Glovackis Ježijs

Valdnieces Nofretetes testaments

JEŽIJS GLOVACKIS

VALDNIECES NOFRETETES TESTAMENTS

Beidzot viņš zināja visu. Bija izdibinājis noslēpumu, ko glabājis hieroglifiem aizšifrētais papiruss. Viņš piecēlās no atzveltņa, piegāja klāt šķirstam, kurā atdusējās dieva Atona svētnīcas priestera mūmija. Atsedza no mūmijas sejas līķautu un atbalstījās pret bagātīgi inkrustētā šķirsta malu. Tagad viņš zināja visu. To, ko tūkstošiem gadu tik skaudīgi bija slēpušas tuksneša smiltis, nomaskētās kapenes, visbeidzot — šī priestera mūmija.

Viņš piegāja pie loga — pat nebija manījis, pa kuru laiku satumsis, novakare, izplūdināja mikluma pievilgušā dārza aprises. Viņš izliecās ārā, dziji ieelpoja. Pēdējā laikā ar viņa nerviem bija gaužām slikti. Viņu vajāja neskaidra iracionāla pārliecība, ka gūtajai uzvarai pa pēdām nenovēršami sekos brīdis, kas iznīcinās visu, ko paveicis. Viņš pārvilka ar roku pār krunkaino seju, pār sirmajiem matiem. Pirkstus skāra valgo deniņu vēsums. Neatstājās sajūta, ka tas notiks ļoti, ļoti drīz. Ka nelaime uzglūn, ir tepat kaut kur tuvumā. Kādu veidu pieņems papirusā minētais lāsts?

Trīsošām rokām viņš satvēra atzveltņa augsto muguras balstu; viņš nenojauta, ka sēstas krēslā pēdējo reizi.

Poručiks Kaņa mazliet pagrieza lifta atslēgu, tālāk tā negriezās. Blakām ieblāzmojās sarkana uguntiņa, tad zaļa, pēc tam abas nomirkšķināja un apdzisa. Kaņa paraudzījās lifta tumšajā šahtā, ieklausījās. Augšā kaut kas nelaipni nodžinkstēja.

— Kā vienmēr, — viņš nošķendējās un sāka kāpt augšup. Septītajā stāvā pie 22. dzīvokļa durvīm poručiks nospieda zvana pogu.

Kapteinis Andžejs Vojnars spēcīgi paspieda viņa delnu sveicienā.

—    Nāc iekšā, vecais, priecājos, ka esi atpakaļ, — viņš teica, siedams ciet peldmēteja jostu. — Sēdi nost, tūliņ būšu kārtībā. Naktī tā pailgāk aizsēdējos, un tā kā šodiena man brīva… Kafiju jau uzliku, — viņš piebilda, pamādams ar roku uz virtuves pusi.

Kaņa aizsmēķēja cigareti un lēnā solī pārstaigāja istabu. Viņš apstājās pie trīsdaļīga grāmatplaukta. Vidusdaļu aizņēma publikācijas jurisprudencē un grāmatas par kriminālistiku, psiholoģiju, psihiatriju, tiesas medicīnu, vārdnīcas, savukārt sānu plauktus — enciklopēdijas un daiļliteratūra.

—    Tā, kafija gatava, — viņš izdzirdēja aiz muguras Vojnara balsi.

—    Pa kuru laiku tu to lasi? — Kaņa novilka ar pirkstu pār grāmatu krāsainajām muguriņām.

— Kad pagadās. Dažreiz pat vannā. Stāsti nu, kā pagāja atvaļinājums. Biji Zakopanē?

—    Jā, divas nedēļas uz slēpēm. Un kā tu dzīvo? Nodaļā man sacīja, ka tev trāpījies kas interesants.

—    Jā, jauna lieta. Diezgan sarežģīta.

—    Tāpēc jau tu to dabūji. Kontrabanda, spiegošana?

—    Nē, pavisam cita opera. Jā-ā, es iesniedzu pieprasījumu, lai man palīgos dod tevi.

—    Taisnību sakot, es jau rēķinājos ar to, atnācu tikai pārliecināties.

—    Tad viss kārtībā, — kapteinis pasmaidīja. — Kas attiecas uz lietu, es cenšos, lai priekšlaicīgi tā nekļūtu plaši zināma. Vai par profesoru Suļimu esi ko dzirdējis?

—    Sujimu? Protams. Arheoloģija, izrakumi, Ēģipte. Prese bieži vien viņu piemin.

—    Pareizi. — Vojnars piecēlās, pārsoļoja pāri istabai, pārvilka ar roku īsi apgrieztajiem matiem. — Notikuma norise ir sekojoša: apmēram pirms trim mēnešiem Suļima atgriezās Varšavā. Viņš pārlieku ilgi bez atpūtas bija strādājis grūtos klimatiskos apstākļos, un ārsti ieteica viņam uz kādu laiciņu aizbraukt no Ēģiptes. Viņš to darīja nelabprāt, jo nupat Ēģiptē bija izdarījis sensacionālu atklājumu. Proti, viņš bija uzgājis ļoti senas dieva Atona priesteru kapenes.

—          Kļūst interesanti, — Kaņa iestarpināja. — Kopš izlasīju «Faraonu», mani aizrauj viss, kas saistīts ai Ēģipti.

—    Tātad — jau kopš desmitās klases?

—      Nē… ne gluži. «Faraonu» es izlasīju pēc filmas noskatīšanās.

—      Tā kā drusku pavēlu, — Vojnars tikko jaušami pavīpsnāja. — Klausies tālāk. Kapenēs, kuras uzgāja profesors Suļima, atradās divi sarkofāgi ar dieva Atona svētnīcas priesteru mūmijām. Eģiptologu darbā šim atradumam esot milzīga zinātniska vērtība.

Kapteinis Vojnars aprāva stāstījumu, piegāja pie rakstāmgalda un atvēra dokumentu mapi. Kaņa nenovērsa skatienu no drauga enerģiskās, vīrišķīgās sejas ar biezajām uzacīm, taisno degunu, mazliet uz priekšu izslieto zodu, no šīs sejas, kura pārsteidza ar sirsnīgo, lādzīgo smaidu.

—     Un tālāk? — Poručiks nepacietīgi sakustējās, kad klusēšana pārlieku ieilga.

—     Tātad pirms trim mēnešiem profesors atgriezās Varšavā, līdzvezdams vienu no divām mūmijām, bet pirms trim dienām viņu atrada dzīvoklī mirušu. Viņš nebija miris dabiskā nāvē.

—    Vai biji klāt vietas apskatē?

—      Nē, tobrīd es atrados Krakovā, tikai nākamajā dienā iebraucu Varšavā, Te ir protokols un fotoattēli, — Vojnars pastiepa mapi ar dokumentiem.

—    Vai slepkavības motīvs ir noskaidrots?

—      Spriežot pēc protokola, aplaupīšanas motīvs jāatmet. Rakstāmgaldā atrasta nauda un sīkas vērtslietas. Turklāt… faktiski tā nav bijusi slepkavība. Profesora saplēstais krekls un nobrāzumi uz rokām liecina, ka viņš ar kādu cīnījies. Krītot viņš atsities ar deniņiem pret sarkofāga marmora vāka malu — tas, lūk, bijis viņa nāves tiešais iemesls.

Kaņa caur lupu vērīgi aplūkoja fotogrāfijas.

—     Jā, tas ir iespējams. Istaba atrodas pirmajā stāvā, jā? Pa vaļējo logiļ es redzu krūmus.

—     Jā, tā ir profesora villa Zoļibožes rajonā. Ap māju ir neliels dārzs.

Poručiks kaut ko apsvēra.

—     Ja zādzība nav notikusi, var pieļaut iespēju, ka lo, kurš ielauzās profesora istabā, interesēja kas cits, ne mazāk vērtīgs par dārglietām.

Vojnars pamāja ar galvu.

—    Nūja! Tas man arī uzreiz iešāvās prātā. Tu ej pareizā virzienā. Turpini.

Kaņa atkal noliecās pār fotogrāfijām.

—    Pieņemsim, ka iebrucējs ielavījies istabā pa loga. Viņam varēja likties, ka tur neviena nav. Es te redzu krēslu ar augstu atzveltni, kas pavērsts ar mugurpusi pret logu. Profesors varēja krēslā iesnausties. Ņemu vērā viņa gadus, savārgumu, pārgurumu darbā. Tādējādi noziedznieks viņu nepamanīja, nejauši ko apgāza, sakustināja. Veciem cilvēkiem ir caurs miegs. Abi sākuši cīkstēties, profesors pakritis. Tālāko mēs zinām. Taču paliek nenoskaidrots, vai iebrucējs uzgāja to, pēc kā bija nācis. Vai tu turi aizdomās kādu 110 mājiniekiem?

—    Pašreizējā stadijā visus un nevienu — izmeklēšana nupat kā uzsākta.

—    Cik cilvēku tur dzīvo?

—    Dēls, meita un profesora tante. Ar viņu es aprunājos vispirms.

—    Kas viņa tāda?

—    Vecmeita, mazliet īpatna. Šinī ģimenē dzīvo pāri par divdesmit gadiem. Pēc profesora sievas nāves viņa vadījusi saimniecību, palīdzējusi uzaudzināt adoptētos bērnus. Suļima pieņēmis viņus pie sevis pēc savas māsas traģiskās nāves. Viņa, liekas, gājusi bojā autokatastrofā.

—    Ko tante stāstīja par profesoru?

—    Viņa to attēloja kā neparasti labu, miermīlīgu cilvēku, kas visu dzīvi veltījis zinātniskajam darbam.

—    Varbūt kādas vājības? Ienaidnieki? Seni konflikti?

—    It kā ne.

—    Kas vēl?

—    Profesors bieži braucis uz ārzemēm. Kopā ar savu grupu veicis izrakumus. Ne vienu reizi vien pārvedis no turienes dažādus vērtīgus priekšmetus. Vispirms turējis tos mājās — pētījis, aprakstījis, fotografējis, pēc tam nodevis muzejam. Arī no pēdējās ekspedīcijas pārvedis vairākus atradumus, starp citu, mūmiju, par kuru jau minēju. Tante manījusi, ka šī mūmija profesoru ārkārtīgi ieinteresējusi. Pēdējā laikā viņš bijis neparasti uzbudināts, laikam jau mūmijas pētniecības darba dēļ. Augām naktīm noņēmies ar kaut kādiem papīriem. Tante pārmetuši, ka viņš nepavisam netaupot sevi un pie tāda dzīvesveida ārstēšanās kurss nedošot nekādus panākumus. Vienudien viņš uzticēdamies tantei izstāstījis, ka visā drīzumā zinātnes sasniegumus papildināšot ar kādu nozīmīgu atklājumu, ka vēl mazlietiņ pie tā jāpastrādājot, bet mērķis jau tikpat kā sasniegts. Ka par šo atklājumu jāpateicoties mūmijai, pie kuras viņš uzgājis svarīgus papirusus. Par viņa veiksmi tante nopriecājusies, taču nekādi nespēja samierināties, ka mūmija atrodas mājās. Viņa teikusi profesoram, ka neklājoties celt ārā no zemes klēpja nelaiķu mirstīgās atliekas, kas guldītas mūžīgai atdusai, jo tas var atnest nelaimi.

—     Saprotu, — Kaņa pasmaidīja, — Vai viņa vēl ko interesantu pastāstīja?

—     Centos uzzināt, kas mēdza viņu apmeklēt. No viņas sacītā izrietēja, ka viņus apciemojot reti. Un tagad seko uzmanības cienīgs fakts. Pēdējā nedējā profesoru pāris reižu apmeklējis viņa zinātniskais līdzstrādnieks Viktors Radoņs, kurš uz dienām desmit, piecpadsmit atbraucis šurp no Ēģiptes. Viņam bijušas kārtojamas kaut kādas ģimenes darīšanas. Pēc tantes raksturojuma, viņš ir sevī dziļi noslēgts, tipisks zinātnieks, caurcaurēm nodevies arheoloģijai. Viņš ir profesora meitas iecerētais. Uz Ēģipti viņš aizbraucis profesora nāves dienā. Todien viņš ciemojies pie profesora meitas, turklāt laikam tanī pašā laikā, kad pie profesora notikusi ielaušanās.

—     Es labprāt aizbrauktu turp, lai pārbaudītu visu uz vietas, — poručiks Kaņa ieminējās. — Vai dārzu tu apskatīji?

—     No ielas puses māju aizsedz krūmi. Zem loga uzieti apavu nospiedumi, tie nepieder nevienam no mājiniekiem. Bez tam tur uzgāja vēl šādu nieku. — Vojnars atvēra metāla kārbiņu, kas atradās uz galda, kārbiņā bija divi krūmos uzieti cigarešu gali. — Vēlāk izpētīsim tos pamatīgāk.

—    Kurš pirmais pamanīja, ka profesors miris?

—     Tante un profesora meita Eva. Abas reizē iegājušas viņa kabinetā. Es lūdzu, lai viņas papūlas atcerēties, vai pie profesora bijis kāds tieši pirms viņa nāves. Tante pieļauj iespēju, ka pie viņa kāds bijis, jo, iedama garām kabineta durvīm, dzirdējusi kādu balsi. Taču, aizņemta ar mājas rūpēm, viņa nav pievērsusi tam īpašu uzmanību. Kad par to ieminējos meitai, viņa atbildēja, ka tanī laikā neviens kabinetā nav iegājis. Viņa būtu to ievērojusi, jo esot sēdējusi pāvā istabā, no kurienes pa platām atbīdāmām durvīm redzamas tēva darbistabas durvis. Iespējams, ka tēvs sarunājies pats ar sevi. Nereti viņš tā darījis.

—    Vārdu sakot, viņa apšauba tantes pieņēmumu, ka Radoņs tanī laikā uzturējies profesora kabinetā, — Kaņa nomurmināja un atkal novilka ar delnu pār pieri. — Ko tu vēl uzzināji?

—    Dažus interesantus faktus pastāstīja profesora meita. Tēvs viņai teicis, ka kapenēs, kuras atracis, guldīti dieva Atona priesteri. Šis kapenes attiecināmas uz laikmetu, kad valdīja faraons ķeceris Ehna- tons, kurš slavens ar to, ka revolucionizējis Ēģiptes reliģisko dzīvi. Viņa sieva bija izdaudzinātā skaistule Nofretete. Bez sarkofāgiem ar mūmijām kapenēs uzgāja vēl daudzus citus vērtīgus priekšmetus. Taču pats lielākais pārsteigums profesoram bijis, kad, atvēris sarkofāgā ievietoto šķirstu, viņš pie mūmijas kājām ieraudzījis no zelta sloksnes darinātu futrāli caurulītes veidā un tanī — hieroglifiem aprakstītu papirusu. Izlasīt šo tekstu profesoram nebūtu bijusi īpaša problēma, taču atšifrēšanu sarežģīja vietvietām lietotie senāka posma nepazīstami hieroglifi. Senlaikos tos lietot pratuši tikai nedaudzi priesteri, kuri bija apmācīti šo svēto zīmju saturā.

Un visbeidzot — pavisam nesen profesors Evai pavēstījis, ka viņam izdevies hieroglifus atšifrēt. Kā izrādījās, tas bija valdnieces Nofretetes testaments. Tanī doti vairāki norādījumi. To īstenošanai paredzēto finansiālo palīdzību sniegtu noslēpta milzīgu bagātību krātuve. Mīklas galīgam atrisinājumam ir nepieciešams vēl otrs papiruss, kas atrodas otra priestera mūmijas šķirstā, kas palicis Ēģiptē. Pats par sevi saprotams, ka šinī sakarībā profesors gribējis pēc iespējas ātrāk atgriezties Ēģiptē. Es viņai arī pajautāju, — Vojnars ievilka kuplu dūmu, — vai tēvam nav šķitis, ka viņu kāds izseko. Meila atbildēja, ka tēvs bijis pārāk izklaidīgs, lai to ievērotu. Vienreiz gan viņš pārnācis mājās bezgala satraukts, jo kādā veikalā pie kasos gribējuši samainīt viņa portfeli. Tas atgadījies tanī laikā, kad profesors mēdzis apmeklēt kādu savu pensionētu kolēģi un diskutējis ar viņu par hieroglifiem, kas sagādāja viņam tādas galvassāpes.

—    Varbūt tā gluži vienkārši bijusi sagadīšanās.

—     Varbūt. Eva bija pārliecināta, ka no kabineta nekas nav pazudis, bet, kad es ievaicājos par papirusu, atklājās, ka viņai nav ienācis prātā pārbaudīt, vai tas ir savā vietā. Manā klātbūtnē viņa atvēra rakstāmgalda atvilktni, kur profesors to tika glabājis. Papirusa nebija. Lādīte, kurā tas glabājās, izrādījās tukša.

—    Beidzot taču kas konkrēts. Vai liki noņemt pirkstu nospiedumus?

—    Jā, bet uz lādītes bija palikuši vienīgi profesora pirkstu nospiedumi. Sis «kāds» darbojies cimdos vai arī ņēmis palīgā kabatlakatiņu. — To sacījis, Vojnars izstiepās uz tahtas un aizlika rokas aiz pakauša. — Ne- pajaudamies uz vecās dāmas liecību, — viņš turpināja, — es pavaicāju Evai, kas pēdējais bijis pie tēva kabinetā. Viņa teica, ka tēva asistents Radoņs, viņas saderinātais, taču iznācis no turienes dažas stundas pirms tēva nāves. Atlikušo laiku Radoņs pavadījis viņas sabiedrībā, bet vakara nogalē ilgāk par stundu nosēdējis pie viņas brāļa, ar kuru draudzējoties.

Kaņa pastiepās pēc dokumentu mapes.

—    No tā izriet, ka šinī mājā jau trīs personas Ra- doņam izsniedz uzticēšanās kredītu. Protams, es pieskaitu arī līgavu. Tālāk: protokolā ir sacīts, ka pulksten divdesmitos izsauktais ārsts konstatējis: «Nāve iestājusies pulksten deviņpadsmitos.» Līgava pavadījusi zinātnieku līdz vārtiņiem pulksten deviņpadsmitos un trīsdesmit minūtēs. Viņas klātbūtnē Radoņs iesēdās taksometrā un aizbrauca uz lidostu. Tātad šo māju viņš atstājis apmēram pusstundu pēc profesora nāves …

—    Tikai paturi prātā, — Vojnars viņu pārtrauca,

—    ka no profesora kabineta viņš izgājis vairākas stundas pirms nāves iestāšanās un viņa alibi nav apšaubāms. Profesors iznācis kopā ar Radoņu, lai palūgtu sev tēju. Tante to var apstiprināt.

—    Ak šitā gan, — Kaņa nopurpināja bez īstas pārliecības. — Tādā gadījumā neatsacīsimies pavisam no iepriekšējā varianta un iztēlosimies aiz loga stāvam kādu trešo, kurš gaida izdevīgu mirkli. — To sacījis, Kaņa aizvēra mapi un uzmeta to uz rakstāmgalda.

—      Vai, pēc meitas domām, profesors iepazīstinājis Radoņu ar atšifrētā papirusa saturu?

—    Es viņai par to vaicāju. Viņa apgalvo, ka iecerētais bijis tēva tuvākais līdzstrādnieks, no kura tēvs neesot neko slēpis,

—    Un vēl viens ļoti svarīgs moments. Vai profesors nosūtījis uz Ēģipti savai līdzstrādnieku grupai ziņu, ka atradis papirusu un darījis zināmu tā saturu?

—    Arī par to es jautāju. Viņa sacīja, ka pāris dienu pirms tēva nāves runājusi ar viņu par šo jautājumu. Tēvs atbildējis, ka tur vēl neviens nekā nezinot. Viņai radies iespaids, ka profesors pats personiski vēlējies iepazīstināt viņus ar savu atklājumu. Pēdējā laikā viņš nemitīgi atkārtojis, ka jādodas atpakaļ uz Ēģipti,

—    Tas ir ļoti svarīgi, — Kaņa noteica. — Tātad līdz šim tas bija zināms tikai profesoram un viņa zinātniskajam līdzstrādniekam. Vienīgi viņi abi zināja kapeņu noslēpumu un atšifrētā papirusa saturu. Bet patla ban… domājams, to zina tikai arheologs Radoņs.

Vojnars pieslējās sēdus uz tahtas. — Un, iespējams, tas trešais, ko tu noliki stāvēt aiz loga. Man tomēr nešķiet, ka zaglim no tā būtu liels labums. Neatšifrētam papirusam ir vienīgi eksponāta vērtība. Šaubos, vai kāds cits ņemtos to atšifrēt. No atšifrētāju liecībām mums zināms, ka daudzi izcili pētnieki nopūlējušies gadiem, lai atklātu papirusos ietvertos noslēpumus.

—    Tev taisnība, — Kaņa piekrita. — Un ko par to visu saka profesora dēls?

—    Toreiz mājās es viņu nesatiku. Uzaicināju nākamajā dienā ierasties nodaļā. Viņš ir gleznotājs, divdesmit četrus gadus vecs. Par tēva darbu viņam gaužām vāja nojēga. Zina vienīgi to, ka mājās atrodas no Ēģiptes atvesta mūmija un ka tēvs nez ko tur centies atšifrēt. Kad pajautāju, kas vēl bez profesora būtu varējis zināt atšifrēto hieroglifu saturu, ne mirkli nešaubīdamies, viņš atbildēja, ka katrā ziņā zinātņu kandidāts Radoņs, jo tēvam no viņa nav bijuši nekādi noslēpumi. Profesora pēdējais darbs dēlam nešķita nekas neparasts — tēvs bieži kvernējis pie senajiem tekstiem. Tēva nāve viņam ir smags trieciens. Vispār viņš ir drausmīgs nerviķis. Sarunāties ar tādu radījumu ir gatavās mocības un visā visumā neko jēdzīgu nedod.

—    Bez izmeklēšanas oficiālajiem rezultātiem tev par šo lietu noteikti ir savs viedoklis, — poručiks bilda. — Tev vienmēr bijusi laba oža jeb… intuīcija.

Esi runājis ar diviem galvenajiem lieciniekiem, par tādiem es uzskatu māsu un brāli. Vai viņu liecības tev šķiet izsmeļošas? Ko tu domā par Radoņu?

—    Te ir daudz neskaidrību, — kapteinis atbildēja, — turklāt šobrīd tas ir vienīgais aizdomīgais punkts. Taču mēs nedrīkstam ietekmēties no šķietamā un priekšlaicīgi viņu apsūdzēt. Pagaidām ir vairāki baltie plankumi un nevaram tos aizpildīt.

—    Protams, ir, — Kaņa piebalsoja. — Taču šis Radoņs man šķiet vienīgais, kam profesora nāve var dot kādu labumu. Visus nopelnus papirusa atšifrēšanā viņš varētu pierakstīt sev.

Iešķindējās telefona zvans.

—     Varbūt tas ir man, — Kaņa pielēca kājās. — Nodaļā es pateicu, lai vajadzības gadījumā mani meklē šeit.

Zvanīja nodaļas dežurants. Viņš ziņoja, ka zvanījusi Eva Suļima un lūgusi, lai viņu savieno ar kapteini Vojnaru. Kad viņš pateicis, ka kapteinis ir mājās, Suļima lūgusi pasacīt panam kapteinim, ka lieta ir ārkārtīgi steidzama, lai viņš nekavējoties atbrauc pie viņas uz mājām, — ziņoja dežurants. Viņam Eva Suļima likusies ļoti satraukta.

* * *

Kapteinis Vojnars izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu, pāršķīra dažas lapas.

—    Kad tas notika?

—     Pirms trim stundām, deviņos no rīta. Es jau taisījos iet uz Politehnisko institūtu, te pēkšņi no viņa istabas atskanēja vaidi. Kad ieskrēju istabā, viņš locījās uz dīvāna, bija bez samaņas, uz lūpām parādījās putas. Tūdaļ piezvanīju ātrajai palīdzībai.

Kaņa pētīgi noraudzījās pretim sēdošajā sievietē. Viņa bija vidēja auguma, slaida, mazliet viļņainie tumšmelnie mati harmonēja ar melnīgsnējo sejas ādu. Garās skropstas un augstie uzacu loki veidoja skaistu ietvaru brūnajām acīm.

«īss, taisns deguns ar smalki iezīmētām nāsīm un pašauras lūpas,» profesionālā ieradumā poručiks atzīmēja prātā. «Bet vispār velnišķīgi glīta. Vojnars man par to neko neminēja.»

—           Jūs aizbraucāt viņam līdzi uz slimnīcu? — Vojnars noprasīja.

—           Jā. Mūs aizveda uz Očku slimnīcu. Tur bija intensīvā dežūra. Vairāk nekā stundu centās viņu glābt, bet viss veltīgi. Drīz vien iestājās nāve.

—    Vai brīžiem viņš atguva samaņu?

—    Nē. Visu laiku murgoja.

—    Ko viņš runāja?

—    Vārdi bija bez jebkāda sakara.

—           Ikviens sīkums var būt loģiskā saistībā ar izmeklējamo lietu. Lūdzu, papūlieties pēc iespējas precīzi atcerēties.

Meitene piespieda delnas pie deniņiem, pūlējās koncentrēties.

—           Viņš teica, ka ilgāk vairs nespējot… Pēc tam sacīja: «Es viņam uzticējos,» — un vēl: «Nebiju domājis, ka ir spējīgs uz to…»

—    Varbūt jūs vēl ko atceraties? — Kaņa iejautājās.

—           Pavisam maz. Tie bija, tā sakot, vārdi bez jēgas. Kaut kas par kokteili, orķestri… tad vēl kaut ko par mūmiju un ka viņš esot bijis spiests to darīt…

—           Vai viņš minēja kādu vārdu, uzvārdu? — Vojnars jautāja. ;

—           Kādu sievietes vārdu… tikai neatceros — kādu. Pēc tam mana līgavaiņa Viktora vārdu… — Sieviete piepeši aprāvās un plati ieplestām acīm uzlūkoja Voj- naru… Neskatīdamies viņā, kapteinis dzirdēto atzīmēja sīkā, līdzenā rokrakstā, un viņa pievērsa skatienu Kaņam. — Taisnību sakot, vairāk neko nespēju atcerēties. Saprotiet mani, tādos brīžos… tas taču ir mans brālis… Pēdējais tuvākais cilvēks… — Viņa saknieba lūpas, sadabūja kabatdrāniņu,

«Priekš sievietes viņas izvēlētā profesija visai neierasta.» Kaņa vēroja Evu Suļimu. «Precīzā mehānika, specializācija sputņiku jomā, astronautika,» poručiks atsauca atmiņā protokolā lasītos datus.

Vojnars noglabāja piezīmju grāmatiņu.

—           Paldies. Tagad es gribētu apskatīt jūsu brāļa istabu. Vai nekas netika aiztikts, iznests ārā no istabas?

—    Nē, es durvis noslēdzu, man bija istabas atslēga.

Viņa rīkojas saprātīgi, profesija uzspiež zīmogu, Kaņa

nodomāja. Pēc brītiņa viņš ievaicājās:

—    Vai vakar brāli kāds apciemoja?

—    Nē, vakar pie mums neviens nav bijis.

. Nelielā istaba ar logu uz dārzu bija piesūkusies ar ētera dvaku, kaktā pa roku galam sastumtas tabure- > tes. Uz molberta loga tuvumā stāvēja kvadrātiskas formas gleznojums — pelēks fons, uz tā ieslīpi uztriepta spilgtu krāsu laukumu kompozīcija, blakām vairāki līdzīgi darbi ķījrāmjos. No visiem šiem glez- ļ nojumiem, kaut arī šķietami atšķirīgiem, vēdīja dīvaina, satraucoša murgainu vīziju pasaule. Vojnaram radās iespaids, ka tie gleznoti nevaldāma uzbudinājuma lēkmē, gandrīz vai vājprātā. Acu priekšā nostājās uz nodaļu ataicinātais Suļima — nedabiski saspringts, spīdošām acīm, šaurām, nervozām rokām.

Kaņa iešķībi, ar aizdomām aplūkoja gleznas. Tad ar pirkstu pakasīja deniņus.

—     Hm… kas te īsti domāts?… — viņš norūca pie sevis.

Pēc tam viņš pārgāja uz istabas otru galu. To aizņēma garš rakstāmgalds, pareizāk sakot — parasts galds ar klāt piemeistarotām atvilktnēm. Galds bija nokrauts ar audekla ruļļiem, grāmatām, juku jukām stāvēja burciņas ar otām un zīmuļiem.

Abi milicijas darbinieki vērīgi aplūkoja ikvienu priekšmetu, lai, pamatojoties uz šīs telpas specifisko atmosfēru, gūtu priekšstatu par cilvēku, kurš bija padarījis sev galu.

Vojnars paraudzījās uz Evu Suļimu, kas sekoja viņiem klusēdama.

—     Man ļoti nepatīkami, taču dienesta pienākums liek… — viņš norādīja uz galda atvilktnēm. Kapteinis pavilka uz āru augšējo atvilktni. Eļļas krāsu tūbiņas, lupatiņas, burciņas ar terpentīnu. Otrā atvilktnē bija krietni aizsākta konjaka pudele, dažas šā tā nomestas kaklasaites, elektriskais bārdas skujamais, tipiski vecpuisiska nekārtība. Trešajā, apakšējā atvilktnē bija divas kārbiņas: pirmā — no koka, inkrustēta ar perlamutru, otra mazāka — no metāla.

Kaņa atvēra koka lādīti, izņēma žūksni fotogrāfiju. Tie bija fotouzņēmumi no skolas laikiem, biedru un skolotāju pulkā, daži no ekskursijām, daži uzņemti Mākslas akadēmijas pagalmā.

—    Atvaino, — Vojnars izņēma Kaņam no rokām paliela formāta fotogrāfiju, kurā bija ieraudzījis jauno Suļimu. Fotouzņēmums bija izdarīts pie ūdeņiem, aizmugurē slējās burulaiva, piesieta pie laivu piestātnes.

Apņēmusi Suļimu ap vidu, blakus stāvēja smaidīga meitene. Fotogrāfijas otrā pusē bija atzīmēts pagājušais gads un vieta — Gižicka.

—    Vai jūs pazīstat šo sievieti? — Vojnars pasniedza fotogrāfiju Evai.

Viņa to vērīgi aplūkoja, izlasīja datumu.

—    Savādi, — viņa domīgi ierunājās. — Man pat prātā neienāca.

—    Tātad jūs viņu pazīstat?

—    Kā tad… Viņa ir medmāsa slimnīcā, kur gulēja mans brālis. Viņam bija divas operācijas, pirms trim un pirms diviem gadiem. Viņa bija viena no māsiņām, kas kopa brāli. Bet, ka šī pazīšanās varētu turpināties, man neienāca ne prātā.

—    Vai jūs viņas vārdu neatceraties? — Kaņa noprasīja.

—    Nē, taču es zinu viņas uzvārdu. Medmāsa Gurska.

—    Un slimnīca?

—    Tā, kas Plockas ielā.

—    Paldies, pilnīgi pietiek. Atļaujiet uzdot jums vēl dažus jautājumus. Ko jūs varat pateikt par brāļa attiecībām ar tēvu? Mums zināms, ka viņš nebija profesora Su- ļimas īstais dēls. Vai viņu starpā neatgadījās konflikti?

—    Nē. Neko tādu es neatminos. Tas ir… to gan nevar saukt par konfliktu, bet pagājušajā nedēļā viņiem iznāca sava veida nesaprašanās.

—    Es jūs lūdzu — neslēpiet neko. Ikviens sīkums var izrādīties svarīgs, — ieteicās Kaņa.

—    Reizēm gadījās, ka brālim vajadzēja naudu… Tēvs šad tad deva viņam zināmu summu. Nesen Mi- hals griezās pie manis ar šādu lūgumu. Viņš bija stipri satraukts. Man diemžēl naudas nebija. Pēc tam viņš runāja ar tēvu. Acīmredzot tēvs viņam bija atteicis, jo no kabineta Mihals iznāca ļoti uzbudināts.

—    No jūsu tēva istabas nekas neesot pazudis, — ieminējās Kaņa. — Ne nauda, ne dārglietas nebija aiztiktas?

—    Tik tiešām, pārmeklējot rakstāmgaldā atrada naudu un dārglietas. Taču, — Eva mirkli svārstījās, — dažas dienas pēc tās sarunas ar brāli es pamanīju, ka man pazudusi vērtīga broša. Nudien nezinu,., varbūt pati to nozaudēju… Ļoti nepatīkams gadījums. Lai šis fakts paliek starp mums.

Vojnars pamāja ar galvu.

—    Paldies par uzticēšanos. Vai jūsu brālis smēķēja?

—    Jā, bet visai reti. Viņš nebija zvērināts pīpmanis.

—    Vai dzēra? — Kaņa noprasīja.

—    Vispār ne. Reizumis īpašu svinibu gadījumos.

—           Un sievietes? — Kaņa turpināja taujāt. — Varbūt kādi sarežģījumi šinī jautājumā?

—           Par to es nekā nezinu. Sī fotogrāfija mani pārsteidza.

—    Kāds cēlonis viņa nervozitātei?

—    Nudien nemāku teikt…

—           Vai izraudzītā profesija nesagādāja viņam vilšanos? — Kaņa atkal uzmeta skeptisku skatienu gleznām.

—           Nē, brālis ļoti aizrāvās ar glezniecību. Dažs labs viņa darbus iegādājās.

—           Hm… — Kaņa nodūca. — Varbūt jūs nojaušat, kas pamudinājis brāli uz pašnāvību?

—           Ne mazākā mērā. Un tas man ir tas drausmīgākais.

Vojnars atvēra metāla kārbiņu. Tajā atradās otra — mazāka un tanī — divas šļirces.

—           Vai pēdējā laikā jūsu brālis gāja uz injekcijām? Vai ārsts bija viņam tās parakstījis? — Vojnars uzrunāja Evu Suļimu.

—           Neko tādu es nezinu. Iespējams, tas palicis no slimnīcas laikiem. Viņš ne par ko nesūdzējās.

Vojnars aizvēra metāla kārbiņu, iedeva to Kaņam.

—           Paņem līdzi un nogādā uz laboratoriju. Jūsu brāļa fotogrāfiju es pagaidām paturēšu. Jā-ā, vai jums neatrastos jūsu līgavaiņa fotogrāfija? Es gribētu to dabūt uz vienu dienu, būs vajadzīga.

—           Labi, — Eva nelabprāt apsolīja. — Ja tas ir nepieciešams.

—           Un tagad uz brītiņu vēl ieiesim pana profesora istabā. Lūdzu, — viņš palaida Evu pa priekšu.

Viņi nokļuva plašā kabinetā. Eva Suļima piegāja pie loga un atvilka sāņus aizkarus.

—           Neliecieties traucēties, — Vojnars uzrunāja Evu. — Pirms doties prom, mēs vēl redzēsimies.

Eva saprotoši palocīja galvu.

—    Es būšu viesistabā.

—           Skaties un ielāgo, — Vojnars ar rokas vēzienu paskubināja Kaņu. — Manuprāt, viss stāv gluži tāpat kā pirmās apskates laikā.

—    Laikam gan, — Kaņa paskatījās uz atzveltnes krēslu. — Tāpat kā uzņēmumā, ko tu man parādīji. Apsēdies krēslā, — viņš teica.

Kaņa piegāja pie loga, tad pagriezās.

—    Tā ir, neesmu kļūdījies. Krēslā sēdošais nav redzams. — Viņš vēlreiz piegāja pie loga un izliecās ārā. — Zemu, — Kaņa secināja. — Ierāpties var bez jebkādām grūtībām. Krūmi saauguši biezi, labi aizsedz no abām pusēm, ij no šejienes, ij no ielas. — Tad viņš piegāja pie grāmatu plaukta. — Nieks vien ir — vairāki tūkstoši sējumu… A, bet šeit laikam vienā mierā atdusas traģiskā notikuma vaininieks. — To sacījis, Kaņa apgāja apkārt tukšajam akmens sar- kofāgam un apstājās pie koka šķirsta, kam bija cilvēka apveids. No vāka, izgreznota ar apzeltījumiem un apgleznojumiem zilā un purpurā, pretī vērās rāmā mierā sastingusi seja patuklām lūpām. Zem plānajiem, spēcīgi iezīmētajiem uzacu lokiem raudzījās tumši, noslēpumaini redzokļi. Šaurās rokas, greznotas daudziem gredzeniem, bija sakrustotas uz krūtīm.

—    Mūmija ir šķirstā? — Kaņa apvaicājās.

Viņš pacēla vāku. Mūmija bija viscaur cieši notīta šaurām audekla strēmelēm. Daļa saites bija sarullēta, nolikta turpat līdzās. Domājams, tā bija virsējā kārta, piesūcināta sveķveidīgām vielām. Malās šur un tur zaigoja plānas zelta sloksnītes ar nesaprotamām zīmēm.

—    Citāti no Mirušo grāmatas, — Vojnars paskaidroja.

—_A, atceros, lasīju «Faraonā», — Kaņa saprotoši pamaja. — Lūgsnas un buramie vārdi, kas palīdzēja aizgājējam pārcelties uz viņpasauli. Tā bija? Cik gadiņu šitam varētu but? — viņš aptvēra diviem pirkstiem šķirsta vāka malu.

Vojnars brītiņu domāja.

—    Ja atmiņa mani neviļ — nesen es iegādājos detalizēti izklāstītu Ēģiptes vēsturi —, šis gadījums attiecināms uz Jaunās Valsts XVIII dinastiju. Kaut kas ap 1300. gadu pirms mūsu ēras, pieskaiti klāt vēl 1969 gadus, un iznāks pāri par trīstūkstoš divsimt sešdesmit gadiem.

Kaņa pārsteigts iesvilpās un uzsita ar pirkstu pa vāku.

—          Lūdzu, ko nozīmē solīds agrāko laiku darbs. Neviena plīsumiņa, ari krāsa nelobās, — viņš pārvilka ar delnu pa sarkofāgu.

—    Ejam nu, — Vojnars pārtrauca viņu. — Aizver logu. Atgādini man rīt, lai es sazinos ar Polijas Zinātņu akadēmijas Vidusjūras baseina arheoloģijas nodalu un Tautas muzeju. Mūmija pēc iespējas ātrāk jānodod viņiem.

Eva Sulima gaidīja viņus hollā. Viņa pasniedza Voj- naram aploksni.

—    Lūdzu, te būs fotogrāfija, ko jūs lūdzāt. Man bija tikai viena.

Viņi iekāpa mašīnā. Kādu laiciņu abi brauca klusēdami.

—    Vienreizēji skaista meitene, — Kaņa ierunājās pirmais un pašķielēja uz Vojnaru.

—    Jā, jā, patiesi, — Vojnars attapās no domām. — Paklau, darīsim tā. Aizbrauksim uz milicijas nodaļu, tu paņemsi dienesta mašīnu un dosies uz Očku rajona slimnīcu. Tur tu uzzināsi, pirmkārt, kādu indi viņš ieņēmis. Sekcija droši vien būs jau galā. Otrkārt, sadabū rokā personas, kas bijušas klāt viņa agonijas brīdī, varbūt atceras, ko viņš runājis… Pēc tam brauc uz slimnīcu Plockas ielā. Kancelejā tev jāuzzina Gur- skas adrese. Vari uzdoties par radagabalu no provinces. Ja viņa gadījumā būs slimnīcā, uz kanceleju neej, bet kaut kādā veidā uzzini viņas vārdu. Pārējos datus tu dabūsi adrešu galdā. Treškārt, pacenties pēc iespējas ātrāk nogādāt mūsu laboratorijā kārbiņu ar šļircēm. Jānoskaidro, kādas zāles ar tām injicētas. Kas zina, varbūt kādas narkotikas? Līdz pulksten četriem es būšu uz vietas, pēc tam mājās. Papūlies sadzīt mani rokā.

—    Šodien ir otrdiena, uz džudo tu nebrauc?

—    Nē, tagad mēs trenējamies ceturtdienās.

* * *

Pēc dažām stundām Kaņa ieradās pie Vojnara. No portfeļa viņš izvilka pudeli vermuta.

—     Sirds muskuļu stiprināšanai, — viņš teica, apsēzdamies pie galda. — Lai velns rauj to tavu liftu.

—    Rīt būšot kārtībā. Kas jauns?

—          Očku slimnīcā konstatējuši, ka jaunā Suļimas nāves cēlonis Ir pamatīga lumināla deva. Klasisks pašnāvības gadījums. Ko Suļima teicis agonija? Neko vairāk, kā uzzinājām no viņa māsas. Biju ari slimnīcā Plockas ielā. Medmāsa Gurska tieši tai laikā dežurēja, tāpēc nevarēju interesēties par viņu kancelejā, tūliņ būtu pasaukuši. Vajadzēja griezties pie sarga. Notēloju biklu pielūdzēju, kurš grib aizsūtīt viņai ziedus, taču nezina nedz māsiņas Gurskas vārdu, nedz adresi, Daži zloti — un lieta bija darīta. Viņu sauc Kristīna, un te ir adrese, — Kaņa pastiepa Vojnaram lapiņu. — Rīt viņa ir brīva, priekšpusdienā vajadzētu būt mājās. Tagad nākamais punkts — analīzes rezultāti no mūsu laboratorijas. Tev ir labs deguns: šļircēs konstatēts mor- fijs.

—    Redzi nu! — Vojnars sarosījās. — Tagad mēs viņu ieraugām pavisam citādā gaismā.

—    Un nepavisam ne rožainā, — Kaņa papildināja. — Cilvēks, kas nonācis šī netikuma varā, lai tiktu pie narkotikas, ir spējīgs uz visu. Varbūt ari jāņem vērā, ka viņš nebija profesora īstais dēls, bet tikai adoptēts māsas bērns.

—    Tagad ir skaidrs, ka lietas noskaidrošana mums jāveic divos virzienos, — teica Vojnars. — Viens — tas ir mirušais Mihals Sujima un vide, kurā viņš apgrozījās un par kuru nekā nezinām, otrs…

—    … Viktors Radoņs, profesora līdzstrādnieks, Evas Sulimas saderētais, — Kaņa pabeidza biedra domu.

—    Tieši tā. Diemžēl mēs netiekam klāt pie tā, kas saistīts ar Radoņu, bet, iekams nesavienosim šos divus ķēdes locekļus, aina nebūs pilnīga. Rīt pat mēģināšu šai jautājumā aprunāties ar pulkvedi. Mums ar Radoņu nepieciešami tieši kontakti.

Kaņa piepildīja glāzīti ar vermutu.

—    Tas nebūs tik viegli. Atsaukt viņu uz Varšavu? Viņš var nereaģēt uz izsaukumu. Vadīt izmeklēšanas darbu tur? Mēs nepiederam pie Interpola. Lai gan šinī gadījumā, ja runa ir par slepkavību, mēs saņemtu piekrišanu no Interpola centra Šveicē. Tad mums būtu tiesības izbraukt uz turieni un darboties tur. Šī lietiņa nav no otršķirīgajām, tāpēc varētu izdoties. Uz tavu veselību! — Kaņa iedzēra krietnu malku vermuta un vairākkārt pārstaigāja šurpu turpu istabu. Sakārtoja vāzē pusvītušos ziedus, pārlaida ar pirkstu pa noputējušo televizoru. — Jūtams sievietes trūkums, — viņš ieteicās, iesānis pašķielēdams uz draugu. — Tev ir divas istabas, vajadzētu tak beidzot apsievoties.

Vojnars palaida gar ausīm šo piezīmi, pielēja klāt vīnu.

—    Vēl uz mirkli atgriezīsimies pie lietas. Pirmais protokols noraida zādzības motīvu, jo rakstāmgaldā tika atrasta nauda un vērtslietas. Par papirusa nozušanu es nerunāju, jo tolaik par to neviens nezināja. Tātad aplaupīšana izpaliek, labs ir. Bet kas var apzvērēt, ka nauda atrasta tikpat, cik bija pirms slepkavības? Tas, kurš naudu iekāroja, varēja paņemt tikai tik, cik viņam tobrīd vajadzēja. Tas varēja būt arī neprofesionāls zaglis. Eva Suļima ieminējās par nozudušo brošu.

