņka. — Biedri!

Starp smagajam tērauda restēm izspraucās simtiem roku. Nadja piesteidzās tās paspiest.

Mehovs, sasprindzis visus spēkus, nokliedza:

—        Urā, biedri! — Atslābis viņš apsēdās uz šahtas akmens grīdas, viņa galva nokārās uz krūtīm. Atžirdzis viņš vainīgi čukstēja: — Nē, nē, man vēl spēks ir, jūtas mani nogāza zemē. Jādomā, ka pārdzīvojums vainīgs.

Aizvilcies līdz restēm, viņš sāka tās apskatīt. Viņu traucēja cilvēku rokas. Mehovs pasauca Veisu un, tā kā cilvēki aiz restēm sikaļi kliedza, pieliecās viņam pie auss, un teica:

—       Saspridzināt var. Bet vispirms vajag nodibināt disciplīnu. Lai pilsoņi atiet tālāk no restēm. Ņem vērā arī to, ka pēc tam visi cits par citu metīsies laukā, bet tur augšā, jādomā, kauja jau iedegusies. Sazinies ar majoru.

Veiss sauca Nadju. Viņi atgāja nostāk. Nadja ieslēdza rāciju un uzlika austiņas.

—   Ko pārraidīt?

Veiss atbildēja:

—        Aprakstiet situāciju, kādu redzat. Pajautājiet, kas notiek augšā.

Brīdi pamocījusies, Nadja teica: — Dzirdēt grūti, briesmīgi tarkšķi. Pazemē rācijas darbība ir stipri apgrūtināta.

—   Bet ko viņi saka?

—       Sapratu tikai atsevišķus vārdus: «Par daudz karsti… Visus aizsegā … Artilērija …»

—   Tā, — sacīja Veiss, — skaidrs.

Izpletņu lēcēji mēģināja ieslodzītos nomierināt, bet tos pārkliegt nebija iespējams.

Veiss jautāja Nadjai:

—   Bet varbūt jūs varat uztvert kādu spēcīgu staciju?

—   Spēcīgu, domāju, ka var.

—        Pameklējiet mūziku, — sacīja Veiss. — Labu. Sāks klausīties un apklusīs. Sapratāt?

—   Pamēģināšu.

—   Neesmu pārliecināts, bet varbūt tomēr … — Veiss sacīja.

Pēc īsa brītiņa atskanēja klusas mūzikas skaņas, kas nāca no kādas nezināmas raidstacijas.

Vispirms apklusa tie, kas stāvēja pie pašām restēm, pēc tam pamazām arī visi pārējie. Milzīgā, šahtā eieši sablīvētā cilvēku masa, elpu aizturējusi, klausījās .

Tad Belovs piegāja pie restēm un, cik vien skaļi varēja, teica:

—   Biedri! Lūdzu visus mierīgi paiet tālāk 110 restēm, ja ir blakus šahtas — saejiet tajās. Lai jums izlauztu ceļu uz brīvību, jāsaspridzina restes. Vai jūs sapratāt?

—   Jā.

Kaut :gan katrs šo vārdu izdvesa klusi, taču, nākdams no tūkstoš mutēm, tas atbalsojās velvēs tik skaļi, ka šī atbalss līdzinājās apslāpētai pazemes nogruvuma dārdoņai.

Veiss gaidīja, kamēr šie dārdi apklusīs, un tad teica:

—   Biedri, mēs esam pārliecināti, ka jūs izturēsieties organizēti, kā jau pienākas padomju ļaudīm. — Tad viņš skaļi nokomandēja: — Grupu vecākajiem palikt pie restēm, pārējiem atiet aizsegā!

Bija dzirdama čaboņa un kāju dipoņa. Pēc tam pie restēm palika tikai pieci cilvēki. Veiss pienāca klat, paspieda katram roku un pateica vēlreiz, kas jādara.

—   Tikai, lūdzu, esiet uzmanīgi, — viņš piebilda.

Nostiprinājuši vajadzīgajās vietās lādiņus, izpletņu lēcēji pacēla

spēkus zaudējušo Mehovu un aiznesa viņu projām. Mehovs bija smagnējs cilvēks, bet iet nācās kalnup, jo eja bija izcirsta ar lēzenu slīpumu.

Pārvarējuši kāpumu, viņi apstājās un sagula aiz vagonetēm, kas bija piekrautas ar cementa mucām un akmens bluķiem. Šķiet, šie materiāli bija domāti horizontālās ejas aizmūrēšanai.

Pēc dažām minūtēm atskanēja sprādziens. Tā radītais gaisa vilnis bija tik spēcīgs, ka pagrūda atpakaļ vagonešu sastāvu, paliktnis nokrita no sliedēm, un vagonetes sākumā lēnām, tad aizvien ātrāk sāka ripot lejup pa nogāzi turp, kur sprādziens restēs bija izrāvis robu un tajā jau drūzmējās tūkstošiem cilvēku.

Veiss pielēca kājās un, skriedams līdzās pirmajai vagonetei, mēģināja pabāzt zem tās riteņiem koka bremzi, bet 'tika ar spēku atsviests nost. Tad viņš izrāva granātu, norāva lai metāla apvalku, kas sprādzienā dod tūkstošiem šķembu, pagrieza rokturi un pēc divām sekundēm aizmeta granātu uz priekšu starp sliedēm, bet pats nokrita uz mutes pie šahtas sienas. Viņš paguva vēl ar rokām aizsegt galvu.

Sprādziens nosvieda no sliedēm pirmo vagoneti, pārējās uzgrūdās tai virsū un sāka blīvēties čupu čupām, izveidojot haotisku dzelzs un akmeņu grēdu. No kādas vagonetes, kas bija sasvērusies uz sāniem, sāka birt akmeņi. Tie gāzās virsū Johanam. Akmens sadragāja tam plaukstu, ar ko viņš bija aizsedzis galvu. Sasvērusies pilnīgi uz sāniem, vagonete kuru katru hrldi varēja apgāzties un saspiest Veisu.

No kurienes uzradās spēki šiem cilvēkiem, kas mira no bada, slāpēm un gaisa trūkumā, kur tie ņēma gribu un atjautību, lai mirklī izraudzītu dažus desmitus viru, kas darīja to, kas šai brklī bija vienīgi pareizais un iespējamais? Vieni metās starp vagonetēm un šahtas sienu un, balstīdami vagoneti ar mugurām, kurās asi izspiedās ribas, neļāva vagonetei apgāzties. Citi pa to laiku meta prom Johanam virsū sabirušos akmeņus, pēc tam izvilka noasiņojušo, samaņu zaudējušo Veisu no gruvešu kaudzes.

Kad Nadja, noliekusies pār Johanu, izmisusi iesaucās: «Biedri, viņš elpo, bet viņam trūkst gaisa, gaisa trūkst!» — šie ļaudis pagāja nostāk, itin kā gribēdami atbrīvot telpu gaisa pieplūdumam.

Kaujā pret padomju izpletņu lēcējiem vācieši raidīja apvienotas esesiešu apsardzes apakšvienības. Tas labi prata slepkavot, tvarstīt, izrēķināties ar partizāņiem. Tās mācēja precīzi aprēķināt stobru un munīcijas daudzumu, kā arī lidmašīnu izlidojumu skaitu, lai uz katru partizāņu aizsardzības līnijas metru būtu ne mazāk par simt šķembu, balsta un rokas ložmetēju ložu trāpījumu.

Taču izpletņu lēcēju vienības karavīriem bija sava māka: katrs no viņiem prata cīnīties patstāvīgi un piesardzīgi. Viņi bija īsti kara mākslas meistari un ar lielu kaujas pieredzi.

Slavenais snaiperis Boriss Veīkins šāva apdomīgi, viņa stingrā, gudrā seja liecināja, ka viņš katrai lodei izvēlējies nemaldīgu mērķi. Viņa kustības bija lēnas, maigas un graciozas. Optiskajā tēmēklī viņš skatījās ar tikpat vērīgu uzmanību, kā agrāk studiju laikā bija raudzījies mikroskopa okulārā.

Viņš bija ievainots, taču, rūpīgi apsvēris, nolēma: ja vien nedabūs jaunu ievainojumu, viņam vēl pietiks spēka noturēt savu snaipera pozīciju. Tikai nevajag to mainīt, bet palikt tai pašā vietā un vēl' ciešāk pieplakt pie ložu sairdinātās zemes.

Turpretim mīnmetēju apkalpe manevrēja, bieži mainīdama pozī- . cijas, lai neļautu ienaidniekam izdarīt piešaudi. Pieplakuši pie zemes, kareivji vilka aiz sevis pie kājām piesietu mīnmetēju stobru,, plāksni un dzelzs kasetes ar mīnām. Aizsardzības pozīcijas ieņēmušie

izpletņu lēcēji bija apbruņoti ar rokas ložmetējiem un automātiem. Kad ienaidnieks pienāca tuvāk, viņi atklāja uguni no automātiem. Katrs pienesējs apgādāja ar munīciju savu grupu.

Izpletņu lēcēji nebija paguvuši nominēt pieejas savām pozīcijām tā, lai minas būtu apslēptas. Viņi tās tikai izlika, piesēja detonatora drošinātājam stieples gabalu un tās otru galu aizvilka uz saviem ierakumiem. Kad ienaidnieka ķēde bija gandrīz klāt, kareivji pavilka stiepli, drošinātājs izkrita un mina sprāga.

Ievainotos uzlika uz iteltenes un aizvilka uz tuneli. Tā bija rūpīgi pārdomāta un organizēta kauja. Tā atgādināja ražošanas cehu, •tikai zem klajas debess. Diemžēl šajā «cehā» gāja bojā cilvēki, no ierindas izgāja mehānismi, mīnu un lielgabalu šāviņu sadragāti.

Majors Kolosovs, vadīdams kauju, laiku pa laikam ielūkojās pulkstenī. Viņš gaidija apsolito tanku desantu, bet tas kavējās. Viņš redzēja, ikā viens pēc otra apdziest izpletņu lēcēju ugunspunkti. Tad sāka sprāgt rokas granātas. Tas nozīmēja, ka bija sākusies tuvcīņa. Majors nocēla lauka telefona klausuli un deva pavēli balsta ložmetēja apkalpes komandierim:

—   Jegor, uzlaid šalti kreisajam flangam, tur kļuvis pārāk karsti!

Viņš tālskatī redzēja, ka izpletņu lēcēji atkāpjas uz otro aizsardzības liniju. Pienāca radists un ziņoja, ka grupa lūdz atļauju izvest ļaudis no šahtas.

—   Nedrīkst, — sacīja majors. — Nekādā gadījumā. — Pēc tam pārdomājis viņš piebilda: — Lai tomēr atlasa kādus desmit spēcīgākus vīrus. Būs mums rezerve.

Pēc kāda laika no šahtas izkāpa piecpadsmit ieslodzīto un kopā ar tiem arī izpletņu lēcēji un Nadja. Viņi nolika ievainotos tunelī, tuvāk izejai, lai tiem būtu vieglāk elpot. Nadja pielupusies atpogāja Belova formas svārkus un uzlika uz ievainotā krūtīm roku. Viņa sajuta sirds pukstus, bet, kad atņēma roku, tā bija asiņaina.

Nometnes gūstekņu sejas un arī visa miesa bija melna no raktuves putekļiem. Viņi visi bija tik vāji, ka šķita plakani, atgādinādami no netīra finiera izgrieztus cilvēku siluetus.

Viens no viņiem sacīja:

—   Biedri major, atļaujfet griezties pie jums! — Un viņš sasita kopā kaulainos ceļgalus, ieņemdams miera stāju.

Majors pamāja ar galvu.

—   Esam gatavi kaujai!

—   Labi, — atbildēja majors, — bez steigas, pa vienam uz uguns pozīcijām, marš! — Un smaidīdams piebilda: — Paldies, biedri, par izpalīdzību.

Sāka līt. Taču ne ar lietu varēja apdzēst nevienlīdzīgās kaujas uguni — bija vajadzīgs spēks. Bet izpletņu lēcēju spēki jau sāka izsīkt . . . Majors pavēlēja radistam:

—       Noraidi trauksmes signālu mūsu aviācijai. Varbūt viņi var mazliet pabumbot vāciešu pozīcijas. Desants kavējas, bet man zaudējumi.

Pēc brīža radists ziņoja:

—       Pavēlēja pēc divdesmit minūtēm visiem būt aizsegā. Baidās, ka varot ciest savējie. Lūdza noradīt priekšējo līniju ar raķetēm.

—   Labi, — piekrita majors, — apgaismosim!

Kad, lietum nepārtraukti līstot, sabiezēja valgmes pilna krēsla, debesis bargi ierūcās. Vispirms savu kravu izgāza piķējošās lidmašīnas, sasvērdamās uz spārna kā aizšauti putni. Pēc tam virs kaujas- lauka kā melni asmeņi sāka šaudīties triecienlidmašīnas, raidīdamas pret zemi uguns šaltis.

Aviācijas trieciens vēl nebija beidzies, bet majors, izvilcis no maksts pistoli, jau nesteidzīgiem soļiem devās pie aizsegā sagūluša- jiem izpletņu lēcējiem. Pēc dažām minūtēm, līdzko nozuda pēdējā lidmašīna, izpletņu lēcēji izlēca no aizsega un devās pretī ienaidniekam, skriedami pa savandīto, šāviņu izārdīto, it kā ačgārni ap- vērsto zemi.

Kauju pabeidza tanku desanta rota, kas bija aizkavējusies pie pārceltuves.

Majors Kolosovs bija ievainots. Viņam tomēr pietika spēka nodot visus vajadzīgos rīkojumus tanku apakšvienību komandierim, leitnantam.

—   Tātad jūs tagad esat piekoimandēti mums?

Tankists palūkojās pulksteni un pasmaidīdams atbildēja:

—   Mēs vairs neesam desants.

—   Bet kas tad?

—       Tanku armijas apakšvienība un it ka paši savā aizmugurē. Mūsu priekšējā līnija jau ir kilometrus trīsdesmit no šejienes. Mēs jau atrodamies atbrīvotajā teritorijā.

—       Lieliski! — majors iesaucās un pasmīnējis teica: — Tagad armija pa pēdām dzenas pakaļ.

—       Savstarpēja sadarbība, — tankists paskaidroja. — Jusu pārziņā objekts, mūsu — visa apkārtne.