—    Tu domā par Mihalu Suļimu, kuram piepeši ieva- jadzējās naudu un vienīgi naudu, bet kuru neinteresēja papiruss, jā?

—    Tā, protams, ir tikai viena no daudzām versijām, — Vojnars turpināja. — Tagad mēs zinām, ka nozudis arī papiruss. Tam, kurš par to interesējās un zināja, kas tur minēts, papiruss bija nesalīdzināmi vērtīgāks par naudas summu rakstāmgaldā. Par to nav šaubu. Tātad varam pieņemt, ka šinī notikumā piedalījušies divi, kuri darbojušies viens pēc otra ar ļoti mazu laika atstarpi. Viņi varēja būt pazīstami, bet tikpat labi — pilnīgi sveši. Ja pieņemam, ka bijuši divi, tad profesora nāves vaininieks noteikti bijis tikai viens. Tas, kurš kabinetā iekļuva pirmais. Es pieļauju varbūtību, ka otrs, nokļuvis kabinetā pēc pirmā, nav zinājis par profesora nāvi un ka viņa līķis atrodas darbistabā. Paraugies vēlreiz uz fotogrāfijām. Krītot profesors sagrīļojās un nokrita pa labi no akmens sar- kofāga, kas viņu galīgi aizsedz. Tagad varam uzdot sev jautājumu: kurš no šiem diviem kabinetā bija pirmais un kādā nolūkā tur ieradās — pēc papirusa vai naudas?

Kaņa izskatījās pārsteigts.

—    Tas man neienāca prātā. Bet izslēgts nav. Katrā ziņā šāda dueta iespējamību der paturēt prātā. — Viņš iztukšoja glāzīti un uzlūkoja Vojnaru. — Redzu, ka vermuts uz tevi labi iedarbojas. — Kaņa izstaipījās. — Taisnību sakot, esmu izpumpējies. Ja šodien neesmu vairs vajadzīgs, es dotos nosnausties.

Kad Kaņa bija aizgājis, Vojnars apsēdās pie rakstāmgalda, izvilka no portfeļa aploksni, ko bija iedevusi Eva, un uzrakstīja uz tās: «Viktors Radoņs, profesora Sujimas zinātniskais līdzstrādnieks, Evas Suļi- mas saderētais.»

Aploksnē bija paprāva formāta neprofesionāli uzņemta fotogrāfija — divi uz kafejnīcas terases sēdoši cilvēki: Eva un krietni par viņu vecāks vīrietis.

Tātad viņš izskatās tāds, Vojnars vērīgi aplūkoja Radoņa inteliģento, nopietno seju. Jau gados, taču piederīgs tam vīriešu tipam, kāds sievietēm patīk. Otrā pusē Vojnars izlasīja: «Kazimežas pilsēta Vislas krastā. Kaiejnīca «Estere».»

Šī kafejnīciņa ar tai raksturīgo balustrādi Vojnaram nebija sveša. Tās aizmugurē atrodas maza viesnīciņa, reiz dienesta komandējuma laikā viņš tanī bija pārnakšņojis. Viņš raudzījās Evas pazīstamajā, smieklos starojošajā sejā. Varbūt abi tur pakavējušies līdz nākamajai dienai?…

—    Kas man par to… — viņš atģidās. Vojnars nopūtās kā pēc krietnas piepūles, vēlreiz paraudzījās uz Evu, pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem un ielika fotogrāfiju atpakaļ aploksnē. Viņa skatiens pakavējās pie vāzes ar apvītušajiem ziediem. — Pie velna, — viņš norūca. — Jāiet gulēt.

* * *

Nākamās dienas rītā pulksten astoņos Vojnars piezvanīja pie Plockas ielas slimnīcas medmāsas dzīvokļa durvīm. Durvis atvēra slaida, mazliet lellīga gaišmate tumšiem riņķiem zem acīm, — viņai varēja būt nedaudz pāri divdesmit.

—    Pane Kristīna Gurska? — kapteinis jautāja.

—    Jā, — viņa nogaidoši lūkojās pretī.

—    Esmu ieradies dienesta darīšanās, — Vojnars paskaidroja. — Domāju, ka neaizkavēšu jūs ilgi.

—    Lūdzu, nāciet iekšā.

Pa šauru gaiteni viņš nokļuva plašā istabā. Katrs priekšmets te laistīt laistījās, viss tīrs un spodrs. Uz galda un plaukta ar grāmatām bija novietoti daudzi nieciņi. Abās pusēs koka puķu podam ar kupli saaugušu gumijkoku uz grīdas gulēja divi raibi spilveni. Trešais, sašūts no krāsainu lupatiņu trīsstūrīšiem, nolikts dīvāna vidū. Spilvenu bija okupējis kails nēģe- rēns-lellis uz priekšu pastieptām roķelēm. Kopumā istaba atgādināja no ielas apskatāmu veikala skatlogu, ko iekārtojis mazpilsētiņas dekorators.

«Sievietes roka,» Vojnars atcerējās Kaņas vārdus. «Laikam jau te nedrīkst neko aiztikt vai izkustināt no vietas. Diez kur viņa sēž un guļ?»

Jaunā sieviete stāvēja istabas vidīi un gaidīja.

—      Esmu izmeklēšanas dienesta virsnieks, — Vojnars stādījās priekšā un parādīja apliecību.

Viņa palocīja galvu, tuvāk neielūkodamās dokumentā.

—      Es ierados pie jums pats, jo negribēju sūtīt uzaicinājumu. Domāju, ka saruna mājas apstākļos būs jums tīkamāka.

—    Lūdzu, — viņa novāca no krēsla milzīgu lāci.

—     Sēdieties. Taču ticiet man, ar to, kas noticis, man nav nekā kopīga. Tik tiešām nekā, — viņa piemetināja aizlūstošā balsī.

—    Tātad jūs jau zināt?

—      Vakar pēc darba piezvanīju viņam uz mājām. Atbildēja kāda vecāka sieviete, šķiet, viņa tante. Viņa man pateica, ka viņš izdarījis pašnāvību… Augstais dievs, — meitene piespieda pirkstus pie deniņiem,

—    to varēja gaidīt. Bet es, ticiet man, tik tiešām pie tā neesmu vainīga…

— Es saprotu jūsu uztraukumu. Atnācu tikai, lai iegūtu dažas ziņas, kas palīdzēs mums noskaidrot Mi- hala Suļimas pašnāvības iemeslu. Vienīgi no jūsu atklātības būs atkarīgs, vai jūsu vārds paliks tīrs un neaptraipīts. Jūs esat jauna, jums vēl ilgi būs jāstrādā savā profesijā. Taču tādā gadījumā jūsu reputācijai jābūt nevainojamai. Par pierādījumu, ka esam pa daļai orientēti jūsu attiecībās, parādīšu jums šo. — Vojnars nolika sievietei priekšā fotogrāfiju no Gižickas.

Rokā viņa to nepaņēma, tikai skatījās, kā negribēdama ticēt savām acīm.

—      Jautājiet, lūdzu, — viņa sacīja un pievērsa skatienu grīdai.

—    Cik sen jūs pazināt Suļimu?

—    Gandrīz trīs gadus.

—    Kur jūs ar viņu iepazināties?

—      Mūsu slimnīcā. Pirms trim gadiem viņam taisīja operāciju. Pēc gada — vēlreiz. Es viņu kopu…

—    Viņš nebija jums gluži svešs cilvēks?

Viņa saritināja pirkstos galda sedziņas malu, sakoda lūpas.

—    Mums bija padomā apprecēties…

—    Vai jūs zinājāt, ka viņš sev špricē morfiju?

Sieviete strauji paslēja galvu un ieurbās Vojnarā

aiz pārsteiguma ieplestām acīm.

—    Jā, zināju… Tā bija viņa un arī mana nelaime. Pie morfija viņš pierada slimnīcā. Viņam bija stipras sāpes, tādēļ laiku pa laikam devām morfiju… Ir organismi, kuri viegli pierod pie tā. Dažiem trūkst gribasspēka, lai tiktu no tā vaļā. Es lūdzu viņu atmest, viņš mēģināja cīnīties pret to… Kādu laiciņu noturējās, pēc tam atkal padevās. Viņš skaidri apzinājās, cik tas bīstami un ar ko tas var beigties. — Viņa runāja arvien straujāk, pirkstiem nervozi gludinādama galda sedziņu. — Es lūdzu viņu… Vairākkārt viņš sacīja, ka neizturēšot… ka viņu nobeigšot cīniņš par morfiju, ka tas viņu novedīšot pie pašnāvības…

—    Vai jūs palīdzējāt viņam sadabūt morfiju? Jūs strādājat slimnīcā.

—    Patiesībā tas ir neiespējami. Morfijs ir stingrā uzskaitē. Atzīstos, vienreiz man izdevās nelegāli paņemt, bet tas arī viss. — Viņa pielika mutautiņu pie acīm, tad ilgstoši un rūpīgi slaucīja degunu.

—    Vai jums ir zināmas vietas, kur jūsu iecerētais iegādājās morfiju, varbūt jūs ko zināt par personām, ar kurām viņš uzturēja sakarus šai lietā? Tas ir ļoti svarīgi, es ceru uz jūsu atklātību.

Viņa saņurcīja kabatdrāniņu dūrē, noliedzoši papurināja galvu.

—    Nezinu. Zinu tikai, ka tādi nelegāli avoti pastāv. Man par tiem viņš neko nestāstīja. Cilvēki, kuri tos izmanto, cenšas to neizpaust. Varu vienīgi nojaust. Viņš bieži pieminēja restorānu «Narcise». Restorānu dzīve Mihalu nesaistīja, tātad nekas cits nevarēja viņu vilināt uz turieni. Jūs taču zināt, ka ir restorāni, kurus mēdz apmeklēt vidutāji narkotisko līdzekļu tirdzniecībā. Domāju, ka tādās reizēs, kad nebija morfija, viņš iegādājās kokaīnu.

—    Paldies par atklātību. Tas apmēram būtu viss. Vēl tikai divi jautājumi. Vai pans Suļima smēķēja?

—    Jā.

—    Un kādu marku? Vai vienmēr vienu un to pašu?

—    Nezinu vis. Es tam nepievērsu uzmanību. Taču man šķiet, ka viņš smēķēja vislētākās cigaretes, sacīja, ka tām esot stiprāka tabaka.

—    Vēl viens jautājums. Vai bieži viņam gadījās naudas grūtības? Narkotiskās vielas maksā bargu naudu, pat visbagātāko var izputināt. Kur viņš ņēma līdzekļus?

—     Zinu, ka viņš katru mēnesi saņēma zināmu summu no tēva. Reizēm viņam izdevās pārdot kādu gleznu vai nopelnīt ar izstāžu noformēšanu. Nesen viņš noformēja Kultūras pils izstāžu zāli… Zinu, ka aizņēmās no māsas… Es arī, cik varēdama… Visi mani ietaupījumi aizgāja par šo indi.

Vojnars piecēlās, aizvēra bloknotu.

—    Tas arī viss. Par mūsu sarunu lūdzu nebilst ne vārda. Es paļaujos uz jums. Ja gadījumā jūs atcerēsities vēl ko un gribētu papildināt savu liecību, lūdzu, piezvaniet pa šo numuru, — Vojnars pasniedza no piezīmju grāmatiņas izrautu lapiņu.

# * *

Poručiks Kaņa ienāca Vojnara dienesta kabinetā, nesdams divas tases kūpošas kafijas.

—     Dopinga porcija, — viņš pavēstīja, kad laimīgi bija nokļuvis līdz galdiņam. — Velns viņu sazin, ko ši dieniņa mums atnesīs, drošs paliek drošs, jāieslēdz maksimālais ātrums. — Viņš apsēdās pie galdiņa. — Kā pagāja tikšanās ar balto personālu no Plockas ielas? Uzskrēji virsā plēsoņai?

—    Tieši otrādi, drīzāk jau — jaunam, izbiedētam cālēnam. Uzzināju no viņas, ka Mihala Suļimas narkotiskie sakari jāmeklē «Narcisē».

—    Viņa zināja, ka viņš lieto morfiju?

—    Jā. Un pieļauj iespēju, ka Suļima to iegādājies no kāda, kurš apmeklē «Narcisi». Vajag painteresēties par šo iestādīti. Kas zina, varbūt pie viena uztaustīsim pavedienu, kas aizvedīs mūs ne tikai pie Mihala Suļimas pašnāvības cēloņa, bet arī pie profesora nogalināšanas.

Kaņa apšaubīdams pašūpoja galvu.

—    Visai maz ticams. Es nekādi nevaru saskatīt sakarību starp profesora papirusa zādzību un viņa dēla narkomāniju. Redzi, tava koncepcija par divām personām man liekas tik pārliecinoša, ka es kopš tā brīža šis divas lietas skatu pilnīgi savrup. Un, pēc manām domām, visvairāk ieinteresēts papirusa iegūšanā bija arheologs Radoņs, neviens cits.

—    Vai šādu atrisinājumu izvirza tava intuīcija? — kapteinis mazliet paironizēja.

—    Šoreiz gluži parasta loģika. Drīzāk var teikt, ka tu vadies no intuīcijas, jo tev rādās, ka «Narcisē» uztaustīsi pavedienu, kas saistīts ar profesora varmācīgo nāvi.

Vojnars kļuva nopietns.

—    Redzēsim, man patiešām šķiet, ka «Narcisei» būs svarīga loma abos šajos notikumos.

Pēc dažām minūtēm abi pārlūkoja par «Narcisi» ievākto informāciju: superklases lokāls. Apmēram divsimt vietu. Dansings, orķestris. Liels skaits pastāvīgu klientu. Restorānu apmeklē augstākās kategorijas vieglas uzvedības meičas, uzvedas rāmi. Starp viesiem pārsvarā iebraucēji, kuri ieradušies galvaspilsētā komandējumā. Bieži viesi ir arī ārzemnieki. Divas reizes «Narcisē» atklāta valūtas spekulantu organizācija. Nav izslēgta iespēja, ka restorānu apmeklē arī starpnieki tirdzniecībā ar narkotiskajām vielām.

—    Kas no mūsu ļaudīm tur strādā? — Vojnars noprasīja.

—    Bārmene Matilde, Prāgas rajona miliča sieva, un garderobists — pensionārs-invalīds. Abi absolūti uzticami.

—    Labi, tas ir pietiekami. Vēl šodien pacenties sazināties ar viņiem. Gaidīšu pirmās vēstis.

«Narcise» bija izvietojusies divos stāvos. Augšējā atradās restorāns, kas plata balkona veidā ieskāva zāli, apakšā bija ierīkota deju grīda. Tieši no ielas caur garderobi veda uzeja balkona daļā, no kurienes pa platām, ar purpursarkana plīša paklāju noklātām kāpnēm varēja nokļūt apakšējā stāvā. Zāles centrā bija parkets dejotājiem. Dzijumā pie sienas pacēlās po- dijs orķestrantiem. Ap parketu izvietoti piecpadsmit galdiņi, Pa labi no kāpnēm visas sienas garumā pletās bārs.

Bija vēl krietni agrs, taču uz orķestra paaugstinājuma bija jau novietoti instrumenti. Abās zālēs snaudulīgi kūņojās restorāna apkalpojošais personāls: augšā — oficianti, apakšā — oficiantes. Viņi izkārtoja uz galdiņiem salvešu piramīdiņas, papildināja gāzēlā ūdens krājumus, spodrināja glāzes līdz kristāliskam zaigojumam. Restorānā valdīja tīkami noskaņojoša puskrēsla.

Apakšstāva bārā, atspulgodamās spogujsienā un lietpratējus gaidīdama, bija sastingusi vesela baterija pudeju ar augstākā labuma degvīniem un ārzemju konjakiem. Ar niķeli apjoztās letes labajā pusē atradās stikla vitrīnskapis. Līdzīgi krāsainai mozaīkai no vitrīnas" gardēdi mudinoši uzrunāja ar izdomu izdekorētās sviestmaizītes, paplātes ar lasi, Astrahaņas zilmu- guras laša kaviārs. Pa labi augšup slējās moderna itāļu kafijas automāta četras sviriņas.

Starp šiem mirguļojošajiem spīgojumiem, vizmām un kairinošajām smaržām, kas šeit virmoja, kārdinādamas gastronomijas baudītājus, otrpus marmora letei stāvēja krāšņa, kupla, zeltmataina bārmene.

—    Pane Matilde? — Kaņa gribēja pārliecināties.

Bārmene apstiprinoši pamāja. Vērīgu skatienu, kas

bija radis novērtēt klientus, viņas acis pārslīdēja Ka- ņas sārtenajai sejai un plecos apspīlētajai žaketei.

—    Vai jūs no kontroles? — Viņa noprasīja, abām rokām sakārtodama uz muguras atrisušās matu cirtas.

—    Esmu no iestādes, kur strādā jūsu vīrs. — Viņš neuzkrītoši parādīja apliecību.

—    Ak tā?… — Kaņa saklausīja viņas balsī patīkamu pārsteigumu. — Esmu jūsu rīcībā. Varbūt jūs ko iedzertu?

—    Jūsu sabiedrībā es labprāt iedzeršu kafiju un, lūdzu, divus vermutus. Ja jums pievērsīs uzmanību, — Kaņa norādīja ar skatienu uz oficianti, kas raudzījās šurp, — sakiet, ka esmu jūsu radinieks no provinces.

—    Viņa ir pašu cilvēks, Visja, manas māsas meita, — Matilde paskaidroja. — Mēs cenšamies, lai cilvēku no malas būtu pēc iespējas mazāk. Tāds darbs, visu laiku jāskatās cilvēkiem uz nagiem.

Kaņa saprotoši palocīja galvu.

—          Man pie jums tāda lieta, — viņš pavērās apkārt, vai kāds nestāv tuvumā, tad nolika uz letes Mihala Suļimas fotogrāfiju un piesedza to ar avīzi. — Gribu pasvītrot, tas jātur pilnīgā slepenībā, — viņš uzlūkoja Matildi. — Lūdzu, uzmanīgi apskatiet šo vīrieti un pasakiet — vai esat viņu manījusi jūsu lokālā?

Pane Matilde pastūma avīzi sāņus, noliecās pār leti, vērīgi aplūkoja fotogrāfiju.

—    Jā, viņš mēdza te iegriezties, pavisam noteikti. Parasti pasūtīja šeriju ar kafiju. Viņš nebija no biežajiem viesiem. Nāca šurp viens, bez sievietēm. Tēriņi bija minimāli.

—     Jūs sakāt, ka viņš nācis bez sievietēm. Varbūt tepat uz vietas nodibināja pazīšanos? Pie jums taču nāk meičas, kurām tīk jauki pavadīt vakaru.

—    Skaidrs, tādu nekad netrūkst. Es gan neatminos, ka viņš būtu līksmojis šādā kompānijā.

—    Tātad visu vakaru nosēdēja gluži viens?

—    Nē, to es neteicu. Man jāpadomā, jūs tak saprotat, te apgrozās tik daudz cilvēku. Kad sanāk biezs, galva iet uz riņķi. Jāuzmana kafijas automāts, dzērienu markas, jāizsniedz alkohols, neatliek laika skatīties apkārt. Bet tūliņ uzzināsim visu līdz pēdējam sīkumam. Visja! — Pane Matilde pameta ar roku garām ejošajai māsasmeitai. — Vispirms pielej automātā ūdeni, pēc tam iedod simtiņu tam šnabdegunim, — viņa norādīja uz vārgulīgu vīreli, kurš stāvēja bāra galā, — seja tam bija skumīga, saspriegta gaidās. — Tas ir mūsu pavārs, — viņa paskaidroja. — Ja viņš tagad neieķers, nesalāpīs paģiras, nav ko cerēt, ka no virtuves nāks pieklājīgi karstie, Paga, Visja, — bārmene vēlreiz aizturēja oficianti, — iedod simtiņu arī Jaņa- kovai. Tā mūmija jau pa trešam lāgam snaiksta galvu uz bāra pusi. Žigli nokārto ar šiem un nāc atpakaļ.

—    Es saprotu, bez pavāra nevar, bet ko tāda tualetes tantiņa jums var iegriezt? — Kaņa nobrīnījās.

—    Viņa? Lai tikai restorānā sākas rosība, pats zināt, pēc aliņa un vēderus pielocījuši, klienti uz turieni skriešus skrien, tā šī klāt, sak, izbeigušās ziepes vai papīrs un viņa nevienu šodien neapkalpošot.

—    Sēdies, Visja, — pane Matilde pabīdīja oficiantei ķebli. — Un iegaumē, par to, ko mēs te runājam, ne skaņas. Mute ciet un nevienam ne vārdiņa, citādi iz- lidināšu viens divi. Tu zini, ar mani nav joki. Un neviena arodbiedrība tevi nepaglābs.

Kaņa tik tikko noturējās neiesmējies. Va vella, ja šitai ko pretī, ķezā līdz ausīm.

Meitene paraustīja plecus.

—    Kāpēc tā, krustmāmiņ … vai es ko kādreiz…

—           Labi jau, labi, — pane Matilde pārtrauca viņu. — Aplūko kārtīgi šo te puisieti fotogrāfijā un pasaki, vai viņš vienmēr sēdēja viens vai reizēm kāds piesitās šim klāt.

—           Ar sievietēm nesēdēja, — bridi padomājusi, meitene atbildēja.

—    Bet ar puišiem? Varbūt viņš ir pederasts?

—           Nē, krustmāmiņ. Pediķi apmetas tur, kaktā pa kreisi. Bet Rūdolfs Valentīno gan bieži piesēdās pie viņa galdiņa, reizēm abi kopā izgāja.

—    Kas tas tāds? — Kaņa izbrīnījās.

—    yalentīno jeb Rudijs, tā viņu te dēvē.

—           A, nu es zinu, — Matilde savēcināja rokassprādzēm rotātās rokas. — Tas ir viens tāds tumšmatis, smukulītis ar bakenītēm.

—           Ar ko viņš nodarbojas? Es domāju — kāda profesija? — Kaņa painteresējās.

—           Vai tramvajā prasa, kāda kuram profesija? Šeit tas pats. Galvenais, lai klients pasūta un pēc tam samaksā. Jo, ja nesamaksās, tad gan var iznākt, ka mums būs jāmaina profesija.

Pēkšņi līdzās kā no zemes iznira izsūtāmais zēns, izstieptā rokā turēdams lapu ar uzrakstu: «RĒĶINS».

—           Pane priekšniece, čaļi no Voļskas ielas atveduši preci. Lūdzu, pārbaudiet skaitlīšus. Lai neiznāk kā pagājušo nedēju. Ankovjaks palikās šos pieskatīt.

—           Atvainojiet, — pane Matilde teica Kaņam. — Noliktavas vadītāja sasirgusi, es viņu aizvietoju. — Bārmene paņēma pildspalvu, aši ņēmās pārbaudīt skaitļu stabiņus. Pusaudzis stāvēja blakām. Nekaunīgu, ironisku skatienu nopētīja Kaņu, viņa lēto cigarešu paciņu, tad pārslidināja skatienu viņa nedaudz paīsajām biksēm.

—           Se, atdod, — bārmene iedeva viņam parakstīto rēķinu. — Uzmaniet ar Ankovjaku, lai svars, kā nākas.

—           Šaubu nav. Apšmaucisms ar mumsīm neies cauri, — viņš apsviedās uz papēža^iin aizmetās starp galdiņiem.

—      No tāda dienās var iznākt labais tipiņš, — Kaņa pavadīja pusaudzi ar skatienu, tad pievērsās oficiantei. — Varbūt esat ievērojusi, kādā sabiedrībā apgrozās tas Rudijs… vai kā jūs tur viņu nosaucāt?

—      Viņš? Visādi gadās. Viņu te labi ieredz, aicina pie galdiņiem, cienā. Bet no gnīdīzeriem viņš nav. Vienmēr revanšējas. Bet par to, kas viņš tāds, dažnedažādi runā. Nesen, piemēram, ar viņu sēdēja kāds ārzemnieks, vēlāk abi reizē aizgāja.

—    Kā jūs zināt, ka no ārzemēm?

—      Tas tak uzreiz redzams. Drēbes, smaržas, cigaretes. Starp citu, viņi sarunājās vāciski.

—    Iznāk — vācietis?

—      Nē, nē. Tumsnējs, melnmatains, slaiks. Laikam spānietis, grieķis vai cits dienvidnieks.

—     Vēlāk arī te iegriezās?

—    Vairāk neesmu viņu redzējusi.

Kaņa patencināja par sniegtajām ziņām, tvēra pēc naudasmaciņa, taču Matildes tuklā roka viņu apturēja.

—      Rēķins nokārtots, jūs bijāt mans viesis. Nav vērts pat runāt.

Iedams ārā, Kaņa uz mirkli apstājās garderobē. Viņpus letei uzkumpis vīrietis krietni gados spēlēja dambreti ar izsūtāmo zēnu. Pamanījis Kaņu, zēniņš strauji saliecās viduklī kā kabatas nazītis un nobjāva:

—      Sve-e-eiciens priekšniecībai! Laipni lūdzam mūs neaizmirst!

—    Smurgulis! — Kaņa noburkšķēja, ticis uz ielas.

* * *

Ne nākamās dienas rītā, ne pusdienlaikā Kaņa netikās ar Vojnaru, tikai īsi pirms darba beigām kapteinis izsauca viņu telefoniski.

Uz Vojnara rakstāmgalda neblīvējās dokumentu grēdas kā parasti citiem viņa darbabiedriem, bet tikai viena mape — Suļimas lieta. Viņš sveicināja Kaņu ar rokas mājienu, norādīja uz krēslu un atkal noliecās pār metāla kārbiņu. Kaņa pārliecās pār galdu un ielūkojās kārbiņā. Uz kārbiņā ieklātā lignīna bija divi cigarešu gali.

— Vai tie, ko atradi profesora Sujimas dārzā? Tu solījies pastāstīt sīkāk.

•— Atradu tos krūmos netālu no profesora loga. Tas bija pirmajā dienā, — Vojnars paskaidroja. — Liku tos pārbaudīt tabakas monopola laboratorijā. Viņi konstatēja, ka tabaka ir augstākā labuma, reti sastopama šķirne. Viņi uzskata, ka cigaretes nav izgatavotas Eiropā. — Vojnars ar pildspalvu pieskārās cigaretes galam. — Paskat, uz abām cigaretēm redzams uzraksta pēdējais burts austrumu valodā. Man izdevās noskaidrot, ka šis te līkloču ķeburs ir burts «S». Visās viesnīcās un tabakas izstrādājumu tirdzniecības punktos, kur pārdod ārzemju cigaretes, es liku pārbaudīt, vai viņiem ir pārdošanā cigaretes ar šādu uzrakstu, pareizāk sakot — ar uzrakstu, kas beidzas ar šādu burtu. Diemžēl bez rezultātiem.

—    Vai tu nevarētu vienu iedot man? — Kaņa noprasīja.

—    Protams, tikai glabā kā acuraugu. Liec, lai tev beigu burtus nofotografē un palielina. Bet tagad klāj vajā, ko uzzināji «Narcisē». Vai uztaustīji kādu, kas būtu mūsu uzmanības cienīgs?

Vojnars uzmanīgi klausījās Kaņas izklāstu, svarīgāko atzīmēdams lietas materiālos, tad nolika pildspalvu sāņus.

—    Redzi nu, bija tomēr vērts viņus apciemot. Kas zīmējas uz šo Rūdolfu Valentīno «pēcnāves izdevumā», ņem viņu īpašā aizgādībā. Sadabū visus datus gan par viņa ģimeni, gan par viņu pašu: ar ko nodarbojas vecāki un no kādām aprindām. Attiecībā uz šo Rūdolfu tu pats labi zini, kas nepieciešams, lai gūtu pēc iespējas pilnīgāku priekšstatu par viņu. Bez tam jānodibina ar viņu tuvāka pazīšanās, lai kaut kādā veidā iekļūtu viņa dzīvoklī. Domājams, ka viņš dzīvo viens. Operācijā vajadzēs iekļaut jaunu, glītu sievieti. Lai viņa sāk apmeklēt «Narcisi».

Kaņa kādu brīdi apsvēra.

—    Es iesaku Vandu. Mēs reti izmantojam viņas palīdzību, nekur vēl nav atšifrēta.

—    Lai notiek. Cik atminos, viņa ir izskatīga, inteliģenta un nosvērta. Kur jūs ar viņu kontaktējaties?

—    Vienīgi privātdzīvokļos.

33

—    Lieliski, tātad sazinies ar viņu un, cik ātri vien var, iesaisti operācijā.

2 — 5B1

* * *

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku dežurants ziņoja Vojnaram, ka pie viņa ieradusies kāda apmeklētāja. Vārds? Eva Suļima. Vai pans inspektors viņu pieņemšot?

—    Jā, noteikti. Gaidu viņu pēc piecām minūtēm.

Vojnars pārlaida istabai skatienu kā cilvēks, kurš

te ienācis pirmo reizi. Cerams, ka iespaids nav nomācošs. Nesen pielikti jauni aizkari, un dekorativie augi māla garentraukos uz gaišo sienu fona rada gluži tīkamu noskaņu. Diez kas viņu pamudinājis ierasties! Mirkli vēlāk viņš sev par pārsteigumu konstatēja, ka steigšus gluži kā Kaņa pieglauž deniņos matus.

Eva Suļima ienāca ašā solī, sarokojās ar spēcīgu, sievietēm reti piemītošu rokasspiedienu. Vojnars ievēroja, ka pa šīm dažām dienām viņa sakritusies, ēnas ap acīm kļuvušas vēl dziļākas. Lai neradītu oficiālu dienesta noskaņu, viņš neapsēdās pie rakstāmgalda, bet palūdza Evu Suļimu ieņemt vietu pie apaļā galdiņa turpat netālu.

—    Jūs laikam negaidījāt mani? — Viņa nopietni paraudzījās Vojnarā. — Taisnību sakot, arī es nedomāju, ka nākšu šurp.

—    Vai atkal kas atgadījies? Es ceru — nekas ļauns.

Vojnara balsī Eva saklausīja patiesas bažas. Bija

skaidri redzams, ka tas viņu pārsteidz. Viņa atkal vērīgi palūkojās kapteinī.

—    Nezinu, kā jūs to uztversiet, — Eva īsu mirklīti saknieba lūpas. — Es atnācu, lai izlabotu savu iepriekšējo liecību. Tā neatbilst gluži patiesībai… Tobrīd man šķita, ka rīkojos pareizi, jo, darot jums zināmus lietas patiesos apstākļus, es neko būtiski jaunu nebūtu pateikusi, toties pakļāvusi kādu cilvēku nopietnām, gluži nevajadzīgām nepatikšanām… Tā man likās. Tagad, kad pirmajam traģiskajam gadījumam klāt nācis otrs — es runāju par brāļa nāvi — un kad es redzēju, cik daudz pūļu jūs pieliekat, lai atrisinātu šo lietu, man uzmācās šaubas, vai esmu darījusi pareizi. Tāpēc es domāju, ka neatkarīgi no sekām, kādas varētu izraisīt mana tagadējā liecība, man jāizstāsta patiesība. Mans pienākums ir jums palīdzēt… Citādi nebūtu godīgi no manas puses.

Vojnars pasniedzās pēc mapes ar profesora Suļimas lietu.

—    Es klausos. Ikviens jauns fakts mums palīdzēs ātrāk uziet vainīgos.

Eva sažņaudza rokas.

—     Jā, tagad es to apzinos un tālab arī esmu te. Iepriekš es liecināju, ka mans līgavainis Viktors Radoņs tēva kabinetā bijis dažas stundas, pirms devās prom no mūsu mājas, bet pārējo laiku pavadījis sākumā ar mani, pēc tam ar manu brāli. Notikuma turpmākā gaita atbilst patiesībai… es runāju par to, ka, izgājis no mūsu mājas, viņš tūdaļ devās uz lidostu. Taču sākums bija citāds… Tēva darbistabā Viktors uzturējās krietni ilgāk. Balsis, kuras bija dzirdējusi tante, kad gāja garām tēva kabinetam, tās bija Viktora un mana tēva balsis. Viktors tur pabija vairāk nekā stundu. Iznācis no kabineta, viņš uzturējās mūsu mājā ne ilgāk par divdesmit minūtēm. Desmit divdesmit minūtes pēc Viktora aizbraukšanas mēs ar tanti iegājām tēva istabā un atradām viņu mirušu.

Vojnars steidzīgi protokolēja Evas vārdus.

—    Tas, ko jūs izstāstījāt, ir ļoti svarīgi, — viņš uzlūkoja Evu. — Tātad iepriekšējo versiju jūs sniedzāt, lai neizsauktu aizdomas pret zinātņu kandidātu Radoņu?

—    Teikšu jums pilnīgi atklāti: es tik ļoti biju pārliecināta par Viktoru.., baidījos — ja izstāstīšu visu, kā bija, visaizdomīgākā persona varētu likties viņš. Es baidījos, ka viņu tūdaļ atsauks atpakaļ uz Poliju, ka varbūt viņu .šeit aizturēs, vārdu sakot, ka mana liecība viņu iepīs šai lietā uz ilgu laiku, turklāt pilnīgi bez pamata un sagādās vienas vienīgas nepatikšanas. Gribēju viņam to aiztaupīt, jo biju pavisam pārliecināta, ka ar šo negadījumu viņam nav nekā kopīga.

Vojnars piekrītoši pamāja ar galvu.

—    Jā, es jūs saprotu. Bet vai tagad jūs vairs neesat pilnīgi pārliecināta par viņa bezvainīgumu?

Bridi Eva klusēja, tad, dzedri raudzīdamās Vojnarā, bilda:

—    Mans viedoklis ir tikai mana personiska darīšana. Es atnācu, lai izlabotu savu iepriekšējo nepatieso liecību… Neņemot vērā, kā tas atsauktos uz. mani un citiem cilvēkiem. Tas arī viss.

Vojnars aizvēra mapi.

2*

—    Paldies jums.

35

—     Vēl es gribēju jums pateikt, — Eva Suļima turpināja, — ka esmu nolēmusi aizbraukt uz Ēģipti. Man tur šis tas nokārtojams sakarā ar tēva nāvi… Pie viena ari jāsatiekas ar Viktoru. Tas man ir ļoti svarīgi. Ļoti iespējams, ka drīz došos ceļā. Ēģiptē esmu bijusi jau divas reizes, tāpēc ceru, ka šis apstāklis un ari citi ļaus man bez īpašām grūtībām dabūt atļauju… Arī to es gribēju jums pateikt.

—    Pateicos. Arī šis fakts man nav nesvarīgs. Sajā sakarībā uzdošu jums vēl divus jautājumus. Vai esat paziņojusi Viktoram Radoņam, kas atgadījies Varšavā?

—    Nē, neesmu vēl paziņojusi. Nevienam par to neesmu rakstījusi.

—    Tādā gadījumā, lūdzu, neņemiet ļaunā, bet — lietas labā — es jūs stingri lūgšu nevienu pašu tur, Ēģiptē, neinformēt par tēva nāvi. Esmu jau parūpējies, lai to neizdarītu neviens no zinātnieku aprindām. Kā jums zināms, mēs turam to stingrā slepenībā.

Eva izbrīnīta paraudzījās uz Vojnaru.

—    Jūs tam piešķirat tādu nozīmi? Ja jau tā, es, protams, izpildīšu jūsu vēlēšanos. Un otrs jautājums?

—    Vai esat darījusi zināmu savam līgavainim, ka braucat?

—    Pagaidām nē, bet es gribēju to izdarīt šodien.

—    Lūdzu, nedariet to. Jūsu ierašanās bez iepriekšēja brīdinājuma viņam būs jo patīkamāks pārsteigums. Es ļoti lūdzu.

—    Labi, ja jums tas šķiet tik svarīgi. — Eva negaidīti pasmaidīja. — Vai zināt, pirmajā mirklī, tikko ienācu, es jūs nepazinu. Forma cilvēku ārkārtīgi pārvērš … Jums tā ļoti piestāv. Uz redzēšanos.

Pēc Evas aiziešanas Vojnars ilgāku brīdi sēdēja, skatienu pievērsis dokumentiem. Viņš skaidri apzinājās, ka Evas liecību pieraksta gluži automātiski, dziļāk neanalizējot no sacītā izrietošos secinājumus. Galvenais bija, ka dzird viņas balsi, ka atkal redz viņas acis — neparastas, tik līdzīgas bizantiešu ikonās attēlotajām.

«Pie joda!» Viņš piecēlās un sāka soļot šurpu turpu pa istabu. «Galu galā ko tas nozīmē? Kas ar mani notiek? Skaista, kas ir, tas ir. Un tad? Samīlējusies līdz ausīm tai savā Viktorā. Pietiekami skaidri taču to pierādīja ar savu rīcību. Centās novirzīt sāņus aizdomas, sniedza maldinošu liecību… Tagad vēl klāt nākušas ilgas. Brauc pie viņa … Bet es? …» Vojnars pasmaidīja.

«Tā vien liekas, dārgais, mēs kļūstam greizsirdīgi un žultaini.» Viņš piegāja pie izlietnes, vairākkārt apslacināja seju ar ūdeni. «Tā, tagad viss kārtībā. Turies, Andžej.»

* * *

Ar laipnu rokas kustību stjuarte norādīja Vojnaram viņa vietu. Taisni sev priekšā viņš ieraudzīja Evu Suļimu. Viņa sēdēja ar seju pret iluminatoru un skatījās uz lidlauku. Vojnaru interesēja, kā viņa reaģēs uz negaidīto sastapšanos. Vojnars apsēdās viņai līdzās, taču Eva nepievērsa tam nekādu uzmanību. Viņa joprojām raudzījās uz lidlauka zaļo paklāju, pa kuru uz angāru ripoja slaida plūdlīniju formas lidmašīna gariem spārniem.

Vojnars negribēja izrādīties uzbāzīgs, tāpēc nolēma pagaidīt, līdz Eva pati ieraudzīs viņu. Kapteinis atšķīra stjuartes iedoto prospektu, uzmeklēja sava lidojuma trasi: Varšava—Kaira, astoņu stundu ilgs lidojums, īsa apstāja Libānā Beirutas lidostā, no turienes tālāk pāri Vidusjūrai. Nolaišanās Kairā pulksten vienos naktī.

Atvadu sarunā pirms izlidošanas Kaņa bija izmetis kaut kādas muļķīgas piezīmes par romantisku ceļojumu. Varbūt tieši tāpēc Vojnars bija atsveicinājies no viņa mazliet pavēsāk, norīkodams izdibināt «Narcises» lietu un ņemt «aizbildniecībā» Rudiju. Laikam taču Kaņa nebūs ņēmis to ļaunā — pēdējā laikā kļuvis pārlieku balamutlgs.

Motori iedūcās skaļāk, lidmašīna uzgriezās uz starta joslas. Kā pa konveijera lenti atpakaļ sāka slīdēt an- gāri, kontroltornītis, tālie rūpnīcu dūmeņi. Vojnars sajuta, ka viņi atraujas no zemes, tagad varenais gai- sakuģa korpuss rāvās augšup.

Eva atvēra rokassomiņu, meklēdama kaut ko starp daudzajiem sīkajiem piederumiem. Viņa samitrināja delnas un pieri ar odekolonu, tad plaši ieplestām acīm uzlūkoja Vojnaru.

—    Jūs šeit?

Vojnars pamanīja, ka viņa nobāl.

—    Kādēļ? Kas noticis?… Jūs lidojat uz turieni, lai viņu… — Eva sarauca uzacis, atkal pavērās Andžejā satrauktu skatienu.

Vojnars pasmaidīja.

—     Esiet bez raizēm. Es braucu tādā pašā nolūkā kā jūs. Lai labāk izprastu situāciju. Nekāds konkrēts lēmums pagaidām nav pieņemts. Rikoties šādi vai citādi varēs tikai pēc tam, kad lieta visos sīkumos būs noskaidrota ari Varšavā. Es garantēju, ka mana klātbūtne neapgrūtinās jūs ne mazākā mērā.

Eva atviegloti nopūtās.

—    Paldies. Jāatzīstas, pirmajā mirklī es pārbijos, kad jūs tik negaidīti uzradāties. Tagad es domāju ,.. varbūt ari labāk, ka jūs tur būsiet.

—    Galvoju, ka labāk. Tas nāks par labu gan lietai, jo viss ātrāk noskaidrosies, gan ari jūsu drošības labad.

—    Jus domājat, ka man tur varētu kas draudēt?

—    Uztraukties pirms laika nav vērts. Taču jums skaidri jāapzinās, ka likme šai spēlē ir ļoti augsta un tie, kas grib vinnēt, būs gatavi uz visu. Viņiem mērķis attaisno jebkurus līdzekļus. Sādi vai tādi, mūsu ceļi krustosies… Tā man šķiet.

Eva pamāja ar galvu.

—    Saprotu. Tāpat jāsaglābj arī tās bagātības. Tikai es gan …

Vojnars pasmaidīja.

—    Ceru, ka tas jums ies secen. Kaut gan, iesaistoties šai lietā, jau pats par sevi nozīmē itin kā pakļauties tās mehānisma gaitai un gribot negribot mēs sastapsimies ar visu, kas kaut kādā ziņā būs ar to saistīts.

Brīdi Eva klusēja.

—    Jā, jums taisnība. Tagad esmu pilnīgi pārliecināta, ka labi vien ir, ja jūs braucat. Es jutīšos drošāk.

—    Priecājos. Bet tagad, lūdzu, paklausieties. Pavisam droši tas nav, taču varam pieņemt, ka jūsu tēva, bet varbūt arī brāļa nāves vaininieki vai vaininieks atrodas rajonā, kuram mēs tuvojamies. Es ticu, ka neatkarīgi no personiskām simpātijām jūs kā godīgs cilvēks pirmām kārtām iestāsieties par to, lai šī nozieguma vaininieki tiktu notverti un sodīti…

—    Jā, katrā ziņā, — Eva spēji viņu pārtrauca. — Šinī jautājumā es gribētu, cik manos spēkos, jums palīdzēt.

—    Paldies… līdz ar to man ir lūgums. Norunāsim, ka, kolīdz ieradīsimies Kairā, es pārstāju būt izmeklēšanas dienesta virsnieks un pārtopu par žurnālistu, varbūt pat par dažu sensacionālu romānu autoru, — tas neskan slikti. Kā jūs domājat, vai esmu piemērots šai lomai? — Vojnars uzlūkoja Evu Suļimu smaidošām acīm. — Teiksim, man uzdots savākt materiālus par dažām eksotiskām tēmām un pie viena iepazīstināt mana populārā laikraksta lasītājus ar darbu, kādu veic jūsu tēva vadītā zinātniskā ekspedīcija. Sacīsim, es viņu pazinu jau agrāk, kādreiz viņš mani iepazīstināja ar jums. Mēs abi satikāmies lidmašīnā, un jūs izstāstījāt man par traģisko notikumu. Vai piekrītat šādai versijai? Tas man ir bezgala svarīgi.

— Manis pašas interesēs ir neatklāt jūsu incognito. Svinīgi apsolu. — Eva likās nogurusi. Viņa pievēra acis.

Stjuarte apkalpoja viņus divas reizes. Vojnars iztukšoja glāzīti konjaka. Abi risināja visai ikdienišķu sarunu, apmainījās vērojumiem par ceļabiedriem. Drīz vien iestājās krēsla. Iluminatora tumšajā aplītī slīdēja dīvaini nereāli, mēness mirdzuma piesūkušies mākoņi.

Stjuarte izslēdza vairākas spuldzes. Daži snauduļoja. Lidmašīnas tērauda spārni apsteidza laiku. Hronometru diskos parādījās šī platuma grāda diennakts stundas. Vojnars paskatījās pulkstenī, aprēķināja, ka viņi jau šķērsojuši Turcijas gaisa robežu. Tālu lejā zem mākoņu grēdām palika Bulgārija un Rumānija.

Eva miegā nopūtās. Pārdesmit centimetru atstatumā no Vojnara vīdēja smalkais profils. Garās skropstas meta pustumsā uz vaigiem dziļas ēnas, vēl jo noslēpumaināku vēršot viņas savdabīgo skaistumu. Uz kreisā vaiga auss tuvumā viņš saskatīja mazu dzimumzīmīti. Vojnaram sametās neērti, ka tik nekaunīgi sīki pēti Evas seju. Vai viņas sapņi maldās ap jautājumiem, kas pamudinājuši jauno sievieti doties šai ceļojumā? Kāds jauns trieciens vēl gaida šo sievieti? Kas īstenībā izrādīsies Radoņs?

Vojnars pievēra acis. Radoņs? Bet ja nu… Tad Radoņs Evai vairs neeksistēs. Un tad varbūt pavērtos izredzes viņam, Vojnaram.

Vai tas iespējams? Vai šāds atrisinājums nebūtu pārāk skaists? Neviena no sievietēm, kuras viņš pazinis pēdējos gados, nav atstājusi uz viņu tik spēcīgu iespaidu. Kāda viņa ir īstenībā? Vai savādāka nekā līdzšinējās viņa paziņas? Ar Jadvigu viņus izšķīra ilgstoša izsekošanas operācija, saistīta ar kontrabandu. Tā vilkās ilgāk par gadu. Atkal un atkal vairāku nedēļu ilgi izbraucieni ārpus Varšavas, īslaicīga pārrašanās mājās un atkal piepeša aizbraukšana. Beidzot kontrabandas lieta bija galā un… viņu abu savstarpējās attiecības arī. Jadviga pavēstīja, ka viņai gana šīs gaidīšanas, ka ir jau saderināta. Pēc tam bija Marija. Dvēseliskā, sapņainā Marija. Viņa bija ar mieru gaidīt — atdevīga, smalkjūtīga, dziļi jūtoša. Nekad viņam nepietika drosmes, lai viņu uzaicinātu pie sevis, abi satikās parkos, kafejnīcās, gāja uz teātri un kino.

Reiz Andžejam pēkšņi nācās izbraukt kādas uztaustītas nopietnas spiegošanas akcijas dēļ. Kad viņš pēc mēneša atgriezās, Marija pavēstīja, ka precas.

Kāda ir Eva?

Stjuarte pavēstīja, ka viņi tuvojas Beirutai un lidmašīna drīz nosēdīsies. Divas mūķenes, vācu ģimene un vairāki melnīgsnēji, strauji žestikulējoši vīrieši sāka rosīties ap ceļasomām un saiņiem.

—    Kaut kas neiedomājams, cik ilgi nogulēju, — Vojnars izdzirda Evas balsi. — Beidzot jūtos lieliski, — viņa uzsmaidīja Andžejam. — Pēdējās dienas man lika sevi manīt, gulēju ne vairāk par divām trim stundām. Tuvojamies jau Beirutai? Vai atceraties «Tūkstots un vienas nakts pasakas»? Tieši šinī apkaimē lidinājās ha- līfi uz saviem lidojošajiem paklājiem. Mūsējais nemaz nav sliktāks, vai ne?

—    Noteikti. Vai drīkstu cerēt, ka jūs mani ievadīsiet tā saucamajā pasaku valstībā, ja no tās vēl kas saglabājies mūsu kosmisko lidojumu ērā?

Eva iesmējās.

—    Labi. Savu pieticīgo iespēju robežās es pacentīšos tikt galā ar Šeherezādas pienākumiem un pavērt jums priekškaru uz tūkstots un vienas nakts pasaku valstību. Nupat rit tikai pirmā nakts, bet jau arī teiksmaina, jo lidojam starp zvaigznēm, starp debesi un jūru.

Vojnars ar gandarījumu secināja, ka Eva atguvusi labo omu.

Beirutā no lidmašīnas izkāpa pāri par desmit pasažieriem, ieradās jauni: vairāki baltās drānās ievistī- jušies arābi, divi sirmbārdaini veči turbānos, laikam jau indieši, divi milzīga auguma tumšādaini sudānieši.

—    Uzmanību, mēs iesoļojam pasaku valstībā, — Eva pačukstēja. — Sākas eksotika, pārsteigumi.

Kairā lidmašīna piezemējās vienos nakti. Tikko viņi izgāja no lidmašīnas, uzdvesa karsta gaisa pūsma, dva- koja pēc benzīna un sakarsuša asfalta. Drīz vien viņi jau brauca pa spoži apgaismotām pilsētas ielām. Kaut gan stunda bija vēla, kafejnīcas, tāpat augļu un atspirdzinošo dzērienu pārdotavas stāvēja vajā, ap tām valdīja drūzmīga rosība. Zālienos, kas rotāja ielu krustojumus, tieši uz zemes gulēja cilvēki.

—    Lētākā viesnīca, — Eva norādīja uz gulētājiem. — Šinī gadalaikā nav jābaiļojas no saaukstēšanās. Ja kādam mājas tā patālāk vai nav naudas jumtam virs galvas, tas bez rūpēm nodod sevi Allāha gādībai.

Viesnīcas holls sveica viņus ar marmora neuzbāzīgo vizmojumu un draudzīgi ieplestiem klubkrēslu roku- balstiem. Apaļvaidzis portjē uz rindās izvietotu mirdzošu atslēgu fona ar laipnu galvas mājienu lika saprast, ka ir pati goddevība, uzmanība un gatavība izpildīt jebkuru cienījamā jaunā pāra iegribu. Evas prasību pēc diviem atsevišķiem numuriem viņš uzklausīja mazliet izbrīnīts, taču tūdaļ izbrīnu nomainīja laipns smaids, kas vēstīja, ka arī šis variants viņu gluži neizsakāmi sajūsmina.

—    Tiekamies deviņos no rīta šeit pat apakšā kafejnīcā, — Eva atvadījās no Vojnara. — Jaukus sapņus.

Vojnars pamodās nakts vidū, apsēdās uz gultas malas — sasprindzis un vērīgs. Juta, ka tuvojas kaut kas neparasts. Nespēja orientēties, no kurienes tas nāk: no ārienes, no ielas puses vai no gaiteņa viņpus durvīm. Gaismu viņš neieslēdza, klausījās. Šķita, ka aiz loga tumšā taisnstūra kāds smagi nopūšas. Uzmanīgi likdams solus, viņš piemānījās tuvāk logam. Pār pilsētu klājās bieza tumsas sega, visapkārt pilnīgs klusums. Varbūt viņam tikai bija licies? Tai pašā mirklī no tālienes atplūda iepriekšējā skaņa. Aizkari lēnītēm sašūpojās. Un atkal nopūta — gari stiepta, skaņāka, jau tuvīnāka. Pēkšņi spēcīga vēja brāzma gāzās pret ārsienu, ieklupa pa logu. Vienā mirklī visu istabu pie- strāvoja sauss, karsts gaiss. Varētu domāt, ka tepat tuvumā atvāztas tēraudlietuves domnas durvis. Andžejs stīvējās ar spītīgo logu, pēdīgi to aizdarīja. Tad apsēdās uz gultas, notrausa no pieres sviedrus. Velns ar ārā! Kas par svelmi!

Viņš padomāja, ja rīt par to pastāstīs Evai, saņems atbildi: «Tā, lūk, Ēģipte sveicināja svešzemnieku, uz- pūzdama tam karstu tuksneša dvašu. Nevajag sūkstīties, kaptein. Eksotika, pārsteigumi…»

Andžejs pasmaidīja. Iedarbināja ventilatoru, nodzēsa gaismu. — Es nesūkstos.

* * *

Pie brokastu galda Eva bija nopietna, sevī iegrimusi. Ne miņas no nakts lidojuma pēdējo stundu bezrūpības. Vojnars nebrīnījās. Pavisam drīz Evu gaida atkalredzēšanās ar Radoņu. Konfrontēt, izdibināt, pētīt vistuvāko cilvēku, kuram vēl nesen bija ticējusi kā pati sev. Kāds būs iznākums? Kāds beigu beigās izrādīsies šis cilvēks?

Uz ielas viņus apņēma steidzīgu ļaužu drūzma. Balti, līdz zemei plandoši tērpi, ap galvu aptīti lakati, turbāni, sievietes aizsegtām sejām, rīkles skaņās izkliegti saucieni.

Viņi iesēdās vaļējā sagrabējušā taksometrā.

— Benha Telatriba, — Eva pateica šoferim.

Pēc piecpadsmit minūšu brauciena viņiem aiz muguras palika modernais pilsētas centra rajons: augstceltnes ar spogujaini mirdzošām vitrīnām, plaši sabūvētas administratīvās ēkas, platas ielas, ziedoši skvēri. Tagad ceļš nebeidzami stiepās caur veciem priekšpilsētas kvartāliem. Līkloču ieliņas te gan saplūda kopā, gan krustojās, veidodamas sarežģītu labirintu. Abās pusēs blīvējās vienstāva namiņu sešstūri — veci un akli, to sienas rievoja neskaitāmi ieplaisājumi. Jumti visām mājiņām lēzeni, pašas ar mugursienu pret ielu, ar logiem pavērstas uz iekšējo pagalmu. Tālumā, virs baltajiem akmens žogiem, namiem un piebūvēm, augšup slējās minaretu torņi, lūkodami saskatīt blīvajā zilgmē laipnīgā Allāha vaigu.

Viņi brauca tālāk, un atkal bija nogurdinošs baltums, tveice, putekļi, bailēs mūkoši izmērējuši suņi. Aizvien mazāk garāmgājēju. Tikai palaikam, tik tikko samanāmi zem grozu un maisu kravas, sīkiem solīšiem tipināja balti ēzelīši. Pēdīgi aiz muguras palika šis skumību un pamestību dvašojošais rajons.

Vojnars paraudzījās iesāņus uz Evu. Viņa sēdēja, sakniebusi lūpas, ar skatienu klīzdama pa smilšu bar- haniem visgarām šosejai. Tikai reiz uz īsu brītiņu viņa it kā atdzīvojās, kad pie ceļmalas benzīntanka viņu taksometrs panāca kamieļu karavānu, kas atpūtās.

—    Iepilda degvielu, — Vojnars riskēja pajokot.

—    Nemaz necentieties mani izklaidēt, — viņa atbildēja, spodrinādama saulesbriļļu stiklus. — Viss nogurdina. Svelme. Pat vējš nelīdz. Laikam hamsins.

—    Hamsins, — sadzirdējis pazīstamu vārdu, šoferis strauji apstiprināja un pavērsa pret Evu savu aso profilu. — Nolādēts laiks, — viņš piebilda franciski. — Lai Allāhs ņem ļaudis savā gādībā.

Un atkal viņi labu laiku brauca klusēdami, līdz beidzot pirmā ierunājās Eva:

—    Vai esat jau apsvēris darbības plānu? Es domāju par šodienu,

Vojnars palocīja galvu.

—    Jā, tikai neesmu pārliecināts, vai man izdosies to īstenot, iekams jūs nebūsiet izstāstījusi ekspedīcijas grupai par to, kas noticis Varšavā.

Eva paraudzījās viņā vērīgi.

—    Es jau par to domāju, tāpēc tīšuprāt novilcināju mūsu izbraukšanu no viesnīcas. Ceru, ka tālab nesa- stapsim nevienu uz vietas. Ap šo laiku viņiem jābūt jau izrakumu teritorijā. Šāda situācija — jādomā — jums atvieglos veikt uzdevumu. Un vēl, — sievietes pirksti ciešāk sakļāvās ap zamšādas rokassomiņu, — Varšavā jūs pieprasījāt no manis pakļauties jūsu norādījumiem. Tagad savukārt es prasu, lai jūs neslēptu no manis rezultātus. Saudzēt mani nevajag. Spēka man pietiks, lai visu izturētu. Braukdama šurp, es skaidri apzinājos, ka man jābūt gatavai uz visdažādākajām varbūtībām.

•— Rezultāti skars ne jau jūs vien, tādējādi, kopš mēs ar jums sadarbojamies, es gluži vienkārši nevarēšu tos noslēpt no jums.

Spējā pagriezienā taksometrs palēnināja gaitu. Pēc brīža iznira tālumā palikušās Kairas apveids. Aiz tās brūnganā dūmakā virs pilsētas slējās trīs vareni veidojumi.

—    Tas ir Gīzas rajons otrpus Nīlas. Jūsu priekšā trīs Ēģiptes lielākās piramīdas: Heopsa, Heprena un Mikerina piramīdas. Šodien ir slikta redzamība. Droši vien tur plosās smilšu vētra. Ja laiks atļaus, kādudien aizvedīšu jūs uz turieni, — viņa piemetināja draudzīgākā tonī. — To patiešām ir vērts redzēt.

—    Paldies. Varu iedomāties, cik imponējoši tās izskatās tuvumā.

Apliecis plašu loku, taksometrs atkal uzbrauca uz taisnceļa. Neparastā panorāma palika aiz muguras Priekšā atkal stīdza šoseja un nebeidzams saulē vizošs smilšu līdzenums. Pēc kāda laika Eva norādīja uz apmēram kilometra attālumā vīdošajām barakām.

—    Mēs tuvojamies ceļa mērķim. Pēc dažām minūtēm būsim galā.

Kā Eva jau bija paredzējusi, arheologu mītne bija tukša. Uz vietas viņi sastapa vienīgi divus arābus — sagādnieku un pavāru, kā arī viena zinātnieka sievu, gadus četrdesmit vecu druknēju blondīni. Viņa sagaidīja atbraucējus ar niķīga bērna smaidu, pēc tam, rokas piespiedusi pie deniņiem, čivinošā balsī paskaidroja, ka galva plīstot vai pušu. Ka uznākusi migrēna, ka lai viņu atvainojot, ka neesot spējīga uzņemt viņus, kā pienākas. Pabāzusi galvu pa savas istabas durvīm, viņa vēl piebilda, ka visi «mūsējie» devušies uz izrakumiem, ko vada čehu arheologi, tāpēc atpakaļ būšot — jādomā — vēlāk. Ja runa esot par viesu un profesora istabas atslēgām, viņa nodod abu rīcībā vienu rezerves atslēgu. Vajagot tikai pamocīties, jo tādas, redziet, šeit tās slēdzenes, tad ar šo atslēgu atmūķēšot jebkuras durvis.

Patiešām, atvērt durvis uz profesora Suļimas istabu, kur apmetās Eva, izdevās bez īpašām grūtībām, Pēc tam atslēgu paņēma Vojnars.

—    Jūsu istabas numurs ir četri. Otrai istabai, kas jūs interesē, ir astotais numurs. — Eva paskatījās pulkstenī. — Pēc stundas gaidīšu no jums kādu ziņu. Šeit barakā noteikti neviens neložņās apkārt, bet abus arābus es tikmēr aizkavēšu ārpusē.

Viesiem domātā istaba nebija nekāds luksusa numurs. Vienīgās mēbeles te bija saliekamā gulta, kurai līdzās stāvēja tukša banānu kaste, kas droši vien kalpoja par naktsgaldiņu, viendurvju skapītis, galds, izlietne un pie sienas piekarināts plauktiņš. Gar sienām tieši uz grīdas bija novietoti iesprāguši māla podi, vāzes, amforas, māla lauskas, kas vienīgi arheologam kalpoja par pierādījumu, ka tās darinājušas izveicīgas rokas tieši tanī un nevis citā gadu tūkstotī, kad valdīja tieši tā un nevis cita faraonu dinastija. Uz plaukta Vojnars ieraudzīja trīs māla figūriņas. Viņš piegāja tuvāk. Tās bija cilvēku figūriņas ar dzīvnieku galvām: pirmā — ar šakāļa, otra — ar govs, trešā — ar ibisa galvu. Vojnars aptvēra, ka iepretī viņam stāv dievību veidoli: dievietes Totas, Hatoras un dieva Anubisa veidols ar baismas uzdvesošu šakāļa galvu. Pirms izlidošanas viņš bija izskatījis vairākus sējumus par Seno Ēģipti, tālab tagad it viegli atšifrēja figūriņas.

Evas nosacītais laiks ritēja, vajadzēja pasteigties. Kapteinis piegāja pie loga, aizvilka priekšā katūna aizkarus. Brīdi ieklausījās. Eva pagalmā runājās ar abiem arābiem. Gaitenis bija tukšs. Pēc dažām minūtēm viņš aizvēra aiz sevis durvis, uz kurām bija cipars astoņi.

Radoņa istaba neko daudz neatšķīrās no tās, no kuras Vojnars tikko bija izgājis. Lielāks bija tikai galds, tāpat skapis, uz grīdas vairāk podu un amforu. Vojnars aizklāja logu un ķērās pie čemodāniem. Precīzi instrumenti ātri tika galā ar slēdzenēm.

Pirmajā čemodānā bija Radoņa personiskās mantas. Vojnars rūpīgi pārmeklēja kreklus, dvieļus, kabatlakatiņu kaudzīti, šeit viņš nekā neuzgāja. Tad atvēra otru čemodānu, žigli pārskatīja fotogrāfijas ar svētnīcu, kapeņu un kolonnu attēliem. Pēc tam ķērās pie grāmatām. Arī tas nedeva nekādus rezultātus. Čemodāna pašā apakšā viņš uzdūrās vecam kabatas portfelim, tanī bija vairākas kvītis un ar gumiju pārsietas pastmarkas. Zem kabatas portfeļa oderes Vojnars sataustīja kādu papīru. Mirkli vēlāk viņš rokās jau turēja aploksni ar uzrakstu DEPOZĪTS.

Vojnars paskatījās pulkstenī, ņēmās lasīt sīkā, skaidrā rokrakstā aprakstīto papīra lapu. Nevarēja būt nekādu šaubu, ka tas bija mūmijas sarkofāgā atrastā, hieroglifiem aizšifrētā papirusa tulkojums. Pēc dažām minūtēm viņš čemodānu saveda kārtībā, atlikdams visu savā vietā kā iepriekš.

Nebija vēl aizritējusi stunda, kad Vojnars pieklaudzināja pie Evas durvīm. Viņa stāvēja netālu no loga, abām rokām balstīdamās pret atzveltnes krēslu, kas izrādījās vienīgā komfortablā mēbele šinī istabā.

Eva pavērās viņā nogaidošu skatienu.

—    Tur jūs jau bijāt?

—    Jā.

—    Un… ?

—    Starp pana Radoņa personiskiem dokumentiem atrodas papirusa teksta tulkojums, tā paša papirusa, kas pazudis no jūsu tēva rakstāmgalda. Domāju, ka es nekļūdos, jo saturs precīzi atbilst tam, ko jūs par šo papirusu stāstījāt.

Eva atslīga krēslā, aizklāja seju rokām.

—     Briesmīgi, neticami, — Vojnars saklausīja viņas čukstu. — Atvainojiet, lūdzu, es gribu palikt viena, — viņa sacīja, neatsegdama seju. — Es gribu apgulties… Vai… vai tas teksts palika tur?

—    Jā. — Vojnars pagājās tuvāk, uzlika roku uz krēsla atzveltnes. — Tūlīt es jūs atstāšu vienu. Iepriekš tomēr gribētu dot jums padomu. Lūdzu, neņemiet tik ļoti pie sirds to, ko jums pavēstīju. Ir pāragri no šī fakta izdarīt galīgu secinājumu. Ticiet manai ilggadīgajai pieredzei. Tas ir tikai sākums.

Un tagad tālāk: šovakar, kad visi būs kopā, piemēram, pie vakariņu galda, jūs izstāstīsiet, kas atgadījās Varšavā. Visu, kas jums zināms. Par sarunām ar tēvu, par papirusa saturu, par tēva un brāļa nāvi… Un visbeidzot — par papirusa nozušanu. Tikai tad, pamatojoties uz to, kā Radoņs uztvers šo ziņu un kā izturēsies, jūs varēsiet izdarīt pieņēmumus vai arī izvirzīt apsūdzību. Par sevi es nerunāju, jo esmu radis izvirzīt apsūdzību, vienīgi balstoties uz daudzu elementu summu. Ar šo faktu vēl nepietiek. Tas ir tikai viens no elementiem.

Tātad — norunāts? Lūdzu, nomierinieties. Vislabāk būs, ja jūs patiešām atgulsieties un nesatiksieties ne ar vienu, iekams mēs atkal redzēsimies.

Eva ar piepūli pasmaidīja.

—     Paldies… Labi gan, ka jūs te esat… Visu laiku man šķiet, ka pamats zūd zem kājām.

Bija jau pamatīgi satumsis, kad arheologi sāka pār- rasties. Pirmais ar motociklu atbrauca gara auguma plecīgs vīrietis. Iedegušo, patuklo seju ieskāva bieza, cirtaina gaiša bārdiņa. Pēc brīža barakas priekšā apstājās vaļējs gaziks. Pie stūres sēdēja pavecāks vīrietis ar ērgļa profilu, blakām viņam — vīrs ar kuplu sirmu matu cekulu. Aizmugurē sēdēja jauns cilvēks maigiem, gandrīz meitenīgiem sejas vaibstiem. Vojnars, neiedegdams gaismu, vēroja viņus no istabas, tādējādi visu labi pārredzēdams.

Viņš konstatēja, ka Radoņa starp atbraucējiem nav.

Vojnars bija labi iegaumējis viņa seju pēc Evas iedotās fotogrāfijas. Viņš nodomāja, ka apstākļi iegrozās labvēlīgi. Kaut gan Vojnars gluži intuitīvi uzticējās Evai, tomēr klusībā vēlējās, lai saruna starp abiem bez liecinieku klātbūtnes izpaliktu.

No tuvīnās ēdamtelpas plūda balsu čalas un trauku šķindoņa. Drīz vien ieskanējās gongs, vēstīdams par vakariņām.

Bija jau pavisam tumšs. Vojnars pastūma krēslu tuvāk logam. Viņš vērās zvaigžņotajās debesīs. Šinī platuma grādā zvaigznes likās esam tuvākas, spožākas.

Pie durvīm pieklauvēja. Uz sliekšņa stāvēja Eva.

—    Šausmas, jums jau sen vajadzēja būt paēdušam, bet jūs te viens nīkstat tumšā istabā. Ļoti lūdzu, atvainojiet. Pane Doļinska — tā, kura mocījās ar migrēnu, — bija aizmirsusi par jums, bet es iemigu, — viņa informēja klusākā balsī. — Pirms brītiņa ieradās arī Viktors. Dzirdēju viņu gaitenī sakām, ka ceļā sabojājies motocikls un no pašas šosejas dabūjis to stumt. Protams, visi ir pārsteigti par manu ierašanos. Ne ar vienu vēl neesmu par to runājusi. Ejam.

Garā gaiteņa abās pusēs atradās ekspedīcijas dalībnieku istabas. Abi iegāja spoži apgaismotā ēdamistabā. Pie gara galda sēdēja pieci vīrieši un viena sieviete.

Pamanījis ienācējus, no galda aši pieslējās vidēja auguma vīrietis kaisenu intelektuāļa seju. Viņam bija tumšas, izteiksmīgas acis un iesirmi deniņi. Sirsnīgi smaidīdams, viņš abām rokām satvēra Evas rokas.

—    Kad man pateica, ka esi atbraukusi, — viņš ierunājās, raudzīdamies Evai acīs, — es vienkārši negribēju ticēt. Kāds pārsteigums! — Radoņs pieliecās, lai viņu apskautu, un Eva pavērsa pret viņu vaigu skūpstam. Uz smaidu atbildēja ar smaidu.

—   Ceru, nekas ļauns nav noticis? — viņš bažīgi apjautājās.

—    Tūdaļ visu izstāstīšu, — Eva izbrīvēja rokas. — Lūdzu, atļaujiet jūs iepazīstināt ar mūsu viesi, — viņa uzrunāja klātesošos. — Pans Andžejs Vojnars, žurnālists 110 Varšavas, vairāku sensacionālu romānu autors. Iepazināmies lidmašīnā, uz šejieni viņš atbraucis, lai uzrakstītu reportāžu par jūsu ekspedīcijas darbu. Viņš labi pazinis manu tēvu. Tā kā no Kairas viņš tā kā tā taisījās braukt šurp, es atļāvos uzaicināt uzreiz.

Zināju, ka istaba ir brīva. Ceru, jūs neņemsiet jaunā, ka es vienpersoniski pieņēmu šādu lēmumu.

—    Kas par niekiem. Laipni lūdzam.

—    Ar lielu prieku mēs sveicam ciemiņu no Varša-' vas, — skanēja vēlības pilni vārdi. Visi piecēlās no galda, pēc kārtas sasveicinājās ar Vojnaru.

—    Es esmu Vijga, — stādījās priekšā plecīgais vīrietis ar gaišo bārdiņu. — Mareks Vijga, — viņš precizēja.

—    Es joti, ļoti atvainojos, — iečivinājās sieviete, ar kuru Vojnars jau bija iepazinies, — Tā ir mana vaina, ka jūs palikāt bez vakariņām. Kad man uznāk migrēna, piedevām vēl šis hamsins, es par sevi neatbildu.

—    Atvainojiet manu sievu. Doļinskis, — vīrietis ar saules apsvelmēto ērgļa seju pastiepa Vojnaram roku.

—    Ļoti patīkami iepazīties, — klāt pienāca vīrietis ar dziļām rievām izvagotu seju un kuplu matu cekulu. — Janušs Mazurs. Vecākā mūmija no visām Ēģiptes mūmijām. Ja jūs te pabūsiet ilgāk, kļūsiet līdzīgs man. Seja te melnē, bet mati balo.

—    Pans maģistrs Zbigņevs Kovaļskis, — Eva Vojnaram stādīja priekšā jaunekli ar biklu sejas izteiksmi.

Tepat līdzās stāvēja Radoņs un vērīgi noraudzījās Vojnarā. Eva norādīja uz Radoņu.

—    Un pēdējais šīs grupas pārstāvis, doktors Viktors Radoņs. Lūdzu, iepazīstieties,

—    Kad nu beidzot formalitātes ir galā, jūs laikam gribēsiet pārliecināties, kas tiks likts galdā. Vai ne? — Dolinska uzrunāja Evu.

—    Nenoliedzu, — Eva pamāja ar galvu. — Domāju, arī pans Vojnars ne mazāk izsalcis par mani. Faktiski neesam ēduši kopš paša rīta.

Visi atkal apsēdās pie galda. Vojnaram iegadījās vieta starp koķetīgo Doļinsku un doktoru Mazuru. Pretī viņam sēdēja Radoņs ar Evu.

Doļinska aizrautīgi pildīja namamātes pienākumus, nepagurdama cienāja Evu un Vojnaru. Pie reizes viņi dabūja zināt, ka tad, kad viņai migrēna pārejot, uznākot kulinārijas iedvesma. Tad nu visiem jāciešot viņas gastronomiskās darbošanās iznākums.

Pēc tējas iestājās klusuma brīdis. Klātesošie gaidīja paskaidrojumus, ko Eva bija solījusies sniegt. Viņa nolēma ilgāk garumā nevilkt.

—    Jūs pārsteidza mana negaidītā ierašanās, — Eva ierunājās, ritinādama pirkstos papīra salveti. — Es centīšos visu paskaidrot un secīgi izklāstīt notikumus, kas mani pamudināja atbraukt šurp. Tas man nepavisam nebūs viegli, tāpēc lūdzu būt iecietīgiem.

Slepus vērodams klātesošo sejas, Vojnars ar skatienu pakavējās pie Radoņa. Nolūkojās, kā zinātnieka garie, slaidie pirksti spaidelē pīpē iepildīto tabaku. Pīpi viņš tomēr neaizdedzināja, ar iemuta paplatināto galu švīkāja pa galdauta zīmējumu.

—    Es sākšu ar to, — Eva ierunājās, — ka sarkofāgu ar mūmiju, ko tēvs bija saņēmis no šejienes valdības, viņš nolēma atdāvināt Tautas muzejam Varšavā. Taču vispirms — kā nereti bija darījis arī ar citiem eksponātiem — viņš to atgādāja uz mājām.

Šinī mirklī Vojnars spēji pagriezās. Viņam bija licies, ka caur logu, kas atradās aiz muguras, viņš ārpusē saklausījis tādu kā čaboņu. Troksnis tomēr neatkārtojās, un pēc brītiņa kapteinis vairs nepievērsa logam nekādu uzmanību.

Eva turpināja:

—    Gluži negaidot mūmija kļuva tēvam par ārkārtīgi vērtīgu eksponātu. Starp bandāžas strēmelēm, kādās mūmija bija ievīstīta, tēvs uzgāja — bez vārsmām no Mirušo grāmatas — daudz sīku vērtslietu. Tas, protams, nebija nekas pārsteidzošs, jo tādas lietas ne reizi vien tika uzietas pie mūmijām. Pārsteigums bija no plānas zelta sloksnes darināts futrālis, kurā atradās papiruss.

—    Kļūst interesanti, — ieminējās doktors Mazurs un- izbrauca ar pirkstiem caur sirmo cekulu. Vojnars ievēroja, ka Radoņs vienā brīdī sarauc uzacis. Viņš atgādināja cilvēku, kurš steigšus pūlas atrast izskaidrojumu neskaidrai situācijai.

Eva nosvieda uz apakštasītes lodītē saritināto papīra salveti. Tad viņa stāstīja tālāk:

—    Papiruss, par kuru es stāstīju, bija rakstīts hieroglifu zīmēm. Pēc kāda laika es no tēva uzzināju, ka tie bijuši vissenākie, ārkārtīgi reti sastopami hieroglifi, papildināti ar rakstu zīmēm, kādas lietojuši tikai nedaudzi priesteri. Jāteic, ka tēvs nepaguris strādāja dienām un naktīm, lai tos atšifrētu. Beidzot, pēc vairāku mēnešu ilgiem pūliņiem, tēvs mērķi sasniedza. Atšifrēja hieroglifus.

Visus klātesošos pārņēma līksms satraukums.

—          Victoria! — Doļinskis iesaucās, ielēja glāzē ūdeni, iztukšoja vienā paņēmienā, pēc tam no saviļņojuma aizlūstošā balsī griezās pie Evas: — Dārgā pane Eva, lūdzu, izstāstiet mums visu iespējami sīki. Kāds bija papirusa saturs?

Eva grozīja pirkstos tējas tasīti. Vojnars redzēja, ka viņa cenšas apvaldīt pirkstu drebēšanu, tumša šķidruma lāse izplūda uz galdauta.

—    Visā pilnībā es diemžēl nevarēšu apmierināt jūsu interesi, dārgais pan doktor, — viņa atbildēja Doļin- skim. — Tēvs atstāstīja man tikai dažus fragmentus. Uzzināju, ka mirušais, kura mūmija tika atrasta, bijis dieva Atona svētnīcas priesteris. Tāpat arī uzzināju, ka papirusa teksts ir testaments, ko atstājusi faraona Eh- natona sieva. Faraons nomira krietni agrāk par savu sievu.

—    Tātad skaistās valdnieces Nofretetes testaments! — neslēptā sajūsmā iesaucās jaunais maģistrs Kovaļskis. — Tas ir Jaunās Valsts periods, astoņpadsmitā dinastija!

—    Pilnīgi pareizi! — Mazurs apstiprināja.

Eva turpināja:

—    Testamentā bija minēti kaut kādi norādījumi. To izpildīšanai finansiālo palīdzību sniegtu slēpnis ar milzu bagātībām. No testamenta teksta zinu arī to, ka tā turpinājums noslēpts pie otra priestera mūmijas, kas palikusi šeit, Ēģiptē.

—    No šejienes to nekavējoties aizvāca, tā atrodas Kairas muzejā, — paskaidroja doktors Viļga.

—    Testamentā minēts, ka tieši šīs otras mūmijas sar- kofāgā ir ielikts otrs papiruss, — Eva turpināja. — Tas satur tālākas norādes un bagātību krātuves vietas precīzu plānu.

—    Fantastiski! — Doļinska sasita plaukstas. — Stāstiet tālāk!

—    Tanī laikā, kad tēvs bija beidzis atšifrēšanu, Varšavā ieradās Viktors, — Eva norādīja uz Radoņu.

—     Tēvs neizsakāmi nopriecājās. Viņi abi bieži runājās. Domāju, ka Viktors par papirusa saturu zina vairāk nekā es. Pēc tam … nolika nelaime. Apmēram pusstundu pēc tavas aizbraukšanas, — Eva uzlūkoja Radoņu, — tēvu atrada mirušu. Vēl pēc dažām dienām pašnāvībā dzīvi beidza mans brālis.

—    Jēzus Marija! — Doļinska pielēca no krēsla.

—   Kā?! Ko jūs runājat? Kā tas atgadījās?

—    Kāda nelaime, — aizžņaugtā balsī ierunājās Ma- zurs. — Dzirdi, Andžej! — viņš griezās pie Doļinska. — Tas tak… es nespēju tam ticēt…

Vojnars vēroja Evas mīļoto. Radoņs nobāla, pārlaida vērīgu skatienu visiem klātesošajiem, mazliet ilgāk pakavējās acīm pie Evas.

•— Drausmīgi, — viņš pēdīgi noteica.

Viņš sēdēja, galvu nodūris, skatienu pievērsis uz galdauta sakrustotajām rokām. Šķita, viņš aizmirsis visu apkārtni. Bez tam Vojnars pamanīja, ka ar tādu pašu interesi kā viņš uz Radoņu noraugās arī Vilga. Viņš nervozi plūkāja bārdiņu, kodīja lūpas. Beidzis raudzīties Radoņā, Vilga vaicāja Evai:

—    Pēc šī nelaimīgā gadījuma milicija, protams, bija pie jums? Kas konstatēts? Jūsu tēva pēkšņa nāve vai slepkavība?

—     Nav nekādu šaubu, ka pret tēvu lietota vardarbība. Piejauj iespējamību, ka, cīkstoties ar uzbrucēju, tēvs pakritis un atsities ar deniņiem pret sarkofāgu. Tas bijis nāves cēlonis.

—    Šausmīgi! — Doļinska noskurinājās.

—    Tad tādas tās lietas, — Vilga nodūca. — Loģiski spriežot, iznāk, ka ielaušanās un tās rezultātā profesora nāve nebija ieplānota, lai nogalinātu ievērojamo zinātnieku. Vai milicijai, — viņš uzrunāja Evu, — izdevās noskaidrot šī nozieguma motīvus? Varbūt kas _ nozagts? Vai jums, pane Eva, par to ir kas zināms?

Eva paskatījās uz Vilgu.

—    Jā, ir zināms. Ja runa ir par naudu un dažām rotaslietām, ko tēvs turēja rakstāmgaldā, viss atradās savā.vietā. Rakstāmgaldā glabājās arī lādīte, kurā bija ielikts papiruss. Papiruss pazudis bez vēsts.

Vilga gari iesvilpās, tad sāka bungāt ar pirkstiem pa galdu.

—    Jūs minējāt, — pēc brītiņa viņš atkal uzrunāja Evu, — ka profesora nāve konstatēta neilgi pēc kolēģa Radoņa aiziešanas?

—    Tā tas tiešām bija.

Iestājās ilgs, nomācošs klusums. Vojnars pamanīja, ka brīdi Radoņs, piemiedzis acis, noraugās Vijgā, tad sacīja Evai:

—    Viss, ko tu pastāstīji, ir drausmīgi. Tas ir smags trieciens tev, bet reizē arī visiem mums. Vai, braucot

uz lidostu, es varēju iedomāties, kāda traģēdija piemeklējusi jūsu ģimeni? — Viņš sirsnīgi apskāva Evu.

—    Dārgā Evulīt, mēs izsakām tev visdziļāko līdzjūtību, — šoreiz Doļinska ierunājās pilnīgi bez uzspēles. — Tātad tas bija tavas atbraukšanas iemesls.

Eva noliedzoši pakratīja galvu.

—     Visu to es būtu varējusi jums paziņot vēstulē. Taču es uzskatu jūs par tēva tuvākajiem draugiem, tādēļ atbraucu, lai apspriestos, kā rīkoties turpmāk… Ja iebrucēja nolūks bija piesavināties papirusu, tad skaidrs, ka tagad viņš sāks darboties šinī rajonā. Viņš centīsies iegūt plānu un piesavināties bagātības. Uzskatu, ka, ņemot vērā tēva pūles, kādas viņš ieguldīja šai pasākumā, un bargo cenu, kādu samaksāja, ja negribam pieļaut, lai zinātne tiktu apzagta, mēs nedrīkstam to tā atstāt.

—    Esmu ar jums vienisprātis, pane Eva, — Mazurs piekrita. — Nodarboties ar šo jautājumu ir mūsu svēts pienākums. Bet ko mēs varam iesākt, ja papiruss, kas ir vienīgā atslēga jautājuma tālākajam risinājumam, nokļuvusi svešās rokās?

Radoņs lēni pacēla galvu, paraudzījās uz Mazuru.

—    Ceru, ka šoreiz zinātnei nebūs jācieš zaudējumi. Pacentīsimies šo lietu sekmīgi novadīt līdz galam.

—    Ļoti atvainojos, bet es par to stipri šaubos, — bikli iebilda Kovaļskis. — Mums taču nav hieroglifu oriģināla, tāpat arī nezinām pārtulkoto tekstu kopumā. Tas pašos pamatos apgrūtina… nu, jūs jau pats saprotat.

—    Jā, protams, pan Zbišek. Taču tam, ko nupat sacīju, ir dibināts pamats. Papiruss ar hieroglifiem, kā tagad zināms, ticis nolaupīts, bet pie manis atrodas pilnīgs visa teksta atšifrējums.

—    Interesanta atzīšanās, kolēģi, — ieteicās Viļga.

Vojnars palūkojās uz Evu. Viņas vaigi sārtojās.

Priekā dzirkstošām acīm viņa raudzījās Radoņā, smaidīja. Tagad savukārt ierunājās Radoņs. Pīpes kātu viņš pavērsa pret Viļgu.

—    Es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs izsacītos mazliet pār- domātāk. No zinātnieka gan varētu prasīt, lai viņš savas domas formulē precīzi un atbilstoši to īstajai jēgai. Tas, ko jūs dzirdējāt, nepavisam nebija atzīšanās. Es tikai to pateicu vai — ja kādam labpatīk — paziņoju, kad bija pienācis attiecīgais brīdis.

—    Dārgais pan Viktor! Kāpēc jūs par to nepastāstījāt mums pēc atgriešanās no Varšavas? Kāpēc?! — Doļinska uzbudinājās. — Kā gadījās, ka tulkojums nokļuvis jūsu rokās?

Radoņs pamāja, lai jel viņa nomierinās.

—     Tūlīt jūs visu uzzināsiet. Tātad — būdams Varšavā, es vairākkārt apciemoju profesoru. Viņš man toreiz izklāstīja atšifrētā papirusa saturu. Kā Eva jau sacīja, tas ir valdnieces Nofretetes sastādīts testaments. Zinādama, ka pēc viņas vīra faraona Ehnatona nāves vairāki viņam naidīgi priesteri iznīcināja visu, ko viņš tika paveicis, valdniece nolēma atriebties. Saviem uzticības ļaudīm viņa uzliek par pienākumu gaidīt piemērotu brīdi. Kad šis laiks pienāks, viņiem jāizdara apvērsums, jāgāž spožumu atguvušie daudzie dievi un 110 jauna jānodibina vienvienīgā dieva Atona kults. Savas nāves gadījumā Nofretete uztic nedaudzajiem, pie dzīvības vēl palikušajiem dieva Atona priesteriem milzīgas bagātības. Šie līdzekļi tad arī palīdzētu īstenot viņas plānu.

Tanī dienā, kad devos prom no Varšavas, profesors nodiktēja man šī papirusa saturu. Nupat kā izklāstīju jums to saīsinātā veidā.

—    Vai profesors atstāja sev šī tulkojuma kopiju? — ievaicājās Doļinskis.

—    Šaubos. Es rakstīju ar roku, bez koppapīra. Bez hieroglifu zīmēm aprakstītā papirusa, kuru viņš turēja rokā un no kura tulkodams diktēja, es netiku manījis nevienu citu pierakstu. Lādītē, par ko stāstīja Eva un kas atradās turpat uz galda, arī nebija nekādu piezīmju.

—     Pan Viktor, kāpēc jūs mums par to nekā neteicāt? — Mazurs atkārtoja Doļinskas jau iepriekš izsacīto jautājumu.

—    Profesors nepilnvaroja mani to darīt. Manuprāt, viņš nevēlējās šo lietu darīt plaši zināmu pirms savas atbraukšanas. Viņš cerēja, ka pēc dažām nedējām būs atkal kopā ar mums.

Viļga nenolaida acis no Radoņa.

—    Hm… — viņš norūca, — bet kādā nolūkā viņš nodiktēja jums šī neparastā dokumenta saturu, ja līdz savai atbraukšanai negribēja darīt to zināmu atklātībai?

Radoņs brīdi domāja.

—     Jautājums augstākā mērā loģisks. Nezinu, vai spēšu atbildēt uz to pietiekami pārliecinoši. Ari mani toreiz tas pārsteidza. Man radās iespaids, ka profesors uztic man šī dokumenta saturu, lai… kā lai to pasaka… katram gadījumam. Ja ar viņu kas atgadītos. Viņu tirdīja nemiers, Jaunas priekšnojautas. Varbūt vainojams bija pārgurums, bet varbūt…? Testamentā ir rindkopa, kurā piedraudēts ar lāstu tam, kurš, uzgājis testamentu, nerīkosies atbilstoši tanī paustajai gribai.

—    Grūti prasīt, lai mūsdienās kāds uzsāk cīņu par dieva Atona kulta atjaunošanu, — ieminējās Kovajskis.

—    Protams, protams… — aizdomājies teica Radoņs. — Bet jāņem vērā arī cilvēkam piemītošā īpašība pakļauties iespaidam…

—    Cik man zināms, — Viļga viņu pārtrauca, — profesors nebija ne no viegli iespaidojamiem, ne bailīgiem. Un — ja drīkst — vēl viens jautājums. Vai kāds bija klāt, kad profesors jums diktēja papirusa tekstu?

—    Jā, bija.

—    Kas? — Viļga saspringa.

—    Priestera mūmija, — Radoņs atbildēja, saglabādams mieru. — Taču, ņemot vērā tās vecumu, kas izraisa sklerozi un atmiņas zudumu, šaubos, vai tā būs jums pietiekami drošs liecinieks.

Kovaļskis pa skolēnu modei paslēja roku, ka vēlas ko teikt, taču Vojnars pielika pirkstu pie lūpām, likdams klusēt. Brīdi viņš ieklausījās, pēc tam, sperdams klusus soļus, piegāja pie loga. Klātesošie pārsteigti vēroja viņu. Vojnars ar rokas mājienu piesauca klāt tuvumā stāvošo Viļgu. Abi izliecās pa logu. Uz soliņa nekustīgi sēdēja vīrietis garās baltās drānās. Vojnars jautājoši uzlūkoja Viļgu.

Daži vārdi, ko Viļga pateica arābu valodā, uzrāva vīrieti kājās. Arābs nopurināja galvu, izberzēja acis. Izskatījās, ka viņu iztraucējuši no salda snaudiena. Viņš pārmija ar Viļgu vēl pāris vārdu un aizslāja uz turpat netālu uzstādītajām strādnieku teltīm.

—    Kā jūs izskaidrojat viņa uzturēšanos šeit? — Vojnars noprasīja.

—    Tas neko nenozīmē. Viņš parasti šeit sēž. Tas ir mūsu sagādnieks. Gaida, ka pēc vakariņām saņems norādījumus nākamajai dienai. Viņš ir mūsu Mādchen lūr ailes. Iepērk pārtiku, nolīgst un uzrauga strādniekus, ja vajag, aizstāj pavāru, salabo elektrību un motorus. Šovakar iesnaudās.

—    Viņš sēdēja te kopš sarunas sākuma. Vai poliski viņš saprot?

—    Kur nu. Labi, ja divus trīs vārdus. Turklāt pie mums viņš strādā tikai dažus mēnešus.

Abi atgriezās pie galda.

—    Tātad, dārgie draugi, — Doļinskis uzrunāja klātesošos un, it kā gribēdams uzsvērt mirkļa svarīgumu, uzlika rokas uz galda. — Lietas gaitā mēs daudzmaz orientējamies. Tagad mums jāatbild uz jautājumu: ko darīt tālāk? Lūdzu izsacīties. Pan Marek, liekas, jūs gribējāt kaut ko teikt? — viņš uzrunāja Viļgu.

—    Jā, es lieku priekšā nekavējoties šo lietu darīt zināmu vietējai policijai.

—    Un jūs? Lūdzu, — Doļinskis deva vārdu Evai.