Nometnes gūstekņi nāca laukā no tuneļa garā virtenē. Viņi nāca, cits citu balstīdami ar plecu, kaulainos zodus izslējuši. Viņi nāca un nāca nebeidzamā ļodzigā kolonā.

8.'S8

Tankistu leitnants pielika roku pie bruņu cepures. Mazliet pacēlies no nestuvēm, militāri sveicināja ari Kolosovs, pielikdams pie cepures savu drebošo roku.

Nometnes ieslodzitos komandēja grupu vecālkie, kurus viņi bija ievēlējuši savās pagrīdes organizācijās.

Kolona izvērsās un pēc grupu vecāko komandas sastinga miera stājā. Taču, lai kā šie ļaudis centās, visa ierindas līnija tomēr līgojās. Iestājās klusums, bija dzirdama tikai sēcoša elpošana.

—   Biedri! — tankists teica. — Atvainojiet, mēs mazliet aizkavējāmies …

—   Tu viņus uzrunā, kā pienākas, ar runu, — pieprasīja majors.

Leitnants norāva no galvas bruņu cepuri. Viņš uzreiz izskatījās

daudz jauneklīgāks. Savilcis sāpīgu seju, viņš ātri nobēra:

—   Viss, biedri, viss! Un zvēru: turpmāk neko tādu vairs pasaulē nepieļausim. — Viņš pieskrēja pie tuvāk stāvošā ieslodzītā un apskāva to.

—   No mītiņa nekas neiznāca, — majors nopūtās. Viņš no jauna atlaidās uz nestuvēm un jau dziestošā balsī pavēlēja paēdināt un izvietot atbrīvotos gūstekņus.

Pilsētiņā, kas atradās netālu no nometnes un meža masīva, bija vācu hospitālis, kas vēl nebija paspējis pilnīgi evakuēties. Tajā ievietoja ievainotos — arī Kolosovu un Belovu, kas vēl arvien nebija atguvis samaņu. Hospitāli pārņēma savā pārziņā dislocētās padomju motorizētās karaspēka vienības sanitārais bataljons.

Nadjas vairs nebija šeit. Uzmetusi skatienu Belovam, kas tagad nekustīgi gulēja slimnieka gultā, meitene bija spiesta viņu atstāt. Kaujas jau notika Berlīnes pievārtē. Nadju māca bažas par tēvu. Turklāt viņa bija nepieciešama Padomju Armijas pretizlūkošanas dienestam.

Smagi ievainoto majoru Kolosovu aizveda no vācu pilsētiņas un ievietoja armijas hospitālī. Pirms aizvešanas viņš hospitāļa priekšniekam tikai paguva pateikt, ka kontuzētais Johans Veiss ir ļoti izcila persona un par viņu sevišķi jāparūpējas.

Veiss joprojām nenāca pie samaņas. Viņam bija smadzeņu satricinājums. Ari pārvietot uz citu vietu viņu nedrīkstēja.

Hospitāļa priekšnieks vietniekam politiskajā darbā ziņoja, ka Veisa mundierī atrasts SD virsnieka dokuments, kas apliecina viņa sevišķās pilnvaras. To parakstījuši Himlers, Millers. Keitels un Kaltenbrunners. Priekšnieka vietnieks politiskajā darbā savukārt par to ziņoja sevišķās daļas priekšniekam. Tas teica:

— Tātad majors ir pareizi informējis — īsts maitasputns. Kad atlabs, nopratināsim. — Un nobrīdināja: — Bet visam jābūt kulturāli. Laba kopšana, humāna izturēšanās — kā pienākas.

No trieciena Veisam bija bojāti acu nervi. Viņš tikpat kā neko neredzēja.

Operāciju viņam izdarīja no frontes hospitāļa ataicinātais liirurgs okulists. Viņš pateica ārstam, ka slimniekam nepieciešams pilnīgs miers, viņš jāpasargā 110 jebkādiem,, it īpaši no redzes kairinājumiem.

Veisa ārsts prata vācu valodu, sameklēja arī māsas, kas runāja vāciski. Tika darīts viss, lai ievainoto SD virsnieku pasargātu no jebkādiem «kairinājumiem». Viņš gulēja atsevišķā palātā.

Kad Johans atguva samaņu, viņam pamazām atgriezās apziņa. Kur viņš atrodas? Varbūt viņš ir ticis ievainots aerodroma bombardēšanas laikā un Dītrihs viņu ir nodevis? Un pašlaik vācu ārsti cenšas glābt viņa dzīvību, lai pēc tam gestapovieši to atkal pilienu pa pilienam no viņa izspiestu … Kas bija noticis pēc tam, Veiss vairs neatcerējās. Viss bija izgaisis no atmiņas, tikai Dītriha atzīšanās dedzināja smadzenes. Tātad viņš, Veiss, ir izdarījis kļūdu, turklāt neilgi pirms tam, kad viņam vajadzēja nodrošināt daudzu tūkstošu cilvēku atbrīvošanu. Sī uzbāzīgā doma nedeva viņam mieru ne mirkli, un sirdsapziņas pārmetumi vērta vēl grūtāku jau tā smago slimnieka stāvokli.

Veiss vairs nekā neatcerējās kopš tā brīža, kad Dītrihs pateica, ka viņš nodevis Johanu. Bija radušās aizdomas pret Zubovu, ar kuru Veiss redzēts kopā. Varbūt tas notika tai dienā, kad nomira Brigita un kad Zubovs gaidīja Veisu Bismarka ielā, pie SD ārzemju izlūkošanas grupas slepenās mītnes. Veiss atcerējās, kā Zubovu bija satriekusi Brigitas nāve. Aleksejs pats nekad nebaidījās 110 nāves un nedomāja par to.

Un Veisa acu priekšā kā no miglas iznira Zubova seja brīdī, kad tas noliecies izmeta no lidmašīnas savu izpletni. Johans visu laiku redzēja acu priekšā šo seju, šo mulso smaidu. Zubovs it kā atvainojās par to, ka viņš ir spiests mirt.

Bet ja nu viņš ir izglābies? Zubovs nav no tiem, kas sagaida nāvi bez cīņas. Ja nu viņš tomēr ir atradis izeju un izglābies? Pēc tam atgriezies Berlīnē un tur uz Dītriha sūdzības pamata saņemts ciet? Un tagad gestapo bendes pacietīgi un neatlaidīgi spīdzina šo stipro un spēcīgo cilvēku, kas spējīgs izturēt visbriesmīgākās mocības, no kurām cilts, mazāk stiprs cilvēks ātri nomirtu. Bet Zubovs nespēj nomirt, un viņa mokas turpināsies bezgala ilgi.

Johans domāja tikai par Zubovu.

Ari Zubovs domāja par Veisu. Ieraudzījis Johana satraukto, izbrīnās pilno seju, viņš steidzīgi aizcirta lidmašīnas durvis, lai drīzāk pazustu no Johaina redzies loka un tādējādi viņu pasargātu no nevajadzīgām briesmām, — Johana seja pārāk skaidri pauda satraukumu.

Tiklīdz lidmašīna pacēlās, Zubovs drūmi pavērās pasažieru — SS pilnvaroto mugurās, ielīda lidmašīnas pakaļējā nodalījuma un apsēdās pie lielkalibra ložmetēja, kas oda pēc smēreļļas. Caur lidmašīnas caurspīdīgo kupolu viņš redzēja nelielu debess laukumiņu. Pakaļējā nodalījumā bija šauri un neērti. «Tikpat mājīgi kā zārkā,» Zubovs ironizēdams nodomāja.

Lidojuma ilgums — septiņdesmit minūtes. Mīnas detonatora mehānisms iedarbojas pēc piecpadsmit minūtēm no tā brīža, kad sašķaida skābes ampulu detonatorā. Plakano mīnu Zubovs izņēma no planšetes un iekāra Ikreisajā padusē zem formas svārkiem piešūtā lencītē. Uz viņa varenā auguma šis izciinītis bija gandrīz nesamanāms.

Pēc tam viņš sāka domāt, kā viņa vietā rīkotos Johans. U.n tā arī neko neizdomāja. … - ^ -

Caur kupolu bija redzamas netīrais, mākoņainās debesis, kupola virsma no valgmes plūsmām it kā kustējās. Bija tumšs kā bedrē.

ZubOvam siksnā karājās smags Ibeļģu brauniņš ar tēmējamo rāmīti. Konusveida kasetes viņš ielika formās Svārku kabatā.

Aleksejs saskaitīja pasažierus un apkalpes locekļus. Visai daudz. Varētu jau mēģināt, bet nezin Vai tas būtu saprātīgi. Ar pasažieriem viņš, šķiet, tiktu galā. Bet pilotu kabīnei priekšā metālā durvis. Ja viņš šaus uz pilotiem, viņš var arī kļūdīties. Ja sāks ar pasažieriem, piloti paspēs izlēkt un nošaus Viņu pašu, iekams viņš būs apšāvis visus gestapoviēšus. Bet pavēli pār desmitiem tūkstošu' cilvēku iznīcināšanu aizvedīs tas, kas būs palicis dzīVs. Ja paliks dzīvi kaut divi, arī tad tūkstošiem Cilvēku aizies bojā. Tātad atliek" mīna. Tā taču nevar kļūdīties: ….-•….

Bet ja nu rodas traučējumi7 Būs jāsašķaida ampula pusstundu pirms nolaišanās, citādi, kas zina, arī tenhikā gadās kļūmes. Ta(J viņam paliks vēl piecpadsmit minūtes un viņš pagūs nolaist no kājas lielāko daļu no pilnvarotiem, iekams viņu pašu nošaus. Šķiet, tas būs loģiski, pareizi. Jādomā, Veiss arī tā rīkotos.

Zubovs izņēma cigareti. Gribēja aizsmēķēt, beit tad atminējās, ka lidmašīna pīpēt nedrīkst. Viņš nedomādams iebāza cigareti atpakaļ kabatā. Jā, šķiet, tā būs labāk: nav nekāda vajadzība duelēties ar pasažieriem. Ja mina nesprāgs, jasašaūj benzīna tvertne. Patronas kasetēs saliktas pamīšus — bruņusitējas mainās ar aizdedzinošajām. Tātad viss būs kārtībā.

Izdomājis visu līdz galam, viņš atviegloti uzelpoja. Un atkal viņam iegribējās smēķēt. Gluži tāpat kā toreiz geto, kad viņš gulēja zemes alā, trūka gaisa. Pēc tam viņš atcerējās puisēnu, kas padeva lenti, kad viņš no degošās mājas jumta raidīja ložmetēja kārtas pa fašistiem. Pa logiem lēca uz ielas iedzīvotāji, un tur fašisti tos apšāva.

Puisēns jautāja:

—   Vai jūs esat polis?

—   Nē, krievs.

Puisēns izbrīnījies paskatījās viņā.

—        Nē, jūs mānāties. Vai jūs tiešām esat padomju cilvēks? Bet kā jūs to pierādīsidt?

Zubovs nobēra pa fašistiem precīzu kārtu, atskatījās un jautāja:

—        Redzēji? — Un paskaidroja: — Labāka pierādījuma nemaz nevajag. — Pēc tam kad puisēnu nāvīgi ievainoja, viņš lūdza Zubovu:

—   Man kabatā ir cigaretes. Paņemiet tās.

—   Nevajag, — atteica Zubovs. — Iztikšu.

—        Lūdzu. — Un puisēns nozilējušām lūpām piebilda: — Jums nepietiks dūšas tās paņemt, kad būšu miris… Jūs taču smēķējat.

… Zubovs noslaucīja ar roku apsvīdušo kupolu, bet no tā nekļuva gaišāks. Reiz krēslā Brigita nez kāpēc lūdza neiededzināt gaismu. Paceldamās uz pirkstgaliem un uzlikusi viņam rokas uz pleciem, piespiedusies cieši klāt tā, ka varēja sajust viņas piebriedušo vēderu, viņa sacīja Zubovam:

—   Vēlāk varbūt būs pavisam labi.

—• Bet tagad taču arī nav slikti, — Zubovs atbildēja.

—        Bot ne tā, kā tu to vēlies. — Viņa uzmundrinoši teica: — Tomēr viss būs tā, kā tu gribēsi. — Brigita aizvēra acis un jautāja čukstus: — Saki — kā krieviski skan vārds «māmiņ»?

—   Nezinu. — Un Zubovs izbrīvojās no Brigitas skavām.

Tātad viņa jau toreiz bija nojautusi, bet kā? Varbūt dzirdēja, ka

viņš naktī ieslēdza radiouztvērēju un klausījās Maskavu? Viņš par šo savu neizturētlbu Veisam nekā nebija teicis. Ja Veiss būtu zinājis… Un Zubovs nodrebinājās.

Pākšņi transportlidmašīnas dūkoņā ielauzās caururbjoša, griezīga skaņa. Zubovs ieraudzīja aerokobras siluetu un ložmetēju uguns punktētos pavedienus.

Viņš pieplaka pie ložmetēja un pagrieza stobru tā, lai tēmēklī nenokļūtu iznīcinātāja siluets. Pēc tam nospieda mēlīti. Garā, bezgalīgā kārta aprija visu lenti un nokaitēja stobra galu tā, kā nokaist tēraudkausētāja kruķis, rušinot martenkrāsni.

Zubovs kāri gaidīja jaunu uzbrukumu. Bet transportlidmašīna, visa drebinādamās, ienira mākonī, šūpojās un līkumoja, un tā vien likās — tā tūlīt nogāzīsies. Zubovs iznāca no pakaļējā nodalījuma. Kabīnē svilpoja vējš, kas ielauzās pa izšautajiem caurumiem. Viens pasažieris bija sagumis sēdeklī, pārējie nobālušām sejām, rokām ieķērušies sēdekļa atzveltņos, sēdēja gandrīz nekustīgi.

Zubovs iegāja pilotu kabīnē. Kabīnes kupols bija sašauts daudzās vietās. Radists un labās puses pilots bija beigti. Radista galva bija atbalstīta pret sadragāto rācijas paneli. Pilotu nāve bija pārsteigusi turpat krēslā. Kreisās puses pilots bija ievainots: viena roka bija nokārusies, seju bija saārdījušas organiskā stikla šķembas. Ieraudzījis Zubovu, viņš teica:

—   Pēc dokumentiem tu esi lidotājs. — Norādījis ar acīm uz labās puses pilota krēslu, viņš turpināja: — Novel viņu un sēdies pie stūres. — Piebilda: — Man vairs nav spēka.

Zubovs atsprādzēja siksnas un, nocēlis mirušā lidotāja ķermeni, pats ieņēma viņa vietu, uzlika (kājas uz pedāļiem un satvēra stūri.

Viņš nepamanīja, ka kreisās puses pilots, atbrīvojies no siksnām, gribēja piecelties, bet, zaudējis spēkus, sabruka pār mirušo radistu. Zubovs vadīja lidmašīnu un pilnīgi bija nogrimis šajā darbā. Kad viņš sajuta, ka mašīna viņam klausa, viņu pārņēma laimes sajūta. Viņš tomēr zināja, ka viņam neizdosies lidmašīnu aizvadīt līdz padomju karaspēka novietojumam. No tvertnēs izsistajiem caurumiem šļakstījās laukā degviela, veidojot aizmugurē varavīksni. Viņa rīcībā bija tikai dažas sekundes. Vai nu lidmašīna aizdegsies un to pārņems uguns liesmas, vai arī nošlāps motori un lidmašīna nogāzīsies.

Kabīnē ienāca pilnvaroto grupas vecākais, ŠS šturmbanfīrers, un pamira, ieraudzīdams tilk daudz līķu. Zubovs pagriezās un teica:

—   Viss kārtībā, šturmbanfīrera kungs.

Zubova seja bija nesatricināmi mierīga, acis priekā mirdzēja. Tas arī šturmbanfīreru nomierināja. Vairs nepaskatīdamies uz līķiem, viņš aizvēra durvis.

Zubovs pamazām un uzmanīgi uzņēma augstumu. Viņš pats nezināja, kāpēc to dara. Iespējams, ka viņu gluži vienkārši vilināja augstums. Kad Zubovs izrāva mašīnu no gandrīz vai necaurredzamas tumsas, viņš bija iekļuvis neaptveramā vizmojošā plašumā, milzīgā gaismas okeānā. Bet zemāk kā auksti sniega vāli blīvējās mākoņi. Sis balti dzidrais sniega klājs bija līdzīgs viņa dzimtajai zemei ziemā, tik skaistai un rāmai. Un, izjuzdams šo saldo tuvību ar dzimito zemi, Zubovs izdarīja lo, kas viņam bija jādara: lēni pagrieza lidmašīnu piķējošam lidojumam.

Ar labo roku viņš pārbīdīja līdz motoru darbības pilnai jaudai gāzes slēdžus. Un varavīksnei līdzīgie, caurspīdīgie propelleru nimbi mirdzēja un laistījās, palielinādami jau tā neiedomājamo ātrumu, ar kādu mašīna joņoja gaisa plašumos.

Pilotu kabīnē icrāpoja šturmbanfīrers. Viņš kaut ko kliedza, turēdamies pie sēdekļa kājas. Tad viņš pakrita un tā ķermenis atsitās pret kupolu un aizsedza skatu. Lai redzētu zemi, Zubovs piespieda kreiso pedāli.

Zem lidmašīnas bija kāda pilsētiņa ar augstiem dakstiņu jumtiem. «Kālab cilvēkus? Cilvēkiem jādzīvo.» Tā bija Zubova pēdējā doma, ikurai tūdaļ sekoja lēmums. Ar tik pārcilvēcisku spēku, ika viņam likās — pat kauli krakšķēja, — Zubovs pavilka uz savu pusi stūres rokturi. Pilsētiņa aizslīdēja prom kā rēgs. Atvieglots un pārguris Zubovs noņēma no stūres rokas un ievilka elpu. Bet izelpot vairs nepaspēja. Viņam pretī joņoja zeme …

Uz planētas parādījās neliels padziļinājums ar apdegušām malām, kādus zemē atstāj nokrituši meteorīti. Bet debesis virs tā kļuva tīras. Tikai neilgu laiku šajās debesīs bija nodzīvojis Aleksejs Zubovs.

Aleksandru Belovu visas šīs dienas mocīja nepārvaramas sāpes. Tās iemājoja viņā, piepildīja visu viņa būtni, grauza galvā kā liela, melna žurka. Mocības nebeidzās ne uz brīdi. Palaikam viņu apņēma bieza, iesārta migla un viņam likās, ka šūpojas šajā sāpju miglā un viņa apziņa itin kā kūst tās elastīgajā un dedzinošajā liesmā.

Bet, tiklīdz apziņa atgriezās, Johans atkal sāka domāt par Zubovu. Viņš domāja, skumju un satraucoša izmisuma mākts, ciezdams no tā, ka nespēj novērst Zubovam draudošās briesmas. Un šīs ciešanas vēl vairāk pastiprināja smagās kontūzijas radītās mokas. Šķembu radītās brūces dzija labi.

71

Tajā dienā, kad sākās pazemes koncentrācijas nometnes ieslodzīto atbrīvošanas operācija, Heinrihs un Villijs Svarckopfi, tērpušies parādes mundieros, gāja pa pussagrautās reihskancelejas drupām, lai apsveiktu fīreru viņa dzimšanas dienā.

Hitleram vistuvāko personu pieņemšana bija paredzēta pazemes bunkurā.

Atvest sev līdzi krustdēlu Villijam Svarckopfam ieteica Kaltenbrunners, cerēdams, ka fīreram varbūt būs patīkami atcerēties, kā reiz viņam ar sava hipnotizējošā skatiena spēku bija izdevies «iemidzināt» šo jauno cilvēku.

Pirms iziešanas no mājas Villijs piegāja pie spoguļa un rūpīgi nopētīja sevi, bet pēc tam itin kā pielaikoja dažus smaidus, izraugoties, kuru no tiem paturēt sejā, kad viņš apsveiks fīreru. Gaidīdams tēvoci, Heinrihs nevērīgi pārlūkoja papīrus uz tā galda. Uz viena no tiem viņš izlasīja:

■ SS Galvenajai administratīvajai pārvaldei

Berlīne — Lihtenfeldc — Vest

Ziņoju, ka trešās krematorijas celtniecība pabeigta. Tādējādi ir uzbūvētas visas krematorijas, par kuru uzcelšanu bija izdota pavēle.

Esošo krematoriju diennakts jauda tagad ir:

1)    Vecā krematorija I. 3X2 mufeļkrāsnis — 340 līķu

2)    Jaunā krematorija kara gūstekņu nometnē II.

5X3 mufeļkrāsnis — 1440 līķu

3)    Jaunā krematorija III. 5X3 mufeļkrāsnis — 1440 līķu

4)    Jaunā krematorija IV — 768 līķi

5)    Jaunā krematorija V — 768 līķi

Kopā 4756 līķi diennaktīm

Ziņojumam bija piesprausts firmas «I. A. Topfs un dēli» (Erfurtē) rēķins.

Izdevumu tāme:

Krāsns cena — 25 148 reihsmarkas, svars — 4637 kg. Cena norādīta franko- vagonos pie nosūtīšanas.

Pēc «Topfs un deli» pilnvaras: Zenders, Erdmanis, 50001/0211.

Heinrihs, norādīdams Villijam uz šiem SS saimniecības pārvaldes dokumentiem, teica:

—   Tuvojas laiks, kad mums visiem būs jānomaksā šie rēķini!

Villijs neapmierināti norūca:

—   Tie ir veci dokumenti. Es tos savācu un gribu iznīcināt.

—   Lai nebūtu lietisku pierādījumu?

Villija atbilde skanēja drūmi:

—       Man ar to nav nekāda sakara. Man pavēlēja, es arī izdarīju pasūtījumus, uzraudzīju būvdarbus, maksāju naudu. — Un tad piebilda: — Esmu godīgs cilvēks, un neviens neiedrošināsies man

pārmest, ka esmu ņēmis komisijas naudu no firmām, ar kurām biju saistīts, kaut gan komersantu aprindas to praktizē.

—   Kāpēc tad jūs nolēmāt šos dokumentus iznīcināt?

—   Es vēl padomāšu, vai to vērts darīt. Kas zina, tie var vēl noderēt manas godprātības raksturošanai.

—   Bet kam būs vajadzīgs tāds raksturojums?

—   Zini, — Villijs dusmīgi teica, — lai kas ari notiktu, firmas un koncerni, ar kuriem man bija darīšanas, turpinās pastāvēt. Tā tas bija pagājušajā pasaules karā un droši vien būs ari tagad. Ceru, ka kļūšu par vadītāju kādā firmā, ar ko man bijuši veikalnieciski darījumi un kur esmu parādījis sevi no vislabākās puses.

—   Jūs ticat savai nākotnei, tēvoci?

—   Jā, protams, kamēr Rietumu pasaule paliek tāda, kāda tā bija pirms fīrera nākšanas pie varas, un paliks tāda arī pēc viņa nāves. Kad izbeigsies šī kņada, ko sacēlusi uzvara pār mums, Rietumu valstīm vajadzēs atvērt maku, lai atjaunotu mūsu varenību un no jauna to vērstu pret Padomju Savienību.

—   Jūs patiešām esat optimists, jums dzelzs nervi.

—   Protams, — pašaizliedzīgā tonī piekrita Villijs, pēc tam nicīgi pavīpsnāja: — Es neesmu Lansdorfs. Tas nošāvās kā histēriska sieviete, uzzinājis no sava padotā, ka viens no viņa mīluļiem it kā esot padomju izlūks.

—   Ko tad turēja aizdomās? — painteresējās Heinrihs.

—   Nav zināms. Lansdorfs sadedzinājis visus papīrus. Viņš bija pārlieku izlielījies ar savu, kā viņam likās, parastajiem mirstīgajiem neaizsniedzamo mākslu lasīt citu cilvēku dvēselēs. Viņš rakstījis memuārus, kuros sevi iztēlojis par vācu izlūkdienesta pirmā lieluma zvaigzni. Droši vien nevēlējās sabojāt savus memuārus. Autora godkārība un sirmgalvja slimīgā aizdomība noveda viņu nāvē.

—   Un valodas par padomju izlūku bija izdomātas?

—   Protams. Neveiksmīgi darbinieki aizvien apskauž veiksmīgos.

Iedami cauri sagrautajai reihskancelejai uz esesiešu apsardzes pazemes kazarmu, Svarckopfi pamatīgi notriepa ar kaļķiem un ķieģeļu putekļiem savus parādes mundierus. Šaurajā gaitenī viņi novilka cimdus un notrauca no apģērba putekļus. Pēc tam abi uzkāpa pa akmens kāpnēm un, izgājuši cauri garāžai, nostājās rindā aiz citiem reiha augstākajiem ierēdņiem, kas bija ieradušies apsveikt fīreru.

Garā, vagonam līdzīgā pieņemamā istabā ar zemiem griestiem un kailām betona sienām zem Fridriha Lielā portreta apzeltītā rāmi krēslā sēdēja Hitlers.

Viņa kājas platās biksēs bija plaši izplestas, un izskatījās tā, it kā viņš slīdētu nost no krēsla un gribētu noturēties uz tā; Hitlera seja bija kartupeļu krāsā, uzburbusi, sašļukusi, nokārušies vaigi pavilkuši uz leju arī apakšējos plakstus. Mitrie mati rūpīgi sasukāti kā mironim.

Milzīgais, gorillam līdzīgais Kaltenbrunners stāvēja fīreram kreisajā pusē. Blakus viņam — pazemais Bormanis. Viņa seja ar šauro muti un plānajām lūpām vēl joprojām izskatījās augstprātīga.

Hitlera vecākais adjutants stāvēja saliecies labajā pusē, ar rūpju izteiksmi sejā un pēc katra rokas spiediena, citiem nemanot, noberzēja fīrera delnu ar dezinficējošā šķīdumā samitrinātu vati.

Kaut gan bunkurā valdīja klusums, šajā piesmakušajā pazemes telpā bija grūti sadzirdēt, ko Hitlers atbildēja apsveicējiem. Viņš ar manāmu piepūli burzguļodams murmināja kaut kādus nesadzirdamus vārdus, un ļenganais ķermenis slīdēja aizvien zemāk 110 krēsla. Pelēkajā un mitrajā sejā stingri, patstāvīgi un augstprātīgi turējās tikai lielais, rupji veidotais deguns. Uz atzveltņa atbalstītā kreisā roka visu laiku konvulsīvi raustījās. Neviens neiedrošinājās skatīties uz šo roku, kas enerģiski raustījās, kamēr tās īpašnieks bezspēcīgi un ļengani slīdēja no krēsla.

Bet, kad pie Hitlera pienāca Himlers un, saldi smaidīdams, sāka jūsmīgi viņu sveikt, atgadījās tas, ko Heinrihs Švarckopfs bija vismazāk gaidījis no šī puslīķa un par ko klīda tikai baumas un nostāsti.

Fīrers pielēca kājās saniknots, sasprindzis, negants. Kliegdams un spiegdams viņš pūlējās ar krampjos savilktajiem pirkstiem noraut no Himlera mundiera ordeņus.

No nesakarīgajiem bļāvieniem tikai ar grūtībām varēja saprast, kas izraisījis šo niknumu: izrādījās, ka angļu un amerikāņu karavīri atraduši Bergen-Belzenes koncentrācijas nometnē un arī citās nometnēs vēl nenogalinātus ieslodzītos. Esesieši ar faustpatronām paguvuši iznīcināt tikai daļu ieslodzīto, un arī apdegušie līķi vēl nebijuši sadedzināti.

Hitlers apvainoja Himleru, ka viņš to izdarījis tīšām, lai neļautu pabeigt sarunas ar angļiem un amerikāņiem par kopīgu kara darbību pret Padomju Savienību.

Himlers klusēdams pacietīgi gaidīja, kad šī trakās enerģijas izpausme beigsies un Hitlera spēki izsīks. So brīdi sagaidījis, viņš sāka lietišķi ziņot. Viņš esot izdevis pavēli visus Saksenhauzenas, Rāvensbrikas un Neiengammas koncentrācijas nometnēs ieslodzītos nosūtīt kājām uz Lībeku. Tur viņus sadzīšot kuģos, izvedīšot jūrā un noslīcināšot. Sī pavēle jau tiekot izpildīta.

—   Un nekādu pēdu nepaliks? — Hitlers gurdi jautāja.