—    Kolēģa Viļgas priekšlikumu uzskatu par nepamatotu. Pagaidām šeit uz vietas nav noticis nekas tāds, kas būtu pretrunā ar vietējiem likumiem. Slepkavība un zādzība notikusi Polijā. Milicijas Galvenajai nodaļai Varšavā tas zināms, un viss izmeklēšanas aparāts ir sacelts kājās. Mēs varam būt pilnīgi mierīgi: ja radīsies vajadzība, mūsu. izmeklēšanas dienests sazināsies ar šejienes policiju. Apslēptās bagātības, pats par sevi saprotams, ir šīs valsts īpašums, bet, tā kā visi lietas pavedieni atrodas mūsu rokās, manuprāt, mums pašiem tā jānoved līdz galam.

—    Esmu ar jums vienisprātis, — bilda Mazurs.

—    Es tāpat, domāju, ka mana sieva ari, — papildināja Doļinskis.

—    Visādā ziņā, — Doļinska skubīgi piekrita vīram. — Un jūs? — viņa uzrunāja Radoņu.

—    Šinī gadījumā es atsakos no balsstiesībām.

—    Zēl. Tad varbūt jūs? — viņa pameta skatienu uz Kovaļski.

—     Ko? Es? — jaunais zinātnieks attapās no pārdomām. — Ja runa ir par sazināšanos ar vietējo policiju, es arī uzskatu, ka tas būtu priekšlaicīgi. Un tomēr — katrā ziņā kaut kas jādara. Kaut kas, kas kaut kādā ziņā lietu pavirzītu uz priekšu. Un atkal rodas jautājums: kas? Nudien, esmu galīgi apjucis. Runājot atklāti, līdz šim man nekad nav bijušas darīšanas ar tādām lietām, kur iejaukta slepkavība, aplaupīšana, apslēptas bagātības. Pacentieties mani saprast, ka… ka es nekā nejēdzu no visa tā.

—    Itin kā no mums kāds ko sajēgtu! Bet sēdēt saliktām rokām šādā situācijā ari nevar, — Mazurs sacīja.

—   Nenoliedzami, — Doļinska nopūtās. — Tikai es, — viņa pielika pirkstus pie deniņiem, — šodien vairs nepiedalos diskusijā. Atkal sāk drausmīgi sāpēt galva. Labāk būs, ja iešu tūlīt apgulties.

—    Varbūt jūs varētu ieteikt, ko darīt, — Eva uzrunāja Vojnaru, — Jūs ieminējāties, ka jūsu profesija un interese par kriminālnoziegumiem likusi jums ne vienu vien reizi sadarboties ar miliciju.

Vojnars palocija galvu.

—    Jā, tā ir. Dažu pēdējo gadu laikā esmu sadūries ar vairāk nekā desmit nopietniem pārkāpumiem: kontrabandu, spiegošanu, viltojumiem, lielām tiesas prāvām par valsts mantas izšķērdēšanu. Bi ja arī slepkavības. Jūs jautājat, ko lai dara? Manuprāt, jārīkojas tā, kā darītu profesors Suļima, ja būtu palicis dzīvs un atgriezies uz šejieni. Gadījums ir visai neparasts, tādēļ pirmām kārtām jāvairās sacelt ap to lieku kņadu. Jūsu viedoklis, — viņš vērsās pie Evas, — ir visnotaļ pareizs: bez nopietnas nepieciešamības nelūgt palīdzību no vietējās policijas. Profesors noteikti vispirms sazinātos ar muzeju. Tur taču atrodas pats svarīgākais dokuments. Situācijas plāns, kurā norādīta apslēpto bagātību atrašanās vieta. Ieteicu pastaigāties. Es paredzu, ka notikumu tālākā attīstība liks sevi manīt visā drīzumā. Turklāt gluži neatkarīgi no tā, vai jūs tani ņemat līdzdalību vai arī ne. Visādā ziņā jums jāievēro vislielākā piesardzība, jo ir cilvēki, kuri šai spēlē gatavi uz visu. Tāpat arī jāizvairās runāt par šo lietu ar cilvēkiem, kuri nav absolūti droši.

—    Jā, jums taisnība. Tas laikam ir vienīgais pareizais ceļš. Jāsāk ar muzeju… Pēc tam redzēsim, — Mazurs piekrita. — Es tomēr gribētu lūgt no jums ko vairāk, proti, lai jūs iesaistītos šai akcijā. Pat vēl vairāk — uzņemties tās virsvadību. Mēs visi mīļuprāt jums iesim palīgā, tikai, lūdzu, ņemiet stūri savās rokās. Protams, tik ilgi, cik ilgi jums atvēl laiks. Dārgie draugi, — viņš uzrunāja pārējos, — ceru, ka jūs atbalstāt manu lūgumu?

—    Skaidrs, — Doļinskis iesaucās.

—    Katrā ziņā. Būsim ļoti pateicīgi, — pārējie apstiprināja.

Vojnars palocīja galvu.

—    Paldies par uzticību. Ko lai es saku… esmu nedaudz pārsteigts, taču ceru, ka kopīgiem spēkiem mums izdosies kaut ko panākt. Savu uzturēšanos šeit, ja vajadzēs, varu mazlietiņ pastiept garumā. Kas zīmējas uz pirmajiem soļiem, kādus spersim, mēs vēl apsprie- dīsimies.

—    Es gribētu jums ko jautāt, — Viļga uzrunāja Evu. — Vai profesors būtu varējis papirusa tekstu uzticēt vēl kādam trešajam Varšavā bez klātesošā kolēģa Radoņa un, protams, jums? Jo mums visiem taču pilnīgi saprotams, ka uzbrucējs nebūtu ielauzies un nolaupījis papirusu, ja nezinātu, ka tas ir vienīgā atslēga, ar ko atdarāmas durvis uz milzu bagātībām.

Eva paberzēja pieri. Sejā pavīdēja sagurums.

—    Diemžēl to es nemāku teikt. Tēvs izvairījās runāt par šo jautājumu. Neesmu dzirdējusi, ka viņš ar kādu runātos par papirusu. Tomēr izslēgts tas nav. Tēvam bija vairāki veci draugi arheologi. Hieroglifus atšifrējot, viņš sastapās ar lielām grūtībām. Iespējams, ka viņš ar kādu konsultējās.

—    Jā, protams, — Viļga piekrita. — Galvot par to tiešām nevar. Un tagad otrs jautājums. To es adresēju mums visiem. Tātad: vai esam īsti apsvēruši, kādu labumu mēs gūsim, dabūdami savās rokās otru papirusu, to, kas muzejā? Tanī, kā mums zināms, ir precīzi norādīts, kur meklējama noslēptā bagātība. Nav ne mazāko šaubu, ka šis teksts tapis vienlaicīgi ar papirusu, ko atšifrējis profesors. Tātad arī otra papirusa rakstībā lietoti tādi paši hieroglifi.

—     Kas tos spēs atšifrēt? Ja profesoram nebūtu nolaupīts oriģināls ar hieroglifiem un mēs varētu salīdzināt tos ar tulkojumu, kas atrodas pie kolēģa Radoņa, mūsu rīcībā būtu sava veida atslēga, ar kuru būtu iespējams atšifrēt jebkuru nākamo dokumentu. Pareizi? Protams. Turpretī pašreizējā situācijā atšifrēt papirusu nāksies patstāvīgi, par jaunu, iztiekot bez jebkādas palīdzības šai jomā. Mēs zinām, ka profesors, balstīdamies uz savām milzīgajām zināšanām un pieredzi, nocīnījās ar dokumenta atšifrēšanu vairākus mēnešus. Negribēdams nevienu noniecināt, es tomēr apšaubu, vai kāds no mums to var paveikt tik īsā laikā. Nevienam nav noslēpums, cik daudz pūlu hieroglifu atšifrēšanā ieguldījuši izcili un pat ģeniāli ēģiptologi. Šampolions, kuru vēlāk iedēvēja par «hieroglifu augšāmcēlēju», ziedoja gandrīz divdesmit gadus, lai atšifrētu slaveno «Rozetas akmeni». Turklāt šis ģeniālais lingvists taču pārvaldīja latīņu un grieķu valodas, pārzināja arābu, sīriešu, hal- dīešu, senķīniešu, koptu valodas un sanskritu. Slavenais franču orientālists de Saki savā laikā par šī akmens raksta atšifrēšanu bija izteicies, ka «tā ir pārlieku sarežģīta un zinātniski neatrisināma problēma».

Viļga iedzēra malku tējas, vairākkārt nokremšļojās, tad turpināja:

—    Mūsdienās valda uzskats, ka, pateicoties «Rozetas akmens» atšifrēšanai, kas veikta vairāk nekā pirms simt gadiem, hieroglifu tulkošanā grūtības itin kā nepastāvot. Man tomēr neliekas — ņemsim par piemēru kaut vai profesora Suļimas pūliņus —, ka mums šis darbs šķirsies viegli un gludi. Neaizmirsīsim, ka ēģiptiešu valodu lietoja piecus tūkstošus gadu pirms mūsu ēras. Tā attīstījās, tanī notika izmaiņas, arī hieroglifus ietekmēja evolūcija. Piedevām labi zināms ir tas fakts, ka viena hieroglifa atšifrējums neatvieglo nākamā hieroglifa atšifrējumu. Lūk, kādas grūtības mūs gaida, un tas mani biedē.

Iestājās nomācošs klusums.

•— Cienījamie kolēģi, — Radoņs pārtrauca klusumu. — Nupat dzirdētajā ir liela daļa patiesības. Un tomēr stāvoklis nebūt nav tik bēdīgs. Man ir dibināts pamats, lai optimistiski raudzītos uz iespēju atšifrēt dokumentu, kas atrodas muzejā. Esmu pārliecināts, ka daudz laika tas mums neprasīs.

—    Vai drīkst zināt, kolēģi, no kā izriet šāda pārliecība? — Viļga painteresējās.

—    Es nekaisu vārdus vējā. Pienāks laiks, un es atbildēšu uz šo jautājumu. Konkrēti runājot, tad, kad muzeja papiruss būs mums rokās. Šobrīd es gribētu atturēties no tuvākiem paskaidrojumiem.

—    Ar mieru, — Doļinskis beidza debates. — Šodien gana par to runāts, metas jau stipri vēls, un mūsu ciemiņi ir saguruši no ceļa.

* * *

Vojnars nolēma pirms tuvinās nakts paelpot svaigu gaisu un klusībā mierīgi izanalizēt vakara sarunu dalībnieku sacīto.

Viņš apstājās turpat pie barakas durvīm. Debesis bija nobārstītas zvaigznēm, un to zaigme ainavu vērta mazliet nereālu. Šo noskaņu vēl pastiprināja mūzika, kas atskanēja no teltīm, satupušām zem palmām. Kāds spēlēja flautu. Valdzinoša, smeldzīga melodija, noslēpumaina kā it viss šeit apkārt, vienlaikus saistījās ar atmiņām par kaut ko pazīstamu.

Jā, kā tad. Tagad Vojnars atcerējās. Varšava, televizors, vēlu vakarā pārraide no Sopotas festivāla. Uz estrādes tumšādainais dziedātājs no Apvienotās Arābu Republikas. Tā pati melodija. Ilgstoši aplausi. Kadrā redzams programmas pieteicējs Kidriņskis un, diskrēti smaidīdams, gaida, līdz aplausi norims.

Vojnars domās atgriezās pie šīsdienas notikumiem. Sarunas bija veiksmīgas. Saskaņā ar plānu. Viņu pieņēma, iesaistīja operācijā. «Redaktors Vojnars» — skan tīri labi, viņš pasmaidīja. Vēl viena pārtapšana. Kaut nu tālāk ietu tikpat gludi.

Vojnars sajuta kādu sev aiz muguras. Tumšajā durvju ailē stāvēja Vilga, turēdams aiz kaklasiksnas lielu aitu suni. Vojnars pakāpās sāņus, lai viņus palaistu garām.

—    Priecājos, ka satikāmies, — Vilga ierunājās.

—    Vai tiešām nepazīsti mani, Andžej? Bet varbūt Šer- loks Holmss tikai pārējo klātbūtnē izturas pret mani ar distanci?-

Vojnars pārsteigts raudzījās Vijgā.

—    Atvainojiet, bet es īsti nesaprotu. Mans vārds gan ir Andžejs, taču nez vai esam pazīstami. Un kāds tam sakars ar Holmsu?

Suns apošņāja Vojnara bikses, ar miklu, vēsu purnu pieskārās viņa rokai.

—    Ej nu, paskraidi! — Vilga pastūma suni ar kāju.

—     Pastaigāsimies, — viņš uzaicināja Vojnaru. — Aiz teltīm ir palmu puduris. Varam tur pasēdēt.

Soļodams blakus Vilgam, Vojnars prātoja, ko tas nozīmē. Vai šis cilvēks tiešām viņu pazīst? Pie joda, bet no kurienes? Stāvokli tas sarežģītu.

ViJga tostarp noņēmās ar suni. Uzlasīja no zemes akmentiņus, meta uz priekšu, radīja sunim šķeršjus, pari kuriem tas šāvās kā bulta.

Teltis palika iepakaļ, viņi tuvojas palmu pudurim. Šeit augošajā zālē balti izcēlās neregulāras formas bluķi, kādas senas celtnes paliekas.

—    Apsēdīsimies, — Viļga uzaicināja. — Atgriežoties pie mūsu sarunas sākuma, es skatos, ka vajadzēs atskatīties pagātnē. Viengad mūsu skola Varšavā, kurā es mācījos, organizēja ekskursiju uz Kazimežu. Mēs apmeklējām senas drupas Pils Kalnā, vēlāk pilsdrupas Janovecā. Vēl pēc tam bija peldēšanās Vislā, un divi zeņķi sāka slīkt. Vienu no viņiem izglāba matemātikas pasniedzējs, otru — vecāks skolasbiedrs. Tas otrs slīcējs biju es.

—    Bet es — tas neprātīgais, kas izvilka tevi no ūdens!

•— Tā, redz, mans cildenais glābēj, nu viss ir savā vietā, — Viļga iesmējās. — Un man ir iespēja vēlreiz tevi patencināt. Bet kāpēc tu konspirējies? Es neliku manīt, ka tevi pazīstu, jo sapratu, ka tev ir svarīgi saglabāt incognito. Tu taču strādā milicijā, vai nav tā?

—    Kas tev to teica?

—    Šobrīd neatminos. Kāds no skolasbiedriem. Liekas, tevi pat bija redzējuši formas tērpā.

—    Kādam būs spokojies. Tiesa, man bija tāda doma. Ne reizi vien par to tiku runājis ar kolēģiem, tāpēc arī laikam šīs baumas. Mani interesēja krimināllietas, izmeklēšana, pratināšana. Tā teikt, cīniņš prāta sfērā. Saproti… sava veida romantika. Bet tad, iepazinies tuvāk, pārliecinājos, ka tur valda pārākā disciplīna. Nemitīgs trauksmes stāvoklis, saspringums… Izvēlējos žurnālistiku. Beigu beigās arī tagad nemitīgi saskaros ar tām pašām problēmām. Vārdu sakot, tas pats hobijs, tikai lielāka brīvība.

•— Ak šitā, — Viļga nodūca. — Zini, sarunā es īsti nesapratu tavas ierašanās mērķi. Vēlāk, kad Eva sāka stāstīt, nospriedu, ka atbrauci, lai noķertu cilpā to lapsu Radoņu.

—    Kā redzi, man ar to maz kopīga. Ja neskaita jūsu priekšlikumu, lai iesaistītos akcijā. Taču es pamanīju, ka Radoņam tu pārāk neuzticies.

—    Nenoliedzu.

—    Vai tu tiešām turi viņu aizdomās, vai arī te iejaukta personiska antipātija, kādi rēķini?

—      Es neciešu šo tipu, man vienmēr viņš licies ne- 'simpātisks. Bet kopš es uzzināju par šo negadījumu… vispār veltīgi tērēt vārdus. Viss taču skaidri norāda, ka viņam uz līdzenas vietas vajadzētu uzlikt roku dzelžus un nogādāt uz Varšavu. Domāju, ka manam priekšlikumam, lai šo lietu nekavējoši nodotu vietējai policijai, ir sava jēga. Prātoju, vai rīt neizdarīt to pašam.

—    Zēl gan … — Vojnars nopūtās.

—    Ko žēl?

—    Nožēloju, ka toreiz izvilku tevi no Vislas.

—    Tu murgo. Vai, pēc tavām domām, tas nav viņš?

—    Neesmu gaišreģis. Varbūt ir. Tikai šāda tava rīcība būtu pārsteidzīga. Saki — vai pa īstam esi man pateicīgs, ka neatstāju tevi par ēsmu zivīm?

—    Ir gan jautājums. Tu izglābi man dzīvību, nekad tev to neaizmirsīšu. Tevis dēļ esmu gatavs…

—     Diezgan. Tā dēvēto pateicību līdz kapa malai man nevajag, man ir pieticīgāks lūgums. Es tevi lūdzu: neuzsāc neko uz savu roku. Tātad esam norunājuši: kamēr esmu šeit un kamēr nodarbojos ar šo lietu, ne soļa bez manas ziņas. Piekriti?

—    Ko lai dara, piekrītu. Zvēru pie faraona mūmijam, ka bez tavas ziņas neko…

—    Tātad norunājuši. Redzi, ja es ko uzsāku, man patīk labi organizēts darbs. Bet vispār šodien par šo lietu negribu vairs dzirdēt ne vārda. Reizēm tu, cilvēks, iekriti tādā jezgā, bet neko darīt, kas noticis — noticis. Labāk pastāsti kaut ko par daiļo valdnieci Nofreteti un viņas laulāto draugu. Kā tur ar viņiem īsti bija? Lai nu kā, bet tas viss ir diezgan ērmoti. Padomā pats: sen atpakaļ kāda ļaužu grupa alka svētnīcās pielūgt tikai to un ne citu dievu, bet trīstūkstoš gadu vēlāk cita ļaužu grupa, piederīga citai civilizācijai, dabū izbaudīt šā ķīviņa sekas. Šo ļaužu grupiņā kāds sāk neieredzēt kādu otru, kāds cits vēl kādam citam vairs neuzticas, bojā iet. divi gluži nevainīgi cilvēki, es nez kāpēc iepinos šinī man pilnīgi svešajā padarīšanā, un vēl jājautā, kā tas viss beigsies.

—     Ja atļauts, pavēršu tev priekškaru uz nākotni, — Viļga ierunājās. — Tieši šinī brīdī man rādās vīzija … Stāv mūsu ēdamtelpā kāda cildena, skaistu sieviešu mīlēta persona… lai būtu efektīgāk, piebildīsim, ka vaigs tai nobālis, bet mēs, tas ir, tu un es, uzmaucam šai personai uz rociņām tādus skaistus dzelzs… Labi jau, labi, — Vijga uzsmaidīja Vojnaram, — ne vārda vairs. Gribi dzirdēt par Nofreteti? Vienu mirklīti, padomāšu, ar ko lai sāk. Pag … pag … laikam ar laulāto draugu, pašu faraonu. Mūsu varoņa tētiņš bija faraons Amenhoteps III, bet māmulīte — karaliene, vārdā Teja… Zini, •— Vilga bridi apdomāja, — būs jāatkāpjas vēl vairāk atpakaļ.

Tātad — faraona Amenhotepa III priekšteči devās daudzos ilgos iekarošanas karagājienos. Šo karu rezultātā viņi krietni paplašināja Ēģiptes teritoriju. Ziemeļos viņi ieguva milzīgas SIrijas platības un Ziemeļ- palestīnu, bet dienvidos — Nūbiju ar tās zelta raktuvēm. Pats par sevi saprotams, pakļautās tautas bija spiestas maksāt lielus meslus. Nav nekas jauns, ka — arī starp uzvarētājiem — vienus karš dara bagātus, citus noved nabadzībā. Dižciltīgo kārta un priesteri dzīvoja neiedomājamā greznībā. Augstmaņu pilis un svētnīcas zvīļoja zeltā un dārgakmeņos. Izpriecām un dzīrēm nebija ne gala, ne malas. Toties izputināti tika zemnieki. Viņi bija tā nelaimīgā sabiedrības daļa, kurai nemitīgi bija jāpiegādā kareivji karagājieniem, bez tam jāmaksā nesamērīgi augsti nodokļi.

Tad nu beidzot tronī kāpj mūsu faraona tēvs, par kuru minēju jau sākumā, — Amenhoteps III. Situācija valstī mainās tādējādi, ka viņš dara galu kariem. Viņa trīsdesmit sešus gadus ilgo valdīšanas laiku var uzskatīt par mierīgāko un labvēlīgāko posmu Ēģiptes vēsturē. Ar laiku tomēr arī šinī Eldorado sāk izveidoties un nostiprināties faraonam naidīgi spēki. Pie teikšanas nāk dieva Amona spēcīgā, ietekmīgā un bagātā priesteru kasta. Tās priekšgalā stāv Tēbu virspriesteris, kurš ieņem valdnieka vietnieka amatu un līdz ar to pārvalda visu Ēģipti. Augstprātīgais, godkārīgais dižpriesteris sāk apdraudēt faraona varu. Taču Amenhoteps III nevar atļauties iet atklātā cīņā pret vareno vietvaldi. Kopā ar sievu valdnieci Teju faraons cenšas mazpamazām graut priestera autoritāti, vājināt un ierobežot viņa rīcības sfēru. Taču tas viņiem ne visai izdodas.

Pēdīgi abi vecīši, noguruši no nemitīgās cīņas un klaiņošanas šaisaulē, pārcēlās uz viņsauli. Bet, lai viņi dzīvotu mūžu mūžos citā, labākā pasaulē, kur nevaid varaskārīgu priesteru, attiecīgie aroda meistari izdarinaja 110 viņu miesām skaistas nemirstīgas mūmijas.

—     Un tagad mēs iesoļosim mūsu varoņu Nofretetes un Amenhotepa IV valdīšanas laikposmā, jā? — Vojnars gribēja pārliecināties.

—    Jā. Amenhoteps IV uzkāpa tronī četrpadsmit gadu vecumā. Iekams viņš sasniedza pilngadību, viņa vietā divus gadus valsti pārvaldīja šim uzdevumam iecelti priesteri un dižciltīgie. Šis laiks bija pilnīgi pietiekams, lai jaunais, attapīgais monarhs labi iepazītu sev apkārtesošos ļaudis un izprastu viņu nolūkus. Tie taču bija tie paši, pret kuriem nesekmīgi tika cīnījies viņa tēvs. Un jaunais valdnieks pieņem drosmīgu lēmumu: viņš nelieks galvu priesteru priekšā un nebūs marionete viņu rokās.

—    Tas atgādina Ramzesa rīcību grāmatā «Faraons», — Vojnars ieminējās.

Viļga apstiprinoši palocīja galvu.

—    Paturi prātā vienu: kamēr Ēģipte pastāvējusi, šīs valsts vēsturē nav bijis otra tāda novatora domātāja, gandrīz vai revolucionāra. Viņa neparasti drosmīgās reformas grāva visu veco un izraisīja dramatiskas sadursmes un konfliktus. Sāksim kaut vai ar to, ka Ēģiptē pastāvēja divi lieli reliģiozi centri. Pirmais atradās He- liopolisā, kur pielūdza Saules dievu Ra. Faraoni uzskatīja sevi par viņa pēctečiem, tādēļ arī šī varenā dieva priesterus apdājāja ar savu labvēlību un dažnedažādām privilēģijām.

Otrs reliģiskais centrs bija Tēbas, kur pielūdza dievu Amonu. Ar to pašu brīdi, kad faraons galvaspilsētu pārcēla uz Tēbām, vietējie priesteri nolēma izmantot šo gadījumu un dievu Amonu padarīt par augstāko dievību ēģiptiešu reliģijā. Praksē tam vajadzēja Heliopo- lisas priesteru iespaidu ierobežot, bet varbūt pat pavisam iznīcināt.

Vājināt dieva Ra priesteru autoritāti nepavisam nebija viegls uzdevums. Ra taču bija visu faraonu tēvs, un viņu pielūdza kopš neminamiem laikiem. Taču Tēbti priesteri nedomāja zaudēt spēli. Viņi atrada atjautīgu izeju, proti, identificēja savu dievu Amonu ar dievu Ra un nosauca to par Amonu-Ra.

Tuvumā noskanēja soļi. Suns pielēca kājās, saspl- cēja ausis. No drupu puses parādījās trīs stāvi baltā, viņi gāja uz teltīm. Iedami garām, viņi rīkles balsī pasveicināja Viļgu.

—    Arābi, mūsu pavāra ciemiņi, — Viļga paskaidroja. — Viņš sacīja, ka šodien atzīmējot kādus tur svētkus.

—    Un tālāk? — Konflikts pirms vairāk tūkstoš gadiem Vojnaru bija acīm redzami ieinteresējis.

—     Tālāk? Saspīlētās attiecības starp priesteriem kļuva vēl asākas, kad šai spēlītē atklāti iesaistījās faraons. Tā kā laikposmā pirms šiem notikumiem, tātad pirms tā dēvētā «Jaunās Valsts» perioda, Amons bija tikai viens no dievu kuplā pulka, faraons nāca pie slēdziena, ka piešķirt viņam galvenā dieva titulu ir pretlikumīgi. Saskaņā ar to faraons publiski izziņo, ka īstais un vienīgais dievs ir un paliek senais Saules dievs Ra, un izsludina sevi par tā bijātāju. Šinī apstāklī viņš saskata izdevību uzsākt cīņu pret priesteriem un ar viņiem draudzīgo aristokrātiju, iespēju iznīcināt viņu varu.

—    Drosmīgs gājiens, — ieteicās Vojnars. — Viņam vajadzēja būt sagatavotam uz ilgstošu cīņu.

—    Zināms, Taču pārsteidz, lūk, kas: sākumā faraona rīcības dzinulis bija panākt politisku apvērsumu, veikt sociāla un ekonomiska rakstura reformas, bet laika gaitā ciņa tiek pārnesta arī uz citu sfēru. Aizvien jū- tamāk sevi piesaka dzejnieks un domātājs. Visbeidzot faraons kļūst par jaunas, pašradītas reliģijas paudēju. Vecvecajam, neaizskaramajam dievam Ra ir jāatrod sava vieta jaunam — abstraktam dievam.

Jaunais dievs ir labestīgs, neredzams, tas ir varens spēks, kas radījis sauli, zemi, jūras, it visu, kas dzīvo un dzīvošanā rod prieku. Viņš ir pati mīlestība un līksme. Teikdams jauno dievu, kura vārds no šā brīža ir Atons, faraons, būdams viņa radītājs un sludinādams mācību par viņu, pats kļūst it kā viņa augstākais priesteris. Viņš vēl saviem mācekļiem dievu meklēt apkārtnes skaistumā, putnu dziesmās, puķu smaržās. Suminādami dievu Atonu, dzejnieki sacer poēmas un slavinošas himnas. Ticīgie jaunajam dievam ziedo vijas un grozus ar augļiem.

Šīs dievības simbols ir saules disks ar deviņpadsmit stariem, kas beidzas ar delnām. Vispēdīgi pats Amenhoteps IV maina savu vārdu, tagad viņš saucas Ehna- tons, kas nozīmē «Atona disks». Lai pēc iespējas plašāk ieviestu dieva Atona kultu, faraons tam par godu cej neskaitāmas brīnišķas svētnīcas Tēbās, Heliopolisā, Memfisā, pat tālajā Nūbijā. Beidzot, lai iespējami tālāk no sevis atvairītu naidīgos priesterus un viņu piekritējus un vienlaikus priesteru pārvaldītās Tēbas padarītu par ierindas pilsētu bez jebkādas lielākas nozīmes, viņš liek celt jaunu reprezentablu galvaspilsētu, Šim mēr- ķim viņš izvēlas skaistu, klinšainiem kalniem ieskautu ieleju. Tas ir tagadējās Telelamarnas rajons. Galvaspilsētu viņš nosauca par Saules Apvāršņa Pilsētu.

Gluži negaidot Vilga pārtrauca stāstījumu, saausī- jās, vērīgi ieklausījās. Kaut kur tālumā kļuva dzirdama skaņa, kas pieņēmās spēkā. Varētu domāt, ka pārlidojis lielspārnainu putnu bars. Vēl mirklis — un viss noklusa.

—    Laikam drīz sāksies, — Viļga nomurmināja un noslaucīja no pieres sviedrus.

—    Kas sāksies? — Vojnars pavaicāja.

—    Tas nešķīstais hamsins.

—    Papūtīs un pārstās.

—    Tu tā domā? Tu to vēl neesi izbaudījis. Auro veselas piecdesmit dienas ar maziem pārtraukumiem. Hamsins arābu valodā nozīmē piecdesmitnieks. Traks var palikt. Tieši šinī laikā visvairāk pašnāvību, skandālu un nelaimes gadījumu. Nereti plūst asinis. Nervi netur šito nebeidzamo tropisko vēju. Sliktu laiku esi izvēlējies.

—    Bet pašlaik ir rāms. Turpini.

—    Kur es apstājos? A, pie jaunās galvaspilsētas. Tātad — galvaspilsēta tika uzcelta ar plašu vērienu. Uzbūvēja skaistas svētnīcas, reprezentablas valsts ēkas, pilis, ap tām lietpratīgi, ar labu gaumi izveidoja dārzus un parkus. Kad viss ir gatavs, Ehnatons ar savu daiļo laulāto draudzeni Nofreteti pārceļas uz šejieni. Jaunajā plašajā pilī viņš ap sevi pulcina domātājus, māksliniekus, skulptorus. Arī viņu darbos manāma faraona ietekme. Mākslā uzvēdī jauni strāvojumi, atšķirībā no agrākajām formām ieviešas reālisms. Faraons ļauj gleznot sevi kā parastu cilvēku, tādu, kāds izskatās īstenībā, pretēji tradīcijas kanoniem, kas prasīja atveidot faraonu idealizētu, ar dievišķā nimba rekvizītiem.

Tostarp cīņa ar Tēbu priesteriem turpinās, tomēr Ehnatons vēl kavējas dot viņiem izšķirošu triecienu. Taču pēc neveiksmīga atentāta pret viņu pacietība ir galā. Viņš izdod pavēli nekavējoties slēgt visas dieva Amona

3-581 65

svētnīcas, liek izkasīt viņa vārdu, kur vien Ēģiptē tas atrodams, dod rīkojumu bez žēlastības iznīcināt daudzo dievību skulptūras, visbeidzot, konfiscē priesteru īpašumus.

Tas vēl nav viss. Ehnatons izdara «tīrīšanu» starp saviem valsts ierēdņiem, kuri nāk no aristokrātijas un saradoti ar Tēbu priesteru kārtu. Viņu vietā liek jaunus spējīgus cilvēkus no brīvās zemniecības. Tie, kuri vilka dzīvi pusbadā, kuriem nebija jumta virs galvas, nedz īpašuma, tagad ieņem augstus galma amatus, tiek celti godā, dzīvo labklājībā. Viņi ir faraonam pateicīgi, uzticīgi, stāv un krīt par viņu. Viņi sacer tam slavinošas himnas, liek tās uzrakstīt uz savu nākamo kapeņu sienām. Turpretī barikādei otrā pusē plosās bezspēcīgs niknums, skan ļaunvēlīgi draudi un lāsti: «Nolādētais Ehnatons! Lai uz mūžiem nolādēts šis ķeceris!»

Iestājās klusums. Vojnars sēdēja, galvu noliecis, domīgi grozīja pirkstos sērkociņu kastīti.

—    Beigas? — viņš izbrīnīts jautāja.

—    Tikpat kā… trūkst tikai pēdējās, visai bēdīgās lapaspuses… Ja kāds tic lāstu spēkam, tad jāteic, ka beigu beigās tie sāka piepildīties. Dzidrajās debesīs virs «Saules Apvāršņa Pilsētas» sāka vilkties kopā drūmi mākoņi… Zini, — Vijga pasmaidīja, — tā kā es neticu lāstu maģiskajam spēkam un tā kā patlaban uzstājos stāstnieka lomā … es to formulēšu savādāk …

Tad nu tā — cilvēks var nodoties dzejai, priecāties par sauli, jūsmot par daili, sievietēm, ziediem, dziedāt himnas, bet ir viens noteikums: laiku pa laikam jāpaceļ virs galvas kaut kas smags un labi pamatīgi ar to jāpavēzē. Lai starp puķēm paslēpušies ienaidnieki zinātu: ja neuzvedīsies rātni, dabūs pa seksti… Bez tam es domāju, ka laikam gan nevajag atņemt ļaudīm dievus, pie kuriem viņi pieraduši. Turpretī Ehnatons šīs kļūdas pielaida.

—    Ticu tev uz vārda, tomēr gribētos dzirdēt faktus.

—    Lai notiek. Sākšu ar slepeni uzglūnošajiem ienaidniekiem. Kā jau sacīju pašā sākumā, iekarojošu karagājienu rezultātā Ēģiptes teritorija tika stipri paplašināta. Es minēju par Nūbiju, Palestīnu, Sīriju. Sākumā tās regulāri maksāja faraonam meslus, sūtīja veltes, pazemīgi locīja ceļus. Taču, laikam ritot, tās pamanīja, ka valdīšanas grožus netur stingras rokas. Sākās pretdarbība. Sevišķi droši rīkojās Sīrijas prinči. Viņi no

slēdza slepenu vienošanos ar Ēģiptes ienaidniekiem un ar viņu palīdzību izrādīja aizvien stiprāku pretestību. Ehnatona norīkotie vietvalži šinīs teritorijās lūdza faraonam palīdzību un armijas spēkus. Turpretī faraons necēla ne ausi par viņu izmisīgajiem paligā saucieniem. Viņš taču bija radījis un slavēja dievu, kas neatzīst karus, asinsizliešanu. Viņš gribēja valdīt, apvienodams cilvēkus brālibas un mīlestības vārdā, ieviesdams Atona kultu… Traģisks konflikts. Saprāta konfrontēšana ar lilozofiju, kas visai atrauta no dzīves tiešamības. Bet pa to laiku Ēģiptei pakļautās teritorijas rauktin raucās .,.

Un tagad par otru kjūdu. Aizvien plašāk ieviešot Atona kultu, faraons bez žēlastības lika iznīcināt citu dievu statujas. Tie bija lokāli dievi, ne visai skaisti, biežāk ķēmīgi, daudzkārt ar putnu vai dzīvnieku galvām. Taču vienkāršā tauta kopš sirmseniem laikiem bija pieradusi pie viņiem. Pie viņiem varēja atnākt ar līksmes pilnu vai bēdu nomāktu sirdi. Raugoties uz viņu statujām, varēja tos pielūgt vai klusībā nolādēt. Te varēja atvieglot sirdi, Jaut savām jūtām vāju. Turpretī Ehnatona dievs Atons bija neredzams dievs, abstrakts. Pret tādiem filozofiskiem zigzagiem vienkāršā tauta nejūt uzticību. Tas viņu nesaista. Vienkāršajos ļautiņos mostas neuzticība, vilšanās, viņi izjūt tukšumu… un sākas kurnēšana.

—    Tā ir, — Vojnars nopūtās. — Ar ko tas galu galā beidzās?

3*

—     Galīgo katastrofu, kas droši vien būtu notikusi, Ehnatons nepiedzīvoja. Viņš, bez šaubām, redzēja, kā pamazām pieaug draudīgā kurnēšana, kā impērija sabrūk. Viņš skaidri apzinājās, kas tuvojas, un tas, kā arī iekšējā cīņa neapšaubāmi saīsināja viņa mūžu. Bet nav arī izslēgts, ka mūža galu pasteidzināja priesteri ar kādu slepenu indi. Kas vēl? — Viļga apdomāja, — Nu vairs tikai pāris vārdu. Sis neparastais reformators un revolucionārs mira trīsdesmit gadu vecumā — 1358. gadā pirms mūsu ēras. Viņu apbedīja netālu no viņa skaistās galvaspilsētas klinšu alā. Ehnatona pēcteči nejaudāja saglabāt neatkarību no priesteriem, kuri no jauna atguva varenību. Skaistā galvaspilsēta «Saules Apvāršņa Pilsēta» tiek nolīdzināta līdz ar zemi. Drupas aizber tuksneša smiltis, pa naktīm tur klīst šakāļi. Galvaspilsēta atkal ir Tēbās. Arī Atona svētnīcas tiek sa-

67

grautas. Ehnatona vārds, lai kur tas atrastos, tiek izdeldēts. Netika saudzēta pat viņa mūmija. Zelta sloksnes, kādās viņš ievīstīts, tanīs vietās, kur uzrakstīts viņa vārds, tiek izgrieztas. Tā bija visbaismīgākā atriebība, kāda vien var skart mirušo. Palicis bez vārda, mirušais ir nolemts uz mūžīgo klaiņošanu viņsaules tumsā.

Viļga aizsmēķēja cigareti, ievilka kuplu dūmu.

—           Tādas ir beigas, Tagad kļūst saprotama Nofrete- tes rīcība. Viņas testaments. Viņas vēlēšanās atriebt vīru. Vēlēšanās atjaunot dieva Atona kultu.

Vojnars uzlika roku Viļgam uz pleca.

—    Tu proti interesanti stāstīt.

Suns paberzēja pieri pret Vojnara kājām, izstaipījās.

—           Droši vien esi jau noguris? — Vojnars uzrunāja Viļgu. — Ejam atpakaļ, negribētos kādu uzmodināt.

—           Mūsējie gulēt iet diezgan pavēlu. Sevišķi abi mūsu dīvaiņi — Doļinskis un Mazurs. Stundām var likt pasjansu. Turklāt Doļinskis ir kaislīgs mednieks un ne- apnikdams stāsta par medībām. Viņi ir seni draugi, mūždien strīdas, bet iztikt viens bez otra nevar ne dienu.

Viņi gāja, līdz potītēm grimdami smalkā, irdenā smiltī. No telšu puses atkal atskanēja smeldzīgā melodija.

—    Kas tur spēlē? — Vojnars jautāja.

—           Mūsu sagādnieka radinieks, akls arābs. Laiku pa laikam viņu apciemo, reizēm pārnakšņo.

Kaut kur tālumā pieņēmās spēkā šalkoņa. Stipra vēja pūsma iesitās sejā. Smilšu klejojošā virskārta sāka slīdēt uz priekšu. Gaisā uzvirmoja putekļu plīva, aizsegdama apkārtni. Par laimi, viņi jau bija pie barakām.

Pie durvīm stāvēja Kovaļskis.

—           Kam jūs uzglūnat, pan Zbišek? — Viļga apvaicājās.

—           Istabā spiedīgi, nevar aizmigt. Iznācu paelpot svaigu gaisu, bet te nav labāk. Sākas hamsins. Droši vien neaizmigšu līdz rītam.

—           Mani pat hamsins nepieveiks, — Vilga nožāvājās. — Tad nu palieciet sveiki, kungi, ja esat palicēji. Nāc, Kūļa, — jau stāvēdams durvīs, viņš pavilka suni aiz kaklasiksnas.

Kovaļskis nokrekšķinājās, pieglauda matus.

—    Pan redaktor, es, patiesību sakot, gaidīju jūs, — viņš uzrunāja Vojnaru. — Redzēju, ka jūs abi aizgājāt, un nolēmu pagaidīt… Zināt, tas, ko šodien pastāstīja pane Eva, atstāja uz mani dziju iespaidu… Turklāt es pilnīgi piekrītu jūsu viedoklim, ka tās vēl nav beigas. Ka sekos turpinājums. Un kaut kur šepat, jo te taču atrodas cilvēki, kuri joprojām kaut kādā veidā saistīti ar šo lietu. Tas ir loģiski. Tāpat mums visiem ir skaidrs, ka darbojas brutāls spēks, kam visi līdzekli ir vienlīdz labi… bet mūsu vidū ir sievietes… Tādēļ esmu pilnīgi jūsu rīcībā, pan redaktor. Jo tur, pie vakariņu galda, es neko netiku teicis, kad citi piedāvājās palīdzēt. Tolaik es domāju pie sevis, vai vispār varu būt noderīgs. Jūs pats redzat, neesmu nekāds stiprinieks, — Kovajskis uzlika roku iekritušajām krūtīm. — Domāju, ka fiziskā cīņā ar Jaundariem uzvaru es vis negūtu. Bet varbūt es spētu palīdzēt kā citādi, Katrā ziņā, sākot ar šodienu, es visam sekošu un visu cītīgi vērošu. Tas taču laikam ir svarīgi. Vai nav tā? Ja ko pamanīšu, darīšu jums zināmu.

Vojnars paspieda jaunekļa slaiko plaukstu.

—    Paldies. Tā būs liela palīdzība no jūsu puses. Manuprāt, vislabāk būs, ja jūs sekosiet tam, kas notiek tepat apkārt. Ja pamanīsiet ko neparastu, lūdzams, nestāstiet nevienam, tikai labi aši paziņojiet man.

* * *

Vijga ielūkojās pa atvērto logu Vojnara istabā.

—    Labdien, kā izgulējies? Vai hamsins netraucēja? Tad ir jauki. Bet mēs ar Kuļu, kaut arī negants vējš, jau nostaigājām krietnu gabalu. Drīkst ieiet?

Pēc brītiņa viņš jau sēdēja uz tukšas banānu kastes.

—     Uzpīpēsi? — viņš pastiepa Vojnaram cigarešu paciņu. — Neesi vēl ēdis? Tādā gadījumā es nepiedāvāju. Zini, atgriežoties pie mūsu vakarējās sarunas, es gribētu pamatot savu — kā tu izteicies — neuzticēšanos kolēģim… Tu labi zini, par ko ir runa. Minēšu vienīgi faktus, kas, pēc manām domām, savirknēti loģiskā secībā. Lai mūsu analīzē izvairītos no emocionālā faktora, pieņemsim, ka šo kungu pazīstam tikai izskata pēc. Nosauksim viņu par «panu X». Labi?

Vojnars pastūma sānis skūšanās piederumus, noslaucīja seju dvielī.

—    Protams, es klausos.

—    Tātad sāksim ar to brīdi, kad «pans X» pie galda pavēstīja, ka pie viņa atrodas papirusa pārtulkotais teksts.

—    Tas liecina viņam par labu.

—    Bet pēc mana ieskata šis gājiens vēl neko nepierāda. Kāpēc? Tāpēc, ka «pans X» ir inteliģents cilvēks. Pēc Evas pasacītā viņš zibenīgi novērtē radušos situāciju. Saprot, ka aizdomas krīt uz viņu. Tā kā jūs ieradāties šeit gluži negaidot un viņš arī netika brīdināts, viņam ir pamats domāt, ka viņam izliek slazdus. Izsakoties skaidrāk — ka revīzija jau izdarīta un jums zināms, ka tulkojums ir pie viņa, vai… ka pēc brīža revīzija tiks izdarīta un viņš būs iekritis. Saprot, ka pieļāvis kļūdu, neiznīcinādams šo dokumentu. Viņam taču ir ģeniāla atmiņa tāpat kā nelaiķim Sulimam, tātad varēja mierīgi to atjauties. Bet nu ir jāglābjas. Un viņš uz karstām pēdām izgudro pasaciņu, ka profesors nodiktējis viņam tulkojumu. Tādējādi viņš mazgā rokas nevainībā, bet par to, kas notika pēc tam, novel vainu uz iedomātajiem laupītājiem un slepkavām.

Bet notikumu secība, manuprāt, bija šāda. Dabūjis zināt par Nofreteles deponētajām milzu bagātibām, «pans X» tīšām vai netīšām nozūmē večuku. Tad izņem no lādītes kā papirusu, tā profesora veikto tulkojumu un laiž prom uz lidostu. Es neticu, ka profesors būtu nodiktējis viņam tulkojumu. Tagad tālāk. Te uz vietas «pans X» ar savu roku pārraksta tulkojuma tekstu. Pēc tam no papirusa pārzīmē hieroglifus un labi noslēpj. Vēl labāk nekā tulkojumu.

—    Un ko viņš, tavuprāt, izdarīja ar oriģinālu?

—    Gluži vienkārši iznīcināja, sadedzināja. Tagad viņš vienā mierā cenšas iestāstīt, ka tulkojuma norakstu profesors sev nav atstājis, jo tas viņam bijis galvā. Bet papirusu vēlāk pievākuši zagji.