—   It nekādu, — stingri apliecināja Himlers. Pēc tam viņš teica: — Mans firer, jūs taču zināt, ka koncentrācijas nometnēs, kas atrodas pašā Vācijā un okupētajās teritorijās, kopumā bijuši ieslodzīti ap astoņpadsmit miljonu cilvēku. No tiem vienpadsmit miljoni šajos gados iznīcināti. — Viņš ar pašcieņu piebilda: — Mani nopelni un centība šajā pasākumā jums zināmi,.— Bet pēc tam žēlodamies piemetināja: — Taču diemžēl vairākās nometnēs, mana pavēle, kas izteica jūsu gribu, nav tikusi izpildīta. Vainīgi tur liktenīgi apstākļi, kurus noskaidrot nav iespējams: aizgāja bojā lidmašīna ar SS pilnvarotajiem un vēl daudz kas cits…

Ziņodams mierīgā, nosvērtā balsī, Ilimlers pārdzīvoja nāves bailes, domādams, vai tikai fīreram nav zināmas viņa — Himlera slepenās intrigas, un Hitlers tūlīt, varbūt šai pašā brīdī, liks viņu apcietināt.

Sellenbergs visiem spēkiem centās iedvest Himleram paļāvību un ticību nākotnei. Viņš bija ataicinājis no Hamburgas astrologu Vulfu. Tas sastādīja Himleram horoskopu, kurā bija lasāms viņa liktenis: viņš būs fīrers. Sellenbergs bija pierunājis Himlera personīgo masieri Fēliksu Kerstenu, lai tas iedvestu saskābušajam reihsfīreram, ka tam lemts kļūt par Hitlera pēcnācēju.

Tādējādi uzmundrināts, Himlers pat bija.nolēmis lūgt savu kādreizējo skolas biedru Stumpfēgeru iešļircināt Hitleram narkotisko vielu vietā indi.

Bet tagad, stāvēdams "salīcis spēkus zaudējušā fīrera priekšā, kurš nekustīgiem redzokļiem valstījās krēslā, Himlers šausmās drebēja. ….

Dodamies pie Hitlera, lai to apsveiktu dzimšanas dienā, Himlers bija aizbāzis aiz vaiga ampulu ar indi. Ziņodams viņš visu laiku juta to pie smaganām. Ja fīrērs pavēlēs viņu apcietināt, viņš tikai mazliet pakustinās mēli un ampula būs starp zobiem. Žokļi saklausies, nokralkšķēs ampula, un visam būs beigas. Viņš apmānīs Kaltenbrun- neru un Bormaņi, laupīs tiem iespēju viņu spīdzināt, pielietojot visus tos paņēmienus, kurus savā ilggadīgajā praksē viņš pats labi pārzināja …

Fīrers noguris pameta ar roku. Ilimlers atvilka elpu un uz pirkstgaliem devās uz izeju. Viņa seja, kakts un paduses riebīgi smirdēja pēc sviedriem.

Ar to pieņemšana beidzās. Adjutants pavēstīja, ka fīrers esot noguris. un apsolīja; ka par visiem, kas ieradušies apsveikt, tiks paziņots fīreram vēlāk.

Pazemes garāžā drūzmējās augstas personas, galvenokārt Hitlera vistuvāko aprindu ļaudis, viņa svīta, ko fīrers nebija pieņēmis.

To vidū Heinrihs ieraudzīja nekaunīgo un no panākumiem aprei- bušo ģenerāli Fegeleinu, Evas Braunas māsasvīru; Villijs Ileinriham bija pastāstījis, ka Fegeleins sadarbojas ar Himleru un ved ar viņu kaut kādas slepenas sarunas. Bet patlaban ģenerālis nikni un skaļi zākāja Himleru par neapdāvinātību, nespēju iznīcināt koncentrācijas nometnēs ieslodzītos cilvēkus. Himlers šos apvainojumus pazemīgi uzklausīja, neatbildot ne vārda.

Fegeleins apklusa tikai tad, kad, savu bērnu pavadīta, ieradās Magda Gēbelsa: sievietes klātbūtnē nebija pieļaujami izteicieni, kurus viņš lietoja, gānot Himleru.

Viņi abi — Fegeleins un Himlers — goddevīgi sveicināja frau Gēbelsu. Un tūlīt pēc tam, it kā ne viņš būtu bijis tas, kas nupat apvainojis Himleru, Fegeleins uzrunāja reihsfīrera:

—   Es domāju, ika viņš, — un pamāja uz durvju pusi, — nepametīs bunkuru līdz beigām.

—   Jūs domājat? — ar šaubu pieskaņu balsī teica Himlers un, nopētījis mitrās betona velves, piezīmēja: — Celtne nav sevišķi droša.

—   Bet kas gan šobrīd drošs un uz kuru var droši paļauties? — Fegeleins jautāja.

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

Fegeleins pavīpsnāja un atzinīgi uzsita Himleram uz pleca:

—   Jūs tomēr esat drosmīgs cilvēks — ieradāties apsveikt fīreru. Bet Gērings, lūk, neuzdrīkstējās — tup dienvidos un gaida, kad viņu pasludinās par Hitlera pēcteci.

—   Nu, to mēs vēl redzēsim!

—   Tieši tā, — Fegeleins piekrita un vēlreiz daudzsološi uzsmaidīja Himleram. Fegeleins taču nevarēja zināt, ka viņš vēl nebūs paguvis denuncēt Himleru, kad Bormanis un Kaltenbrunners denuncēs viņu pašu un nepaies pat dažas dienas, kad viņš tiks nošauts tepat drupām piebērtajā rcihskancelejas pagalmā. Un Eva Brauna, mierinādama savu par atraitni kļuvušo māsu, ne bez skaudības viņai sacīs:

«Bet tagad tu vari Rietumu valstīm uzdoties par Hitlera upuri. Un pat saņemt no tām pensiju, pilnīgi pietiekamu, lai atklāti uzturētu savu Skorceni.»

«Sākumā viņš taču bija arī tavs mīļākais,» atraitne atgādinātu.

«Taču ar sirdi un dvēseli es arvien esmu bijusi ar Ādolfu,» lepni

atcirtis Eva, «pat tad, kad Oto bija pret mani mīļš.»

Vājās veselības un neirastēnijas dēļ Hitlers nekad nevarēja atļaut sev prieku pašrocīgi kādu nogalināt. Taču viņš mīlēja tos, kam tas bija pa spēkam. Mīlēja un apskauda. Viņš bija pieķēries Oto Skorceni. Fīrers apjūsmoja viņa miesas spēku, viņa milža augumu. Šis trulais lamzaks ar sīkām, vēl iedīglī palikušām smadzenēm, būdams buršs, pirmajā kursā nebija spējis apgūt pat viselementārākos priekšmetus. Bet lai tikai būtu pamēģinājuši viņam nedot inženiera diplomu! Viņš no stūra ar sitamo riņķi būtu ielauzis galvaskausu jebkuram profesoram.

Skorceni bija cīkstoņa augums ar blīvu, stingru miesu. Un tomēr studentu sporta sacīkstēs viņš nekad un nekur nespēja izcīnīt uzvaru. Kaut gan viņš pēc dabas bija zvērs, viņam tomēr trūka dažu dzīvniekiem raksturīgu iezīmju, piemēram, aklas drosmes. Bet, lai nogalinātu nesodīti, nesastopot pretestību, vajadzīga tikai izveicība. Un viņš slepkavoja ar profesionālu izmaņu, kā miesnieks, zinādams, ka viņam nekas nedraud. Ar savu slepkavas profesiju Skorceni iemantoja Hitlera atzinību, un fīrers visžēlīgi piedeva māsām Brau- nām viņu tieksmi pēc šī dzīvnieka.

Magda Gēbelsa gāja garām cilvēkiem, kas bija sapulcējušies garāžā, nicīgi uzrāvusi augsti polsterētos plecus. Viņa zināja, ka ikviens no viņiem ne vienreiz vien ar bēdīgu seju ir iztaujājis Hitlera personīgo ārstu Mireljē par dievinātā fīrera veselības stāvokli, cerēdams, ka tas kļūs bezcerīgs.

Bet Mireljē tā uzmundrināja Hitleru ar narkotiskām vielām, ka tas no puslīķa atkal pārvērtās par trakuma pārņemtu pavēlnieku, kas alkst atriebties visiem.

Magda Gēbelsa zināja: itin visi, kas šeit sapulcējušies, gaidīt gaida Hitlera nāvi. Tikai katrs tīko to uzzināt ātrāk par citiem, lai nekavējoties sāktu luncināties tā priekšā, kurš būs izmanījies kļūt par Hitlera pēcnācēju.

Bet dažiem Hitlera nāve būtu tikai signāls bēgšanai uz Rietumiem vai vienalga kur. Bēgt, nesagaidījuši šo signālu, viņi baidījās, zinādami, ka Himlers, Kaltenbrunners, Bormanis panāks bēgli un ar baudu nogalinās. Nonāvēs nevis kā dezertieri, bet gan kā iespējamo pretendentu uz daļu no tiem milzu dārgumiem, kuri glabājas neitrālo valstu bankās. Tas bija rezerves fonds tādam gadījumam, ja nacistiem pavērtos iespēja atkal tikt pie varas.

Magda Gēbelsa ienīda šos cilvēkus jau sen, kopš tā laika, kad Hitlers vēl nebija impērijas diktators, bet jau bija nacistu fīrers.

Hitlers kaut kādā dīvainā veidā bija pieķēries Magdai, un viņa acis tā bija pārāka par visām citām sievietēm. Viņa gatavoja tam iemīļotus ēdienus — kartupeļus ar sakapātām cieti novārītām olām un putukrējumu ar šokolādi. Hitlers bija gardēdis, mājas omulību viņš ļoti cienīja.

Gēbelss zemodamies lūdza Magdu viņu pašu labklājības labad tuvināties fīreram.

Magda paklausīgi qentās izpildīt laulātā drauga gribu. Taču fīrers liegi atvairīja visus viņas mēģinājumus, paskaidrodams, ka viņam neesot tiesību izšķiest savu enerģiju, tā viņam esot jāziedo politiskajai darbībai. Uzklausījusi šo cildeno atzīšanos, Magda sāka izturēties pret Hitleru vēl ar lielāku apbrīnu: viņš taču nemaz nebija līdzīgs visiem pārējiem.

Fīrera līdzgaitnieki, apskauzdami Gēbelsu par viņa priekšrocībām, sāka neatlaidīgi meklēt fīreram jaunu sirdsdraudzeni — tādu, kuru viņi varētu viegli padarīt par savu aģenti.

Viņiem neveicās. Aristokrāte Pucija Ganfštengle noraidīja Hitlera tīkojumus vēl tad, kad viņš bija nevis fīrers, bet tikai fašistu barvedis un neprata uzvesties ne pie galda, ne sabiedrībā. Pēc tam Hitlers pats atraidīja viņam rekomendēto Vāgnera kundzi, komponista radinieci, un pēc viņas arī klavieru fabrikanta Behšteina atraitni.

Beidzot izdevās sameklēt bavārieti Evu Braunu, bijušā jefreitora fotogrāfa Hofmaņa asistenti. Viņa tad arī aizstāja Magdu Gēbelsu;

… Magda Gēbelsa uzmeta niknu skatienu resnajam Kaltenbrun- neram. Viņa zināja, ka Kaltenbrunners un viņa draugs Skorceni jau visu sagatavojuši bēgšanai uz Austrijas Alpiem, kur bija noslēpts milzīgs daudzums dažāda veida vērtību. Viņi abi meloja fīreram, — kalnos esot uzbūvēti nepieejami bastioni, kuros patveršoties izraudzītie esesieši, lai turpinātu cīņu.

Magda neticēja, ka šie fīrera mīluļi turpinās cīņu, kad viņa vairs nebūs. Viņa zināja: tie vienkārši grib nozagt kalnos apslēptos dārgumus.

Bet vai viņa varēja zināt, kas notiks vēlāk? Vai varēja zināt to, ka Skorceni, iedams ar spēkus zaudējušo Ivaltenbrunneru pa kalnu taku, nodos viņu amerikāņiem, cerēdams ar to iegūt amerikāņu labvēlību un tikt vaļā no partnera labi noslēpto bagātību dalīšanā?

Skorceni cerības piepildījās. Turklāt viņam bija stingra garantija, ka angļi un amerikāņi pret viņu izturēsies ar cieņu. Kad pēc Itālijas kapitulācijas Skorceni nolaupīja no ieslodzījuma vietas Muso- lini, viņš prata viņam nozagt ne tikai dienasgrāmatas, bet arī — un •tas ir pats galvenais — Musolini slepeno saraksti ar Anglijas premjerministru Vinstonu Čērčilu.

Sajās vēstulēs bija '.ādi čērčilu kompromitējoši materiāli, ka viņa politiska reputācija vecumdienas būtu ta aptraipīta, ka to uzspodrināt vairs neizdotos.

Sls Čērčila vēstules Skorceni iesniedza angļiem un amerikāņiem kā ultimātu, pieprasot kā atlīdzību goddevību, komfortu un pilnīgu brīvību.

Gēbelss stāvēja ģenerāļu vidū, atbalstījies pret automašīnu, kas bija piekrauta ar čemodāniem. Rūtis mašīnai bija no zilganpelēka necauršaujama stikla. Atmetis galvu ar slīpo pieri, dauzīdams ar kurpes augsto, pakavam līdzīgo papēdi pa zemi, viņš runāja:

— Mēs stingri ticam, ka mūsu tautas šodienas varonīgajā cīņā top vislielākā nākotnes impērija, kādu vēl nav pazinusi vēsture. Bet tas atkarīgs vienīgi no mums pašiem …

Magda zināja, ka ar šo mašīnu viņiem jāaizbrauc no Berlīnes, tikai ne tagad, bet pēc tam kad Hitlers būs parakstījis savu novēlējumu. Virs cer, ka fīrers viņa uzticību novērtēs, kā pienākas. Bet pagaidām Gēbelss tikai cenšas izmantot atlikušo laiku: stāsta Hitleram, ka par fīreru tīkojot kļūt Ilimlers, Kaltenbrunners un Bor- manis.

Keitels uzgrieza patafonu, to viņš darīja vienmēr, kad viņam uzdeva jautājumus, uz kuriem viņš nevēlējās atbildēt. Trulā vienaldzībā ģenerālis klausījās mūziku un gaidīja, kad cilvēkam, kas vēlējās atrisināt neatliekamu jautājumu, izsīks pacietība.

Keitels zināja: firers nepamet bunkuru zem reihskancelejas nevis tāpēc, ka grib no šejienes komandēt armiju, kas bezcerīgi cīnās pret padomju divīzijām, kuras uzbrūk Berlīnei. Tikko Hitlers pametīs bunkuru, tūdaļ tie, kas būs viņa tuvumā, nodos fīreru ienaidniekam, lai izpirktos paši. Viņi ar zvērestiem un dokumentiem centīsies pierādīt, ka šis prostrācijas stāvoklī nonākušais, valodu, redzi un dzirdi zaudējušais pusparalītiķis ir pats Hitlers, fīrers, bijušās Trešās impērijas bijušais diktators.

Bet pagaidām reihskancelejas pazemes telpās sapulcējušies svinēja Hitlera dzimšanas dienu.

Patlaban viņi garāžā sarunājās, smēķēja, dzēra, likdami vīna pudeles uz mašīnu pakāpieniem. Viss ritēja pieklājības robežās.

Kāds jokodamies pastāstīja, ko Krups teicis par Gēringu: «So barokli vajadzētu atstiept uz Rūru, lai ar to nosegtu manas rūpnīcas, uz kurām krīt bumbas. Tas ir vienīgais, kam viņš pašlaik der.»

Par Gēringa nesekmīgajiem mēģinājumiem noslēgt ar sabiedrotajiem savā vārdā separātu mieru zināja visi. Bet bija zināms arī kas cits: apspiest Vācijā demokrātisko kustību spēj tikai Ilimlers, kas sakoncentrējis savās rokās visus reiha policijas un esesiešu spēkus.

Himlers šobrīd ir vienīgais cilvēks, kas ir cienīgs kļūt par Hitlera pēcteci. Diemžēl viņam nav izdevies iznīcināt pašus bīstamākos pierādījumus: daudzu koncentrācijas nometņu ieslodzītos atbrīvojusi Padomju Armija, kā arī sabiedroto karaspēks.

Fīrera viesi vēlējās uzzināt, kas īsti aizkavējis Himleru un Kalten- brunneru pilnīgi noslaucīt no zemes virsas visas koncentrācijas nometnes. Par to viņi runāja ar dusmām, nāca klajā ar visādiem minējumiem.

Tāpat viņi nesaprata, kāpēc no Vācijas teritorijas, ko ieņēmis padomju karaspēks, nepienāk ziņas par «vērvolfa» pagrīdes teroristu grupām, kas bagātīgi apgādātas ar visu nepieciešamo visaktīvākajai darbībai.

Dzirdēdams šīs sarunas, lleinrihs Švarckopfs ar lepnumu domāja par Johanu Veisu. Viņš tagad lepojās arī ar sevi. Iežņaugts esesiešu melnajā mundierī, viņš šeit izturējās augstprātīgi. Bija zināms, ka fīrers ir viņam labvēlīgs. Viņu uzskatīja par veiklu zelli, un pat ģenerāļi laipni smaidīja, saskandinādami ar viņu glāzes.

Fīrera apsveicēji nesteidzās izklīst un ne tādēļ, ka viņiem būtu bijis patīkami tērzēt citam ar citu. Sākās kārtējā bombardēšana., un, negribēdami iemantot gļēvuļu reputāciju, viņi turpināja dzīvi sarunāties. Ievērodami pieklājības normas, viņi tērgāja par visādiem niekiem, pacietīgi gaidīdami, kad beidzot varēs aizmukt no šīs nedrošās pazemes.

Tiem, kas piederēja pie Hitlera svītas, apsardzes vai apkalpojošā personāla, sejas bija gaiši pelēkas kā slimnīcas iemītniekiem. No pastāvīgās uzturēšanās pazemē viņu āda bija zaudējusi krāsu. Lai neizskatītos pēc līķiem, kas ilgi nogulējuši morgā, sievietes sakar- nieces bija izkrāsojušās tik spilgti, it kā viņām vajadzētu piedalīties izrādē.

Tā bija liela kapliča, kurā apkārt klīda miroņi, un ikviens pūlējās izlikties par dzīvu cilvēku.

Villijs Švarckopfs ne uz brīdi nepalika viens. Viņu nemitīgi aicināja panākt sāņus. Te viens, te otrs nobažījies kaut ko čukstēja viņam ausī. SS administratīvi saimnieciskā pārvalde pašlaik veica visrosīgāko darbu reihā: tā finansiāli nodrošināja visus šos impērijas varasvīrus, lai tie varētu dzīvot, kad impērija būs beigusi pastāvēt.

Un Villijs Švarckopfs neskopojās ar dāsniem solījumiem un mierinājumiem. Par šiem pakalpojumiem ari viņam tika solīti zelta kalni. To dzirdot, viņš neticīgi šūpoja galvu, labi zinādams, ka viņu apkrāps tāpat, kā viņš pats gatavojās apkrāpt daudzus savus aizbildināmos. Viņš pats vadīja finansu operācijas, noformēja valūtas un zelta pārsūtīšanu ārzemju bankām fiktīvu personu tekošos kontos. Dokumentus uz šo fiktīvo personu vārdiem lieliski izgatavoja ārzemju izlūkdienesta tehniskā daļa. Daļu no tiem Villijs jau bija paguvis piesavināties. Viņš netaisījās mukt uz Rietumiem ar smagiem koferiem, tie tikai apgrūtinātu bēgšanu. Lai kārtīgi iesaiņotu šos dokumentus, pietiks ar nobružātu rokas somu, kam dubultdibens. Bet izņemt naudu vai zeltu no bankas viņš paspēs. Vispirms jāizdibina un jāizlemj, kādā uzņēmumā visdrošāk un visizdevīgāk ieguldīt savus kapitālus. Apziņa, ka viņš jau kļuvis par miljonu īpašnieku, palīdzēja Villijam saglabāt pieticīga cilvēka izskatu un pamudināja viņu katram pakalpīgi solīt visu, ko nu kurš vēlējās.

Tā viņš pacietīgi uzklausīja Keitelu, kurš, vēl ne vārda neteicis par savām finansiālām lietām, uzticēdamies sacīja:

— Fīrers nav zaudējis visas cerības. Kņazs IIoenloe vēl var fīrera vārdā panākt vienošanos ar angļiem un amerikāņiem. īpašas cerības viņš liek uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Kaut jūs būtu redzējuši fīreru, kad viņš saņēma ziņu par Rūzvelta nāvi! Viņš priecājās no visas sirds kā bērns. Jūs zināt, viņš ir puritānis, alkoholiskus dzērienus neņem ne mutē, bet te pēkšņi pieprasīja šampanieti. Kāpēc gan tas notika tik vēlu? Ja tas būtu gadu agrāk! Trumens pārāk vēlu kļuva par prezidentu. — Keitels dusmīgi turpināja: — Mēs sen zinājām, ka Trumens simpatizē mums, un būtu varējuši viņam savā laikā palīdzēt — piegādāt spējīgus aģentus, kas Rūzveltu būtu novākuši no ceļa.

Heidrihs šādas lietas prata kārtot smalki. Himleram būtu vēl daudz kas jāmācās. Kas ir Ilimlers? Stulbenis. Fīrers viņam nepiedos, ka tas nav laikā ticis galā ar koncentrācijas nometnēm. Bor- manis Himlera sarunas ar angļu un amerikāņu aģentiem uzskata par nodevību un pieprasa viņu izslēgt no nacistu partijas. Bet pats galvenais — koncentrācijas nometnes. Un viņš vēl iedrošinājās lielīties ar saviem nopelniem vienpadsmit miljonu cilvēku iznīcināšanā! Bet ar pārējiem tikt galā nespēja. Turklāt vēl kādos apstākļos? Labvēlīgākus nemaz iedomāties nevar! Par to viņu pat pakārt ir par maz!

Villijs godbijīgi informēja Keitelu par to, ko dara SS administratīvi saimnieciskā pārvalde, lai noformētu tekošos rēķinus neitrālo valstu bankās uz fiktīvu personu vārdiem. To uzvārdi tiekot ierakstīti dokumentos, kurus izgatavojusi SD tehniskā daļa, un tiekot izsniegti tiem, kam paredzēti šie noguldījumi.

—   Lieliski, — teica Keitels, — es vēl padomāšu, kāds veids man būs vispiemērotākais.

Drūzmēdamies garāžā parādes mundieros, šie impērijas varasvīri sarunājās čukstus, paturot sejās skumju, svinīgu izteiksmi, kāda cilvēkiem mēdz būt bērēs. Viņi visi pārdzīvoja jūtas, kādas ir cilvēkam, kas uzzina, ka mirušais ir vienos gados ar viņu: ikviens ar bažām sirdī domāja, vai tikai viņam pašam nav parādījušies tās slimības simptomi, no kuras miris nelaiķis.

Un, tāpat kā bērēs visvairāk runā par medicīnas spīdekļiem, kuri ar savu iejaukšanos būtu varējuši glābt nelaiķi, tā arī šeit gaviļ- .nieka apsveicēji ar sevišķām cerībām cits citam jautāja, vai Trumens un Čērčils patiesi domājot «glābt» Vācijas impēriju, lai sāktu jaunu karu pret Krieviju.

Iedams no vienas grupas pie otras, Heinrihs vērīgi klausījās šo cilvēku sarunās. Un, dzirdēdams, par ko runā šie iznīcībai nolemtie, viņš domāja par Johanu Veisu — savu draugu, kurš, riskēdams ar dzīvību, izvilka viņu no šī bezdibeņa un padarīja par cilvēku, kas cīnās par jauno Vāciju.

Heinrihs nedomāja un arī vairs nevarēja atgriezties mājā, kur viņš dzīvoja un kur Villijs Švarckopfs bija ierīkojis savu personīgo kanceleju.

Iepriekšējā vakarā viņš bija izņēmis no Villija seifa ļoti daudz dokumentu, kas liecina par nacistu ļaundarībām.

Heinrihs izpildīja Veisa uzdevumu: viņa rokās tagad atradās neapstrīdami pierādījumi, kurus vēlāk jaunā Vācija varēs iesniegt tiesā, kur uz apsūdzēto sola sēdēs hitleriskie kara noziedznieki un pats fašisms. Daļu no šiem dokumentiem vēlāk tiešām saņēma Starptautiskais tribunāls Nirnbergā.

Heinrihs visus dokumentus noglabāja profesora Štuthofa norādītā slēptuvē. Profesors bija iedevis Heinriham adresi, kur viņš strādnieku rajonā — Vedingā varēs sastapt vācu pagrīdes organizācijas pārstāvi. Tur lleinrihs, pārģērbies vienkāršā uzvalkā, kādu laiku slēpās komunista Oto Šulca daudzbērnu ģimenē.

Heinrihs pastāstīja Šulcam, ka viņa tēvocis Villijs Švarckopfs organizējis sava brāļa noslepkavošanu un viņš, lleinrihs, gribējis nošaut tēva slepkavu, bet kāds krievu biedrs viņam to aizliedzis.

Šulcs klausījās dziļā līdzjūtībā.

—  Šis krievs, bez šaubām, ir jūsu vislabākais draugs, — viņš teica. — Viņš gribēja, lai jūs kļūtu par cīnītāju pret fašismu ne tikai tāpēc, ka viens fašists nonāvējis jūsu tēvu.

—   Jā, — sacīja Heinrihs, — tāds viņš ir, mans Johans …

—   Viņš ir vācietis?

—   Nē, — Heinrihs atbildēja, — īsts krievs. Bet viņš ir komunists, tāpat kā jūs. — Un tad lepni piebilda: — Ari viņš ir par vāciešiem — par tādiem kā jūs un jūsu biedri. — Brīdi klusējis, viņš skumji piemetināja: — Taču, šķiet, Johans ir gājis bojā …

—   Vai nezināt, kādos apstākļos?

—   Viņš glāba koncentrācijas nometnē ieslodzītos. Tur bija visu tautību ļaudis no tām zemēm, kuras paverdzinājuši fašisti, desmitiem tūkstošu cilvēku. Viņš mēdza teikt, ka cilvēks ir laimīgs tikai tad, kad viņš kalpo ļaudīm …

—  Vai jūs nezināt viņa īsto vārdu?

—   Nē, — Heinrihs atbildēja. — Bet viņš izglāba mani, izglāba no kaut kā vēl briesmīgāka nekā nāve …

72

Apziņa Johanam Veisam atgriezās gausi, bet atjēdzās viņš pēkšņi, kā no trieciena, kad negaidot viņa acu priekšā iznira neskaidrs, it kā miglā tīts Barišova siluets. Tas pakāpeniski kļuva blīvāks, gluži kā attēls uz ekrāna, kas sākumā nav bijis fokusā, bet pēc tam pēkšņi kļuvis skaidrs.

Barišova platajiem pleciem bija uzmests halāts, kura baltums griezīgi žilbināja acis. Barišovs krekstēdams apsēdās uz gultai blakus noliktā krēsla un, it kā viņi būtu redzējušies vēl vakar, teica savā parastajā balsī, kā vienmēr, lietišķi un norūpējies:

—   Kas tad tev lēcies, Belov, kādēļ tu tāds noskumis? — Viņš pieliecās un piespieda savu gludi noskūto vaigu Johana sejai. Pēc tam teica: — Esi sveicināts! Laukā tāda tveice, bet tev te pavisam jauki, vēsi. — Viņš noslaucīja ar kabatlakatu kaklu un sāka aplūkot istabu. — Palāta vienai personai. — Un viņš sāka ņemt laukā no turziņām un likt uz naktsgaldiņa augļus un dažādus uzkožamos.

Veiss skatījās Barišovā uzmanīgi un neuzticīgi, gaidīdams, kad šis rēgs atkal salīgosies un izgaisīs, tāpat kā izzuda priekšmeti, kurus viņš līdz šim pūlējās saskatīt, lai konstatētu, vai viņam ir saglabājusies redze. Bet līdz ar Barišova ierašanos visi priekšmeti palātā ieguva stingru apveidu un eksistēja nevis kā silueti, bet gan kā taustāmi priekšmeti.

Pagriezies pret medicīnisko māsu, kas mazliet pārsteigta un apjukusi stāvēja pie durvīm, Barišovs aizkustinošā tonī palūdza:

—   Mums, māsiņ, derētu tāda pastipra tēja maskaviešu gaumē. Vai varētu? Līdz šim jūs viņu, pēc visa spriežot, kā fašistu esat dzirdinājuši tikai ar šķidru lēju.

—  Nekā tamlīdzīga, — spītīgi atcirta māsiņa, — apkalpojām gluži tāpat kā savus virsniekus.