—    Un kā, tavuprāt, «pans X» rīkosies tālāk?

—    Smiesies par mums visiem. Esmu pārliecināts, ka ļaunākais viņam jau aiz muguras. Izsakoties skaidrāk — muzeja mūmija ir jau izķidāta, bagātību slēptuves plāns, pamatojoties uz datiem, kas viņa rīcībā, atšifrēts, bagātības piesavinātas un labi noslēptas. Visas šīs operācijas viņš veicis viens, bet nav ari izslēgts, ka bijuši palīgi vai ne ar pliku roku ņemami līdzzinātāji. Tagadiņ «pans X» var sēdēt šeit mierīgi un izlikties, ka kopā ar mums pieliek visas pūles, lai lieta virzītos uz priekšu.

Vojnars pagājās pa istabu, noglaudīja sunim galvu, apstājās iepretī Vilgam.

—    Jāteic, tā ir visai drosmīga un, — viņš mazliet pasmaidīja, — nešabloniska hipotēze. Tā kā man vēl nav skaidra viedokļa šinī jautājumā, patlaban ieskaitīšu tavu versiju kopējā kasē. Pēc tam lieko balastu varēs atmest nost. Bet pašlaik es domāju, ka mums neatliek nekas cits kā doties virzienā «muzejs».

Viļga pasmaidīja.

—    Virziens, manuprāt, ir pareizs, tikai akcija pagalam novēlota. Bet, ja tu kaut kā muzejā vai kur citur beidzot uzdursies «panam X» un norausi viņam masku, galvoju, ka zem maskas tu ieraudzīsi to personu, par kuru tik daudz runājam.

—    Dārgais draugs, es nesaku, ka esmu nemaldīgs. Un tomēr man šķiet, ka …

—    Tev pārāk švakas kārtis pret viņējām, — Viļga pārtrauca Vojnaru. — Baidos, ka tu paspēlēsi. Bet pagaidām paliec sveiks. Satiksimies pēcāk. Kafija tev ir? Iesaku no rīta iedzert. Te tas nepieciešams.

Vējš pūta ar tādu pašu spēku kā iepriekšējā dienā. Līdzi tas nesa svelmi un putekļu mākuļus. Pa zemi, sausi sanēdama, slīdēja irdena smilts. Iznācis no barakas, Vojnars nolēma aizstaigāt uz turieni, kur vakar bija ar Vilgu. Pēkšņi viņš cauri putekļu vērpetēm pamanīja gar sienu zogamies kādu vīrieti. Vojnars saintriģēts metās sāņus un paslēpās aiz tuvumā sakrautām tukšām benzīna mucām. Pavisam drīz viņš pārliecinājās, ka pie Radoņa istabas loga stāv sagādnieks. Arābs noslaucīja ar plaukstu stiklu un vērīgi pārlūkoja istabu. Tas vilkās krietnu brīdi, tad viņš aizlavījās tālāk, ieskatījās Vojnara logā un slapstlgi devās uz telšu pusi. Viņš nozuda pirmajā teltī pa kreisi, līdzās tai stāvēja motocikls. Drīz viņš atkal iznāca kopā ar otru arābu, kurš turēja rokā mazu klūgu groziņu, abi uzsēdās uz motocikla un aizbrauca šosejas virzienā.

Vojnars pietuvojās teltij, pameta skatienu apkārt, vai kāds viņu neizseko, un iegāja iekšā. Te stāvēja skapis, gulta, galds, uz grīdas bija izplāts ar segu pārklāts matracis. Skapī ar sabojātu slēdzeni viņš neuzgāja neko īpašu. Uz naglas karājās apsmulušas baltas drānas, ap galvu tinams lakats, uz plauktiņa līdzās Korānam atradās saimniecības sīkpriekšmeti. Vojnars piegāja pie guļamā, pacēla segu. Zem spilvena, starp palagu un matraci viņš sataustīja papīru. Tur atradās vairākas dažādu datumu polu avīzes, vecākās bija iznākušas pirms dažiem mēnešiem. Vienā no laikrakstiem bija redzama fotogrāfija: profesora Suļimas arheologu grupa uz sarkofāga fona. Ekspedīcijas dalībnieku vidū arī smaidošais sagādnieks. Vojnars atlika laikrakstu atpakaļ un izslīdēja no telts.

Drīz vien viņš nokļuva pie palmu pudura, izsvaidītajiem akmens bluķiem un mūra sienas drupām — droši vien kādas svētnīcas atliekām. No mūra sienas puses parādījās Eva ar Radoņu.

—    Vai meklējat patvērumu no šī pekles vēja? — Eva uzsmaidīja Vojnaram. — Te ir tīri ciešami, aizsegs no vēja un saules, var mierīgi pasēdēt.

—    Jūs jau atpakaļ? — Vojnars apprasījās.

—    Man jau jāiet, — Radoņs paskatījās pulkstenī. — Bet varbūt tu, Eva, gribi palikt ar panu Vojnaru? — Viņš vērsās pie jaunās sievietes.

—    Labprāt, ja vien pans redaktors nav noskaņots uz skumīgām apcerēm.

—     Nekādā ziņā. Gluži vienkārši nezināju, ko iesākt, tāpēc izgāju pastaigāties. Vai gadījumā jūs, — viņš griezās pie Radoņa, — nevarētu šodien veltīt man mazliet laika?

Radoņs tikko manāmi sarauca uzacis, uzmeta Vojnaram vērīgu skatienu.

—    Varu, protams. Ja jums tas ērti, satiksimies pēc stundas.

Vojnars paskatījās pulkstenī.

—    Lieliski, pēc stundas gaidīšu jūs pie barakas.

Vojnars ar Evu apsēdās uz pašauras zāles strēmelītes mūra sienas aizvējā. Saruna nevedās. Traucēja neveiklības sajūta. Eva sijāja caur pirkstiem irdeno smilti, ar skatienu klīzdama pa smiltīs kūpošo tuksnesi, itin kā cerēdama ieraudzīt no turienes parādāmies kādu sen ilgotu.

Vojnars nolēma uzsākt sarunu un uzreiz ķerties pie paša galvenā. Galu galā… ne jau tādēļ viņš ir še, lai pakjautos skaistas sievietes garastāvoklim… Tam vēl būs laiks… ja vispār tas pienāks. Vilkdams ar zariņu smiltis kaut kādus ķeburus, Vojnars beidzot ievaicājās, kā pašreiz veidojas viņas attiecības ar Radoņu.

—     Pats par sevi saprotams, — viņš precizēja, — mani interesē detaļas, kas attiecas uz lietu, kuras dēļ esam šeit ieradušies.

To sacīdams, Vojnars pie sevis nodomāja, ka, vaļsirdīgi runājot, viņu interesē ne tikai tās detaļas. Tikai par to Evai nav jāzina, un viņš taču laikam nedod ne mazākā pamata, lai viņa ko noprastu.

Brīdi Eva domāja.

—     Redzat, situācija kļūst aizvien kutelīgāka, saspīlētāka… Viktors izvairās no jebkurām sarunām par šo tematu. Viņš uzskata — vismaz es tā to izjūtu —, ka ir absurds viņu par kaut ko apsūdzēt vai turēt aizdomās. Ka jebkurš mēģinājums attaisnoties viņam būtu apkaunojošs. Starp citu, es viņu saprotu… Tas liek man būt ļoti piesardzīgai. Jo es nevaru pārvilkt svītru visām aizdomām tikai tāpēc, ka viņš tās kategoriski noraida … Savukārt Viktors nekādā ziņā nepiedotu man pat mazākās aizdomas. Jūs saprotat, cik tas man grūti un mokoši.

—    Jā, saprotu. Saprotu arī viņa nostāju pret jums. Bet jūs? Ko jūs patlaban domājat par viņa lomu visā šinī lietā?

Eva saknieba lūpas.

—     Man nav viegli par to runāt. Zinu, ka pašreizējā situācijā, kaut gan Viktors man ir tuvs cilvēks, es nedrīkstu ne no kā iespaidoties. Es vēl neko nezinu. Ir tāda sajūta, it kā es būtu iegājusi pilnīgi tumšā istabā. Bet tai pašā laikā zinu, ka istabā ir vēl kāds cilvēks. Vienu mirkli istabā iespiedās mazliet gaismas, kļuva pārredzamāk… Tas bija tad, kad Viktors pasacīja, ka papirusa tulkojums ir pie viņa. Gaismas tomēr bija par maz, lai varētu saskatīt, kas ir man līdzās. Kas viņš par cilvēku?… Redzu tikai kontūras. Man tas ir drausmīgs pārdzīvojums. Tik ļoti gribētos būt pārliecinātai, ka Viktoram ar to nav nekā kopīga.

Vojnars sajuta sirdī dzēlienu.

—     Vispār es ievēroju, ka Viktors pēdējā laikā ārkārtīgi pārvērties. Ne jau attiecībā pret mani, nē. Runa ir par pārmaiņām viņā pašā. Es saskatu viņā tādu kā distanci, intereses trūkumu pret daudzām lietām, ar kādām jāsaskaras diendienā. Viņš nepārprotami noslēdzas sevī, kaut ko pārdzīvo, neatklāj to pat man, turklāt pārdzīvo ļoti smagi. — Eva atkal ņēmās sijāt smiltis caur pirkstiem, tad uzrunāja Vojnaru. — Tagad savukārt es gribu jums ko vaicāt. Kā gadījies, ka jūs ar Viļgu esat uz «tu»? Šorīt gāju garām jūsu istabai un izdzirdēju jūs viņu tā uzrunājam, jāatzīstas, biju neizsakāmi pārsteigta.

Vojnars pasmaidīja.

—    Es nebrīnos. Arī man sastapšanās ar Viļgu bija liels pārsteigums. Viņš ir mans skolas biedrs, nebijām redzējušies veselu mūžību. Piedevām — viņa bārda. Vispār es viņu nepazinu. Bija nelielas grūtības ar izskaidrošanos, ka nestrādāju milicijā, jo viņam šai sakarībā kaut kas bija nācis ausīs. Bet nu arī viņa acīs esmu tikai žurnālists.

—    Vai jums neliekas dīvaini, ka Viļga pret Viktoru izturas īpaši nedraudzīgi? Vai jūs to pamanījāt?

—    Jā, protams. Pat pasacīju to viņam. Viļga neslēpa, ka izjūtot pret viņu antipātijas un nespējot tām tikt pāri.

—    Ka viņš pret Viktoru neizjūt simpātijas, tas ir skaidrs. Tikai viņš nepateica jums, kāpēc. Domāju, man jums tas jāpasaka. Viļgu es pazīstu jau sen. Viņš diezgan dedzīgi aplidoja mani, gribēja precēties. Man viņš patika, taču ne vairāk. Pēc tam iepazinos ar Viktoru, kurš no paša pirmā mirkļa man šķita interesants cilvēks. Lai situāciju nesarežģītu, es pateicu Viļgam, ka mani interesē Viktors un es no savas puses varu viņam piedāvāt vienīgi draudzīgas attiecības, neko citu. Kopš tā laika pret mani viņš kļuva oficiāls, bet Viktoru sāka neieredzēt. Nevar piedot Viktoram, ka nostājies starp mums.

—    Tas man ir kas jauns. Pateicos par izskaidrojumu. Starp citu, pane Eva, jūs esat bīstama vīriešiem.

—    Liecieties mierā, es neesmu noskaņota uz jokiem.

—    J-a-a… Ak tā, vai jūs gadījumā nezināt, kā sauc šejienes sagādnieku?

—    Zinu, es dzirdēju Dojinsku pieminam viņu. Viņa vārds ir Mustafa el Hakims.

—    Ļoti skaisti. Vai arābi, kurus pieņem te darbā, iekļauti kādā uzskaitē? Vai viņiem prasa uzrādīt dokumentus, kad pieņem darbā?

—          Vai strādniekiem prasa uzrādīt dokumentus, kad pieņem darbā, es nemāku teikt. Bet, ka pastāv strādnieku uzskaite, par to nav šaubu. Tas ir saistīts ar saspīlēto politisko situāciju, šejienes priekšniecība grib zināt, kurš kādā iestādē strādā, it īpaši pie ārzemniekiem.

—- Tātad šāda kartotēka pastāv?

—    Es redzēju to tēva istabā.

—           Lieliski. Tādā gadījumā man ir lūgums. Vēl šodien pat, lūdzu, izrakstiet visus datus par sagādnieku. Un, lūdzu, nevienam ne vārda.

—           Labi. Bet tagad sakiet man — ko jūs esat nolēmi3 darīt tālāk? Vakar mēs nolēmām, ka pēc iespējas ātrāk jāsadabū otrs papiruss no muzeja.

—           Šodien ir svētdiena, neviens no direkcijas tur nav. Sazināsimies ar viņiem rīt vai parīt. Tikai jāņem vērā viens apstāklis: būdams žurnālists, es varu vienīgi piebiedroties kādam no jūsu arheologu grupas.

—    Viktors noteikti brauks ar jums kopā.

—    Šoreiz man gribētos, lai tas būtu kāds cits.

—    Vijga?

—          Nav obligāti. Manuprāt, arheologus lieliski varētu reprezentēt doktors Mazurs. Bet es vēl apdomāšu.

•— Vai jūs sazināsieties ar šejienes policiju?

—           Man jāpiesakās, ka esmu ieradies, tas ir mana pienākums. Parastas formalitātes, nekas vairāk. Pagaidām mūsu savstarpējie kontakti ar to arī aprobežosies.

Eva piespieda pirkstus pie deniņiem.

—    Tā vēl tik trūka, ka viņi šeit ierastos.

—          Varat būt mierīga, viņi neieradīsies, pirms es ne- palūgšu viņus to darīt. Bet nu man laiks iet, — Vojnars palūkojās pulkstenī.

—           Labi, ejiet vien, es vēl palikšu. Līdz pusdienām laika diezgan.

* * #

Radoņs gaidīja Vojnaru pie barakas ieejas. -

—           Nez vai šodien te būtu tā labākā vieta sarunām, — Radoņs uzrunāja pienācēju. — Vējš maina virzienu, smiltis pūtīs acīs. Barakā arī grūti izturēt, sutīgs kā pirtī. Ja piekrītat, iesaku doties uz citu vietu. Mazliet neparastu gan, toties daudz ērtāku. Tas nav tālu, metrus trīssimt no šejienes.

—    Labi, rādiet, kur jāiet.

Viņi devās ceļā, saliekusies pret vēju, rokām aizsegusi muti un degunu no smiltīm, kas triecās sejā. Pēc desmit, piecpadsmit minūšu ilgas cīkstēšanās ar vēju viņi nonāca izrakumu teritorijā. Vietvietām no smiltīm slējās senu celtņu paliekas, fasāžu fragmenti, vientulīgas kolonnas. Radoņs apstājās pie izrakumu vietas. Lejup veda apdrupuši rūsgana smilšakmens kāpieni, apakšā vīdēja tumšs ieejas caurums.

—    Lūdzu, — Radoņs norādīja uz kāpnēm.

Vojnars ar neuzticību paraudzījās lejup.

—    Varbūt jūs ietu pirmais, — viņš teica Radoņam.

—    Kā vēlaties. Lūdzu, sekojiet man. Pakāpieni ir izturīgi. — Radoņs sāka kāpt lejup.

Viņi nokļuva garā, krēslainā gaitenī. Radoņs aizdedzināja elektrisko bateriju. Abi gāja klusēdami. Tālumā tumsa vairs nebija tik blīva. Veikuši pārdesmit soļus, viņi nonāca kvadrātveida telpā. Caur atveri griestos varēja redzēt augšā slienamies kolonnas un griestu fragmentu virs tām. Radoņs neko nepaskaidroja, gāja uz priekšu. Vēl viena gaiteņa eja. Priekšā gaišoja nākamā telpa. Arī šeit pa griestos izņemto plātni no augšas ieplūda gaisma.

Vojnars ar interesi pavērās apkārt. Telpas vidū uz paaugstinājuma stāvēja akmenī darināts sarkofāgs ar vāku. Uz vāka atradās vairākas burtnīcas, grāmata un saritināta sega. Visgarām vienai sienai rindojās koka šķirsti sarkofāgi cilvēka atveidā. Krāsaini inkrustētie vāki laistījās. No tiem pretī vērās sejas iegarenām acīm.

—    Kur mēs atrodamies? — Vojnars pavaicāja.

—    Sī ir viena no Ehnatona augstāko ierēdņu kapenēm. Bet tie, — viņš pamāja uz koka sarkofāgiem, — ir viņa ģimenes piederīgie. Kā redzat, šeit ir sauss, klusi un mierīgi. Varam netraucēti parunāties.

—    Redzu, te kāds uzturas, — Vojnars paraudzījās uz sarkofāgu un uz tā atstātajām burtnīcām. — Te neviens neapsargā?

—    Nometni apsargā mūsu ekspedīcijai norīkotie arābi. Turklāt par šādām lietām interesējas gandrīz vienīgi speciālisti, bez tam mēs atrodamies samērā dziļi tuksnesī. Te klusumā var labi strādāt. Es labprāt nāku uz šejieni. Dažiem uzturēties virszemē ir ļoti nogurdinoši. Tiesa gan, ar sēdēšanu tā paknapāk, — viņš pameta skatienu apkārt. — Tā nu būtu vienīgā mēbele, — Radoņs norādīja uz inkrustētu krēsliņu. — Lūdzu, piesēdiet.

—    Nē, tas ir jūsējais. Es piestumšu tuvāk' to tur, — Vojnars norādīja uz akmens bluķi. — Viņš atvēla akmens bluķi telpas vidū, pastūma un novietoja netālie no krēsliņa.

—    Neticami, — Radoņs paraudzījās viņā ar neslēptu apbrīnu. — Esat gan jūs Hērakls. Bet nu es klausos.

Vojnars izņēma no kabatas cigarešu paciņu.

—    Uzsmēķēsiet? — viņš piedāvāja.

—    Tencinu, es smēķēju tikai pīpi.

—    Sen?

—    Kopš sāku smēķēt.

—    Tad es neuzplīšos. Un uzreiz pāreju pie lietas. Tā nu iznāca, ka vakar es nosolījos palīdzēt atrisināt mums jau zināmo lietu. Lai kaut ko paveiktu, man jātiek galā ar dažām neskaidrībām. Pie jums pēc palīdzības es griežos vispirmām kārtām. Pēc manām domām, jūs, būdams profesora tuvākais un uzticamākais līdzstrādnieks, spēsiet man paskaidrot vislabāk.

Uzmanīgi klausīdamies, Radoņs ar īkšķi iespaidīja pīpē tabaku.

—    Ļoti labprāt. Cik vien varēšu — palīdzēšu. Pie reizes gribu sacīt, ka man liels prieks par jūsu līdzdalību šai lietā. Eva man daudz stāstījusi par jums. Jums ir jau krietna pieredze. Tam ir milzīga nozīme. Un laikam taču pareizs ir viedoklis, ka viss, ko spējam, jādara pašu spēkiem. Bez sevišķas nepieciešamības iesaistot šinī lietā vietējo policiju, mēs radītu ap sevi neveselīgu atmosfēru. Lai nu kā, šāda reklāma nebūtu vēlama. Bet nu es klausos. Jūs gribējāt man ko vaicāt.

—    Jā. Uz brīdi atgriezīšos pie mūsu vakarējās sarunas. Pans Vilga, starp citu, izteicās, ka, pat ja mēs sadabūšot to dokumentu no muzeja, viņš neredzot nekādu īpašu labumu, jo apšaubot, vai kāds no klātesošajiem īsā laikā spētu to atšifrēt. Jūs atbildējāt, ka jums esot dibināts pamats būt optimistiski noskaņotam arī šinī jautājumā. Taču jūs nepaskaidrojāt, uz ko dibinās jūsu optimisms. Vai jūs nevarētu paskaidrot mazliet tuvāk?

Radoņs sēdēja klusēdams. Varēja likties, ka viņš nav sadzirdējis jautājumu.

—          Labs ir, — pēdīgi viņš ierunājās, — es jums atbildēšu. Jau no paša iesākuma visu šo lietu apņem tāda kā heticamības, noslēpumainības, negaidītu pārsteigumu gaisotne… Tā vismaz es kopš kāda laika to izjūtu. Es uzsveru, ka tikai kopš kāda laika, jo, iekams tas aizsākās, šādi, teiksim, iracionāli iespaidi mani vispār neietekmēja. Es arī ne visai gribētu atzīties kolēģiem, ka uz tiem reaģēju.

Bet tagad konkrēti: manā rīcībā ir pietiekami daudz hieroglifu no pazudušā papirusa, lai, salīdzinot tos ar tulkojumu, kas atrodas pie manis, mūsu rokās būtu atslēga, ar kuras starpniecību atšifrējams nākamais papiruss.

—    Pārsteidzošs jaunums, — Vojnara seja pauda izbrīnu. — Un kā tas gadījās?

—     Tūlīt paskaidrošu. Dažas pēdējās dienas, ko pavadīju Varšavā, profesors manā klātbūtnē vairākkārt lasīja hieroglifu pierakstu. Viņš nevarēja vien nopriecāties par savu uzvaru. Uzvedās drusciņ bērnišķīgi. Tādējādi man šie hieroglifi spilgti iespiedās atmiņā.

—    Taču jūsu rīcībā bija vienīgi tulkojums?

—    Nūja, protams. Lidojot uz šejieni, sāku prātot par atrastajiem papirusiem un poļu arheoloģijas lielo veiksmi. Profesors vairākkārt ieminējās, ka viņu nez kāpēc nomācot Jaunas priekšnojautas. Sīkāk viņš nepaskaidroja, uz ko tās dibinās, ar ko saistītas. Viņš gluži vienkārši apgalvoja, ka ap viņu sabiezējot satraucoša un draudīga atmosfēra, 110 kuras viņš nespējot tikt vajā. Nav izslēgts — tā es tagad domāju —, ka šo slimīgo noskaņojumu ierosināja papirusa teksta fragments, par kuru vakar ieminējos.

—    Liekas, tas bija fragments, kurā piedraudēts ar lāstu tam, kurš, atradis testamentu, nerīkosies saskaņā ar tanī pausto gribu? — Vojnars gribēja pārliecināties.

■— Jā, tā ir.

—    Pie šī punkta es vēl gribētu vēlāk atgriezties. Bet es jūs pārtraucu… lūdzu, turpiniet.

—    Jāatzīstas, ka profesora vārdi atstāja uz mani stipru iespaidu, jo viņa mutē tie bija visai neparasti. Un, lūk, atpakaļceļā, būdams šī noskaņojuma iespaidā, es nācu pie secinājuma: ja ar profesoru nudien kas at- gadītos, varbūt piepeša nāve, nelaimes gadījums, beigu beigās vai es zinu, kas, un ja rastos sarežģījumi ar papirusa sameklēšanu, jo profesors tak varēja to kaut kur paslēpt vai deponēt kādā seifā, tādā gadījumā tā būtu isla katastrofa… Un nu seko pats ērmotākais. Es nezinu, vai spēšu to pietiekami labi izskaidrot. Tieši tāpat kā tagad es pilnīgi skaidri apzinos, ka jūs esat man iīdzās, tikpat skaidri es toreiz lidmašīnā sajutu nepārvaramu dziņu atveidot profesora atšifrētos hieroglifus, Šaubos, vai citos apstākļos es būtu spējīgs uz to… Faktiski tas nebija īsti godīgi attiecībā pret profesoru. Viņš nebija devis man tādu atļauju… Taču tobrīd, būdams šī impulsa varā un nejaudādams tam pretoties, es to vairs neņēmu vērā. Paņēmu bloknotu un sāku pierakstīt. Kā apgalvo kolēģi, man esot fenomenāla atmiņa, tomēr arī es biju pārsteigts, cik viegli es atveidoju garās zīmju virknes…

Brīdi Radoņs grozīja pirkstos neaizkūpināto pīpi.

—    Tagad jūs laikam vairs nebrīnāties, ka es ticēju iespējai pārtulkot muzeja papirusu. Varbūt jūs arī sapratīsiet, cik grūti un neērti man bija pamatot to, ko man jautāja. Nolēmu paskaidrojumu atlikt, līdz emocijas mazliet pierims… Bet tagad atgriezīsimies pie manis izdarītā hieroglifu pieraksta. Man šķiet, ka manā rīcībā ir visas zīmes, kuras var atkārtoties muzeja papirusa tekstā. Ja nu vienīgi… kas ir visai maz iespējams, ka mēs uzduramies vēl kādām pavisam jaunām, nepazīstamām zīmēm. Zināmas grūtības, gluži dabiski, tas radītu, taču darbs nebūtu pārāk laikietilpīgs un nepaveicams. Redzat, — Radoņs turpināja, — esmu racionāli domājošs cilvēks, neirastēniski noskaņojumi man ir sveši, neesmu māņticīgs, un tomēr, kopš ar šo lietu esmu saskāries, es sāku apzināties, ka brīžiem mani iespaido kāda sveša neizprotama vara. Neesmu ne ar vienu par to runājis, jo baidos, ka to uzskatītu par psihes traucējumu sākuma stadiju. Jums es to pastāstīju tikai tālab, lai atvieglotu jūsu uzdevumu.

—    Saprotu un pateicos par uzticēšanos, Tagad nākamais jautājums. Nesen jūs bijāt Varšavā. Kas jūs pamudināja uz šo braucienu?

—    To pašu es jautāju sev, lidodams uz Varšavu. Protams, pamatojumu es atradu. Dažas nokārtojamas ģimenes darīšanas. Vēlēšanās kaut uz īsu laiku mainīt klimatu. Vēlēšanās redzēt Evu. Un tomēr tā nebija tik degoša nepieciešamība, lai izšķirtos par braucienu. Sīkāk visu analizējot, es nonācu pie secinājuma, ka izšķīrējs faktors atkal bijis šis nepārvaramais impulss: brauci Steidzies!

—     Ja-ā, — Vojnars noejsās, — tas viss izklausās vienlidz neticami un suģestējoši. Es nebrīnos, ka profesors Suļima, mēnešiem ilgi nodarbodamies ar valdnieces Nofretetes mīklaino testamentu un nemitīgi atrazdamies trīstūkstoš gadu senu notikumu mutulī, beidzot nonāca visai savdabīgā psihiskā jutoņā. Kaut gan — cik atminos — visumā viņš atstāja ļoti līdzsvarota cilvēka iespaidu. Tieši pretēji dēlam, vai ne? Es tikai vienreiz, apmeklēdams profesoru, sastapos ar Mihalu Suļimu, bet no šīs īsās redzēšanās man atmiņā palicis jauns, taču pārsteidzoši nelīdzsvarots, nervozs cilvēks. Jūs viņu labi pazināt? Šī pēkšņā nāve… Varbūt viņš pēdējā laikā tika stāstījis jums par kādām nopietnām nepatikšanām? Vai manījāt viņa uzvedībā ko uzkrītošu?

—     īstas draudzības starp Mihalu un mani nebija. Laikam jau tas izrietēja no gadu starpības. Viņš bija krietni jaunāks par mani. Taču mūsu savstarpējās attiecības var nosaukt par sirsnīgām. Vai es viņa uzvedībā pamanīju ko neparastu? Ievēroju, ka viņš kļuvis nervozāks, vēl izklaidīgāks nekā parasti. Centos uzzināt, vai viņam kādas bēdas, vai nevaru palīdzēt. No tiešas atbildes viņš izvairījās. Beigu beigās radās iespaids, ka par iemeslu tam ir nenokārtotas «sirdslietas», ar to saistītās naudas grūtības, sapņi par atsevišķu dzīvokli, vēlēšanās ar savu meiteni aizbraukt uz interesantām izklaides vietām. Tā sakot, visai banālas un vispārējas raizītes, tāpēc es metu mieru iztaujāšanai. Bez tam Mihals vienmēr bija noslēgts. Domāju, pat tēvs neko daudz par viņu nezināja. Drīzāk jau Eva..,

—    Interesanti, vai viņš zināja ko konkrētu par papirusa saturu, kas tik ļoti suģestēja viņa tēvu…

—    Nez vai. Fakts, ka profesors mūmijas sarkofāgā atradis papirusu un strādā pie tā atšifrēšanas, mājiniekiem nebija nekāds noslēpums. Bet tas, ka profesors būtu izklāstījis Mihalam dokumenta saturu, man šķiet maz ticams.

—    Saprotu. Jā, vēl viena lieta. Mūsu sarunas gaitā jūs minējāt, ka testamentā draudēts ar lāstu tam, kurš, dabūjis savās rokās testamentu, neizpildīs tanī minētos vēlējumus, Kādi bija šie vēlējumi un kas tas par lāstu?

—    Tūlīt paskaidrošu, Bet vispirms es gribētu zināt — vai jums ir skaidrs priekšstats par Amenhotepa IV valdīšanas gaitu?

■— Jā, man par to izstāstīja visai sīki.

eo

—    Tātad jūs droši vien arī zināt, ka Nofretete no> lēma atriebties par sava vira piemiņas apgānīšanu un viņa mūža veikuma pilnīgu iznīcināšanu?

—    Jā, to es zinu. Starp citu, jūs pats par to minējāt.

—    Pareizi gan. Tātad, lai īstenotu savu nodomu, Nofretete sastāda kaut ko līdzīgu testamentam, savāc vienkopus bagātības im uztic visu to zvērinātiem dieva Atona priesteriem. Liekot lietā šos milzu līdzekjus, viņiem piemērotā brīdī jāizdara apvērsums un jāiedibina iepriekšējā kārtība.

Minēto testamentu saņēma trīs priesteri. Ja viņu mūža laikā apvērsumu izdarīt neizdodas, pēdējam no trijiem tiek uzlikts par pienākumu testamentu noslēpt sekojošā veidā: testaments jāieliek sarkofāgā, kurā guldīts viens no iepriekš mirušajiem priesteriem, bet papiruss, kurā norādīta bagātību paslēptuve, — otra priestera sarkofāgā. Eju uz attiecīgo kapeni ar sarkofāgiem vajadzēja aizmūrēt un nomaskēt.

—    Un ar to visam būtu pielikts punkts? — Vojnars noprasīja,

—    Protams, nē. Palika taču trešais priesteris. Pirms nāves viņa pienākums bija mutiski pavēstīt uzticēto noslēpumu kādam uzticamam cilvēkam no dieva Atona pielūdzējiem. Cik ilgi šī vēsts tika pārraidīta no paaudzes uz paaudzi, grūti pateikt. Beigu beigās nomira arī pēdējais dieva Atona pielūdzējs, un kopā ar viņu kapā iegūla viņam uzticētais noslēpums. Taču saglabājās leģenda, ka kaut kur, kādā no dieva Atona priesteru kapenēm atrodas Nofretetes testaments un bagātības. Sīs kapenes raksturīgā pazīme bija divstāvu apbedījumu kamera.

—   Līdz jūs pēc nez cik gadsimteņiem nejauši uzdū- rāties šīm kapenēm.

—    Jā. Taču kā mēs, cilvēki no svešas zemes, nezinādami vietējās leģendas, varējām iedomāties, ka esam uzgājuši kādas īpašas kapenes? Nekas par to neliecināja. Vēl jūs jautājāt par nolādējumu. Citēšu no galvas, Mazliet saīsinātā versijā tas skan šādi:

«…Ja tanī laikā, kad mana griba tiks zināma pēcte- tiem, jaunos dievus nebūs vairs iespējams aizstāt ar dievu Atonu, aizliedzu meklēt sarkofāgu, kurā guldīts otrs priesteris, un traucēt viņa mieru. Zemei uzticētās bagātības uz mūžīgiem laikiem lai paliek apslēptas.

Bet, ja citā nolūkā, nevis tanī, ko pauž mana griba, svētumu zaimotāja roka pastiepsies pret savāktajām bagātībām, pārdrošnieku piemeklēs mans lāsts. Viņš mirs pēkšņā nāvē, bet viņa dvēsele mūžu mūžos klīdis tumsas valstībā un nepazīs miera…»

Tālāk sekoja zīme, kas visai neskaidri norādīja, kur noslēpts otrs sarkofāgs. Un pašās beigās — maģiska rakstura teicieni.

—    Vai jūs piejaujat, ka šis teksts varēja izraisīt profesorā depresīvu noskaņojumu, Jaunas nojausmas? Vai tas iespējams?

—    Es saprotu, ka noticēt tam grūti, bet. tā varēja būt. Nestandarta situācija… Ja kāds sevi pilnībā ziedo izvēlētās profesijas problēmām, ja nepārtraukti ar tām saskaras, līdz tās kjūst par dzīves jēgu, tad šādā cilvēkā izveidojas noslieksme uz… kā lai to pasaka… uz pilnīgu saplūšanu, identificēšanos ar tām. Un, kad tas ir noticis, cilvēks, pats nemanot, dzīvo citā pasaulē un jau nedaudz savādāk uztver iespaidus… Starp citu, šādi piemēri ir zināmi zinātnieku, rakstnieku, mūziķu vidū.

—    Jā, es pat atceros, ka kaut ko esmu lasījis par to. Bet kā tika atklāts otrs sarkofāgs? Tas taču notika gandrīz vienlaicīgi ar pirmo, iekams vēl Nofretetes testaments bija atšifrēts?

—    Tā bija nejaušība, un šīs nejaušības vaininieks, ja tā var izteikties, biju es. Talkā nāca mana ilggadējā pieredze un ievingrinātā acs. Grīdā līdzās pirmajam sarkofāgam es pamanīju aizdomīgu ieplaisājumu, spraugu. Liku rakt, un tādējādi mēs nokjuvām līdz otra priestera sarkofāgam, kurš patlaban atrodas muzejā.

—    Vai muzeja direkcijai ir zināms, kāds vērtīgs dokuments glabājas pie šīs mūmijas?

—    Nav ne jausmas. Nezinu, vai viņi vispār to pētījuši un vai uzgājuši papirusu. Un, pat ja uzgājuši, šaubos, vai viņiem tas ko izsaka. Tāpat kā pirmo papirusu, arī šo vispirmām kārtām ir jāatšifrē. Prakse pierādījusi, ka tas nepadodas tik viegli. Ja Varšavā es nebūtu apmeklējis profesoru, es arī nezinātu, ka šim dokumentam tik milzīga nozīme.

—    Vai jūs personiski nebaidāties no lāsta? Zināmā mērā jūs, kā pats to pateicāt, taču esat vainīgais, ka atklāja otru sarkofāgu un viss, kas notiks tālāk, būs pret Nofretetes gribu?

—          Visu paredzēt Nofretete nespēja. Pa šo laiku daudz kas mainījies. Kopš testamenta sastādīšanas pa- gājuši vairāk nekā trīs tūkstoši gadu. Runājot par mani… es pacentīšos, kaut ari tagad pavisam citi laiki, iegrozīt lietas tā, lai gala iznākums būtu iespējami tuvināts Nofretetes vēlmēm.

—    Lūdzu, turpiniet, — Vojnars skubināja. — Kā jūs to iztēlojaties?

—    Pirmām kārtām, ir jādara viss, lai liegtu izlaupītajiem īstenos viņu turpmākos plānus. Viņu galamērķis taču ir piekļūt bagātību slēptuvei un to izlaupīt. Tas būtu pirmais uzdevums. Burtiski realizēt Ehnatona ideju, tas ir, atjaunot dieva Atona kultu divdesmitajā gadsimtenī, protams, ir absurds. Taču viss, ko varam izdarīt, lai šo ideju goddevīgi iemūžinātu, tiks izdarīts. Tas, ko esmu iecerējis, būs saprātīgāk nekā pieļaut, lai faraonu bagātības paliktu zemē.

Vojnars ieinteresēts vēroja Radoņu. Stāstot par šo tematu, sejā viņam bija parādījies sārtums, acis iemirdzējās, viņš runāja aizvien kaismīgāk.

—    Ko jūs esat nolēmis? — Vojnars vaicāja Rado- ņam.

—    Biju muzejā. Noskatīju piemērotu vietu, kur novietot Ehnatona mūmiju. Tā ir skaista, plaša niša. Virs mūmijas atradīsies freska ar dieva Atona atveidu. Zemāk būs ziedokļu altāris. Tam apkārt būs izkārtoti ievērības cienīgākie eksponāti no valdnieces Nofretetes bagātību krātuves. Sānos — izrakumos atrastās akmens plātnes ar zīmējumiem. Tanīs ir attēlotas ainas no faraona valdīšanas un viņa ģimenes dzīves. Visu to papildinās izsmeļoša informācija. Domāju, ka tad lāsts nekritīs pār mums.

—    Interesanta ideja, un muzeja direkcija droši vien to atbalstīs. Vai zināt, kas mani pārsteidz, — Vojnars paraudzījās uz Radoņu. — Jūs teicāt, ka, īstenojot šo nodomu, lāsts nevienu vairs neapdraudēs, un jūs to pasacījāt ar tādu iekšēju pārliecību, it kā nepavisam nešaubītos, ka kāds, teiksim, «kāds no viņas puses», cītīgi seko notikumiem un attiecīgi tos novērtē.

Radoņs piekrītoši pamāja.

—    Jā, jums taisnība. Pavisam skaidri un ne reizi vien es izjūtu šī «kāda» klātbūtni. Tas nebūt nav slimīgas iztēles auglis… Tas sākās kādu laiciņu pēc tam, kad iznesām sarkofāgus no kapenēm. Viendien es nolēmu vēlreiz aizstaigāt turp, lai labi pamatīgi apskatītu sienas. Cerēju tur atrast uziakstus. Tādus uzrakstus mēs kapenēs uzejam bieži vien, lūk, kā šeit, — Radoņs norādīja uz sienu. — Tas mums ir ļoti vērtīgs izziņas materiāls. Diemžēl man nācās vilties. Toties uzgāju tur ko ārkārtīgi skaistu. Netālu no tās vietas, kur bija stāvējis otrs sarkofāgs, starp šķembām es ar kāju paspēru kaut ko mirdzošu. Tā bija kaklarota. Ķēdīte bija darināta no skarabejiem, bet rotāja to Atona disks. Zem tā atradās smalki veidots kulons ar Nofretetes attēlu. Kā tas tur gadījies, grūti pateikt. Iespējams, to bija pazaudējusi pati Nofretete. Var būt, ka priesteri gribējuši to kopā ar citiem vērtīgiem priekšmetiem ielikt sarkofāgā, bet nez kā pazaudējuši. Lai nu kā, bet tieši ar šo dienu datējas mana pārliecība, ka katram manas rīcības solim, kas skar šo lietu, seko kāds, kuram tas nav vienaldzīgi.

Radoņs aizsmēķēja pīpi, seju aizsedza dūmu virma, viņš turpināja:

—     Sākumā es gribēju uzdāvināt kaklarotu Evai. Dāvināt kaut ko no izrakumu teritorijā atrastajām mantām nav pieņemts, es tomēr cerēju, ka man izdosies nokārtot to pilnīgi oficiāli. Taču tagad esmu pārdomājis. Baidos, ka ar šo kaklarotu es ierautu viņu notikumu virpulī. Šai kaklarotai neapšaubāmi piemīt kāds maģisks spēks. Tāpat kā medijs, šī kaklarota ir sakarnieks ar kādu «no viņas puses» — kā jūs izteicāties —, kurš interesējas par šīm lietām. Gribu Evai to aiztaupīt. Pārāk daudz viņa pārdzīvojusi pēdējā laikā.

—    Gribu jums ko likt priekšā, — Vojnars ierunājās. — Iztaisīsim eksperimentu. Uzticiet uz dažām dienām šo kaklarotu man. Pārbaudīsim, vai šinī laikā jūs tiksiet vaļā no aizbildņiem, bet es, pateicoties tai, varbūt piedzīvošu kaut ko satraucošu. Vai piekrītat?

—    Ja jūs uztverat to nopietni, labprāt. Šovakar pat nodošu kaklarotu jums.

Vojnars piecēlās, piegāja pie sienas. Ar interesi viņš aplūkoja sienas gleznojumus, tēlu un rakstu zīmju kompozīciju. Sausais gaiss tos bija paglābis no iznīcības, vēl pēc vairākiem tūkstošiem gadu krāsas bija spilgtas un svaigas.

—    Vai ir zināms, ko nozīmē šis uzraksts? — viņš jautāja Radoņam.

—    Protams, tūlīt izlasīšu. Bet iepriekš gribu paskaidrot, ka šinīs kapenēs guldīts cilvēks, kuru Ehnatons pacēlis no sociāli zemas kārtas un padarījis par augstu ierēdni. Lai paustu faraonam savu pateicību, viņš licis darināt šādu uzrakstu:

«…Biju zemas kārtas cilvēks no tēva un arīdzan mātes, bet valdnieks pieslēja mani kājās. Biju niecība, cilvēks bez mantas, kam nācās ubagot maizes kumosu. Viņš, kurš dzīvi vadīja taisnīgumā, tika mīlēts no Atona, savā neizmērojamā dāsnībā pacēla mani no padibenēm, padarīja par cilvēku. Viņš, zemes valdnieks, dižens savā valdīšanā Saules Apvāršņa Pilsētā, apdāļāja mani ar it visu, kā man trūcis…»

Sinī acumirklī Vojnars pamanīja, ka gaismas taisnstūri, ko uz grīdas iezīmēja no augšas krītošais saules starojums, aizklāj kāda ēna. Vienā lēcienā viņš bija uz sarkofāga vāka, pieķērās ar rokām pie griestu lūkas malas, parāvās uz rokām augšup. Ārpusē viņš ieraudzīja bēgošu stāvu baltās drānās. Zemu sakūris, tas meta līkločus starp kolonnām un nozuda aiz tuvīno celtņu mūra sienas stūra. Brīdi Vojnars pameta skatienu visapkārt, tad nolēca lejā.

—    Kas noticis? — jautāja Radoņs.

—  Kāds noklausījās, nupat aizmuka. — Vojnaram šķita, ka Radoņa sejā pavisam īsu mirkli pazibēja ironisks smaidiņš.

—  Noklausījās? Vai jūs nekļūdāties? Droši vien tāpat vien garām būs gājis kāds beduīnu gans. Galu galā — kāda tam nozīme?

—  Iespējams, ka nekāda. Es konstatēju tikai faktu, — dzedri atbildēja Vojnars. — Nu gan laikam iesim? Pateicos par interesanto izklāstu.

* * *

Vēl tanī pašā dienā Vojnars satikās ar Mazuru, lai uzzinātu, vai zinātnieks būs ar mieru rīt braukt kopā ar viņu uz Kairu. Vojnars paskaidroja, ka gribot pēc iespējas ātrāk pārrunāt ar muzeja direkciju jautājumu par priestera mūmijas izpēti. Mazurs labprāt piekrita, abi vienojās par izbrauciena laiku, Atlikušo dienas daļu Vojnars pārlaida istabā, kārtoja piezīmes, uzrakstīja vairākas vēstules uz Varšavu.

Bija jau vakars, kad pie durvīm pieklauvēja, — gaitenī stāvēja Viļga, aiz kaklasiksnas turēdams savu suni.

—     Gribu tev ko lūgt, — viņš paskaidroja. — Vai tu nevarētu līdz rītam pievāķēt Kuļu? Es dodos uz Kairu, laikam jau sabūšu tur līdz rītam. Ar mieru? Viņš ir sabiedrisks radījums, tāpēc negribētos, ka visu nakti smilkst. Doļinskai piemestos vēl drausmīgāka migrēna.

Vojnars paplikšķināja sunim pa skaustu.

—     Labprāt, atstāj vien. Kā skatos, tu Kairā esi kādu nomedījis?

—    Man tur ir dažs labs paziņa, kaut kā taču jālāpa tā sava vientulība, — Viļga atbildēja izvairīgi.

—    Kur tu te rāvi šito suni? — Vojnars jautāja.

—     Te? Viņš ir dzimis varšavietis, milicijas skolas audzēknis. Viņš ir labi izskolots, suns ar diplomu, jau trešo gadu esam kopā. Doļinskis ir tik cieši pārliecināts par viņa vispusīgajām dotībām, ka man gribētos iet ar viņu medībās. Šeit var pašaudīt kaut ko līdzīgu mūsu paipalām.