—   BUs jau labi, — Barišovs labsirdīgi noteica. — Tad, lūdzu, uzvāriet tējiņu, kāda virsniekam pienākas.

Kad pulkvedis Barišovs ieradās meklēt ievainoto Belovu nelielajā vācu pilsētiņas hospitālī, kas jau bija kļuvis par garnizona hospitāli, dežurējošais ārsts, pārbaudījis sarakstus, pateica, ka nekāda Belova viņu hospitāli neesot. Daži slimi un ievainoti padomju virsnieki gan te ārstējoties, bet tā, ko meklējot pulkvedis, starp viņiem neesot.

—   Bet varbūt tomēr vēl ir kāds ievainotais, ko jūs te ārstējat? — pulkvedis neatlaidās.

—  Vēl ir kāds vācietis, SD virsnieks. — Ārsts sarauca uzacis un apņēmīgi teica: — Taču es kā ārsts kategoriski iebilstu pret to, ka jūs viņu tūlīt pratinātu. Tas varētu pilnīgi satricināt viņa psihi. Traumas izrādījušās visai nopietnas. — Viņš teica: — Ja vēlaties, varat ieskatīties viņa slimības vēsturē. — Ārsts vēl piemetināja: — Kūdīts fašists. Bet mēs izturamies pret viņu ne kā pret kara noziedznieku, mums viņš ir tikai ievainotais, kas te ievietots ārstēšanai.

—   Tas ir interesanti, atļaujiet ieskatīties. Ārsts pasniedza Barišovam slimības vēsturi. «Hauptšturmfīrers Johans Veiss» — Barišovs izlasīja, un, lai savaldītos, viņam bija jāsasprindzina visi gribas spēki.

—   Nu, un kas tas ir par putnu? — bez sevišķas intereses apjautājās Barišovs, kāri skatīdamies uz ūdeni karafē.

Ārsts -paskaidroja:

—  Tas ir fašismam bezgala uzticīgs cilvēks. Būdams pat dziļas psihiskas traumas stāvokli, kas radījusi vispārēju nomāktību, redzes, dzirdes un locekļu funkciju pagaidu traucējumus, viņš joprojām domā par sevi kā par nacistu «varoni». Tiesa, — ārsts turpināja, — viņa psihoze ir mazliet savdabīga: ievainotajam liekas, ka viņš ir savējo vidū, vācu hospitāli. Lai neradītu lieku satraukumu, mēs visādi pūlamies viņam saglabāt šo ilūziju. Slimnieka stāvoklis ir ļoti grūts. Ja viņš uzzinās, ka atrodas gūstā, var notikt katastrofa — slimnieks var nomirt.

—   Ak tā, — Barišovs brīdi klusēja, tad, it kā nupat tikai aptvēris teikto, izteica ārstam atzinību: — Es, protams, neesmu mediķis, taču domāju, ka no psihiatrijas viedokļa jūsu metode ir zinātniski pamatota.

-v — Bez šaubām, — ārsts apstiprināja.

Barišovs ar nedrošiem pirkstiem izņēma papirosu un ielika to mutē, aizdedzināja, bet tad riebumā to izrāva, jo bija ielicis to mutē otrādi, un iemeta pelnu traukā. Nespēdams apvaldīt satraukumu, viņš bažīgi jautāja:

—   Un kā jūs domājat — vai viņš izveseļosies?

Ārsts paraustīja plecus.

—  Redziet, — ārsts izrunāja katru vārdu uzsvērti, skaidri, — daudzo ievainojumu brūces dzīst apmierinoši. Bet smadzeņu darbības funkcijas mēs vēl slikti pazīstam. Reizēm kāds ārējs kairinātājs iedarbojas tik spēcīgi, ka smadzenes pēkšņi atgūst zaudēto stabilitāti. Bet var notikt arī pretējais. Mēs cerējām slimnieku izārstēt ar ilgstošu miegu. Šāda vispārēja nervu sistēmas atpūta parasti dod vislabvēlīgākos rezultātus.

—   Un kā tad ir, vai viņš guļ?

—   Iedomājieties tikai, uz viņu neiedarbojas pat visefektīvākās miega zāles. Vēl ļaunāk. Slimnieks izliekas aizmidzis, taču plaksti reaģē uz gaismas kairinājumiem. Tas nenotiek, ja cilvēks tiešām guļ.

—   Paklausieties, — Barišovs žēli lūdzās. — Atļaujiet man kļūt par šo vislabvēlīgāko kairinātāju. Mīļais draugs, tas ir mūsu cilvēks, vienkārši izsakoties, visparastākais varonis, par kuriem tikai ne vienmēr raksta avīzēs.

Ārsts izbrīnījies raudzījās lūdzējā. Barišovs neatlaidās.

—   Lūdzu, atļaujiet. — Barišovs atzinās: — Redziet, es pats neesmu mazāk uztraucies. Iedodiet kaut ko, — un paknakšķināja pirkstus, — nu, kaut ko baldriāna pilieniem līdzīgu… Citādi, ziniet, man arī nervi streiko.

Barišovs tomēr saņēma sevi rokās un, ienācis Belova palātā, izturējās tā, it kā viņš nesen būtu izgājis un, pabijis prom pavisam neilgu laiku, atkal atgriezies. Apskatījis šauro palātu un it kā to acīm izmērījis, Barišovs vaicāja Belovam:

—   Tev taču nebūs iebildumu, ka man te pie sieniņas iekārtos gultiņu? — Un paskaidroja: — Es, protams, neesmu ievainots, bet ārstiem vajadzīgs tikai cilvēks, gan kaites atradīsies.

Palātā ievietoja otru gultu. Barišovs uzģērba slimnieka apģērbu un sacīja:

—   Man patīk paārstēties, kaut gan ne visai bieži man tas ir izdevies. Tiesa, pie ķirurgiem ir gadījies būt — bet pie tiem nes nēšus. Pats ar savām kājām vēl neesmu nācis, nekad nav bijis vaļas. Bet savu organismu vajag cienīt, bez tā nebūtu arī mūsu pašu. Bet mēs visbiežāk izturamies tā, it kā organisms būtu tāds kā apģērba gabals, kuru pēc nonēsāšanas varētu aizmest. — Viņš apgūlās gultā un sacīja: — Varbūt kādu brīdi pagulēsim? — Bet tūdaļ bažīgi noprasīja: — Vai tu tikai nekrāc?

Belovs lūkojās Barišovā vērīgi un satraukti.

Barišovs piespieda zvana pogu. Tūlīt ieradās māsa un drīz pēc tam arī ārsts.

—   Jūs tomēr mani izmeklējiet, — Barišovs vārgā balsī lūdza.

—  Vājums. — Un viņš vairākas reizes uzsita pa slīpo, muskuļaino plecu. — Varbūt man ir reimatisms? Vai pat temperatūra?

Kamēr ārsts izmeklēja pulkvedi, māsa mērīja temperatūru, viņš visu laiku ar abiem pļāpāja: interesējās, vai dīķī hospitāļa dārzā esot zivis un uz kādas ēsmas tās ķeras, vai ēdina labi, cik bieži te notiek kinoizrādes. Kad ārsts un māsa izgāja no palātas, Belovs sasprindzis jautāja:

—   Vai viņi ir krievi?

—        Māsa — tipiska ukrainiete, bet ārsts — sibīrietis. — Un Barišovs vēl piebilda: — Viņš ir karavīrs, māsa strādā par atlīdzību.

—   Viņi ir no Krievijas atbrīvošanas armijas, — Belovs teica.

—       Kas tev nāk prātā! — Barišovs iesaucās. — Kur tad šeit padomju hospitālī varētu tādi būt? — Tad viņš mīlīgi piebilda:

—  Saša, esi mierīgs. Novērtē situāciju objektīvi, bez steigas, izanalizē visus faktus. — Pagrozījies gultā, ierunājās: — Nezin kādēļ nenāk miegs. — Vai tev nedod kaut ko tādu, no kā tūdaļ var aizmigt?

Belovs nočukstēja:

—        Dod gan. Bet es tabletes saberžu plaukstā un pēc tam aizpūšu kā putekļus, lai neatrastu un nezinātu, ka es tās neesmu ieņēmis. — Viņš samiedza acis. — Es saprotu, — viņi grib mani iemidzināt.

—      To tu, manu zēn, esi veikli izdomājis, — Barišovs palielīja viņu. — Bet man gan iedod kādu tableti. Kompānijas pēc iedzer arī tu. Būs taču neērti: es gulēšu, bet tu negulēsi.

—   Nē, es nedzeršu, — Belovs atteica.

—        Kā tu runā, vai tad tu man netici? Nu, kā mēdz teikt, kompānijas pēc pa vienai ieņemsim?… — Barišovs pasniedza Belovam tableti un glāzi ar ūdeni, pagaidīja, kamēr viņš to norij, un tad noglāstīja Sašam plecu: — Nu, redzi, cik tu labs zēns.

Barišovs apgūlās un drīz vien ieraudzīja, ka Belova seja jau izskatījās nomierinājusies un tāda kā nogurusi. «Iemiga,» viņš nodomāja. «Nabaga zēns, pat iemigt sev nav ļāvis.» Barišovs apgūlās uz muguras, bet aizmigt viņš nevarēja. Satikšanās viņu bija pārāk stipri satraukuši, pārāk liela laime bija ieraudzīt Aleksandru Belovu — Sašu Belovu, kā Barišovs viņu sauca.

Viņš jutās mazliet vainīgs …

Darbiniekam, kas atradās Berlīnē, bija uzdots nekavējoties sameklēt Belovu. Bet viņš jau uzdevuma saņemšanas priekšvakarā bija uzgājis geslapo arhīvos ziņas par Johana Veisa bojā eju autokatastrofā, ko apliecināja fotodokumenti, bet galvenais — kapa plāksne, kas bija vispārliecinošākais pierādījums.

Sim darbiniekam tomēr radās aizdomas. Būdams pedantisks cilvēks un zinādams, ka te nav izslēgta kaut kāda SD viltīga mahinācija, viņš turpināja meklējumus slepenā dienesta dokumentos, bet tas prasīja laiku.

Bet, kad «profesors» lūdza Centru informēt par Belova veselības stāvokli, turklāt savai vēstulei bija pievienojis sveicienu Belovam no kādas Nadeždas, ko šāda veida vēstulēs nekad neviens neatļāvās, Barišovs uztraucās ne pa jokam un tūdaļ izlidoja uz Berlīni. Pēc divām dienām viņš trauca mašīnā turp, kur vēl samērā nesen izpletņu lēcēji kopā ar Belovam piekomandēto grupu izcīnīja kauju pret esesiešiem.

Taču divas dienas Barišovs bija spiests palikt Berlīnē ļoti svarīgu darīšanu dēļ. Viena no tām bija likšanās ar savu veco paziņu — bijušo «Adlonas» viesnīcas portjē, rūdīto gestapovieti Franci.

Barišovs apmeklēja viņu cietumā, kur tas, bagātīgi apgādāts ar papīru un rakstāmpiederumiem, čakli strādāja, vispusīgi un godprātīgi aprakstīdams savu darbību.

Pavirši iepazinies ar gestapovieša paskaidrojumiem. Barišovs ar lepnumu un prieku sirdī lasīja, ka, pēc Franča domām, viens no visvairāk apdāvinātākajiem SD Seslās nodaļas darbiniekiem bijis Johans Veiss, kas baudījis īpašu Valtera Sellenberga labvēlību.

Francis, kam bija fenomenāla atmiņa, tūlīt pazina Barišovu. Ba- rišovam nebija sliktāka atmiņa, un viņš ieleica Francim savos paskaidrojumos neaizmirst pastāstīt par tiem faktiem viņa gestapo aģenta darbā, ko Francim nemaz negribējās atcerēties, bet par kuriem Barišovs bija ļoti labi informēts.

Barišovs jutās ļoti laimīgs, atradis Belovu, un priecājās arī par to, ka viņa Saša Belovs tik pamatīgi bija iejuties un saaudzis ar Johanu Veisu, no kura vairs nebija tik vienkārši atbrīvoties.

Belovs nogulēja gandrīz dienu un nakti. Pamodies viņš bažīgi atvēra acis, baidīdamies, ka atkal viss ap viņu izplūdis miglainos siluetos. Bet raizēm pamata vairs nebija — viņš pārliecinājās, ka tagad redz pavisam labi. Krēslā blakus viņa gultai snauda Barišovs slimnieka halātā. Belovs baidījās pakustēties, lai tikai viņu nepa- modinātu. Taču Barišovam bija trausls miegs; izdzirdis čaboņu, viņš pamodās un uzsmaidīja Belovam. Tad viņš piegāja pie loga, atvilka aizkarus un nopriecājās par jauko laiku.

— Cik lielisks sēņu laiks! — Un lietpratēja tonī paskaidroja: — Šādās birzīs sēnes aug griezdamās, it īpaši gar to malām.

Barišovam šeit bija jāveic vēl citi svarīgi dienesta pienākumi, taču naktī, izlavījies no palātas basām kājām, viņš devās uz galvenā ārsta kabinetu un pieprasīja telefona sarunu ar Maskavu. Pateicis, kur viņš pašlaik atrodas, Barišovs paskaidroja, kādēļ viņš šobrīd nevar un nedrīkst atstāt hospitāli. Viņš šodien gaida atlidojam arī speciālistu — profesoru. Sevišķi ilgi Barišovs sarunājās ar Belova vecākiem.

—       Pats galvenais, — viņš kliedza klausulē, — ka temperatūra normāla! Ja temperatūra kārtībā, tad cilvēks ir uz pekām.

Kad no rīta Belovs negaidot piecēlās no gultas un piegāja pie izlietnes nomazgāties, Barišovs mazliet samulsis jautāja:

—   Kas tad tas? Tātad esi simulējis?

Belovs atbildēja:

—        Naktis es cēlos un mācījos iet, lai vēlāk, ja paliktu akls, prastu staigāt. Es jau pārdomāju visu, ko darīšu: mēģināšu bēgt un, ja laimēsies, uzdošos pār vērmahta kareivi, kas karā zaudējis redzi.

—       To tu biji pareizi izdomājis, — Barišovs piekrita un nopūlās. — Tiklīdz iedomājos tevi aklu steberējam pa ceļu… Bet vai tu zini, cik pārgalvīgi braucēji ir mūsu šoferi? Jož pa autoceļu ar simt un vairāk kilometru ātrumu. Rāda vācu Grietiņām savu veiklību. — Tad nosodoši piebilda: — Sodīt viņus par to vajadzētu

Pēc brokastīm Belovs apņēmīgi pavēstīja:

—   Man jābrauc uz Berlīni!

—   Nē, draudziņ, pagaidām ir bīstami.

—   Vai redzējāt, kāds man dokuments? Paraksti vien ko vērti!

—   Apskatīju. Gandrīz vai visa banda parakstījusies.

—   Ar tādu dokumentu es nepazudīšu.

—       Tu tā domā? — jautāja Barišovs. — Tevi satiksmes regulētāja aizturēs uz pirmā ielas stūra!

—       Palīdziet man pārkļūt tikai frontes līnijai, — Belovs neatlaidās.

—        Nē, — Barišovs strupi.pateica. — Šādu iespējji nav, un vispār vairs nekā nav: ne līnijas, ne frontes, un arī tavam dokumentam vairs nav nekādas vērtības, — to var ievietot tikai muzejā. — Sapīcis nomurmināja: — Varbūt tas ir tas kairinātājs, par ko runāja ārsts. Vai nu ir, vai nav, tikai karam ir beigas. Mūsējie sauļojas Elbas krastos. Tā nu tas ir! Varu tev pateikt, ka manu uzturēšanās laiku komandējuma apliecībā oficiāli ar zīmogu apliecinās Berlīnes komandants. Un pistole man tur nebūs vairāk vajadzīga kā velteņi Soču liedagā. Vai tagad tev ir skaidrs?

—   Tātad karam beigas?

—   Beigas, — atbildēja Barišovs. — Karš ir beidzies.

Belovs ilgi klusēja. Sēdēja, domās iegrimis, un, piemiedzis acis, ■smaidīja. Tad pēkšņi jautāja:

—   Vai mašīna jums ir?

—   Pieņemsim, ka ir.

—        Lieciet atvest Heinrihu Svarckopfu, ja viņš ir dzīvs. Atvediet viņu.

—        lleinrihs ir dzīvs, — Barišovs sacīja. — Bet «atvest» viņu neviens nevar. Biedrs Švarckopfs tagad ir amatpersona, liela uzņēmuma direktors.

—   Kur?

—        Mūsu zonā. Pagaidām tā ir zona, bet vēlāk vācieši paši izlems, kā to saukt. Tā vairs nav mūsu darīšana — kā tautas vara nolems, tā būs.

—   Bet es gribu viņu redzēt!

—        Un tu domā, es negribu? Nosūtīsim telegrammu, to mēs varam. Ar transportu viņš pats ir nodrošināts. Kā jau pienākas pēc ieņemamā amata — pašam sava mašīna.

—   Bet kur ir Nagla?

—        Tas arī vairs nav nekāds Nagla. Tagad ievērojams vīrs — kolhoza priekšsēdētājs. Staigā ar protēzi, bet darbs viņam veicas.

—   Un Elza?

—        Kāda Elza?… Ak tu domā Orlovu … Strādā kadru daļā. Tikai viņa, vai zini, aizdomīgi interesējas par civiltiesībām: vai Zubova laulība ar vācieti uzskatāma par likumīgu vai nelikumīgu. Operatīvie darbinieki domā, ka viņa ļoti mīlējusi Zubovu. Re, kā tas dzīvē ir.

—   Bet kur ir Zubovs?

Barišovs sadrūma. Viņš centās atrast mazāk sāpīgus vārdus:

—        Saproti, lidmašīna, kurā viņš lidoja kopā ar SS pilnvarotajiem. paredzētajā vietā nav nolaidusies. Tātad ka tas arī nebūtu —7 Zubovs ir varonis un kā varonis …

—   Viņš… dzīvs?

—        Ārkārtīgi gribētos, lai viņš būtu palicis dzīvs! — Barišovs pasteidzās novirzīt sarunu un možā balsī turpināja: — Vai tu Ļusju Jegorovu atceries? Nu, meiteni ar apdegušo seju? Bet, ja pavērš sejas otru pusi, — īsta skaistule, — viņai jau ir bērniņš, un māte ļoti mīl savu mazulīti! Reiz es viņu apciemoju. Lika man ilgi stāvēt gaitenī. «Sasildieties, laukā tik salti, ka vēl neapaukstējiet mazo,» viņa man saka. Ielūkojos ratiņos — greznās lentēs guļ brēkulis un šmaukstina knupīti. Es viņai tomēr atriebos par nelaišanu istabā. Izņēmu bērnam no mutes knupīti, aizmetu un pateicu: «Mūsdienu medicīna to neatzīst — nehigiēniski.» Dūzis arī tagad dūzis —

komandē rajona izpildu komitejā. — Barišovs pārtrauca stāstīt. — Varbūt tagad pietiks? Darīsim tā: sākumā desmit minūtes informācijai, bet pārējās dienās — katru reizi vēl tikpat daudz -klāt. Kārtībai jābūt. Režīms. Mēs taču atrodamies hospitālī. Un es pats arī esmu tikai slimnieks. Dzirdēs runājam, uzliks vēl sodu — palielinās vitamīnu devu. Turklāt dur pilnīgi neaizsargātā vietā. — Jokodamies piebilda: — Nez vai ģenerāļiem un maršaliem ari turpat dur vai kādā citā, pieklājīgākā vietā?

Tā, brīvprātīgi ieslēdzies hospitāļa palātā, Barišovs pacietīgi un neatlaidīgi kopa Sašu Belovu. Augstākajai priekšniecībai, kas viņu aicināja atpakaļ uz Maskavu, viņš izskaidroja, cik svarīgi viņam būt šeit, līdzās Belovam, kas sāka atlabt.

Atbrauca Heinrihs Svarokopfs, cieši apskāva Belovu un čukstus, lai Barišovs nedzirdētu, stāstīja par tām dienām, kad viņš palicis viens un turpinājis darbu. Barišovs, nevēlēdamies traucēt padomju izlūka sarunu ar savu cīņas biedru, izgāja gaitenī.

Apsēdies uz sola blakus dzeramā ūdens traukam, viņš smēķēja un tērzēja ar virsnieku, kura ievainojums jau bija sadzijis, par pašreizējo dzīvi un par to, kādai tai jābūt vēlāk. Kad viņš, iepriekš pieklauvējis pie durvīm, atgriezās palātā, Heinrihs mulsi sacīja:

—   Piedodiet, es nezināju, ka jūs esat pulkvedis Barišovs.

—   Vainīgs esmu, — Barišovs atbildēja. — Nestādījos priekšā.

Vispirms Heinrihs pastāstīja Barišovam, ko nozīmīgu viņam izdevies noskaidrot fašistiskās Vācijas pastāvēšanas pēdējās dienās.

Barišovs viņu laipni uzklausīja un pateicās. Pēc tam viņš domīgi sacīja:

—   Tas, kā mēdz teikt, jau pieder pagājībai. Jums, biedri Švarc- kopf, tagad jādomā par Vācijas nākotni. Mēs satriecām fašismu, bet jums jāceļ jaunā Vācija … — Noglaudis ar delnu nosirmojušos matus, viņš piebilda: — Jums, Johana Veisa darba biedram, pateikšu: hitleriešu slepenajam dienestam ar visiem arhīviem un štatiem izdevies aizmukt uz Rietumiem un izbēgt no taisnīga soda. To pārņēmuši mantojumā tie, kas sapņo kļūt par Hitlera pēctečiem. Tad nu,, lūk, jāpanāk, lai šie viņu saldie sapņi nekļūtu par rūgtu dzīves īstenību jums.

Bet, ja runājam par darbu, tad atļaušos nepiekrist jūsu lēmumam — tas kļuvis man zināms — nepieņemt darbā inženieri Fridrihu Dītmaru tikai tādēļ, ka viņš ir invalīds.

—   Nē, — iebilda Heinrihs, — nevis tādēļ. Es saņēmu vēstules, kurās šis Dītmars raksturots kā īsts nacists.

—   Man zināms arī tas, — Barišovs viņu pārtrauca. — Gribu jums atgādināt par modrību. Nacisti, kas nomaskējušies dzīvo

tepat, cenšas kompromitēt tos vācu speciālistus, kuri, neslēpdami savus pagātnes maldus, vēlas ar jums sadarboties.

—   Fridrihs Dītmars! Es taču pazīstu viņu! — iesaucās Belovs.

—        Ne jau las ir galvenais, ka tieši tu viņu pazīsti, — sacīja Barišovs, — bet gan tas, ka ienaidnieks dažādos vēstures periodos lieto dažādus viltīgus cīņas paņēmienus, bet mērķis tam allaž viens: iznīcināt cilvēku, ja ne fiziski, tad morāliski. Mans lūgums jums, biedri Heinrih, —smaidīdams runāja Barišovs, — arī turpmāk esiet izlūks, tikai tagad jūsu izlūkošanas objektam jābūt cilvēku dvēselei.

lleinrihs pagriezās pret Belovu:

—       Johan, esmu nolēmis iestāties Komunistiskajā partijā. Kā tu domā, vai uzņems?

—         Atvainojiet, ka atkal iejaucos, — Barišova balss skanēja ļoti nopietni. — iS'emiet vērā: tiklīdz tas kļūs zināms, partija saņems daudz vēstuļu, kuru autori rakstīs, ka jūs esat bijušais esesietis. Neapvainojieties — šādas vēstules droši vien rakstīs tikai godīgi ■cilvēki.

—        Jā, — Heinrihs atbildēja. — Es saprotu. — Atvadoties viņš jautāja: — Vai tu mani apciemosi? Johan?

—   Bet tu mani?

—   Maskavā — noteikti. Pasaki savu adresi.

Belovs pateica. Heinrihs pierakstīja un gribēja jau aizvērt bloknotu.

—   Pagaidi, bet kam rakstīsi?

—         Jā, es taču aizmirsu, Ika tev ir cilts uzvārds. — Un Heinrihs vairākas reizes domīgi atkārtoja: — Aleksandrs Belovs, Aleksandrs Belovs. — Un tad pasūdzējās: — Zini, man grūti pierast. Man šķiet •dīvaini, ka tu neesi Johans.

—        Labi, raksti vēstules uz Belova vārda, bet tev es arī turpmāk būšu Johans Veiss. •

Kad Heinrihs bija aizgājis, Barišovs sacīja:

—        Lūk, kas mums ir pats galvenais — izglābt cilvēku. Tas ir dižens mērķis. Ja izdodas to sasniegt, cilvēks var justies laimīgs. — Viņš atlaidās uz muguras un teica: — Varbūt brītiņu pagulēsim?

Belovs pasmaidīja.

—   Tā kā negribas.

—        Tas nav labi, — Barišovs nosodoši sacīja un stingri pavēlēja: — Nu, mobilizē gribas impulsu! — Un tad nokomandēja: — Gulēt! Iniciatīva— mana, izpildītāji — mēs abi. — Un .nodzēsa galda lampu.

Arā tomēr vēl bija gaišs. Lai arī kā Barišovs centās, viņš nespēja aizmigt. Mazliet pavēris acis, viņš redzēja, ka Belovs aizmidzis.

Seja viņam bija mierīga, bezrūpīga, elpa vienmērīga. «Stipras gribas puisis,» skaudīgi nodomāja Barišovs. Un vēl viņš nodomāja,, tāpat ar skaudību: «Bet varbūt tas tāpēc, ka viņš ir jauns? Jaunam taču vieglāk pārvarēt grūtības nekā cilvēkam, kam uz muguras krietna gadu nasta.» Viņš klusībā lepojās ar savu darbu. «Tas ir liels un bezgala smalks, sarežģīts darbs. Cilvēciskums tajā nepieciešams tādā pašā mērā kā nesaudzība pret visu necilvēcisko virs. zemes.»

Belovs nebija aizmidzis. Viņš tikai izlikās aizmidzis, lai nomierinātu Barišovu.

Zubova nāve viņu satrieca. Taču šajos gados viņš tā bija iemācījies sevi savaldīt, apspiest savas jūtas, ka arī pašlaik, Barišova klātbūtnē, it kā automātiski, neapzināti neizrādīja to, ko pārdzīvoja, uzzinājis bēdīgo vēsti. Nekustīgi gulēdams ar aizvērtām acīm, viņš domāja par Zubovu, spilgti un skaidri iztēlodamies viņu tādu, kāds. viņš bija tai klusajā, agrajā rītā, kad viņi peldējās Vanezerā.

Zubovs toreiz viņam pēkšņi jautāja:

«Vai tev gribētos nodzīvot ilgāk, nekā lemts, nu, teiksim, kaut vai līdz simt gadu vecumam?» Un tūdaļ pats noteikti piebilda: «Es nu gan neiebilstu!»

Un lūk, Zubova vairs nav. Nav. Bet viņš, itin kā nepakļaudamies. nāvei, turpināja dzīvot Belova apziņā, kļūdams tagad par viņa dzīves mūžīgu, neredzamu pavadoni.

Tas bija bumbvedējs, kas savus pēdējos gadus kalpoja par transporta lidmašīnu. To pilotēja divi jaunākie leitnanti — vēl pavisam jauni zēni, kas bija beiguši lidotāju skolu pirms pašām kara beigām. Pie viņu formas blūzēm neredzēja ne ordeņu, ne medaļu, ne uz- šuvju, kas norādītu, cik reižu bijuši ievainoti, un tādēļ likās, ka viņi tikai ietērpti formā.

Tas, ka piloti bija ļoti jauni, jauna bija forma un uzkabe, it kā nupat saņemta mantu noliktavā, un arī tas, ka viņu sejas likās pārlieku norūpējušās, — Lidmašīnas pasažieriem, galvenokārt vecākiem virsniekiem, lika atcerēties sevi tajās dienās, ka tie devās karā.

Neplīstošā stikla kupols kabīnes griestos, zem kura kādreiz, piesprādzējies ar brezenta siksnām, sēdējis ložmetējnieks, viss bijis vienos caurumos, tie tagad bija aizlāpīti ar perkalu. Celtņu ierīces virs bumbu lūkām bija demontētas, uz sijā ieskrūvētām bultskrūvēm kā uz pakaramā karājās lietusmēteļi un cepures.

Diena bija gaiša, saulaina. Klusajā debesu plašumā šur tur vīdēja nekustīgas, sastingušas mīkstu mākoņu gubas.

Mašīna lidoja virs Vācijas teritorijas.