Atstājuši suni istabā, abi izgāja no barakas. Nakts bija gaiša no zvaigžņu spožuma, bija uzlēcis mēness, taču redzamību apgrūtināja vēja nestie putekļu mākoņi. Viļga iedarbināja motoru, uzlika aizsargbrilles.

Vojnars apslaucīja ar roku spuldzes stiklu.

—    Tu nebaidies braukt tādā viesulī? — viņš noprasīja.

—    Vējš pūtīs no muguras, jātiek tikai līdz šosejai. Tur ies kā smērēts. Paliec sveiks!

Vojnars noskatījās pakaļ aizbraucošajam motociklam. Pēc dažām minūtēm spuldzes staru kūlis pāršķēla tumsas aizsegu citā virzienā. Vojnars noprata, ka Viļga nonācis uz šosejas.

Viņš pagājās gar baraku. Ēdamistaba grima tumsā. Pa apgaismoto blakuslogu viņš saskatīja istabas dziļumā Doļinski un Mazuru. Nešķiramie draugi lika pasjansu. Evas istabas logu aizklāja priekškari, vienu mirkli uz tiem pavīdēja viņas profils. Vojnars paso- ļoja garām Doļinsku laulātā pāra un Kovaļska istabām, pēdējā neapgaismotajā logā kāds sakustējās.

—    Pastaiga pirms miega? — Vojnars izdzirdēja Radoņa balsi.

—           Mazs mēģinājums, tikai nekas neiznāks. Neganti pūš, jāiet iekšā.

—           Izmantojot gadījumu, iedošu jums kaklarotu. Nupat taisījos pie jums ieiet. Lūdzu, — Radoņs pastiepa pa logu mazu vistoklīli. — Vai jūs redzējāt, kas no mūsējiem aizbrauca?

—    Vijga devās uz Kairu..

—    Naktī? Laikam jau viņam tur kāds ir.

—    Iespējams. Paldies un arlabunakti!

Vojnars gāja atpakaļ, mirkli apstājās pie ieejas durvīm. Tālumā virs tuksneša plīvoja gaišums — Kairas daudzo uguņu atgaisma. Līdzīgu skatu viņš bija redzējis, atgriezdamies Varšavā no dienesta komandējumiem. Piepeši viņš sailgojās pēc sava dzīvokļa Moko- tovas rajonā, pēc Kaņas. Nolēma, ka rīt izsūtīs Kaņam telegrammu, lai stingrāk piežmiedz Valentīno. Salīdzinājis dažādus faktus, viņš nonāca pie secinājuma, ka Valentīno var izrādīties galvenā figūra.

Pēkšņi turpat tuvumā kaut kas metāliski nožvadzēja. Vojnars pameta skatienu skaņas virzienā. Cauri virpu- ļainajam putekļu aizsegam viņš samanīja kaut kādu tumšu priekšmetu apveidus. Tad atcerējās, ka tur atrodas tukšas benzīna mucas. Tās, aiz kurām viņš vakar paslēpās.

Vojnars aizklāja ar roku acis pret smilšu putekļiem un devās turp. Starp mucām viņš ieraudzīja sakņupušu augumu.

—    Kas tur ir? — viņš asi uzsauca.

—    Es.

—    Kas? Piecelieties!

—           Es, pan redaktor. — Vīrietis pieslējās, pienāca klāt. — Es. Kovaļskis.

—    Pans Zbišeks? Ko jūs še darāt?

Kovaļskis pielika pie lūpām pirkstu.

—           Klusāk, lūdzami. Vakar es taču apņēmos uzsākt novērošanu. Tad nu esmu sācis. Varbūt ko pamanīšu. Pagaidām zinu tikdaudz, ka Viļga aizbrauca ar motociklu. Ja atgadīsies kas sevišķs, darīšu jums zināmu.

Vojnars saņēma Kovaļski aiz elkoņa.

—           Paldies. Nedomāju vis, ka jau šodien pat kas sāktos. Saskaņosim šo akciju kopīgi. Šodien metīsim mieru, ejam gulēt. Ir jau krietni pavēls.

Kovaļskis apslaucīja seju mutautiņā, nospļāvās.

—    Pilna mute ar smiltīm. Čirkst starp zobiem. Vai

Jūs spēsiet aizmigt šitādā naktī? Negants laiks. Ļoti negants. Arābi teic, ka, plosoties hamsinam, mirušo dvēselēm brīv atgriezties zemes virsū…

—    Arābi. Bet jūs tak, jādomā, tam neticat?

—     Jā, protams… Bet šī ir dīvaina zeme. Te atgadās visvisādas brīnumainas lietas un daudz kas paliek nenoskaidrots.

* * *

Vojnars iegāja istabā un gluži instinktīvi pašāva rokas uz priekšu. Kaut kas plandīgs iesitās sejā. Viņš atlēca atpakaļ, pagrieza elektrības slēdzi.

Caur plaši atvērto logu istabā gāzās spēcīga vēja brāzma, švīkstēdami gaisā plīvoja nesamērīgi gari aizkari. Vojnars nolamājās pie sevis, aizvēra vienu loga pusi, pārlaida skatienu istabai. Gultā viņš ieraudzīja Kuļu, suns nolūkojās viņā vērīgām, nekustīgām acīm. Mirkli viņš šaubījās, vai viegli izdosies nodzīt suni no ērtās guļvietas. Viņš izvilka ar kāju no gultas apakšas paklājiņu, uzsvilpa. Suns paklausīgi nolēca uz paklājiņa.

Vojnars nodzēsa gaismu, izstiepās gultā. Barakā vēl negulēja. Labu brīdi gaitenī bija dzirdamas tērzētāju balsis. Ēdamistabā uz brītiņu kāds ieslēdza radio, Doļinska vēlēja kādam labunakti, vienreiz, otrreiz noklaudzēja durvis, beidzot viss noklusa.

Aizritēja vairākas bezmiega stundas. Tostarp hamsins bija sācis plosīties pa īstam: nikni gāzās virsū sienām, metās cīņā ar palmām, nakts klusumu piepildīja ar šaušalīgu gaudoņu. Lāgiem, kad viesuļa brāzmas pierima, viņpus logam bija dzirdama slīdošu smilšu švīkstoņa. Gaisa sakulto putekļu blāvas noplaka, un istabu piemirdzēja mēnesnīcas spožums. Tādos brīžos pret sienām asāk izzīmējās skapis, kaktā stāvošās kastes, plaukts, no kura naktī vērās statujiņās atveidotās dievības: Tota, Hatora, Anubiss.

Vojnars gulēja, rokas palicis zem spilvena, pūlējās aizmigt. Acis liptin lipa ciet, taču pie katras spējākas viesuļa brāzmas miegs atkal aizmuka. Domās viņš kavējās pie šodienas sastapšanās ar Radoņu. Dīvains radījums. Vienas vienīgas pretrunas. Savas profesijas fanātiķis, kurš pārņemts no Austrumu noslēpumainības, vai izmanīgs simulants? Drizāk gan pirmais. Bet — tādā gadījumā — kas slēpās aiz ironiskā smīniņa, ko viņš bija pamanījis? Bet varbūt tikai tā licies kapenes krēs- lainībā? Vai var jau ko izsecināt? Nē, vēl ne. Trūkst kāda konkrēta fakta, kam būtu izšķiroša nozīme. Pacietību. Rīt, parīt atrisinājums būs rokā.

Vējš uz brīdi pieklusa, istabu pielēja rēgains mēnesnīcas mirdzums. Kula gulēja, savilcies kamolā, reižu reizēm miegā iesmilkstējās.

Logs nerimus čīkstēja. Pie katra spēcīgāka vēja pūtiena neaizvērtā loga puse sitās pret plauktu. Vojnars ņēmās skaitīt atsitienus… četrdesmit astoņi, četrdesmit deviņi, piecdesmit… Hamsins nozīmē piecdesmit…

…Tas nav tikai piecdesmit. Kovaļskis apgalvo, ka hamsins nozīmējot vēl ko vairāk nekā skaitli vien. Grēku atlaide mirušajiem. Viņu dvēselēm atvēlēts atgriezties zemes virsū.

Vojnars pagriezās uz otriem sāniem. Piepeši blakām kaut kas sakustējās. Tas bija suns, ar rāvienu viņš pielēca kājās, ņurdēdams glūnēja uz istabas krēslaino kaktu. Pēc brītiņa suns satraukti ierējās — sāka kāpties atpakaj. Spalva uz muguras saslējusies, joprojām kāpjas atpakaj un jau ir līdzās gultai. Pēkšņi baraka sadrebēja līdz pašiem pamatiem, šķita, viesuļa brāzma to noslaucīs no zemes virsas, saārdīs šķēpeju šķēpelēs. Nošķindēja plīstošs stikls, kaut kas blaukšķēdams nokrita uz grīdas, cauri istabai spokaini pārslīdēja kāda balta ēna.

Vojnars juta, ka piere noraso saltiem sviedriem. Viņš gaidīja, ka tūlīt, tūlīt sāksies kaut kas tāds, ko prāts nespēj aptvert. Taču nekas vairs nenotika. Vējam acīmredzot bija apnicis cikstiņš ar veco baraku, un tas pa galvu pa kaklu aizbrāzās uz tuksnesi. Un atkal bija dzirdama vairs tikai klīstošu smilšu šalkoņa un loga rāmja čīksti. Kļuva gaišāks. Mēness blāvajā mirdzā Vojnars ieraudzīja plaši vaļā atrauto logu, plauktu, kura viens gals nokarājās lejup, uz grīdas starp loga stikla drumslām — saplīsušo dievu šķembas, bet gabaliņu tālāk kaktā — loga aizkaru.

Viņš prātoja, vai nevajadzētu piecelties, taču pēc brītiņa jau cieši gulēja. Sapnī rādījās kapenes, tad Ehnatons, Nofretete, nez kādi priesteri, svētnīcas, beidzot sadzirdēja draudīgu čukstu: «Pūš hamsins. Mirušo dvēselēm brīv atgriezties zemes virsū. Ej projām! Tev nav ļauts to skatīt.»

Izbailēs viņš pierāvās sēdus. Pazīstama balss neatlaidīgi atkārtoja:

—    Pan Andžej! Pan Andžej!

—      Kas ir? Kas tur? — Vojnars apsēdās uz gultas malas, pārvilka plaukstas pār seju.

Logā viņš ieraudzīja smaidām Mazuru.

—      Beidzot tak, es jau baidījos, ka neizdosies jūs uzmodināt. Mēs taču norunājām. Taisījāmies braukt uz muzeju. Varbūt esat mainījis plānu?

—    Nē, nē, es jau ceļos. Skaidrs, ka brauksim.

—      Skaisti, tādā gadījumā gaidīšu jūs uz soliņa barakas priekšā. Bet kas pie jums te darās? — Mazurs pārlaida acis istabai. — Ar ko jūs esat karojis? Dieviņi miltos, aizkars noplēsts, rūts izdauzīta… A, šīsnakts hamsina darbs, protams. Plaukts bija pārāk tuvu logam, es jau to teicu.

—      Jā, jums taisnība, naktī ārdījās hamsins… Pag, pag… bet kur tad suns?

—      Kūļa? Grozās tepat ap māju. Redzams, aizlaidies caur logu.

Mazgādamies Vojnars mēģināja secīgi savirknēt atmiņā murgainos sapņus. Amenhoteps? Nofretete? Abi viņi nerimus bija vijušies cauri… Kam cauri? Sapņiem? Radoņa stāstījumam? Uz naktsgaldiņa viņš ieraudzīja vīstoklīti ar Nofretetes kaklarotu. Sarauca uzacis. Varbūt arī tas zināmā mērā iespaidojis?… Jāaprod ar faktu, ka šeit nav jābrīnās ne par ko.

Pabrokastojis Vojnars gaitenī satika Evu. Viņa pasniedza papīra lapiņu.

—      Atnesu jums kartotēkas datus par mūsu sagādnieku. Jūs jau braucat? Vēlu veiksmi un ātrāk atgriezties. Ar nepacietību gaidīšu jaunas vēstis.

Vojnars raudzījās Evā. No zemapziņas dzīlēm uzpeldēja kaut kādas neskaidras ainas. Ehnatona pils kolonāde, pustumsa… viņš skūpsta Evas lūpas … Ak jā, arī tas bija sapnī…

Jaunā sieviete izbrīnīta uzlūkoja Vojnaru.

—      Vai gribējāt vēl ko jautāt? Nē? Nu tad vēlreiz labas sekmes.

Mazurs nosēdās pie stūres. Netikuši vēl līdz šosejai, viņi ceļā sastapa arābu avārijas grupu, kas remontēja bojājumus uz stabiem. Vairākās vietās viesulis bija norāvis vadus.

—    Tādu auku kā šonakt jau sen netikām piedzīvojuši. Labi gan, ka uzreiz labo, citādi mēs paliktu bez gaismas un sakariem. — Mazurs izliecās no mašīnas, pavēcināja ar roku arābiem.

—    Biju pārsteigts, ka pie jums tāds komforts: elektrība, telefons, — Vojnars ieminējās.

—    Tikai pateicoties tam, ka esam tuvu šosejai. Izdevās pievienoties bez kādām grūtībām.

Laiciņu viņi brauca klusuciezdami.

—    Vai ir zināms, — Vojnars iejautājās, — kur Ehnatons tika apbedīts?

—    Protams. Saules Apvāršņa Pilsētas tuvumā. Turpretī viņa mūmiju atrada aptuveni trīstūkstoš divsimt piecdesmit gadus vēlāk kilometrus trīssimt tālāk Valdnieku ielejā.

—    Kā tad tā?

—    Ēģiptes vēsturē bija krietni ilgs laikposms, kad faraonu kapi tika izlaupīti. Nonāca tiktāl, ka sarkofā- gus ar faraonu mūmijām, lai tās neapgānītu, slepus sāka pārnest uz citām, tikai nedaudziem zināmām vietām.

Drīz viņi iebrauca Kairas priekšpilsētu rajonā, bet vēl pēc dažām minūtēm Mazurs apturēja gaziku pie greznas trīsstāvu ēkas. Visu nama fasādi apjoza koka sastatnes. Pie durvīm bija izlikts paziņojums, kas informēja, ka remontdarbu dēļ muzejs ir slēgts līdz.,. sekoja datums.

—    Pie velna! — Mazurs nosodījās. — Vēl četras dienas nevarēs tikt iekšā. Neveicas gan mums!

—    Vai, pēc jūsu domām, direkcija arī slēgta? — vaicāja Vojnars. — Varbūt mēs varētu vismaz ievadīt sarunas.

—    Durvis ciet, un beigta balle! Šīs durvis ved arī uz direkciju. Droši vien izmantojuši gadījumu un devušies mazā atvaļinājumā. Šodien neko nepanāksim.

Vojnars pārdomāja, ko nu lai dara. Viņam jāsazinās ar kriminālpoliciju, taču Mazuram tas nav jāzina. Vojnars pateica, ka viņam jāiegriežas kādas avīzes redakcijā, bet satikties viņi varētu pēcpusdienā uz viesnīcas «Semiramīda» terases.

Drīz vien Vojnars jau atradās policijas prefektūrā. Viņš bija bažījies, ka varētu rasties grūtības ar viņa angļu valodas prasmi, taču izrādījās, ka tīri veiksmīgi tiek galā, jo sarunu biedri angļu valodā nepavisam ! nebija veiklāki par viņu. Pēc pagarām ievadsarunām ; viņš beidzot nokļuva izmeklēšanas dajas priekšnieka kabinetā. Pusmūža vīrietis pabrangu vēderiņu priekš- niekoja plašā telpā ar greznām mēbelēm. Goda vietu ieņēma masīvi, ar ādu apvilkti klubkrēsli.

—     Mans vārds ir Abdels Kaders Hanza, — viņš pastiepa sveicienā tuklu plaukstu. — Zināju, ka esat jau klāt, un gaidīju jūsu apciemojumu, Lūdzu, — viņš norādīja uz klubkrēslu, atsēdās savā vietā aiz rakstāmgalda , pievēra nedaudz izvelbto acu plakstiņus un apklusa.

Ar īsu skatienu novērtējis priekšnieka druknās miesas un apātisko seju, Vojnars saprata, ka sevišķi enerģisku palīdzību no šī vīra puses nevar gaidīt, kas, starp citu, bija viņam pa prātam.

Abdels Kaders Hanza nepavisam nemudināja Vojnaru, lai tas īpaši sīki viņu iepazīstinātu ar lietu, kas kapteini atvedusi šurp, baidīdamies, ka netiek ierauts visvisādās nebeidzamās klapatās. Lai pēc iespējas no visa tā norobežotos, viņš paziņoja: esot pilnīgi pārliecināts, ka kolēģis no Polijas spīdoši tikšot galā bez viņa palīdzības. Protams, ja rastos tāda vajadzība… taču viņš nepieļaujot domu, ka jau pašlaik… ka uzreiz …

Vojnars pasteidzās apliecināt, ka pagaidām viņam palīdzība neesot vajadzīga. Pats par sevi pienāks laiks, kad visa šī lieta kopumā būs jānodod viņa rokās, bet tas notiks tikai tad, kad lieta būs nobriedusi. Patlaban viņš tikai lūdzot — un tas ir vietējo varas instanču interesēs —, lai remontdarbu laikā muzejs tiktu stingri novērots. — Un vēl viens lūgums, ļoti viegli izpildāms, — Vojnars steigšus piebilda. — Runa ir par to, lai sadabūtu informāciju par polu ekspedīcijā strādājošo arābu, kas tur pilda sagādnieka pienākumus. Te, lūk, daži dati no kartotēkas, kurā viņš ierakstīts.

—     Mustafa el Hakims, — priekšnieks izlasīja, — Labprāt, tas mums nesagādās grūtības. Kas vēl? — viņš jautāja ar slikti maskētām bažām.

Vojnars nolika uz rakstāmgalda viņa priekšā metāla kārbiņu, kurā atradās no Varšavas līdzatvestais cigaretes gals.

—          Būšu jums neizsakāmi pateicīgs, ja šo te nogādāsiet tabakas izstrādājumu monopolam. Jānoskaidro, vai šī cigarete izgatavota šeit un kāds ir tās nosaukums. Pēc atbildes monopolā es ieradīšos personiski,

Abdels Kaders aplūkoja izsmēķi.

— Nosaukuma beigu burts ir arābu «s». Tā varētu būt marka «Slinks», «Anubis» vai «Ap/s», Visas šo marku cigaretes pie mums ir pārdošanā.

Pārliecinājies, ka tas bijis pēdējais lūgums, priekšnieks atzina Vo jnaru par ļoti interesantu sarunu biedru. Viņš izrādīja kvēlu interesi par poļu virtuvi un palūdza Vojnaru pastāstīt viņam par dažiem poļu nacionālajiem ēdieniem. Beigu beigās viņš sentencionāli pavēstīja, ka labais Allāhs savas žēlastības cienīgiem dāvā prasmi baudīt viņa veltes, bet citiem par sodu liedz šo baudu. Vizītes beigās, kaut Abdels Kaders bija visādi izvairījies, viņš ļāva sevi vēlreiz ievilkt sarunā par tematu, kas interesēja Vojnaru. Padzirdējis jautājumu, vai Kairā esot antikvariāti, kas praktizē ne visai legālus tirdznieciskus darījumus, viņš eksplodēja nevaldāmos smieklos.

Viņš pavēstīja, ka dažos pilsētas kvartālos visi šāda profila veikaliņi tiekot turēti aizdomās. To vienīgais īpašnieks — protams, neoficiāls — ir liela ganga šefs, kas saistīts arī ar narkotisko vielu un valūtas kontrabandu. Viņam ir filiāles Istambulā, Irānā, Irākā, Bei- rutā, Atēnās un Marseļā. Daudzās pasaules galvaspilsētās viņam ir līdzdalībnieki. Slīpēts un nenotverams nelietis. Viņa branžas ļaudis dēvējot viņu par «Zelta Ramzesu». Šīs ziņas Abdels Kaders papildināja ar piezīmi — ja poļu kolēģa izmeklējamā lieta gadījumā izrādītos saistīta ar šo cilvēku, viņš uzskatot par savu pienākumu viņu brīdināt, ka jābūt ārkārtīgi uzmanīgam un gatavam uz itin visu, jo šis tips laižot darbā visbrutālākos līdzekļus.

Vojnars pamanīja: kolīdz saruna ievirzījās par ganga šefu, Abdels Kaders pārvērtās līdz nepazīšanai. Acis viņam iezalgojās, balss skanēja nepiekāpīgi, rokas lāgu lāgiem sažņaudzās dūrēs. Viņš atgādināja kaislīgu mednieku, kurš beidzot sastapies aci pret aci ar ilgi gaidītu bīstamu zvēru. Vērodams pārsteidzošo pārmaiņu, Vojnars nosprieda, ka abi šie vīri ne jau kopš šodienas ir nesamierināmi ienaidnieki un pamatīgi viens otram uzminuši uz varžacīm. Lai nu kā, viss norādīja uz vienu: ja Nofretetes testamenta lieta negaidītā kārtā izrādītos saistīta ar ganga darbību, tad — pretēji sākotnējam iespaidam — no šī šķietami snaudulīgā cilvēka puses gaidāma visaktīvākā palīdzība.

Iznācis no policijas prefektūras, Vojnars redzēja, ka viņa rīcībā vēl krietni daudz laika, iekams jāsatiekas ar Mazuru. Vojnars nogriezās uz Nīlas pusi. Iedams gar krastmalu, vēroja pa straumi peldošās laivas ar neparastas formas burām, šaudīgās motorlaivas, augļiem un būvmateriāliem piekrautās baržas.

Vojnars pagriezās atpakaļ uz pilsētu. Viņš nonāca rosmigā tirdzniecības rajonā. Apstājās pie veikaliņa, kas no ārpuses bija apkarināts ar austrumu tepiķiem, zeltā un sudrabā izšūtiem zīda audumiem, senlaicīgiem ieročiem. Vojnars nolēma ieiet, lai noprasītu, cik maksā krāsainiem akmeņiem inkrustēts līkzobens, taču tobrīd no blakus antikvariāta iznāca divi vīrieši. Vienā no tiem viņš tūdaļ pazina sagādnieku Mustafu, kopā ar viņu bija slaids arābs garās, baltās drānās, ar vienu kāju viņš nedaudz piekliboja. Vojnars aši pakāpās atpakaj un, aizslēpies aiz durvīs iekarinātā paklāja, vēroja viņus. Mustafa sadabūja no kabatas mazu zaigojošu priekšmetu un pasniedza to slaidajam arābam. Abi ņēmās to vērīgi aplūkot. Smiedamies viņi pārmija dažas piezīmes, tad devās prom.

Kādu laiku Vojnars vēl klaiņoja pa piedrūzmētajām, šaurajām ieliņām, pēc tam pagriezās atpakaj, lai satiktos ar Mazuru.

Atpakaļceļā hamsina brāzmas neļāva sarunāties. Brū- nīgo putekļu mutuji spiedās acīs, aizrāva elpu, mašīnas karosēriju pārklāja bieza smilšu kārta.

Vakariņu maltītes laikā Doļinska apprasījās Vojnaram, ar kādām šejienes redakcijām viņš sazinājies. Kapteinis sameklēja atmiņas dzīlēs dažus laikrakstu nosaukumus, kādus tika izlasījis ceļvedī.

—     «Saut. al umnal», «Dunia al Ulum», — viņš atbildēja ne pārāk pārliecinātā tonī.

—     «Dunia al Ulum» jeb «Zinātnes pasaule», — atkārtoja Doļinskis. — Zinu šo mēnešizdevumu, loti populārs, metiens ap divdesmit tūkstoš eksemplāru. Es bieži to pērku.

Vojnars atviegloti uzelpoja. Tātad izgāzies nav. Steigšus viņš ievadīja sarunas mazāk bīstamās sliedēs. Mirkli Vojnars juta sev pievērstu Evas skatienu, viņa ar grūtībām apslāpēja smaidu.

Vīrieši smēķēja, iestājās klusuma brīdis. Tad ierunājās Vilga. *4r"

—    Kolēģi, — viņš griezās pie Radoņa. — Vai jūs nedomājat, ka papirusa tulkojumu, kas ir pie jums, derētu noglabāt mūsu ugunsdrošajā skapī? Tāds atrodas profesora Suļimas istabā, kur patlaban apmetusies pane Eva. Kā nekā tas ir mūsu vienīgais eksemplārs. Tā sacīt, viena no divām atslēgām, ar kurām centīsimies atslēgt durvis uz Sezamu, kura atrašanās vietu pagaidām nezinām, Par otru atslēgu es uzskatu muzejā esošo papirusu. Ja ar mūsu tulkojumu kas atgadītos, tā būtu katastrofa. Uzskatu, ka ne jūs, ne mēs pārējie nedrīkstam piejaut tik lielu risku.

—    Jā, jums taisnība, — Radoņs sacīja. — Pašreizējā situācijā, kad šis dokuments nav tikai man vienam uzticēts atšifrējums, manuprāt, tas būs pats pareizākais. Tūlīt pat tulkojumu atnesīšu, un visu mūsu klātbūtnē pane Eva ieslēgs to seifā.

—    Protams. Pareizi. Tā būs visdrošāk, — skanēja piekrītošas balsis.

Stāvēdams kājās, Radoņs iztukšoja savu tējas tasi un izgāja. Aizritēja minūtes desmit, piecpadsmit. Radoņa prombūtne ievilkās. Beidzot durvis atvērās. Radoņs ienāca, apstājās istabas vidū. Bija skaidri redzams, ka viņam tikai ar pūlēm izdodas saglabāt mieru.

—    Kas noticis? — Eva iesaucās.

Radoņs sarauca uzacis,

—   Kolēģa Vilgas bažas izrādījušās pamatotas. Papirusa tulkojums nozudis.

Vijga gari iesvilpās.

—    No tā izriet, ka tam, kuram trūka viņa rīcībā esošo hieroglifu atšifrējuma, tagad ir pilns komplekts. Citiem vārdiem — viss, kas dos viņam iespēju atšifrēt arī papirusu no muzeja. Tādējādi, dārgie biedri, šim «kādam» tagad ir abas atslēgas, lai atdarītu Sezama durvis. Apsveicu, kolēģi, — viņš palocījās Radoņam.

Noskanēja spēcīgs rokas plīkšķis pret galdu, Eva pielēca kājās.

—    Diezgan! Lūdzu, izbeidziet! — viņa iesaucās nobālēdama. — Kas jūs pilnvarojis uzņemties prokurora lomu?! Ir notikusi nelaime. Vajag domāt, kā glābt situāciju, nevis nepārtraukti apsūdzēt.

Iestājās nomācošs klusums. Abi Dolinskl un Viļga vienaldzīgi piecēlās no galda un izgāja. Pieslējās ari

Mazurs, taču pusceļā apstājās, piegāja pie loga un sāka lūkoties nakts tumšumā. Pie gaida palika tikai Eva, Vojnars un Kovaļskis, tikpat bāls kā Eva. Pārbiedētu skatienu viņš lūkojās klātesošajos un ik pa brītiņam slaucīja apsvīdušo pieri.

—           Kad, pēc jūsu domām, tas varēja notikt? — Vojnars jautāja Radoņam.

—           Nav ne jausmas. Pirms trim dienām papīri bija savā vietā.

—           Uz čemodāna droši vien palikuši pirkstu nospiedumi. Vajadzētu tos nosūtīt ekspertīzei.

—           Šaubos, vai tas ko dos. Slēdzene bija aizsprū- dusi, es tā noķimerējos ar to, ka droši vien viss būs nodzēsts.

Vojnars piegāja pie Radoņa, paņēma zem rokas, aizveda istabas kaktā un čukstus pavaicāja:

—           Lidojot šurp, jūs pēc atmiņas fiksējāt hieroglifu zīmes. Vai tās arī pazudušas?

—    Zīmes es ierakstīju bloknotā, tas ir pie manis.

—    Paldies.

Mazurs pagriezās ar seju pret istabu.

—           Pan Viktor, — viņš uzrunāja Radoņu. — Vai tas, ko nupat konstatējām, nozīmē neglābjamu katastrofu? Vai viss pagalam?

Radoņs abām rokām atbalstījās pret galdu, brīdi klusēja.

—           Tas ir smags trieciens, — viņš saspringti vērās Mazurā. — Neapšaubāmi, jo sevišķi tanī stadijā, kurai mēs tuvojamies. Un tomēr katastrofa tā nav. Varbūt spēšu tikt ar to galā. Par laimi, atmiņu cilvēkam atņemt nevar. Ļaunākais ir tas, ka joprojām kāds ļoti aktīvi darbojas. Tagad es visu laiku domāju par muzeju… kā par spīti tas ir slēgts. Atvainojiet, — viņš uzlūkoja klātesošos. — Man jāapdomā viss vienatnē. Arlabunakti! — Viņš pamāja ar galvu Evai un izgāja.

Drīz arī pārējie atstāja ēdamtelpu. Vojnars devās uz savu istabu. Iegrimis domās, viņš soļoja no viena istabas kakta otrā.

Pie durvīm pieklauvēja. Ienāca Viļga.

—           Ko nu tu teiksi? — viņš vaicāja bez jebkāda ievada.

—    Nepatīkams pārsteigums.

—           Mani tas nepavisam nepārsteidz. Vai atceries mūsu sarunu? Toreiz, lai lietu izvērtētu bez liekām

emocijām, es kādu personu nosaucu par «panu X». Toreiz es ari izvirzīju hipotēzi: «pana X» rokās — pēc manām domām — atrodas gan Varšavā šķietami nozagtais papirusa oriināls, gan arī šķietami viņam nodiktētais šī papirusa teksta tulkojums. Kā «pans X» rīkojas tālāk? Darbodamies patstāvīgi vai kopā ar varbūtējiem sabiedrotajiem, viņš sadabū otru papirusu no muzeja. Viņš to atšifrē bez grūtībām, izmantodams hieroglifus un to tulkojumu, pievāc bagātības un tagad var izlikties par vienu no tiem, kam gauži rūp dabūt rokā gan profesora slepkavu, gan bagātības.

Tagad es savu hipotēzi izvērsīšu tālāk. Ja papirusu ar plānu no muzeja izzagt vēl nav izdevies un «pans X» redz, ka mēs ķeramies pie lietas ar pilnu jaudu un kuru katru mirkli to dabūsim, viņš dara visu, lai kavētu mūs sasniegt galamērķi. Kādiem līdzekļiem to var panākt? Viņš pavēsti, ka hieroglifu tulkojums ir nozagts. Ko vērts šādā gadījumā muzeja papiruss, ja mums nav šifra atslēgas, lai to pārtulkotu? Vārdu sakot, bez šī dokumenta mēs esam nolikti uz abām lāpstiņām. Un kāds ir tavs pašreizējais viedoklis par «panu X»? Pēc šī pēdējā gājiena?

Vojnars pārsoļoja pāri istabai.

—    Tu prasi, kāds ir mans viedoklis? Kā jau paguvi pamanīt, līdz šim es svārstījos. Visu laiku nebiju pārliecināts. Visu laiku man pietrūka tāda izšķiroša pierādījuma, kas liktu svaru kausiem nepārprotami nosvērties uz vienu vai otru pusi. Šodien tas ir noticis.

•— Beidzot. Un ko tu darīsi?

—    Pašlaik es tev to neteikšu. Tam ir savi iemesli. Bez tam atbilde lietas apstākļus nemainīs, bet drīzumā tu visu tik un tā uzzināsi.

—    Noslēpumainais Džeims, — Viļga pasmaidīja. — Lai nu būtu. Turklāt es esmu pārliecināts, ka taisnība ir man un tu to atzīsi. A, — viņš pārlaida skatienu istabai, — kamēr tu biji prom, es liku savest kārtībā tavu istabu. Iestikloja logus un novāca statuešu šķembas.

—    Kas uzkopa?

—    Sagādnieks Mustafa. Vajadzēja to paveikt rīta pusē, jo pēcāk viņš brauca iepirkties.

—    Bet durvis taču bija noslēgtas.

97

—    Jā, zinu, bet logs stāvēja puspievērts. Viņš iekāpa

4 — 581

pa logu. Domāju, nekas nav pazudis, laiku pa laikam es te iemetu aci.

—           Nekas svarīgs pazust arī nevarēja. Visu, kas man šķiet vērtīgs, es nēsāju līdzi.

—           Arī sistēma. Bet vispār — ko ar šo lietu darīsim tālāk?

—           Plāns paliek iepriekšējais. Gaidīsim, līdz muzejs būs vaļā.

Nākamajā dienā pie pusdienu galda noskaņa joprojām bija nelādzīga, pēc deserta visi izklīda pa savām istabām. Vojnars izgāja barakas priekšā, prātodams, ko lai sadara ar atlikušo dienas daļu.

—           Pan redaktor, — viņš izdzirdēja aiz muguras Ko- vaļska pieklusināto balsi.

—    Jā, klausos.

—           Nezinu, vai tam, ko pateikšu, ir kāda nozīme. Katram gadījumam tomēr gribu jūs informēt, ka šonakt apmetnē nebija divu cilvēku: Mustafas el Hakima un kolēģa Radoņa.

—    Kā jūs domājat, kur viņi pavadīja šo nakti?

—           Mustafa noteikti Kairā. Es to izsecināju pēc viņa motocikla starmešu gaismām. Toties kolēģis Radoņs…

■— Viņa motocikls palika šepat.

—           Jā, bet tas neko nepierāda. Viņš varēja aiziet līdz šosejai un apturēt garāmbraucošu mašīnu. Vakar viņš bija dikti satraukts par to briesmīgo atgadījumu. Nemaz par to nebrīnos. Tas, kas pie mums notiek, nudien kļūst draudīgi. Es prātoju, vai tikai viņš nakti nav pavadījis kādās kapenēs. Reiz viņš nejauši atzinās, ka viņam esot viena tāda vietiņa,

Turpat netālu apstājās Eva. Bija redzams, ka viņa kaut ko meklē. Eva noliecās pār celiņu, urbināja ar kurpes purngalu smiltīs.

—           Vai jūs ko pazaudējāt? — Kovaļskis painteresējās.

—           Jā, esmu tīri vai nelaimīga. Pazudusi mana kaklarota. Galīgi nesaprotu, kur tā varēja palikt.

—' Tā skaistā no dzintariem?

—           Jā, tā bija piemiņa no tēva. Viņš nopirka to Sopotā.

—           Nekreņķējieties. Gan atradīsies, noteikti. Noorganizēsim kolektīvu meklēšanu. Bet tagad atvainojiet, — viņš palocīja galvu. — Man jāiet. Šis tas jāpieraksta.

•— Vai šodien paveiktos labos darbus? — Eva pasmaidīja.

Kovalska sejā iesitās sārtums.

—    Nē… tā sacīt, vēstule. Vecākiem. Atvainojiet.

Kovajskis tā kā zēniski apsviedās uz papēža un turpat vai skriešus devās uz baraku,

—    Jauks puisis, — Eva sacīja. — Reiz viņš man atzinās, ka rakstot dienasgrāmatu. Ik vakarus tur atzīmē savus vērojumus, piedzīvoto. Tipisks zinātnieks pedants. Un ko jūs šodien darāt? — Viņa uzlūkoja Vojnaru. — Ja neko sevišķi interesantu un, manuprāt, līdz muzeja atvēršanai jums nekāda nopietna operācija nedraud, lieku priekšā doties ekskursijā. Solījos parādīt jums piramīdas, Mūsu rīcībā ir visa pēcpusdiena. Varētu aizbraukt uz turieni. Viens gaziks ir brīvs. Kā būs?

Vojnars pielika ne mazums pūļu, lai neizrādītu prieku.

—    Ļoti labprāt. Kad dosimies ceļā?

—    Sacīsim — pēc pusstundas.

Viņi brauca nolietotā vajējā gazikā. Pie stūres sēdēja Eva. Tas, kā viņa apdzina uz šosejas citas mašīnas un cik veikli veica līkumus, liecināja, ka viņai aiz muguras ne viens vien nobraukts kilometrs. Eva bija dīvaini uzbudināta. Brīžiem dzīvi un ar humoru kaut ko stāstīja, te atkal ieslīga domīgumā.

Kad viņi sasniedza Kairu, pār ielām jau klājās garas ēnas. Eva norādīja Vojnaram uz vairākiem tornīšiem, kas slējās aiz namiem.

—    Tā ir Al Azhara, — viņa paskaidroja.

—    Skan skaisti, taču noslēpumaini. Mošeja?

—    Bijusī mošeja. Viena no senākajām Kairas celtnēm. Uzbūvēta deviņi simti septiņdesmitajā gadā. Tagad tur izvietojusies universitāte. Bet tur tālāk, — viņa rādīja uz grezni apdarinātu ēku, — ir Dar ul Kutuba jeb Valsts bibliotēka. Kā redaktoru un žurnālistu tā jūs noteikti interesēs. Bibliotēkā savākti unikāli arābu rokrakstu un senāko Korāna eksemplāru krājumi. Vai jums zināms, ka ēģiptiešiem bijusi īpaša dievība, hroniku un annāju aizgādniece? Tā bija dieviete Sešate.

Viņi iebrauca Kairas senkvartālu rajonā — te bija kā nosēts ar bodītēm un trokšņaini mutujoja steidzīgu ļaužu straume. Eva apturēja gaziku uz šauras ieliņas stūra.

—    Paskatieties, — Eva norādīja uz tuvējo bodīti.

— Vai esat redzējis kādreiz šādu augļu bagātību, tādu dažādību? Man līdzi tīkliņš, paņemsim drusciņ ceļam. Pie reizes vakariņās noderēs desertam, un es izpelnīšos panes Doļinskas atzinību.

Pēc brītiņa viņa atgriezās ar banāniem, mango augļiem un datelēm pilnu tīkliņu, savukārt groziņā tirgotājs bija dekoratīvi izkārtojis vīģes, aprikozes un vīnogas.

—    Pasakainas, nomēģiniet, — Eva pacēla pirkstos garenu vīnogu ķekaru. Paskatījās pulkstenī. — Mums vēl ir drusciņ laika, ieteicu aplūkot tur to bodīti, — viņa norādīja uz tirgotaviņas ieeju, virs kuras karājās lūgšanu paklājiņš. Mazliet iesānis no ieejas stiepās ar spilgtrakstainu austrumu audumu pārsegta lete. Tā bija nokrauta ar dievu figūriņām, kurām pāri slējās valdnieces Nofretetes galviņa. Zemāk, atsevišķā stikla vitrīniņā, zaļganā vizmā laistījās skarabeji, visfantastiskāko formu amuleti un pektorali[1].

Eva pievērsās dievu figūriņām.

—    Tūlīt jūs iepazīstināšu ar tām. Šī te, — viņa rādīja dieVībiņu vanaga veidolā, — saucas Ra-Harahte, šī skaistā statujiņa ar ibisa galvu — dieviete Tota, bet šī, — Eva turpināja, — ar rāmas gotiņas galvu ir dieviete Hatora. Tepat blakām redzam draudīgu figūru ar lauvas galvu — tā ir Sohmeta, bet šis te, rindas pašā galā, ar krokodila purnu, ja nemaldos, saucas Sebekss. Redzu, manas zināšanas jūs apžilbinājušas.

Lai šis brīdis jums paliktu atmiņā, lūdzu, pieņemiet no manis par piemiņu mūsu daiļās Nofretetes galviņu. Viņa greznos jūsu Varšavas dzīvokli. Bet, lai jūs galīgi satriektu, savu velti papildināšu ar informāciju, ka skulptors, kas darinājis šo šedevru, saucās Tutmess.

Vojnars saviļņots pieņēma skaisto suvenīru, pretī uzdāvādams Evai skarabeju. Vienā rāvienā pārdevis veselus divus priekšmetus, turklāt bez kaulēšanās, veikalnieks nonāca tīri vai eiforijā. Viņš klanījās, pateicās, garajos teikumos iepīdams laba un svētības vēlējumus vai visās pasaules valodās.

Eva smējās,

—    Vai tas nav aizkustinoši, ka par tik lētu maksu

var gūt tik daudz cilvēciskas labvēlības? Bet nu gan

kustamies.

Viņi uzbrauca uz Nīlas tilta. Uzpūta vēsāka dvesma.

—    Lūdzu, aiztaisiet acis, — Eva sacīja. — Gribu, lai jūs apžilbinātu tas, ko tūdaļ ieraudzīsiet.

Pēc dažu minūšu brauciena Vojnars noprata, ka vini nogriezušies no lielceļa. Sejā iedvesa jau labi pazīstamā tuksneša svelme. Gaziks lēkāja pa dangām, zvalstījās, beidzot apstājās.

—    Esam Gīzā, — Eva pavēstīja. — Tagad varat skatīties.

Vojnars atvēra acis. Klusēdams viņš vērās neparastajā ainavā. Pirmajā plānā slējās milzu sfinksa, aiz tās debesīs ietriecās piramīdas masīvs. No neskaitāmiem zeltainiem bluķiem uzbūvēts četrskaldnis, piesūcies rieta saules sarkanuma. Krāsains teiksmu motīvs uz nedzīvā tuksneša fona. Vojnars pameta skatienu uz Evu. Pavilkuši kājas zem sevis, viņa sēdēja uz gazika spārna, rokas sabāzusi balto šortu kabatās.

Vojnars izlēca no mašīnas, paspieda viņas roku.

—    Paldies. Tik tiešām vienreizējs iespaids.

■— Man gribējās, lai jūs to redzētu.

Garām pagāja skala tūristu grupa. Ik pa brīdim tie apstājās, laida vaļā sajūsmīgus izsaucienus un remdināja savu kodaku izsalkumu pēc neparastām ainavām.

Eva pastiepa Vojnaram roku. Stigdami līdz potītēm smiltīs, lēkdami no bluķa uz bluķi, viņi beidzot nonāca sfinksas pakājē, tuvumā skulptūra vēl jo vairāk pārsteidza ar savu milzenumu. Turpat netālu slējās piramīdas.

—    Pirmā, lielākā, — Eva paskaidroja, — ir Heopsa piramīda. Divas nākamās — Heprena un Mikerina piramīdas. Šoreiz viss. Punkts. Rotaļa «gids» ir galā. Kāpjam mašīnā un braucam tālāk.

Gluži negaidot, bez jebkāda mijkrēšļa pāri līdzenumam līdzīgi teātra dekorācijai noklājās tumsa, aizsegdama rieta sārto joslu. Toties mēness mirdzēja it spoži, kliedēdams tumsu. Tālumā rēgojās melns masīvs.

—    Mēs tuvojamies slavenajai Sakāras nekropolet, — Eva paskaidroja. — Tie ir plašākie un vieni no vecākajiem senkapiem. Dažu kapeņu mūža aizsākums datēts ar trīstūkstošo gadu pirms mūsu ēras. Pieturieties ciešāk, mēs nogriežamies no ceļa.

Gaziks atkal sāka zvalstīties, Tagad pa labi un pa kreisi klājās nebeidzama apbedījumu teritorija ar kapenēm, kas atgādināja vienstāva akmens namiņus plakaniem jumtiem. Trūka vienīgi logu, taču bija ieeja, pa kuru neviens pats netika atgriezies atpakaj. Beidzot viņi sasniedza piramīdu, kas pacēlās virs pārējām apbedījumu vietas celtnēm. No citām tā atšķīrās ar kāpņ- veidīgu formu un lēzeni nošņāptu smaili.

Gaziks vēl divlāgus iezvēlās grambās, sasvērās uz sāniem, tad apstājās. Vojnars pavērās apkārt. Mēness rēgainajā gaismā it visur vīdēja kapenes. Tūkstošiem, desmitiem tūkstošiem kapeņu šai stingajā klusumā, kas zvanīja ausīs. Vojnars nevilšus notrīsēja.

—    Lūdzu, gid, pastāstiet sīkāk par šo lielo, tumšo plankumu, — pūlēdamies pasmaidīt, Vojnars norādīja ar roku sev priekšā.

Eva paliecās viņam tuvāk, runāja pusčukstus:

—    Atnācēj no tālas, svešas pasaules. Raugi, tu stāvi pie trešās dinastijas faraona Džesera kāpņveida piramīdas sliekšņa. So neparasto kapeni man uzcēla lieliskākais no visiem Ēģiptes arhitektiem, vārdā Imhoteps. Sendienās ap to bija pagalmi, kolonādes, svētnīca un trīs kapličas. Tā, kuru tu, svešzemniek, viedi savā priekšā, simbolizē Seda svētkus.

—    Seda svētkus?

—    Tā iemūžināja manas valdīšanas trīsdesmito gadskārtu. Vārdu sakot — jubileju. Jūs ik gadus atzīmējat ogļraču, metalurgu, sakaru dienesta darbinieku dienu, turpretī es daudz retāk… bet nu pievērs savu acu skatienu apkārtnei.

Viņi pagājās tuvāk, ar muguru atspiedās pret kapličas sienu, vērās apkārt.

—     Mēness, klusums, skumjas, ■— Eva nočukstēja, tad piepeši ierunājās strauji, uzbudināti. — Jūs, protams, nosodāt manu vakarējo dusmu uzliesmojumu pie galda. Manu nesavaldību… Ja viņš uzskata Viktoru par vainīgu, lai vāc pierādījumus un attiecīgajā brīdī tos uzrāda. Bet viņš savu indi tecina pilienu pa pilienam, vienā gabalā. Grib izraisīt vispārēju naidīgu noskaņojumu. ..

Eva aprāvās pusteikumā. Turpat līdzās aiz stūra ieskanējās šaušalīgi biedīgi smiekli. Eva iekliedzās un ar visu augumu piekļāvās Vojnaram. Abi stāvēja klusēdami, gaidot, kas būs tālāk, taču nekas vairs neiztraucēja senkapu mieru.

—           Ak dievs, — Eva atvieglināti izelsa. — Esmu gan es dumiķe. Tā tak bija hiēna, viņas smiekli. Neko teikt, varena gide…

Vojnars joprojām turēja viņu piekļautu, neatlaida rokas skāvienu. Eva necentās atvirzīties, Viņš juta Evas matu smaržu, piekļāva vēl ciešāk, sajuta viņas nelielās, tvirtās krūtis. Viņam sagribējās ielūkoties šai sejā tuvtuvu.

Eva nepretojās. Tagad viņš skatīja balto pieri, spilgtos uzacu lokus, acis, kas viņu gūstīt gūstīja. Eva… Viņš pieliecās pretī viņas lūpām. Bija valgas, pavērtas.

Eva aizgrieza galvu, taču no apskāviena neatsvabi- nājās. Joprojām stāvēja, piespiedusi vaigu viņa plecam.

—           Man ir tik smagi, — pēc brīža viņa ierunājās. — Tas būs briesmīgi, ja pēc tēva un brāļa nāves… man vēl būs jāzaudē vistuvākais cilvēks. Jūs pret mani esat ļoti labs un mīļš. Zinu, ka jums patīku, ka gribat man palīdzēt, kaut gan zināt, ka es mīlu Viktoru. Kolīdz iedomājos, ka viņš varbūt nav tas, kuru mīlēju… kuru mīlu …

Vojnars noglāstīja viņas matus. Eva atvirzījās.

—    Neļaunojieties, lūdzu, uzmani…

Vojnars saņēma viņas roku.

—           Braucam, Eva. Es padodos. Nerunāsim šodien vairs par šo jautājumu.

Aiz Kairas Eva ieminējās, lai Vojnars nomainot viņu pie stūres.

—    Jūtos nogurusi. Negribētos ievizināt jūs grāvī.

Labu laiku viņi brauca klusuciešot, beidzot ierunājās

Eva.

—    Kāpēc jūs neesat precējies?

—    Nepaveicās.

—    Kādā ziņā?

—           Kad man bija jātiek galā ar kādu steidzamu, ārkārtīgi svarīgu lietu, manas sirds izredzētās steigtin steidzās nokļūt laulības ostā. Tāpēc aizgāja pie cita. Gluži vienkārši — nevarējām saskaņot termiņus,

—    Jūs smagi to pārdzīvojāt?

—    Jutos nelāgi,

—           Ja tik vien, tad ar jums viss kārtībā. Nepaguvāt iedzīvoties mazvērtības kompleksā.

Tanī pašā vakarā Vojnars iegāja pie Radoņa un atdeva kaklarotu,

—    Kāds ir eksperimenta iznākums? — Radoņs no- vaicāja.

—    Nakts bija visai ērmota. Neņemos gan apgalvot, vai tas bija kaklarotas iespaidā.

—    Protams. Bet es, kā redzat, cenšos restaurēt nozagto dokumentu. — Arheologs norādīja uz vairākām aprakstītām lapiņām.

—    Un kā veicas?

—     Ceru, viss izdosies labi. Iespējams, būs dažas novirzes, bet ne jau principiālas.

Radoņs pūlējās būt mierīgs, taču viņā bija izjūtams liels saspringums. Vērodams viņu, Vojnars nosprieda, ka nakti šis cilvēks visādā ziņā pārlaidis bez miega un mokošās pārdomās.

Pie barakas ārdurvīm Vojnars satika Vilgu. Līdzās viņam, modri saspicējis ausis, stāvēja suns.

—     Redzēju tevi jaukā sabiedrībā, — Vijga ierunājās. — Kā izdevās ekskursija?

—     Paldies, esmu loti apmierināts. Kur atradās tavs novērošanas punkts? Es vismaz tevi netiku manījis.

—    Es redzu un dzirdu ne to vien. Tāpēc jau nav jākonspirējas. Kādā omā ir kolēģis Radoņs?

—    Restaurē pazudušo dokumentu.

—    Tagad viņš var rakstīt, kas tik lien galvā. Manuprāt, ar šo radošo darbu viņam derēja nodarboties kādā klusākā vietiņā. Gan tu vēl nožēlosi, ka tā tas nenotika.

—     Varbūt tev taisnība, gan redzēsim, un cerēsim, ka kļūdas vēl paspēšu izlabot. Tagad parunāsimies par ko citu. Rīt man jābūt Kairā. Man tur kārtojamas dažas darīšanas, pēc tam gribētu vakaru pavadīt kādā tīkamā naktslokālā. Gribas paskatīties, kā cilvēki izklaidējas austrumos. Vai tu nebrauktu ar mani kopā?

•— Labprāt, jo vairāk tāpēc, ka arī man rīt jābūt Kairā. Domāju, vislabāk būs, ja apmeklēsim «Sfinksu». Tas ir īsteni austrumniecisks lokāls. Vienīgi tur vēl var redzēt autentisku vēderdeju, paklausīties tipiski austrumniecisku mūziku. Vārdu sakot, delikateses austrumnieku gaumē.

No telšu puses atskanēja smeldzīga melodija.

—     Lūdzu, mūzika mums jau ir. Tur mūsu neredzīgais arābs gauduļo uz flautas. Jācer, ka rīt dzirdēsim lustīgāku mūziku.

Izbrauciens uz Kairu nākamdien notika ar lielu no- sebošanos. Ilgi kalpojušais gaziks atsacījās klausīt; kamēr to salaboja, klāt bija pēcpusdiena. Pilsētā viņi mašīnu novietoja iepretī viesnīcai «Semiramīda», un turpat arī Vojnars ar Viļgu norunāja satikties.

Todien kapteinis bija ieplānojis kā pirmo apmeklēt tabakas izstrādājumu monopolu. Ražošanas daļas priekšnieks uzņēma viņu izmeklētā laipnībā, pacienāja ar mikroskopisku tasīti aromātiska «sātana»[2], pēc tam pavēstīja, ka pēc augsti godājamā Abdela Kadera Hanzas lūguma tikusi izdarīta cigaretes gala ekspertīze. Rezultāts šāds: cigarete izgatavota Kairā. Tā ražota no augstākā labuma šķirnes tabakas, kādu izmanto, izgatavojot cigaretes uz speciālu pasūtījumu. Uz to norāda ūdenszīme nosaukuma beigās. Sinī gadījumā, — viņš norādīja uz cigaretes galu, — pasūtītājs nav zināms. Iemaksa un iegāde notiek anonīmi. Laiku pa laikam tiek pasūtīta prāva cigarešu partija. Nosaukums, ko pasūtītājs licis iespiest uz cigaretes un paciņas, skan «Zelta Ramzess». Lūk, paciņas eksemplārs: uz piramīdas fona tronis, kurā sēž faraons.

Vojnars klausījās aizvien pieaugošā saspringumā. Tātad pirmais pavediens rokā. Pēdas ved no Varšavas uz Kairu. Varšavā neko neizsakošais cigaretes izdegulis šeit kļūst par sakarnieku ar varena ganga šefu — Zelta Ramzesu. Cilvēku, kurš kontrolē visu nelegālo tirdzniecību ar senlietām, kura modrajai acij garām nepa- slīdēs neviens interesants eksponāts no izrakumiem. Vojnars iztēlojās, cik graujošu iespaidu šī vēsts atstās uz Abdelu Kaderu. Pagaidām viņš vēl neko tam neizpaudīs.

—    Tā kā izdegulis uziets Varšavā, — Vojnars skali prātoja, — tad jāsecina, ka pasūtītājs apmeklējis mūsu galvaspilsētu.

—   Tas vēl nav teikts, — priekšnieks apšaubīja. — Pie mums ir paraža uz «īdalfilr» svētkiem jeb Jauno gadu sūtīt saviem tuvākajiem draugiem dāvanas. Visai bieži tieši cigaretes, un, tā kā ēģiptieši daudz braukā apkārt pa pasauli, tad jūs pats saprotat…

—    Protams, jums taisnība. Bet vai nosaukums «Zelta Ramzess» neizskaidro, kas ir cigarešu pasūtītājs?

Priekšnieks noplātīja rokas.

—    Man tiešām nav ne jēgas. Kāds no maniem darbiniekiem aiz ziņkāres mēģināja to izdibināt, taču bez panākumiem.

No šejienes Vojnars devās uz policijas prefektūru. Priekšnieku Abdelu Kaderu viņš nesastapa, taču vietnieks viņa rīcībā nodeva materiālu par sagādnieku Mustafu. No savāktajiem datiem izrietēja, ka Mustafa el Hakims, trīsdesmit divus gadus vecs, precējies, bez bērniem, patlaban strādājot par sagādnieku poļu zinātniskajā ekspedīcijā Benhateļalribā, iepriekš arī vairākus gadus_strādājis poļu ekspedīcijās, kas veikušas izrakumus Ēģiptē, vispirms Aleksandrijā, vēlāk Deirel- bahrī. Bijis tiesāts par antīku priekšmetu pārdošanu, kuru izvešana pāri robežai ir aizliegta. No tālākās izsmeļošās informācijas izrietēja, ka Mustafa el Hakims, ilgus gadus strādādams poļu zinātniskajās ekspedīcijās, kas veica arheoloģiskus izrakumus, brīvi pārvalda poļu valodu, bez tam itin labi zina angļu valodu.

Todien tā bija otra būtiski nozīmīga informācija. Tagad bija skaidrs, kādēļ Mustafa tik bieži mēdza sēdēt zem loga pie ēdamistabas, kurā tika apspriesti visi jautājumi, kas saistīti ar profesora Suļimas nāvi, priesteru kapenēm, nozudušo papirusu.

* * *

Vakarā Vojnars ar Viļgu pārkāpa naktslokāla «Sfinksa» slieksni. Pie durvīm viņus padevīgi apsveicināja bārdains arābs, pēc tam atvilka sāņus smagu portjeru. Viņi nokļuva nelielā zālītē bez griestiem. Pie galdiņiem neredzēja neviena paša, tas liecināja, ka lokāla šī daļa kalpo par dienas kafejnīcu.

Viņu priekšā pavēra nākamo portjeru. Pirms kāpt lejāk, viņi uz brīdi apstājās. Plašajā zālē valdīja puskrēsla. Vienīgais gaišais plankums telpas dziļumā bija liela sfinksa, ko apspīdēja nomaskēts prožektors. Uz melna samta klātās sienas fona sfinksa izskatījās īpaši iespaidīgi. Pie sfinksas kājām stāvēja divi trijkāji ar kvēlojošām oglēm, no tām kūtri augšup stīdza gaisīgas vīraka pīnītes. Zāles vidu tieši sfinksai priekšā aizņēma neliels parkets, pārsegts ar austrumniecisku grīdsegu. Ap parketu izvietoti mazi, ar perlamutru in- krustēti galdiņi, pie katra, aizvietodami krēslus, divi ādas pufi. Pie griestiem piekārtās, metālā kaltās laternas plūdināja diskrētu gaisma caur krāsainu stikliņu mozaīku.

—    Noskaņa vienreizīga, — Viļga pačukstēja. — Nāc, kāpjam lejā, ieņemsim stratēģiski izdevīgu pozīciju.

Viņiem ierādīja galdiņu parketa tuvumā. Viļga pasūtīja kafiju un kaut kādas pašam zināmas austrumnieku delikateses. Gandrīz visi galdiņi bija aizņemti. Viesiem no Eiropas kontinenta šķita dīvaini, ka zālē nav nevienas pašas sievietes. Vairums vīriešu bija tērpušies garās baltās drānās, galvas tiem sedza lakats, ko šķērsām pār pieri un deniņiem saturēja grīstīte. Gandrīz vai visi smēķēja ūdenspīpes, ko uz grīdas viņiem priekšā novietoja viesmīļi, slīdēdami klusi kā ēnas.

Pēkšņi no griestiem lejup izšāvās staru kūlis. Netālu no trijkāja labajā pusē uz grīdas ieblāvojās neliels gaismas aplis. Sakļāvušies mugurām kopā, kājas sakrustojuši, tur sēdēja četri muzikanti. Visi sniegbaltās drānās. Pārējā telpa joprojām grima necaurskatāmā tumsā. Flauta apklusa, spalgi un griezīgi ieskanējās stabulīte. Tai pašā mirklī iedegās nomaskētas gaismas apkārt sfinksai, kas pret melno samtu iespulgojās spēcīgā zeltainā mirdzumā. Augsto postamentu, uz kura tā dusēja, joprojām apņēma tumsa.

Gaidpilnais saspringums neatslāba. Pēkšņi zāli caur- šķēla gonga spalgā vibrējošā skaņa. Tagad no apkārtējās tumsas iznira vēl viens apgaismots laukums — sfinksas postaments. Sfinksas priekšā, ar muguru pret publiku, ceļos nometušās, tupēja divas kailas meitenes. Uz augšdilba un roku locītavām zaigoja smagas aproces, no kurām lejup slīga garas, caurspīdīgas, gaisīgas šalles. Muzikanti tvēra instrumentus. Zāli piešalkoja ritmiska, nedaudz gaudīga melodija. Aizklādamās pamīšus te ar labās, te kreisās rokas plīvuriem, meitenes uzsāka dejot. Griežoties dejā aizvien straujāk un straujāk, meitenes aizvien vairāk atbrīvojās no tīmekiīga- jiem aizsegiem, atklājot skatītāju acīm sīko, melnīgsnējo augumu neizsakāmo skaistumu.

—    Austrumnieku striptīzs simboliskā iesaiņojumā, — Viļga čukstus ierunājās. — Jāatzīst, ka šie divi eksemplāri ir superklase. Jā-ā, lokāla īpašniekam krietni jāto?

nopūlas, Šejienes harēmiešus lietpratējus ar šo to vis neapmierināsi.

Atkal nošķindēja gongs, krāsainās gaismās iezaigo- jās griestu laternas. Deja bija galā.

Programmas turpinājumā uzstājās ekvilibrists, pēc minūtēm desmit viņa vietā stājās čūsku dīdītājs. Viņš noņēma no klūgu groziņiem pārsegus, nosēdās līdzās, sāka spēlēt uz flautas. Pēc brītiņa no groziņiem paslē- jās kobras. Ritmiski šūpodamās melodijas taktī, čūskas kustējās te straujāk, te lēnāk. Nekādu lielu interesi šis programmas numurs neizraisīja. Austrumzemēs katru mīļu dienu var skatīt šādus čūsku dīdītājus ar savām paklausīgajām čūskām.

Vojnars pievērsa skatienu zālei. Pēkšņi arābu vidū viņš ieraudzīja pazīstamu seju. Viņā pusē parketam sēdēja krimināllietu izmeklēšanas dajas priekšnieks Abdels Kaders Hanza, smēķēja ūdenspīpi un garlaikotu sejas izteiksmi vērās kaut kur virs sfinksas galvas. Baltais, brīvās krokās krītošais arābu tērps, kādā viņš tagad bija ģērbies, patuklo stāvu darīja vēl jo cienīgāku. Vojnars prātoja, diez vai priekšnieks šo pamanījis. Pēc brītiņa viņš par to dabūja pārliecināties. Kad abu skatieni sastapās, Abdels Kaders pievēra plakstiņus un tikko manāmi palocīja galvu.

Gaismas atkal apdzisa. Cauri zālei nodimdēja dobja gonga skaņa.

—     Fatima! — kāds pieteica programmas nākamo numuru.

Zālei pārvēlās satrauktu balsu murdoņa.

—    Fatima? Esmu dzirdējis par šo meiteni, — Viļga ieminējās. — Stāsta, viņa esot zvaigzne vēderdejā.

Šo pašu vārdu aizgrābtībā izdvesa Abdels Kaders. Meitenes vārdu, kura laupa viņa sirdsmieru, nemaz nerunājot par summām, kas tiek tērētas dārgām dāvanām. Gluži instinktīvi viņš pieskārās kabatai. Tur atradās brīnišķīga rokassprādze ar rubīnu. Rokassprādze vis nav nieka ziedi, kādus kopš vairākām dienām pēc katras uzstāšanās viņai sūta kāds tvīkstulis. Allaž septiņas rozes. Laikam jau sūtītājs ir gaišmatainais zviedrs, kas veras Fatimā stulbi svētlaimīgu ģīmi un pavērtu muti.

—    Taisnīgais Allāh, — čukst Abdels Kaders, — tu varētu sodīt šo svešzemieti tādējādi, lai viņš nejaudā vairs muti aizvērt. Vai arī… lai viņu tuksnesī aprij šakāļi vai ari hiēnas smiekli lai laupa viņam saprātu, lai savā gultā viņš meitenes vietā atrod skorpionu, — visai daudzveidīgi ir drausmie sodi, kādus Kaders liek priekšā Allāham.

Visapkārt plājoties tumsai, starmešu gaismas apspīdēta, stāvēja kaila melnmataina meitene. Ap gurniem zaigoja šaura, krāsainiem akmentiņiem greznota josta, no kuras nokarājās krellīšu virtenes, savērtas zeltītos diedziņos. Meitene pacēla rokas, šaurām delnām aiz- glauda aiz ausīm īssprogainos matus. Tagad visā pilnībā varēja apbrīnot viņas ķermeņa formu nevainojamo skaistumu. Nelielās apaļās krūtis, plakano vēderu, tumšās, slaikās kājas.

Pirmā iedziedājās flauta. Meitene joprojām stāvēja nepakustēdamās, augšup paslietām rokām. Tad viņas gurni līgani sašūpojās. Dejotāja bija stalti izslējusies, toties gurni, it kā gluži neatkarīgi no ķermeņa, virmoja aizvien spēcīgāk. Viņa atdejoja līdz parketa viduin, aizslīdēja pa apli. Tagad dejas ritmā ieviļņojās arī platām rokassprādzēm apjoztās rokas. Kaut kāds burves- tīgs valdzinājums piemita šim nerimtīgajam gurnu viļņojumam, savīto roku maģijai, sejas izteiksmei. It viss viņā bija viena vienīga ekstāze, solījums — sākot ar garo skropstu piesegtajām acīm un pavērtajām lūpām un beidzot ar sīkajām kāju pēdām, slīdošām pa rakstaino tepiķi.

Trijkājos kvēlojošajām oglēm piemeta klāt vīraku. Meiteni apņēma aromātisku dūmu migliņa. Aizvien steidzīgāk, suģestējošāk skanēja bungu dobjie dunieni, flauta un stabulīte tikko tika tām līdzi.

Abdels Kaders uz mirkli aizklāja acis ar plaukstu. Aizvien skaidrāk viņš apzinājās: ja Jauns liktenis atņemtu viņam šo meiteni, viņa dzīve kļūtu bezkrāsaina kā saulē izbalējis turbāns. Tas noticis — Fatima ir viņa acu gaisma, viņa dvēseles dvēsele. Abdels Kaders nopūtās, atkal palūkojās uz parketa laukumu un kļuva sarkans aiz dusmām. Parketa malā stāvēja zēns kalpotājs. Rokā viņam bija septiņas sarkanas rozes.

Viļga noslaucīja kabatdrānlņā aprasoto pieri.

— Pie velna! Zini, ko es tagad vislabāk izdarītu? — viņš uzrunāja Vojnaru. —- Uzietu uz parketa, pasistu to maziņo kā tenisa raketi padusē, katram, kas stātos ceļā, dotu pamatīgu spērienu un aizdrāztos ar viņu kaut kur tālumā. Nē, drīzāk tumsā, kaut kur pie piramīdām.

—           Ar dunci mugurā no greizsirdīga pravieša ticīb- nieka rokas. Labi vien, ka mistērija tuvojas nobeigumam. Tūlīt tu atbrīvosies no viņas burvestīgās varas. Man tomēr jāatzīst, ka iespaids ir kolosāls. Cik gadu viņai varētu būt?

—           Augstākais, piecpadsmit, bet šeit, Austrumos, šādi meitēniņi jau ir nobriedušas sievietes.

Fatima nozuda, visas spuldzes iedegās. Tanī mirklī Vojnars pamanīja līdzās saviem galda piederumiem cigarešu paciņu un mazu sudraba dunci.

—    Kas tad tas? Kā šeit gadījies? — Vilga izbrīnījās.

—           Nav ne jausmas. — Vojnars satvēra cigarešu paciņu. Attapa, ka paciņas noformējums ir tāds pats, kādu viņam rādīja tabakas izstrādājumu monopolā. Uz piramīdas fona tronis ar sēdošu faraonu. Apkārt uzraksts arābu valodā. Tātad marka «Zelta Ramzess», pārdošanā nesastopams retums. Paciņai apakšā bija piestiprināta maza zīmīte ar roku rakstītu tekstu angļu valodā:

Viena no šīm dāvanām it labvēlības pierādījums, otra — brīdinājums. Mājās pēc Tevis noilgojušies. Vēlams nekavējoši atgriezties.

Tagad Vojnars paņēma rokā dunci, krietni dārgu rotaļlietiņu, kas varēja kalpot drīzāk grāmatas lapaspušu- atgriešanai nekā par nāves ieroci.

Viļga pasmaidīja.

—           Paklau, svētulīt, liekas, tevi atšifrējuši ātrāk nekā mani. Jau brīdina tevi no šīs meitenes iekārošanas.

Vojnars iebāza cigaretes kabatā.

—           Drīzāk gan no citas sievietes. Ne mazāk skaistas par šo, piedevām no karaliskas dzimtas.

—           Ko tu murgo? Vai tu vispār kaut ko sajēdz no visa šitā?!

—           Un kā vēl. Tas pierāda, ka esmu nokļuvis uz pareizā ceļa. Kāds ir ļoti norūpējies, lai es neeju pa to tālāk.

•— Daudz gudrāks es vis netiku.

—           Te nav īstā vieta tamlīdzīgām sarunām. Pacieties drusciņ. Rīt parīt fakti paši ierunāsies.

—    Kā vēlies. Uzplīties neiešu.

Atpakaļceļā viņi nerunāja. Viļga ar klusēšanu demonstrēja savu neapmierinātību, savukārt Vojnars uz risošo notikumu šaha galdiņa domās izvietoja jaunas figūras. Centās paredzēt spēlētāja gājienus, plānoja savu taktiku. Ar šīsdienas rezultātiem viņš bija apmierināts.

Ekspedīcijas ļaudis bija jau pavakariņojuši, ēdamtelpa tumša, bet pie ieejas barakā drūzmējās neliels ļaužu bariņš. Tur bija Mazurs, Doļinskis ar sievu, Eva Suļima. Viņi stāvēja, cieši apstājuši Kovaļski, dedzīgi kaut ko pārsprieda. Suns smilkstēdams riņķoja ap viņiem.

—    Kas tad nu par sensāciju? — Vojnars apprasījās.

Kovaļskis abās rokās pacēla augšup mazu zvēriņu.

Izskatā tas atgādināja kaķi. Sagūstītais dzīvnieciņš zi- bīgām, apaļām acīm šaudīja skatienus uz visām pusēm un visādi izrādīja vēlēšanos ašāk izrauties brīvē.

—    Ihneimons, jebkuru indīgu rāpuļu pieveicējs, — Doļinska steidzās paskaidrot.

—   Kam tev šis neradījums? Kur tu to rāvi? — Viļga jautāja.

—    Nopirku kaimiņu ciematā. Seit visās mājās tur, kāpēc lai mums nebūtu. Pieticīgs kustonītis, nekādu rūpju. — Kovaļskis daudznozīmīgi uzlūkoja Vojnaru.

—    Viņš noteikti sadraudzēsies ar manu mincīti, — Doļinska noglāstīja ihneimonu.

—     Varens trādirīdis būtu bijis, ja šodien šis tur ga- dītos «Sfinksā», — Viļga pačukstēja Vojnaram. — Tad tik tu būtu redzējis kaut ko vienreizēju. Tu, cilvēks, netici savām acīm, redzot, cik bezbailīgi šis knēvelis metas virsū visindīgākajām čūskām. Nesamierināmi ienaidnieki.

«Kas Kovaļskim padomā?» Vojnars nodomāja.

Nākamdien Vojnars nolēma, ka ir pēdējais laiks tīri konkrēti radīt iespaidu, ka viņš darbojas, lai veiktu redakcijas uzticētu uzdevumu. Saskaņojis braucienu ar Doļinski, Vojnars kopā ar grupu devās uz izrakumu teritoriju. Tur uz vietas viņš sīki intervēja Radoņu un Mazuru, safotografēja šo to, iegūto materiālu papildināja ar saviem vērojumiem. Daži arābu strādnieki lūdza, lai viņš uztaisot kopēju bildi. Viņiem būšot ļoti patīkami, ka tālajā zemē, ko viņi sauc par Bolandi, kādā avīzē parādīšoties viņu fotogrāfija.

Arheologi šo dienu atzina par izcili veiksmīgu. Bija atraktas divas labi saglabājušās amforas, bet uz vienas no kapeņu sienām uziets interesants teksts. Emociju pārņemtie arheologi izlēma nebraukt pusdienās un apmetnē pārradās, tikai krēslai sabiezējot.

Vakariņu maltītes laikā pacilātais noskaņojums ne- noplaka. Jo sevišķi Doļinskis nevarēja beigt vien priecāties par gūtajiem panākumiem un prognozēja turpmākās veiksmes.

—    Jūs, pan redaktor, tieši jūs atnesāt mums šodien laimi, — viņš uzrunāja Vojnaru. — Varat smieties, — Doļinskis uzsauca kolēģiem, — bet es ticu, ka ir cilvēki, kuru klātbūtne pati par sevi garantē darbā veiksmi vai arī uzsūta neveiksmi. No šodienas, pan redaktor, es pilnībā paļaujos uz jums.

—    Rīt pārliecināsimies, vai jūsu intuīcija jūs nepievils, — Vojnars atbildēja.

—    Kāpēc tieši rīt? — Doļinska izbrīnā uzrauca uzacis.

—    Rīt muzejs beidzot būs vaļā, — paskaidroja Eva. — Rīt mēs dodamies vizītē pie muzeja direkcijas un priestera mūmijas, kuras sarkofāgā vajag būt plānam. Plānam ar vietas norādi, kur apslēptas Nofretetes bagātības.

—    Ai! — Doļinska saplaukšķināja rokas. — Kā tad, ka rīt. Andžej, tu tak laikam nebūsi aizmirsis, ko? — viņa uzsauca vīram.

—    Nevienu pašu mirkli, mīļuk. Varbūt tūdaļ uz vietas arī precizēsim, kas būs braucēji. Vispirmām kārtām jūs, pan redaktor, — viņš griezās pie Vojnara.

—    Labprāt, bet vienīgi kā blakuspersona. Šinī jautājumā jūsu ekspedīcijas grupu pārstāvēt es nevaru.

—    Piekrītu. Tādā gadījumā es lieku priekšā bez jums un manis arīdzan kolēģus Viļgu, Mazuru un Radoņu. Jo sevišķi kolēģi Mazuru, jo viņš ir labi pazīstams ar muzeja direktoru.

* * *

Tovakar, tāpat kā iepriekšējā vakarā, Vojnaram neizdevās aprunāties ar Evu.

«Sapūtusies, vai? Bet par ko?» viņš prātoja. «Dieviņ augstais, cik grūti izprast šīs dīvainās būtnes. Ek, būtu te bijis Kaņa… Tas vienā rāvienā māk atšifrēt sievieti un uzņemt īsto toni. Kā viņš mēdza teikt? «Liec aiz auss: nekad pārāk nopietni neņem pie sirds viņu mainīgos garastāvokļus. Parasti tie uznāk viņām pilnīgi bez iemesla un ne par ko neliecina. Jāapbruņojas ar pacietību, un sliktā oma izklīdīs kā migla, neatstājot pat pēdas.»» Citēdams pēc atmiņas Kaņas domu graudus un prātodams par sievietes sirds neizdibināmajām dzīlēm, Vojnars nosprieda, ka nekas slikts taču nav atgadījies, un devās uz savu istabu.

Kaut gan svelmainā diena bija stipri nogurdinājusi, miegs nenāca. No pieredzes viņš jau zināja, ka tas vēstī par hamsina pieņemšanos spēkā. Vojnars nodzēsa griestu spuldzi, ieslēdza naktslampiņu un sāka lasīt no Doļinska patapināto profesora Mihalovska grāmatu «Ne tikai piramīdas». Lasot viņam pēkšņi sāka likties, ka dzird no spilvena nākam tādu kā švīkstoņu, bet mirkli vēlāk jau pavisam skaidri sajuta spilvenā kaut ko sakustamies.

Gari nedomādams, Vojnars aizlidināja spilvenu istabas vidū un gaidīja, kas būs tālāk. Nupat, nupat viņš jau grasījās piedēvēt sev halucinācijas, kad piepeši no spilvendrānas starp sapogājuma vietām sāka slīdēt ārā lunkans čūskas ķermenis. Vispirms tā savijās divos gredzenos, tad — kā neticami strauji augošs zieds — izstīdza uz augšu. Piere Vojnaram aprasoja saltiem sviedriem. Pēc čūskas saplacinātās un platās galvas piekaklē Vojnars saprata, ka viņa priekšā ir kobra. Viņš baidījās pakustēties, kaut niecīgākā kustība varēja izprovocēt kobras uzbrukumu. Ko lai iesāk? Kā aizstāvēties?

Vienā mirklī Vojnars apsvēra situāciju. Pašreizējā stāvoklī no kobras dzēliena viņam neizbēgt, tas ir tikai dažu sekunžu jautājums. Kas neriskē, tas nevinnē, — jāriskē. Viņš izlēma: zibenīgi uzraus pāri sev segu, paslēpsies zem tās. Varbūt izrādīsies ātrāks par čūsku. Ja sajutīs kobru sev virsū, sažmurdzīs segu, uzgums rāpulim ar visu savu svaru.

Stāvus paslējusies, kobra aizvien šūpojās, pēkšņi pie- plaka ar galvu pie grīdas. Vojnars saprata, ka čūska gatavojas lēcienam. Piepeši istabas kaktā tikko saklausāmi kaut kas nočabēja, un tūliņ pat līdzās tukšajai banānu kastei pazibēja kāda maza tumša ēna. Kobra acumirklī sagriezās turp.

Vojnars atvieglots uzelpoja. Nu viņš zināja, ka istabas kaktā viņam ir spēcīgs sabiedrotais. Tagad visa

5 - sm 113

kobras uzmanība bija pievērsta tikai tam. Čūska saprata, ka nupat, nupat starp viņu un ihneimonu sāksies nežēlīga cīņa, no kuras sveikā izies tikai viens.

Kobra uzbruka pirmā. Viņa saritinājās, tad zibenīgi torpedēja savu atsperīgo ķermeni turp, kur bija pie- tupis pretinieks, taču trāpīja tukšā vielā. Ihneimons jau atradās istabas pretējā kaktā. Zvēriņš sēdēja uz koka kastes vāka vērīgs, saspringts, sagatavojies atvairīt, nākamo uzbrukumu. Ilgi gaidīt viņam nenācās. Līdzīgi tērauda atsperei gaisā pazibēja kobras tumšā lente, bet arī šoreiz uzbrukums izrādījās nesekmīgs. Acs nejaudāja izsekot ihneimona ašajām kustībām. Pagalam pārsteigts, Vojnars ieraudzīja zvēriņu atkal un atkal citā, gluži necerētā vietā. Tā tas turpinājās vairākas minūtes. Neveiksmju nokaitināta, indīgā čūska triecās uzbrukumā aizvien iekaisīgāk. Tagad tā apmetās istabas vidū, līgani šūpojās un gaidīja izdevīgu mirkli, lai aizsniegtu nenotveramo ienaidnieku.

Taču ari ihneimons mainīja savu taktiku. Zvēriņš pārgāja uzbrukumā gluži īpatnā veidā: viņš uzlēca uz sienas, atsitās pret to ka bumbiņa, pārsviedās uz pretējo sienu, atkal atsitās, nu bija uz durvīm, bet nu jau atsviedās no sienas starp logiem. Ihneimona kustības kjuva aizvien straujākas, gluži neizsekojamas. Kobra sāka zaudēt orientāciju, nejaudādama ar skatienu izsekot gaisā šaudīgo pretinieku. Piepeši čūskas ķermenis sāka konvulsīvi raustīties, savijās gredzenā, atkal iztaisnojās, kobra ņēmās ar asti dauzīt pa gridu.

Tikai tagad Vojnars ieraudzīja, ka čūskai virsū uz- tupis ihneimons. Zvēriņš bija zobiem iekodies tai kaklā un ik pa brītiņam krietni sapurināja aizvien ļenganāko rāpuli. Vēl dažas konvulsīvas trīsas — un kobra sastinga.

Vojnars nosprieda, ka briesmas vairs nedraud. Viņš norausās no gultas, pabāza rāpulim apakšā dzelzs stieni un izmeta beigto kobru pa logu.

Rītausmā pie nobeigtās čūskas apstājās suns. Saboztu spalvu viņš apgāja tai apkārt, brīdinoši ieņurdējās, pakāpās atpakaj un, stāvēdams drošā atstatumā, sasprindzis ņēmās to vērot.

Pēc neliela brīža pār čūsku noliecās Kovajskis. Šausmās viņš nolūkojās indīgās čūskas ķermeņa līkločos, dziļajā brūcē uz skausta, tad piegāja pie barakas un pavērās caur logu istabā. Gultā viņš ieraudzīja Voj-

naru, kurš gulēja, plaši iepletis rokas, un vienmērīgi elpoja.

Kovaļskis pārlaida plaukstu pār nobālušo seju, pavērās visapkārt, vai kāds viņu neredz, rūpīgi apbēra rāpuli ar smiltīm un veicīgi devās prom.

* * *

Kad gaziks apstājās muzeja priekšā, strādnieki vāca prom no fasādes pēdējos sastatņu dēļus. Tagad acīm pavērās grezni rotāta, reprezentabla ēka, un nupat kā atjaunotais sienu krāsojums vēl jo vairāk pasvītroja celtnes arhitektonisko skaistumu.

Vojnars, Radoņs un Viļga palika gaidām vestibilā, savukārt Mazurs ar Doļinski sarga pavadībā devās meklēt direktoru. Sargs drīz vien bija atpakaļ un pavēstīja, ka direktors gaidot, interesentu kungus savā kabinetā.

Viņus sveicināja askētiska izskata vīrietis, kuram aiz muguras stāvēja vietnieks ar biezu inventarizācijas grāmatu rokā. Mazurs tikām jau bija informējis direktoru par apciemojuma mērķi, tālab arī viņš bez kavēšanās ķērās pie lietas.

—    Protams, atminos, — direktors teica. — Bija divi sarkofāgi ar mūmijām. Atrasti profesora Suļimas vadīto izrakumu teritorijā. Lūdzu, pārbaudiet ierakstus, — viņš pār plecu uzrunāja vietnieku. — Vienu sarko- fāgu, — direktors turpināja, — mūsu valdība uzdāvināja profesoram Suļimam. Tā bija balva par viņa lielajiem nopelniem mūsu muzeja labā. Otrs sarkofāgs ar mūmiju pievienojās mūsu esošajiem eksponātiem. Vai jau uzgājāt ierakstu? — viņš atkal griezās pie vietnieka.

—    Jā, protams. Sarkofāgs tika nodots jauniegūto eksponātu nodaļai, kas atrodas pagrabtelpās. Tur tas sabija vairākus mēnešus. Ekspertīzes sākuma stadijā ir konstatēts, ka sarkofāgā atrodas koka šķirsts. Tanī bija mūmija. Uzraksti uz sarkofāga norāda, ka tā ir priestera mūmija. — Vietnieks aizvēra reģistru grāmatu.

Mazurs nemierīgi saknosījās krēslā.

—    Lūdzu mani atvainot, — viņš uzrunāja direktoru. — Vai šķirsts tika atvērts?

5*

—    Droši vien, tomēr pārbaudiet, — direktors deva rīkojumu vietniekam.

115

Iekams reģistru grāmatu uzšķīra vajadzīgajā vietā, Vojnars uzmeta ašu skatienu Radoņam un Viļgam, Sejas abiem bija saspringtas, vērīgas. Viņš pamanīja, ka Radoņa nobāiušo vaigu rausta nervozs tiks.

—    Šeit ir piezīme, — vietnieks ierunājās. — Šķirsts ticis atvērts komisijas klātbūtnē, klātesot diviem mūsu asistentiem: Selimam Hamavi un Ali Jusufam.

—    Un kas konstatēts? — šoreiz vaicāja Vojnars.

—    Sīka mūmijas apskate nav izdarīta. Taču konstatēts, ka zem bandāžām sataustāmi sīki priekšmeti. Laikam jau — kā parasti — amuleti un vērtslietas. Bandāžas noņemšana un priekšmetu inventarizācija atlikta līdz tam laikam, kad mūmiju pārnesis uz augšstāvu, tas ir — uz B, C un D zāļu kompleksu.

—    Un vēl? Vai tas ir viss teksts? — Mazurs vaicāja aiz uzbudinājuma piesmakušā balsī.

—     Nē, te ir vēl kāda piezīme. Pie mūmijas kājām atrasts futrālis no plānas zelta sloksnes. Futrālī atradies mazliet bojāts papiruss ar hieroglifu tekstu, ko komisijai nav izdevies izlasīt. Nolemts, ka to veiks vēlāk.

—    Kolēģi, — direktors jautāja vietniekam, — vai šis papiruss tika nogādāts zālē, kur atrodas pārējie muzeja papirusi, vai arī atstāts šķirstā un nodrošināts?

—    Lidz sīkai un detalizētai papirusa izpētei tas tika atstāts tur, kur atrasts. Šķirstam uzliktas divas plombas. Nesen, tieši pirms remontdarbu uzsākšanas, sarko- fāgu pārnesa uz otro stāvu B, C un D zāļu kompleksā.

Mazurs atviegloti noelsās un apslaucīja pieri kabatlakatiņā. Muzeja direktoram tas nepagāja garām nepamanīts.

—    Atvainojiet, — viņš uzrunāja Mazuru. — Varbūt kāda detaļa vai fakts par šo mūmiju jums ir īpaši svarīgs?

—    Jā, bez šaubam. Var teikt — būtiski svarīgs. Galvenokārt tas attiecas uz papirusu zelta futrālī. Papirusa teksts var sekmēt svarīga zinātniska atklājuma īstenošanu. Taču līdz… neko sīkāk es nevaru izpaust, tas nepieciešams lietas labā. Lūdzu, atvainojiet. Turklāt jūs ar visu tiksiet jo sīki iepazīstināts un attiecīgajā brīdī uzņemsieties virsvadību par visu pētniecības darbu kopumā.

—     Vai drīkst zināt, kurā zālē patlaban atrodas mūmija? — iedams Mazuram palīgā, Vojnars pajautāja.

—          D zālē. Kopā ar divām citām mūmijām. Tā kā šķirstam uzliktas plombas, muzeja apmeklētājus šai zālē parasti pavada zāles uzraugs, — direktora vietnieks informēja.

—    Lieliski, — Mazurs nomierinājās.

—    Ņemot vērā, cik ļoti svarīga mums šī lieta, vai jūs neatjautu, — Radoņs griezās ar lūgumu pie direktora, — tūliņ pat jūsu klātbūtnē atvērt priestera šķirstu?

—    Man nav iebildumu, lūdzu, kungi, sekojiet man.

Pēc dažām minūtēm viņi iegāja zālē, kas uz plāksnītes bija apzīmēta ar burtu B.

—    Lūdzu, šeit. — Viņi izgāja cauri nākamajai zālei. — Tas ir te, — direktors norādīja uz platām, ar burtu D apzīmētām durvīm. — Labdien, Faris, — viņš sasveicinājās ar zāles uzraugu, kas spodrināja durvju rokturi, un papliķēja viņam pa plecu. — Izdevās atpūsties pa šīm dieniņām? Pavisam jauki, Vai šodien te apmeklētāji jau bija?

Sirmais uzraudzītājs iepleta rokas.

—    Lai slavēts Allāhs, vēl ne. Labi būtu, ja neatnāktu neviens, kamēr noslauku putekļus. Logi ciet, un tomēr pa šīm pāris dienām, āre… — Viņš pārvilka ar pirkstu pa blakām stāvošās vitrīnas stiklu.

Visi iegāja mazā kvadrātveida zālītē, kuras logi vērās uz iekšējo pagalmu. Šeit uz metāla stieņiem balstījās trīs antropoidāli koka šķirsti. No apgleznotajiem, bagātīgi inkrustētajiem šķirstu vākiem ienācējiem pretī raudzījās rāmas aizgājēju sejas. Tolaiku gleznotājs nebija žēlojis pūles, lai viņu atveidus dabiskajā lielumā apgādātu ar visiem varas atribūtiem, kas apliecināja nelaiķa ieņemamo amatu.

Apsteigdams pārējos, Radoņs pirmais piegāja pie vidējā šķirsta. Viņš noliecās pār to, tad steidzīgi apgāja apkārt.

—    Kurā vietā tika uzliktas plombas? — viņš vaicāja direktora vietniekam.

—    Kā parasti, labajā pusē vidū.

Visi piegāja tuvāk un pārliecinājās, ka no plombām uz šķirsta nav ne vēsts. Vojnars žigli nometās uz ceļiem un centimetru pēc centimetra pārlūkoja grīdu.

—    Plombas patiešām ir bijušas, — viņš griezās pie direktora. — Bet tas ari viss, kas no tām palicis pāri, — viņš parādīja uz delnas sarkanas zīmoglakas drumsta- liņas. — Es lieku priekšā nocelt šķirsta vāku. Satveriet caur kabatlakatiņu, nevis plikām rokām.

Vāku nocēla itin viegli. Šķirstā gulēja cilvēka veidols, cieši ietīstīts sveķiem piesūcinātās bandāžās. Visi atkal sadrūzmējās ap šķirstu.

—    Tātad? — Vojnars ierunājās.

Brīdi valdīja klusums, pēc tam direktora vietnieks norādīja uz vietu pie mūmijas kājām.

—           Futrālim vajadzēja būt šeit. Te to nolika, pirms šķirstu noplombēja.

Muzeja direktors pārsteigts noraudzījās uz mūmiju.

—           Kā gadījās, ka tā te nav? Pie mums nekad nekas tamlīdzīgs nav noticis. Neko nesaprotu.

Tuvumā kāds zīmīgi nokremšlojās. Vojnars palūkojās atpakaj. Viņš sastapās ar Viļgas ironisko skatienu. Līdzās viņam stāvēja Radoņs, zalgojošām acīm drudžaini lūkodamies mūmijā.

—           Viss pagalam, — Mazurs saķēra galvu. — Cienītais kungs, kā tas varēja atgadīties? — viņš griezās pie direktora.

—           Kurš pārbaudīja šo zāli pirms muzeja remonta uzsākšanas? — direktors noprasīja uzraudzītājam.

—           Viņš, — uzraudzītājs parādīja uz direktora vietnieku. — Kopā ar mani.