Pasažieri sēdēja uz paceļamiem metāla soliem un, neveikli pagriezuši kaklus, skatījās lejā pa četrstūrainiem iluminatoriem, kas pēc pacelšanās bija nosvīduši.

Gandrīz stāvus krītošie saules stari apgaismoja zemi tā, kā to prata darīt vecie meistari savās ainavās, attēlojot ziedos un zaļumos slīgstošo zemi.

Skatoties no augšas, zeme patiešām izskatījās kārtīgi un rūpīgi apstrādāta. Un mājiņas ar augstiem kārniņu jumtiem likās tikpat spilgtas, tīras un mājīgās kā uz oleogrāfijām Glēzera un Petcolda mācību grāmatās, pēc kurām vēl pirms kara skolā mācījās vācu valodu daudzi šīs lidmašīnas pasažieri. Tagad viņi vērīgi un koncentrēti raudzījās uz šo zemi, no kuras daba un cilvēku darbs jau sākuši izdzēst to, ko kādreiz dēvēja par placdarmiem, pozīcijām, priekšējām līnijām, kur notika niknas kaujas ar tik intensīvu uguni, ka likās, zeme izkusis un uz mūžīgiem laikiem sastings melnā, stiklam un bazaltam līdzīgā masā un tajā vairs neaugs pat ne smilga.

Sajā karā cilvēce bija zaudējusi miljoniem dzīvību. Un bojā gājušo vidū bija tie, ikas spētu ar savu prātu un darbu dāvāt ļaudīm vislielākos atklājumus, norādīt jaunus ceļus dabas pakļaušanai un pilnveidošanai. Bet viņus nogalināja.

Vācu fašismu izauklēja ne jau tikai Vācijas imperiālisti. Cerēdami labi iedzīvoties, kad būs jādala laupījums, fašistiem slepeni palīdzēja viņu atbalstītāji Rietumos. Otrā pasaules kara gaitā viņi ne vienreiz vien svārstījās, baidīdamies palaist garām brīdi, kad pieslieties stiprākajam. Tikai fašistisko armiju sakāve darīja galu šīm svārstībām. Uzvara viņiem prieku nesagādāja, drīzāk gan bažas. Padomju Armija palīdzēja okupēto Eiropas zemju tautām, kas cīnījās pret fašismu pretošanās vienībās, sagraut okupantus un padzīt tos no viņu zemēm. Tagad šīs tautas varēja turpināt cīņu par sociālo brīvību.

Tā tas arī notika Austrumeiropas zemēs — tās kļuva sociālistiskas. Sādu mērķi sev izvirzīja arī vācieši, kas dzīvo Padomju Armijai atbrīvotajā Austrumvācijas teritorijā. Arī tur padomju karaspēka daļas darīja visu iespējamo, lai zeme drīzāk paceltos no drupām un tās tauta, iedama pa izraudzīto ceļu, varētu sākt celt jauno Vāciju.

Lūk, tādēļ pasažieri tik vērīgi skatījās iluminatoros: viņi lidoja virs Vācijas, kuras laukos bija sazēluši labības asni, kas dos pirmo pēckara ražu.

Saules sasildītajā iluminatorā raudzījās arī Aleksandrs Belovs. Viņam, tāpat kā jaunajiem lidotājiem, uz formas blūzes nebija ne ordeņu, ne medaļu. Arī formas tērps viņam bija tikpat jauns kā šiem lidotājiem. Noskūta galva ar šuvju pēdām, dziļi dobumos iegūlušas- acis, dziļas sāpju rievas ap lūpām, sirmi deniņi — pasažieri viņu uzlūkoja ar interesi.

Gadi liecina, ka viņam vajadzēja būt frontiniekam, bet nav neviena apbalvojuma. Tātad būs bijis soda bataljonā. Bet varbūt arī bijušais kara gūsteknis, kas pašā kara sākumā nokļuvis koncentrācijas nometnē?

Kad blakus sēdošais pulkvedis viņam jautāja no ikura gada viņš frontē un kādās kaujās piedalījies, Belovs samulsa un, mirkšķinādams acis, klusi atbildēja:

—  Taisnību sakot, biju aizmugurē …

Pulkvedis nopētīja Belova manāmi iekritušās krūtis un, tēvišķi aizpogādams viņa formas blūzes kabatu, pamācoši piezīmēja:

—       Kad klājās grūti, visus aizmugurniekus, ziniet, itin visus bez. žēlastības uz priekšējām līnijām. Un viņi cīnījās. — Pēc tam pašapzinīgi piebilda: — Daudzus es pats ieteicu apbalvošanai.

—   Jā, protams, — piekrita Belovs.

—   Vai fašistu nometnēs arī bijāt? — Pulkvedi tirdīja ziņkārība.

—   Jā, redzēju arī tās …

—   Un izturējāt?

—   Šķiet, ka esmu izturējis, — Belovs atbildēja.

Pulkvedis pagrieza viņam savu plato muguru un vairs neko nejautāja.

Lidmašīna ienira mākoņos. Kabīne piepildījās ar blāvu gaismu.

Belovs palūkojās uz pulkveža muguru un uzreiz atcerējās Zubovu, atminējās, kā tas stenēdams uzspīlēja savā tikpat platajā un muskuļainajā mugurā vācu formas svārkus un palūdza:

«Paskaties, kas man tur. Vai nav pārāk izspīlējušies?» Un palielījās: «Viņš mani ievainoja, bet es viņu tomēr nenogalināju, atturējos. Saproti, pažēloju: ļoti jauniņš bija.»

Tas bija toreiz, kad Zubova grupa uzspridzināja degvielu bāzi netālu no dzelzceļa. Viebdamies aiz sāpēm, bet ar acīm smaidīdams, Zubovs domīgi piebilda:

«Būtu interesanti ar zīmuli rokā parēķināt, cik vācu lidmašīnām mēs esam laupījuši iespēju pacelties gaisā.»

Bet tūlīt pēc tam Belovam acu priekšā iznira Zubova seja brīdī, kad tas noliecies izmeta no lidmašīnas savu izpletni. Uztvēris Belova izbrīnīto skatienu, viņš uzmundrinoši pamirkšķināja un pat paraustīja plecus, it kā gribēdams teikt: neko darīt, tā vajag.

Zubova tēls atkal izplūda, pagaisa, un Belovs ieraudzīja citu seju — atpakaļ atmesta galva, pāri pierei asiņains ādas gabals. Tā bija Bruno seja. Kad Bruno skatiens sastapās ar viņa — Sašas izmisuma pilno skatienu, Bruno tikko jaušami pakustināja galvu, it kā gribēdams teikt: tā vajag.

—   Varbūt uzsmēķēsiet? — pie Belova pieliecās tankists majora pakāpē ar pavisam jaunu zelta zvaigznīti pie formas svārkiem un līdzcietīgi piebilda: — Droši vien būsiet noilgojušies pēc krievu ta- baciņas? — Pasniedza paciņu un teica: — Ņemiet visu.

—   Paldies, man ir.

—   Tātad apgādājuši ceļam. — Majoram gribējās parunāties. — Vai ziniet, es arī biju gūstā, bet izbēgu. Ievainojums nebija smags, un, līdzko atžirgu, uzreiz aizbēgu. Bet tribunāls mani tiesājis nav. Kas nav, tas nav. — Stingri piemetināja: — Ja cilvēks savu vainu ir ■izpircis ar asinīm… Kaut arī ordeņu uz krūtīm nav, toties sirds varonības pilna. Tagad pats galvenais, vai cilvēks ir derīgs — ne jau vairs dienestam, bet dzīvei — vai nav derīgs. Ļaužu bēdas remdināt, dzīvi nokārtot… daudz posta pārdzīvots. — Viņš pameta ar roku uz iluminatora pusi. — Divus savus brāļus atstāju vācu zemē. Mājās atgriežos viens. Ko mātei teikšu? «Labdien!» — «Bet kur pārējie?» — «Nav.» Bet es, re, esmu dzīvs. Kā lai es viņu pēc tam iepriecinu ar savu zvaigzni? Nekādi.

—   Jums nav taisnība, — iebilda Belovs. — Ja mūsu cilvēki nebūtu veikuši šo nepieredzēto varoņdarbu, būtu gājuši bojā vēl miljoniem brāļu, tēvu, dēlu.

—   Tiesa gan, — piekrita majors. — Kas tad ir varoņdarbs? Ja cilvēks viens paveic to, kur daudzu spēks vajadzīgs. Tātad pārējie var dzīvot. Tas ir tikpat kā glābt citus no nāves. Pareizi? — Viņš satraukti runāja. — Cīnīdamies es tā arī domāju: ja es nesatriekšu viņu tanku, tas satrieks mūsējo. Gāzu virsū bez žēlastības. Ja domā par to, ka tevis dēļ var iet bojā savējie, tad paša drošība vairs nemaz nav prātā.

Lidmašīna izkļuva no mākoņiem, un atkal parādījās saule. No kabīnes iznāca otrais pilots un svinīgi pavēstīja:

—   Biedri, šķērsojam Padomju Savienības valsts robežu! — Brīdi nogaidījis, viņš klusi piebilda: — Daži frontinieki jūtas apvainoti, ja "neinformējam, ka esam jau Dzimtenē.

Belovs vairs ne uz brīdi neatrāvās no iluminatora.

Tur lejā zem koši zaļajiem mežiem gulēja varenās un plašās Dzimtenes siltā zeme. To vagoja aizsardzības joslas, bumbu izsis- •tajās bedrēs vizēja tumšs ūdens. Belovaim likās, ka nevis lidmašīna laižas lejā, bet zeme ar gravitācijas spoku velk viņu ar visu lidmašīnu pie savas krūts.

Pavadīdams Belovu uz vācu aerodromu, Barišovs teica:

—        Tātad vispirms uz apbalvošanas daļu un tikai pēc tam ar visiem ordeņiem — uz pārvaldi. Tev jāzina: esmu godkārīgs cilvēks, mani ļaudis — mans lepnums. Un neaizmirsti pateikt tēvam: ja brauksiet makšķerēt, kāpurus lai ņem no rriana slēpņa.

Nadja pasauca Belovu sāņus, atvēra somiņu un, stingri raudzīdamās acīs, pavēlēja:

—        Iegaumējiet: lūk, te, papīrā, vista, pa labi — četras cieti novārītas olas, sviests kārbā, kakao termosā. Tētis lūdza pateikt, ka jums tagad stingri jāievēro uztura režīms.

Belovs, bēdīgi raudzīdamies viņas mazliet augstprātīgajā sejā ar taisno, strupo deguntiņu, bērnišķīgi pilnīgajām lūpām un pelēki zaļganām acīm skropstu paēnā, jautāja:

—   Un jūs?

—   Es?

—   Vai jūs kādreiz atbrauksiet uz Maskavu?

Nadja izbrīnījusies paraustīja plecus.

—        Mēs taču tur dzīvojam. — Tad viņa sniedza savu stingro, mazo rociņu un atgādināja: — Vitamīnus — pirms ēšanas. Tos es ieliku detonatoru kapseļu kārbiņā.

Heinrihs atvadīdamies teica:

—   Man bez tevis būs skumji!

—   Man arī, — Belovs sērīgi pasmaidīja.

Heinrihs pievērsās Barišovam un sacīja:

—   Ar tādiem vāciešiem kā Johans var lepoties!

—       Nekas, — attrauca Barišovs. — Mans Belovs nemaz nav sliktāks par viņu. Nu, laiks šķirties.

Belovs, nevarēdams atraut acis no šīm viņam tik dārgajām sejām, kāpa augšā pa trapu atmuguriski.

Bet tagad viņi jau laidās aizvien zemāk un zemāk, it kā slīdēdami lejup pa stiklainu nogāzi. Tiklīdz riteņi spraigi pieskārās zemei, pēkšņi pazuda viens no pasažieriem, kas neredzams bija lidojis līdzi, — Johans Veiss. Viņš bija pazudis klusi un uz mūžu. Aleksandram Belovam vairs nebija dubultnieka. Majors Belovs palika viens. Uz brīdi viņu pārņēma vientulības sajūta. Taču tā pazuda tikpat pēkšņi, kā bija radusies.

Un neviens, pat Aleksandrs Belovs, negodināja bojā gājušā Johana Veisa piemiņu ar svinīgu piecelšanos. Neviens!

Belovs satraukti un nepacietīgi meklēja acīm sagaidītāju vidū māti — šo viņam visdārgāko cilvēku pasaulē. Viņa bija ne tikai Sašas Belova, bet airī Johana Veisa māte. Johanu Veisu viņa nepazina un tādēļ arī nemaz neskuma par Veisa pazušanu.

SD hauptšturmfīrers Johans Veiss bija miris.

Vadims Koževņikovs

VAIROGS UN ZOBENS

Redaktore M. Priedniece. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore L. Eneere.

Korektore B. Kalniņa. Nodota salikšanai 1966. g. 19. septembrī. Parakstīta Iespiešanai 1967. g. 14. februārī. Papīra formāts 60X84/16. 54,88 fiz. iespied!.; 54,88 uzsk. iespiedi.; 58.93 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 1 rbl. 90 kap. Izdevniecība cLiesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20618 D294i. Iespiests Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pašūt. Nr. 2756.

K2

/

1 Rajona vadītāja. (Vāc.)

[1]

1940. gada vasarā Rīgā noslepkavoja kādu padomju pilsoni, pēc tautības vācieti.

Latvijas kriminālizmeklēšanas darbinieki konstatēja: slepkavība izdarīta ar īpašas sistēmas šaujamo ieroci, kas pielādēts ar ciānkā- lija ampulām, kurām sprāgstot rodas koncentrēti tvaiki. Tie mirklī un bez trokšņa nonāvē upuri.

Kaut gan nonāvētājam bija nolaupītas dažādas vērtslietas — laulības gredzens, pulkstenis, kabatas portfelis, — aizdomām par slepkavību laupīšanas nolūkā nebija pamata, jo daļu no šīm mantām atrada sainītī, kas bija iemests kanalizācijas akā.

Tas drīzāk liecināja par organizētu terora aktu.

Bija noslepkavots ievērojams radiotehnikas speciālists — inženieris Rūdolfs Švarckopfs.

Viņa dēls Heinrihs Švarckopfs, Latvijas Valsts universitātes students, satriekts par tēva nāvi, nespēja sniegt nekādus .paskaidrojumus.

Content

Koževņikovs Vadims Vairogs un zobens

VADIMS KOŽEVŅIKOVS VAIROGS UN ZOBENS