—    Vai plombas uz šķirsta tika pārbaudītas?

—    Zināms.

—           Godājamie kungi, — direktors uzrunāja klātesošos, — es nudien saku domāt, ka šis papiruss patiešām bijis neiedomājami vērtīgs. Tagad rodas jautājums: kas bija ieinteresēts, lai tas nozustu, un kā viņš to veicis?

—           To, kas bija ieinteresēts, nav grūti saprast, •— ierunājās Viļga. — Bet kā viņš to izdarījis? Tas tik tiešām nav saprotams, bet, tā kā dokuments nozudis, tam vairs nav sevišķas nozīmes.

—           Es domāju mazliet citādi, — sarunā iejaucās Vojnars. — Ja jūs atļausiet., es uzdošu dažus jautājumus, — viņš uzrunāja direktoru.

—    Saprotams.

—           Lūdzu, pasakiet man, — Vojnars vaicāja zāles pārraudzītājam, — vai no šīm trim zālēm B, C un D, kas savienotas savā starpā, ir tikai viena izeja?

—           Jā, tikai viena. Vienas stipras durvis ar stipru slēdzeni, ko aizslēdz uz nakti, — uzraudzītājs atbildēja lauzītā angļu valodā.

—    Vai šīs zāles apmeklē daudzi?

—          Ja salīdzina ar citām — maz. Te nav interesantu eksponātu.

—    Cik uzraudzītāju vispār ir?

—           Es viens. Parasti es pavadu apmeklētājus. Zālē D allažiņ eju viņiem līdzi.

—           Vai, uzturēdamies šeit, jūs labi pārredzat abas pārējās — B un C zāli?

—           Ne nu gluži, bet pietiekami labi. Tur nav sīku eksponātu, kurus kāds varētu piesavināties.

—           Jā, to es ievēroju. Liekas, zāles tuvākajā daļā, kas no šejienes pārredzama, eksponēti akmens sarko- fāgi.

—    Jā, trīs sarkofāgi.

—           Dosimies turp, — Vojnars ierosināja. — Būtībā te mums vairs nav ko darīt. Domāju, ka pēc brītiņa varēšu paskaidrot, kādā veidā zādzība izdarīta.

—           Faris, — direktors pamāja uzraudzītājam. — Pasakiet, lūdzu, vestibila dežurantam, lai tagad nevienu te neielaiž.

Vojnars vēlreiz nopētīja izturīgo dzelzs režģojumu logu priekšā, tad iegāja blakus zālē, bet no turienes — pirmajā, apzīmētajā ar burtu B. Abās šinīs telpās patiešām nebija sīku eksponātu, lielākoties smagas, augstas amforas, skulptūras, gar sienām vairākas akmens plātnes ar iekaltiem uzrakstiem.

Uzraudzītājs atgriezās, gaidīja turpmākos jautājumus.

—           Sakiet, lūdzu, — Vojnars turpināja iztaujāšanu, — vai šajos trijos sarkofāgos, kuri še atrodas, ir iekšējie šķirsti?

—           Nē, tie ir tukši. Izstādīti tāpēc, ka to vākus rotā unikāli akmens kalumi.

—           Droši vien loti smags? — Vojnars uzsita ar pirkstu vākarn.

—           Tā tikai izskatās, viens cilvēks var uzcelt vai nocelt.

Vojnars turpināja prašņāt.

—           Vai jūs nevarētu atcerēties, kas apmeklēja šo zāli pirms muzeja slēgšanas sakarā ar remontu?

Uzraudzītājs brīdi domāja.

—           Todien apmeklētāju bija dikti maz. Daži cilvēki ap dienas vidu, pēcāk, ikurāt pirms slēgšanas, arī tikai daži.

—    Droši vien kādi trīs četri cilvēki, ko?

—    Trīs. Bet viena kompānija tā nebija. Divi apmeklētāji kopā, viens — atsevišķi.

•— Mani interesē tie divi. Vai gadījumā viens no viņiem nebija gados vecāks?

—    Jā, no tiesas. Tas bija vecāks sirms kungs.

—    Vai viņi iegriezās D zālē, kur atradās aizplombē- tais sarkofāgs?

—    Es iegāju reizē ar viņiem.

—    Un tad, jādomā, atgadījās kaut kas tāds, kas jums palicis atmiņā. Varbūt kāds no viņiem paklupa, pakrita, varbūt paģība?

Uzraudzītājs pārsteigts uzlūkoja Vojnaru.

—    Kaut kas tamlīdzīgs atgadījās gan. Sirmajam kungam uznāca slābanums. Todien bija neciešams karstums, bet pie mums dikti smacīgi. Tad tas otrs palūdza tabureti. Apsēdinājām sirmo kungu un apvēdinājām viņu ar avīzi. Gribēju jau skriet pēc kādām drapēm, bet sirmajam kungam pašam bija līdzi pudelīte ar drapēm, jau atšķaidītām ar ūdeni.

—    Vai trešā persona, kuru jūs minējāt, arī ienāca tanī zālē?

—    Tikai pažūrēja pie durvīm un gāja prom. Ne visus tak interesē sarkofāgi.

—    Cik ilgi jūs uzturējāties D zālē pie vīrieša, kuram uznāca vājums?

—    Tā ap septiņām līdz desmit, minūtēm. Kad vecajam kungam palika labāk, es pavadīju viņus līdz durvīm. Tūliņās pēc tam atnāca direktora vietnieka kungs, mēs pārbaudījām plombas uz šķirstiem un aizslēdzām zāli. Drīz vien gāju mājup un neko vairāk nemāku teikt.

—    Paldies, pilnīgi pietiek. Bet tagad, — Vojnars griezās pie direktora, — varu jums atveidot papirusa nolaupīšanas norisi. Droši vien apmēram stundu pēc muzeja slēgšanas, katrā gadījumā bija sakrēslojis, pacēlās tur tā sarkofāga vāks, — Vojnars parādīja uz pēdējo sarkofāgu, kas atradās pa labi, — un no tā izkāpa cilvēks, kurš bija nolēmis papirusu izzagt.

—    Piedošanu, — mazliet ironiski smaidīdams, iestarpināja direktora vietnieks. — Kā jūs varat pamatot savu apgalvojumu, ka — pieņemot, ka sarkofāgā patiešām kāds bijis, — viņš izkāpis tieši no tā un nevis no otra sarkofāga, kas blakām? Un vispār, no kurienes šī pārliecība, ka sarkofāgā kāds bijis? Līdz šim gan dzīvas būtnes tur nemēdza uzturēties.

—    To pierāda vairāki fakti,

—    Proti?

—    Atgriezīsimies pie sākuma. Šinī zalē, kurā patlaban atrodamies, pusstundu pirms muzeja slēgšanas ienāca trīs personas. Divas no tām šķietami nepazina trešo. Pavecākais kungs un viņa biedrs iegāja D zālē. Trešā persona aplūkoja eksponātus B un C zālēs, pēc tam iegāja D zālē, kur vecajam kungam bija uznācis slābanums. Nekā interesanta šī persona tur neieraudzīja un devās atpakaļ uz iepriekšējām zālēm, citiem vārdiem — pagriezās uz izejas pusi. Atstāsim šo personu uz brīdi vienu. Atgriezīsimies D zālē… Tur atrodas vecākais kungs un viņa biedrs, kurš ar pārraudzītāja piepalīdzību cenšas palīdzēt vājiniekam. Tas ilgst septiņas līdz desmit minūtei.

Ejam tālāk. Lūdzu, pievērsiet uzmanību, ka no šiem trim sarkofāgiem, kas novietoti B zālē, vienīgi divi ir pārredzami no D zāles, kurā uzturas uzraudzītājs, aizņemts, sniedzot palīdzību sirmajam kungam. Durvis nav tik platas, lai būtu saskatāmi visi trīs sarkofāgi. Izmantojot šo apstākli un to, ka viņa rīcībā ir aptuveni minūtes desmit, trešā persona nocej vāku sarkofāgam, kas nav redzams no D zāles, un paslēpjas tanī,

—    Tas ir jūsu pieņēmums, bet kur pierādījumi? — direktora vietnieks neatlaidās.

—    Pirmais pierādījums — vecā kunga aizdomīgais savārgums, lai aizkavētu savā tuvumā zāles uzraudzītāju. Trešā persona šinī laikā paliek nenovērota. Tagad otrs pierādījums. Sarkofāgs nav tik plašs, lai tanī esošā gaisa pietiktu elpošanai divām trim stundām. Lai nenoslāptu sarkofāgā un lai vāks neuzgultu pārlieku cieši, trešā persona atstāj spraugu. Te, lūk, pierādījums, ka tā arī bijis, — Vojnars pastiepa uz plaukstas plakanu koka skaidu. — Pamanīju to uz grīdas līdzās sarkofāgam, kas atrodas pa labi. Šī trešā persona ierausās sarkofāgā, nolaida vāku un, lai atstātu spraudziņu, pabāla zem vāka skaidu. Vāks nav pārāk smags, tomēr vāka mala atstājusi uz skaidas nospieduma pēdas. Pacelsim vāku, lai pārliecinātos par to.

Vāku pacēla, un tā malas platums precīzi atbilda iespieduma platumam, kāds bija redzams uz skaidas.

—    Vēl viens pierādījums, — Vojnars turpināja.

—    Paraugieties, lūdzu. Ja jūs labi vērīgi paskatīsieties, šeit, sarkofāga labajā pusē, uz grīdas var saredzēt divus kurpju zoļu nospiedumus. Tie ir smilšakmens putekļi, un sarkofāgs darināts smilšakmenī.

Vojnars noliecās un pārvilka ar pirkstu pa sarkofāga iekšpusi. Pirksta galu bija noklājusi pelēcīgu putekļu kārtiņa.

—    Kā redzat, cienītais, tas bija vēl viens pierādījums. Naktī vīrietis izkāpa no sarkofāga un atstāja divus pēdu nospiedumus. Tālāk to nav. Jāpieļauj doma, ka, negribēdams atstāt pēdas, viņš apslaucija zoles ar lakatiņu. Kas notiek tālāk? Viņš ieiet D zālē, norauj plombas, paņem papirusu un atstāj muzeju.

-— Piekritu, bet pa kurieni? — iesaucās direktors.

—    Logi aizrestoti, durvis noslēgtas. Ari šorīt bija aizslēgtas.

Vojnars piekrītoši pamāja.

-— Virietis nebija gars, tātad neizlidoja caur restēm. Uzraudzītājs uzsvēra, ka izejas durvis uz vestibilu esot stipras un tiek noslēgtas ar drošu slēdzeni. Durvis tik tiešām ir pamatīgas, turpretī slēdzene pati parastākā. Apskatīsim to uzmanīgāk.

Visi iegāja vestibilā. Uz slēdzenes pie atslēgas cauruma viņi pamanīja divus spožus iešvīkājumus.

•— Zaglis bez jebkādām grūtībām slēdzeni dabūjis vaļā ar mūķīzeri, — Vojnars paskaidroja, — un tieši tāpat arī to aizslēdza. Profesionālim tā ir bērnu spēlīte, šīs tak nav bankas seifa durvis, starp citu, labs speciālists arī ar tām tiek galā.

■— Bet ko viņš uzsāka tālāk? Visiem logiem pirmajā stāvā priekšā restes. Negaidīja taču kaut kur šeit paslēpies vairākas dienas, kamēr atvērsim muzeju?

—    Noteikti nē. Vai visi logi ir nodrošināti ar restēm?

Direktors brīdi domāja.

—    Kāpņu laukumiņa logs pusstāvā ir bez restēm.

—    Nav ne mazāko šaubu, — Vojnars teica, — ka tieši pa turieni zaglis arī izlavījies. Sastatnes vēl stāvēja, pa tām viņš uzrāpās uz jumta un pa otru pusi, arī pa sastatnēm, nokļuva uz ielas. Tonakt policija ēku vēl neapsargāja.

—    Policija vispār to neapsargāja, jo mēs netikām lūguši, — direktors paskaidroja.

—    Mēs to izdarījām jūsu vietā, — Vojnars pasmaidīja. — Nevarējām ar jums sazināties, jo jūs nebijāt

Kairā, un, tā kā mēs baidījāmies, ka muzeja slēgšanas laiku kāds varētu izmantot, lai iekļūtu iekšā, mēs sazinājāmies ar policiju. Eku novēroja izlūkdienesta ļaudis civilā.

—    Draņķīga būšana. Šoreiz man pašam vajadzēs sazināties ar policiju. Jāpaziņo par to, kas noticis.

—    Liekas, cits nekas jums neatliek, — ierunājās Viļga.

—    Ceru no jums drīzumā uzzināt kaut ko sīkāk par šo lietu, — direktors uzrunāja Mazuru.

—    Jā, katrā ziņā. Taču šobrīd gan ne. Ne jau šodien, tas nepieciešams lietas labad.

—    Tādā gadījumā es neuzstāju. Ar ko vēl varu jums pakalpot?

—    Liels paldies, patlaban tas būtu viss. — Mazurs noslaucīja pieri mutautiņā un pievērsa skatienu Rado- ņam. — Pan Viktor, ko jūs teiksiet?

Radoņs atguvās no domām, bezpalīdzīgi iepleta rokas.

—    Situācija ir drausmīga. Mani sāk pārņemt bailes, ka viss beigsies ar katastrofu.

—    Atvainojiet, — Viļga uzrunāja zāles pārraudzītāju. — Vai jūs nevarētu aprakstīt, kā izskatījās trešā persona, kuru turam aizdomās zādzībā?

Uzrunātais novērtēja ar skatienu klātesošos.

—    Augumā bija tāds kā šis kungs, — viņš pamāja uz Radoņu. — Vai… nē, maķenīt garāks bija, tāds kā šis kungs, — zāles uzraudzītājs noskatīja Vilgu. — Jo jūs es atminos, — viņš teica Radoņam. — Dienas desmit pirms muzeja slēgšanas jūs bijāt D zālē un aplūkojāt to aizplombēto šķirstu. Toreiz es vēl stāstīju jums par sievas kaiti.

—    Jā, atceros, — Radoņs pamāja ar galvu. — Ceru, ka viņa jūtas jau labāk.

—    Jā, lai tencināts Allāhs, nu jau pavisam labi.

—    Mani vilktin vilka šurp, — sacīja Radoņs, raudzīdamies uz Vojnaru. — Tas bija pirms jūsu atbraukšanas. Kuru katru dienu gaidīju ierodamies profesoru Suļimu. Man trakoti gribējās paraudzīties uz mūmiju, kurai pēc dažām dienām varēja būt tik milzīga loma mūsu darbā. Atradu to bez jebkādām grūtībām, jo sarkofāgs ir gluži identisks tam, kas atrodas Varšavā.

—    Pilnīgi saprotams, ka tas jūs interesēja, — Vojnars piekrita. — Tā nu, mani kungi, — viņš uzrunāja pārējos, — mums neatliek nekas cits kā atsveicināties no direktora kunga, atvainoties par sagādātajām raizēm un atstāt šo namu.

Izgājusi no muzeja, grupiņa sadalījās. Vilga, Doļinskis un Mazurs nolēma apmeklēt slimnīcā kopīgu pa: ziņu. Ar Radoņu un Vojnaru viņi norunāja satikties pēc stundas viesnīcas terases priekšā.

Vojnars lika priekšā Radoņam aizstaigāt līdz Nīlai, lai atvēsinātos. Abi soļoja klusēdami. Katrs savā nodabā pārdzīvoja šodienas notikumus. Pirmais ierunājās Radoņs.

—    Vai jūs uzskatāt, ka viss pagalam? — viņš ieurbās Vojnarā satrauktu skatienu.

—    Tas atkarīgs no tā, cik tālu ticis mūsu pretinieks ar savu plānu īstenošanu. Vai viņš jau atšifrējis muzejam izzagto plānu un precizējis vietu, kur noslēptas bagātības. Faktiski viņa rīcībā ir jau viss nepieciešamais materiāls, bet varēja rasties kaut kādi sarežģījumi. Manuprāt, lai nu kā, drusciņ laika šī lieta viņam tomēr prasīs. Šis apstāklis mums jāizmanto. Tā kā īsāko ceju uz mērķi, tas ir, ejot caur muzeju, mums aizšķērsoja, jāmeklē vien cits.

Radoņs paberzēja pieri.

—    Es jau jums sacīju, ka neesmu māņticīgs, taču reizēm man rādās, ka te darbojas kādi ļauni spēki. Neveiksme neveiksmes galā.

—    Drīzāk gan mums jārēķinās ar to, ka mūsu pretinieks ir izmanīgs, ļoti operatīvs un gatavs uz visu. Viņš rīkojas aši, nepūdelē, viņa rīcībā ir izpildītāji, kas spējīgi uz jebkuru soli. — Vojnars iedomājās par notikumu ar kobru.

Atpakaļceļā uz apmetni nevienam negribējās risināt valodas. Piedevām, kā par spīti, nežēlīgi svilināja saule, mušas liptin lipa klāt, acīs sitās brūngani putekļi.

Vojnars domās atgriezās pie sarunas ar Radoņu.

Jāskatās patiesībai taisni acīs. Stāvoklis slikts. Pretinieka rokās tagad atrodas visi nepieciešamie dati. Kontakts ar mums viņam vairs nav vajadzīgs. Spēj darboties pilnīgi patstāvīgi. Turpretī mūsu situācija tieši pretēja. Nevaram neko uzsākt bez kontakta ar viņu. Ap mums izveidojies tukšums. Jā, ir nepieciešams par jaunu nodibināt kontaktus ar pretinieku. Viegli pateikt, bet kur lai viņu meklē? Kā lai tiek viņam uz pēdām? Varbūt tomēr vissekmīgāk būtu pievērst viņa uzmanību sev? Bet kādu kara viltību lai lieto? Kādu ēsmu lai liek uz āķa? Pēkšņi Vojnars pasmaidīja. Vai pats vienkāršākais nebūtu pasliet galvu pa cirtienam? Ja jau viņš mani atšifrējis un atzinis par nopietnu pretinieku, ko pierāda «Sfinksā» uzdāvinātais «suvenīrs» un tūlit pēc tam kobra spilvenā, tad nelaidīs garām arī izdevību, lai iebelztu pa galvu. Svarīgi tikai šo manevru ar galvas pasliešanu nostrādāt veikli.

Nācis pie konkrētas atziņas, Vojnars apmierināti no- krekšķējās un izstiepās sēdeklī ērtāk.

—    Vai jūs ko sacījāt? — sēdēdams pie stūres, Mazurs jautāja.

—    Nē. Es tāpat vien, aiz garlaicības prātujoju, diez cik vērta varētu būt mana galva?

Mazurs iztrūcies pašķielēja uz Vojnaru.

—    Jūs slikti panesat karstumu? Ceļas hamsins, tas arī ietekmē. Mazlietiņ pacietieties, tūdaļ būsim mājās.

Ieturot vakariņas, sarunas atkal pievērsās šīsdienas notikumiem.

—    Ak dieviņ, tas, ko jūs te stāstāt, ir vienkārši šausmīgi! — Doļinska iesaucās. •— Kā jūs domājat, vai iespējams vēl ko saglābt? — viņa uzrunāja Vojnaru. — Gribētos dzirdēt no jūsu mutes kaut vienu uzmundrinošu vārdu.

Vojnars piecēlās no galda, pagājās pa istabu, mazliet izliecās pa logu. Uz tuvējā soliņa — kā parasti — sēdēja Mustafa el Hakims. Lielā bijībā viņš ar skrūvgriezi kaut ko meistaroja vecā modinātājpulkstenī. Vojnars nolēma izmantot šo apstākli un palaist gaisā pirmo izmēģinājuma balonu.

—    Izmantojot gadījumu, ka pašlaik esam visi kopā, es gribētu atbildēt uz jūsu jautājumu, pane Doļinska.

Braucot atpakaļ no muzeja, es vēlreiz sīki izanalizēju situāciju un nācu pie gluži jauniem secinājumiem. Šķietami stāvoklis patiešām izskatās bezcerīgs, bet patiesībā tik ļauni nemaz nav. Mūsu pretinieks izdarījis vienu kolosālu kļūdu. Patlaban viņš to neaptver, bet šis liktenīgais solis var viņu pazudināt. Es nolēmu pagaidām vēl to nedarīt zināmu šejienes policijai, šobrīd darbošos pats uz savu roku. No policijas man jāsadabū vienīgi šāda tāda informācija. Jau rīt pat ķer- šos pie šī darba.

Mazurs raudzījās Vojnarā tik pārsteigts, itin kā ieraudzījis būtni, kas sākusi raidīt izstarojumus.

—    Vai zināt, pan redaktor, — viņš pēdīgi dabūja pār lūpām, — tas ko jūs nupat pateicāt, man ir kā atdzīvinošu zāļu iešļircinājums. Mūsu lieta taču prasīja tik daudz pūļu, izcila personība samaksāja par to ar savu dzīvību. Un, ja tas viss izrādītos veltīgi, būtu baigi. Ja jūsu centieni vainagosies panākumiem, un es ticu, ka jums veiksies, zinātnes pasaule nekad jūs neaizmirsīs. Vai jūs nevarētu pasacīt, kāda veida kļūdu pieļāvis mūsu pretinieks?

Vojnars apstājās loga tuvumā, pagriezās pret sēdētājiem.

—     Dārgais pan doktor, — viņš tīši skaļi uzrunāja Mazuru, — es jums pilnā mērā uzticos, tāpat kā, starp citu, arī pārējiem klātesošajiem, taču lielas labad es negribētu par to runāt. Pēc divām trim dienām visi jūs uzzināsiet itin visu.

—    Neko darīt, uzstāt man nav tiesību, — Mazurs noplātīja rokas.

—    Bet tagad savukārt man pie jums ir lūgums, — Vojnars griezās pie Mazura. •— Rīt sakarā ar šo lietu man no agra rīta jābūt Kairā. Man jānokārto ļoti daudzi jautājumi. Es gribētu, lai kolēģis Kovaļskis man piepalīdz. Vai drīkstu lūgt jūs atbrīvot viņu rit no pienākumiem?

—    Zināms, mīļuprāt. Tas taču būs mūsu ieguldījums šinī lietā. Sarunājiet abi — un laimīgu startu. Ļoti lūdzu visus mani atvainot, eju gulēt. Šodiena mani pagalam nogurdinājusi.

Vojnars ar Kovaļski izgāja gaitenī, bet no turienes — barakas priekšā. Bija jau satumsis. Tālumā, apvāršņa pamalē, blāvoja Kairas uguņu atspulgs.

—    Nu gan pēdējais laiks pateikt jums paldies, — Vojnars uzrunāja Kovaļski. — Pateicoties jums un jūsu ihneimonam, es šinī brīdī neguļu morgā. Esmu jūsu parādnieks līdz kapa malai. Cik noprotu, tā nebija tīrā nejaušība. Kas jūs pamudināja iegādāties šo neparasto zvēriņu?

Kovaļskis pārvilka ar roku pa ezītī apgriezto matu cekulu, aplaida skatienu apkārt.

—    Jā, tā nebija nejaušība, — viņš teica klusinātā balsī. — Pamudinājums bija manu novērojumu rezultāts. Rezultāts mani ārkārtīgi pārsteidza, un, loģiski visu apsvēris, nācu pie slēdziena, ka var notikt tas, kas patiesībā arī notika. Man vēl šis tas jāpārbauda, tāpēc atjaujiet jums visu paskaidrot rit vai parīt. Tad jūsu rīcībā būs viss materiāls kopumā, jūs pratīsiet to likt lietā.

—    Vai jus izstāstījāt kādam par to, kas atgadījās? — Vojnars jautāja.

—    Nē, es negribēju sacelt paniku.

—    Pareizi, es arī nevienam to neizpaudu. Bet tagad par mūsu rītdienas braucienu. Tātad tā — es nolēmu īstenot kādu plānu, kam, pēc manām domām, vajadzētu grozīt situāciju par labu mums. Rīt pa ceļam uz Kairu jums sīki visu izklāstīšu.

* * *

No paša rīta Vojnars sazinājās pa tālruni ar Kairas policijas krimināllietu daļas priekšnieku. Viņš gribēja pārliecināties, vai muzeja direkcija paziņojusi par notikušo zādzību. Atbilde bija apstiprinoša. Bez tam Abdels Kaders uzsvēra, ka viņam pakļauto darbinieku grupā saņēmusi attiecīgas instrukcijas, lai izdarītu muzejā izmeklēšanu. Vojnars novēlēja priekšniekam labi drīz notvert zādzības vaininiekus, un vienlaicīgi, lai pavēstītu, ka viņam nenāk ne prātā uzkraut priekšniekam vēl kādas papildu raizes, Vojnars informēja viņu, ka savu operāciju, kaut arī tā zināmā mērā saistīta ar zādzību, arī turpmāk viņš risinās patstāvīgi. Taču šinī laikā viņam svarīgi radīt mānīgu iespaidu, ka viņš aktīvi sadarbojas ar krimināllietu dalu. Tālab viņš lūdz nebrīnīties, ka būtībā bez jebkādas vajadzības viņš šodien vairākkārt iegriezīšoties prefektūrā. Šīs pagarā izklāstījuma beigas Abdels Kaders uzņēma ar vāji apslēptu atvieglinājuma nopūtu. Un jau nākamajā mirklī steidzās apliecināt Vojnaram, ka prefektūras durvis augsti godātajam kolēģim no Bolandes allaž plaši vaļā.

Iebraucis Kairā, Vojnars nosprieda, ka būtu vēlams parādīties lokālā, kur parasti mēdza satikties ārzemnieki. Tā nu Vojnars kopā ar Kovaļski ieturēja brokastis viesnīcā «Semiramīda» un iepazīstināja viņu ar saviem plāniem.

— Vai jūs spēlējat pokeru? — Vojnars jautāja Ko- vaļskim. — Pamēģiniet kādreiz. Azarta spēle, kas galvenokārt balstās uz blefošanu, uz prasmi maldināt pretinieku, kurš jūs uzmanīgi novēro.

—    Tas droši vien ir ļoti aizraujoši, bet. to vajag mācēt. Nezinu, vai es tā spētu, — samulsis pasmaidīja Kovaļskis.

—     Šodien jums būs pirmā izdevība pārliecināties. Mūs, bez šaubām, novēro. Taču mēs neinteresēsimies, kas ir šī persona, — žēl laika, un šobrīd tam nav izšķirošas nozīmes. Turpretī ir svarīgi, lai mūs abus novēro. Jādomā, ka viņi gaidīja tikai mani, tāpēc šim uzdevumam nozīmēja tikai vienu cilvēku. Ja mēs ar jums tūdaļ izšķirtos, vienu no mums sekotājs pazaudētu no redzesloka. Jādod laiks, lai šie pagūtu atsūtīt papildu sargeņģeli. Darīsim tā. Tūlīt ļoti dedzīgi apspriedīsim jebkuru papīra lapiņu, ko izņemšu no kabatas, pēc tam es došos uz pilsētu. Jūs paliksiet šeit. Atpakaļ būšu apmēram pēc pusstundas. Ienaidnieks pa šo laiku pievilks rezerves un iedalīs mums katram pa aizbildnim. Tad mēs dosimies katrs uz savu pusi.

Kā bija ieplānojis, Vojnars vispirms apmeklēja Policijas Galveno prefektūru. Abdelu Kaderu viņš netraucēja, bet izmantoja apstākli, ka gaitenī nejauši sastapa viņa vietnieku. Vojnars palūdza tam dažu antīko priekšmetu tirgotāju adreses, kuri bija policijas uzskaitē par nelegālām veikalnieciskām operācijām. Šo sarakstu Vojnars papildināja ar kafejnīcām, kuras mēdza apmeklēt tie, kas darbojās narkotiku un valūtas tirdzniecības sfērā. Pēc stundas viņš bija atkal «Semi- ramīdā» un apsprieda ar Kovaļski tālāko maršrutu.

Vispirms Kovajskim bija jāiegriežas adrešu birojā, lai radītu iespaidu, ka viņš meklē kādu personu. Izpildīdams pieprasījuma blanku, Kovaļskis ierakstīja Ma- zura uzvārdu. Pēc tam viņš aizbrauca uz norādīto pilsētas kvartālu un apmeklēja divus aizdomās turētus antikvariātus. Vojnars šinī laikā izvērsa darbību citā frontē. Viņš iegriezās muzejā un painteresējās par policijas uzsāktās izmeklēšanas norisi. Pēc tam stundas ceturksni uzturējās tabakas izstrādājumu monopola vestibilā, beidzot iegriezās vairākos veikalos, kas tirgojās ar tabakas ražojumu luksusa izstrādājumiem. Kā. jau bija gaidāms, cigaretes «Zelta Ramzess» pārdošanā nekur nebija. Galu galā tam nebija nekādas nozīmes. Svarīgi bija, lai tas, kurš izseko Vojnaru, uzzinātu, par ko interesējas viņa novērojamais. Tuvojās laiks, kad bija norunāts satikties ar Kovaļski, tāpēc Vojnars apturēja garāmbraucošo taksometru un pateica šoferim «Semiramīdas» adresi.

Saruna ar Kovaļski risa dzīvi un dedzīgi. Vojnars tiktāl aizrāvās ar blefošanu, ka, gribēdams iepriecināt iespējamo novērotāju, čukstus pavēstīto informāciju Kovajskim beigās papildināja ar izteiksmīgu roku berzēšanu. Pēc pusdienām apmeklējumu trase mainījās. Tagad savukārt Kovaļskis iegriezās muzejā un pa pusstundai nosēdēja divās stipri aizdomīgās kafejnīcās, kamēr Vojnars apstaigāja senlietu bodītes. Pēc tam, lai neatslābinātu šķietamās akcijas spraigo tempu, viņš aizbrauca uz pastu un nosūtīja telegrammu. Tā kā telegrammas blankā bija kaut kas jāieraksta, Vojnars piekodināja Kaņam neizlaist no acīm Valentīno.

Dienas efektīgo darbošanos vajadzēja beigt ar skaļu un iespaidīgu akordu. Vojnars atzina par vēlamu vēlreiz uz stundas ceturksni nozust aiz policijas prefektūras krimināllietu izmeklēšanas daļas durvīm. Nekā asprātīgāka vairs nejaudādams izgudrot, Vojnars inscenēja aizrautīgu sarunu ar Kovaļski. Apmainīdamies ar informāciju, abi savā bloknotā kaut ko atzīmēja.

Arheologu apmetnē viņi nokļuva mazliet pirms vakariņām. Dažas minūtes pirms gonga, kas aicināja pie galda, barakas priekšā piebrauca jauneklis uz astma- tiski šņākuļojoša motocikla. Viņš stādijās priekšā kā Kairas muzeja zinātniskais darbinieks un lūdza, lai viņu aizvedot pie doktora Mazura. Saruna nevilkās ilgi un beidzās visai negaidīti: Mazurs cieši apkampa jaunekli un noskūpstīja uz abiem vaigiem. Pēc brītiņa doktors jau skrēja pie Vojnara, vicinādams virs galvas kādu papīra lapu.

—    Pan redaktor! — viņš sauca, cenzdamies pārvarēt aizdusu. — Jūs nevarat ne iedomāties, kas man rokā! Par mums gādā labie gari! Laikam paša Ehnatona un Nofretetes gars! Pan Zbišek! — viņš uzsauca tuvumā stāvošajam Kovaļskim. — Esiet tik mīļš un pasauciet šurp Radoņu un Viļgu.

Mazurs paslēpa aploksni aiz muguras un gaidīja. Kad atnāca Radoņs un mirkli vēlāk arī Viļga, Mazurs ierunājās:

—    Vai jūs atceraties mūsu sarunu ar muzeja direktoru? Viņš teica, ka mūmijas pirmējo apskati veikuši divi asistenti, Viņi sastādījuši protokolu, bet papirusa atšifrēšanu nesaprotamo hieroglifu dēļ atlikuši uz vēlāku laiku, lai pieaicinātu talkā speciālistus. Kamēr viens asistents devies uz kanceleju pēc protokolu grāmatas, otrs, izmantodams viņa prombūtni, nofotografējis papirusa tekstu. Viņš bija nolēmis mājās pats uz savu roku palauzīt galvu ap papirusu, lai attiecīgajā brīdī, ātri atšifrēdams tekstu, izceltos starp kolēģiem. Bet tagad, atgriezies no atvaļinājuma, viņš no direktora uzzinājis notikušo un to, kā mūs satriekusi papirusa nozušana. Tad nu viņš atzinies direktoram savā «noziegumā» un ar tā piekrišanu atvedis mums papirusa fotokopiju. — Mazurs pacēla virs galvas aploksni.

—   Te tas ir, mūsu pazudušais papiruss!

Kovaļskis liksmi ieaurojās,

—    Kaut kas nedzirdēts, — sacīja Radoņs.

—    Jūs, kolēģi, esat patīkami pārsteigts, — Viļga paraudzījās viņā ironisku skatienu.

—    Kā citādi, protams. Tas taču maina visu situāciju.

—    Bet vai tikai nav par vēlu? Mūsu noslēpumainais pretinieks pa šo laiku jau varēja pagūt, atšifrēt šo sasodīto tekstu un pārtransportēt Nofretetes bagātības uz citu vietu.

Visi noliecās pār fotokopiju, ko Mazurs atritināja.

—    Jā… — Vojnars pēc brīža ierunājās. — Es te redzu kaut ko, kas manī vieš optimismu. Paraugieties šeit un šeit, — viņš norādīja uz pāris vietām papirusā.

—     Skaidri redzams, ka teksts bojāts. Ir kaut kādi izlaidumi. Šaubos, vai tāds, kuram nav vispusīgu zināšanu sentekstu jomā, spētu aizpildīt šos robus īsā laikā. Vai es spriežu pareizi? — viņš novaicāja Radoņam.

—    Jā, pilnīgi. Starp citu, visā drīzumā tas noskaidrosies. Es gribētu tūlīt pat ķerties pie papirusa.

—    Lieliski, mēs paļaujamies uz jums. Bet pie jums, — Vojnars uzrunāja pārējos, — man ir lūgums. Lūdzu, vakariņu laikā par šo tematu ne vārda. Tas man ir ārkārtīgi svarīgi.

Noskanēja gongs, aicinādams pie galda. Vojnars atteicās no vakariņām, devās uz savu istabu. Soļodams no viena kakta uz otru, viņš izvērtēja šodienas veikumu, izstrādāja plānu rītdienai.

Bija jau krietni satumsis, kad pie durvīm pieklauvēja. Viļga nosēdās uz kastes, aizsmēķēja cigareti.

—          Kā tev šodien gāja pa Kairu? — viņš apjautājās, — Mēģināju izprašņāt Kovaļski, bet no viņa neko prātīgu nevar uzzināt.

—    Jo pagaidām vēl grūti spriest par iznākumu. Tas bija maldināšanas manevrs. Ēsmas izlikšana zvēram, kura slēpnis nav zināms.

—    Tu saki — nav zināms? Lai nu būtu. Šā vai tā, bet man jāatzīstas, ka esmu apmierināts, jo beidzot šai lietā iesaistījušies īsteni lietpratēji.

—    Tas būtu?

—    Ceru, ka muzeja direktors šo lietu nodevis vietējās policijas rokās. Drīz vien viņi apcirps vilnu dažam labam, kuram līdz šim laimējies būt ārpus aizdomām. A, pie reizes taisījos tev pavaicāt, — vai atceries, ka vienu nakti tieši pirms zādzības viens kungs nepār- nakšņoja apmetnē?

—    Ja nemaldos, arī tu šai laikā vienu nakti pavadīji Kairā.

—    Jā gan, taču ir zināma starpība. Es pirms tam nebraucu uz Varšavu, ar mani profesors neapsprieda ārkārtīgi vērtīga dokumenta saturu, visbeidzot — ne jau man izzaga teksta tulkojumu. Beidzot mūsu diskusiju, gribu tev pateikt, kāds ir mans galīgais viedoklis šinī jautājumā. Ja šis kungs visas mahinācijas nav izdarījis pats personiski, tad viņam ir līdzdalībnieki. Loms nav nekāds mazais, kālab lai viņš nebūtu pameklējis ietekmīgus sabiedrotos?

Vojnars vairākkārt pārstaigāja istabu, tad apstājās iepretī Viļgam.

—    Un kā tu skaties uz lietu, ņemot vērā šīvakara jauno situāciju?

—    Tas viņam, bez šaubām, bija milzīgs pārsteigums. Es prātoju, ko jaunu viņš tagad izgudros. Viņš, piemēram, var nedēļām ilgi vilkt garumā fotokopijas atšifrēšanu, lai kompanjoniem pieliktu laika nozust ar visu uzieto bagātību. Var taču arī tulkojumā izdarīt būtiskas novirzes no paliesā satura. Iekams mēs to pārbaudītu, atkal paietu krietni daudz laika, un par to jau ir runa.

—    Ko tur, redzēsim, ko rādīs nākotne, — Vojnars noteica. — Esmu pārliecināts, ka gala iznākums noskaidrosies kuru katru dienu.

Viļga piecēlās un svilpodams ņēmās staigāt šurpu turpu.

Vojnats saausījās.

—    Esmu to kaut kur dzirdējis. Kas tā par melodiju?

—           Skaidrs, ka esi dzirdējis, Mūsu neredzīgais arābs to spēlē uz flautas.

—           Ak tā, pareizi. Paklau, vai tas arābs drusciņ pieklibo?

—    Jā. Kādēļ tu prasi?

—           Pirms dažām dienām Kairā es redzēju mūsu sagādnieku. Viņš iznāca no antikvariāta kopā ar gara auguma arābu, kurš mazliet kliboja.

—    Droši vien tas bija viņš. Parasti abi staigā kopā.

Vojnars atdzīvināja atmiņā toreiz redzēto ainu…

Abi iznāca kopā, sagādnieks izņēma no kabatas kādu priekšmetu, abi to aplūkoja ar lielu interesi. Smējās. Tātad aklais, ja ievajagas, kļūst redzīgs ..,

—           Paliec sveiks, vecais, — Viļga pagriezās uz durvju pusi. — Jāiet, jau vēls.

Vojnars palika viens, piegāja pie loga. Vietvietām starp mākoņiem mirguļoja zvaigznes. Tepat netālu viņš saklausīja švirkstam smiltis zem nācēja kājām, kāds gāja uz baraku. Viņš ieraudzīja Evu. Viņa pienāca tuvāk. Pastiepa roku sveicienam.

—           Iznācu pastaigāties. Istabā tveicīgi. Nakts atkal būs mokoša.

Vojnars nopriecājās, ieraudzījis Evu.

—           Vai kopš vakardienas, ja neskaita tā jaunekļa ierašanos, noticis kas jauns? — Eva jautāja, pieglauz- dama matus.

—           Nē, taču ceru, ka ļoti drīz mums nevajadzēs sūdzēties par garlaicību. Man šķiet, tas vairs nav dienu, bet stundu jautājums.

Klusēdama Eva piekrītoši pamāja ar galvu. Viņa atbalstīja elkoņus uz palodzes, klīda ar skatienu pa istabu.

—           Viktors noņemas ar fotokopijas atšifrēšanu, — vipa ieminējās.

—    Ir kaut ko sacījis par šo jautājumu?

—           Nē. Starp citu, viņš neizrādīja īpašu vēlēšanos parunāties ar mani. Droši vien tādējādi grib izrādīt savas pretenzijas pret mani. Toties es runāju ar Viļgu.

Vojnars sarāva uzacis augšup.

—    Par Radoņu? Nu un?

—           Es nācu pie skumīga secinājuma, ka viņa viedoklim šai jautājumā ir zināms pamats.

—    Man šķiet, ka pareizākais ir neļauties neviena ietekmei.

Eva pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem, pārslidināja pirkstu pār viņa biezo cekulu.

—    Man neliekas, ka es tik īpaši viegli pakļautos ietekmei.

Vojnars saņēma Evas roku, pacēla pie lūpām. Un pēkšņi, apjaušot tuvīnos notikumus, viņam sagribējās gūt apstiprinājumu, ka tas, kas izveidojies viņu starpā, Evai nav tikai nenozīmīgi pārejošs, ka tam par iemeslu nav vienīgi situācija, kādā nokļuvis Radoņs. Vojnars nezināja, kā lai īsti uzsāk sarunu, meklēja vārdus, taču neviens no tiem nederēja, nelikās īsti pareizais. Beidzot, lai kaut ko sacītu, viņš apprasījās, kāpēc Eva izvairās no viņa. Vai jūtas kaut kādi aizskarta?

Eva sakārtoja viņa krekla apkaklīti, pašķieba galvu, brīdi noraudzījās Vojnarā, kā aplūkodama kādu dekoratīvu detaļu uz manekena.

—    Aizskarta? Nē. Nevajag tam pievērst uzmanību. Gan pāries. Esmu izsista no sliedēm. Tam ir savs pamats. Ar katru brīdi viss ap mums kļūst aizvien sarežģītāks.

—    Iespējams. Bet, lai arī tā, mēs taču laikam neattā- lināmies viens no otra? — Tūlīt arī viņš riskēja pajautāt. — Es gribētu, lai tu man atbildi uz vienu jautājumu. Pieņemsim, ka mēs būtu iepazinušies neatkarīgi no apstākļiem, kas mūs atveduši šurp. Kā tu domā, vai tad starp mums rastos… kā lai to pasaka?… situācija, kāda ir tagad?

—     Šādam jautājumam būtu jēga, ja mūsu pazīšanās iznākums būtu, runājot augstā stilā, neprātīga mīla. Bet tā taču nav. Vai ne? Mēs taču neesam viens no otra kā bez prāta. Gluži vienkārši — mēs iepazināmies tuvāk, radās savstarpēja uzticēšanās, patika. Redzi, Andžej, es nepiederu pie sievietēm, kuras spēj iemīlēties no pirmā acu uzmetiena. Domāju, ka arī tu neesi no īsžilbīgo raķešu sugas. Lai kādu iemīlētu, man būtu viņš jāpazīst tik ilgi kā, piemēram, Viktors.

No šiem vārdiem uzdvesa dzedrums. Vojnars nodomāja — tā, tagad viņa pārkarsusī galva dabūja atvēsinošu dušas šalti. Tai pašā laikā viņš izjuta pret Evu pateicību, ka atbildi bija formulējusi gan savā, gan viņa vārdā, tādējādi aiztaupīdama viņam neērtu situāciju. Vojnars saknieba lūpas. Pie velna, varbūt visu to vajadzēja izspēlēt kaut kā savādāk? Un viņš pārliecinājās vēlreiz, ka šinī jomā jūtas aplam nedrošs. Gluži kā cilvēks, kurš pirmo reizi stāv uz slēpēm.

—     Vispār tu esi amizants, — Eva atkal ierunājās. — Vai tu domā, ka es nenoprotu, par ko ir runa? Tu gribi — kā visi vīrieši — būt nešaubīgi pārliecināts, ka ne jau tādu vai citādu apstākļu ietekmē sieviete uzlūko tevi vēlīgi, bet, lūk, tādēļ, ka ieradies viņš, vienīgais, neatvairāmais, uzvarošais, un tūdaļ… vārdu sakot — veni, vidi, vici… Zini, kas tādās reizēs man rēgojas acu priekšā? Jokains, uzpūties gailēns… Atvaino, — viņa piemetināja mīļāk. — Redzu, ka vīrietis ir apjucis. Lūdzu, neņem tik dziļi pie sirds visu, ko saka sievietes. Vispār bus labāk, ja sacīsim viens otram labu nakti. Vēlu jaukus sapņus un lūdzu tajos rezervēt arī man kādu kaktiņu. — Eva pielika pie lūpām divus pirkstus, pieskārās ar tiem Vojnara lūpām un aizgāja.

Pagalam izsists no sliedēm, viņš pievēra acis. Pēkšņi kaut ko atcerējās, izliecās pa logu.

—    Eva, vienu mirkli! — Vojnars uzsauca. — Vai tava dzintara kaklarota atradās?

Viņš redzēja noliedzošu galvas kustību. Eva vēlreiz pamāja ar roku un nozuda aiz barakas stūra.

* * *

Nākamā diena, ko Vojnars ar Kovaļski atkal pavadīja Kairā, daudz neko neatšķīrās no iepriekšējās. Viņi apmeklēja valsts iestādes, kafejnīcas, aizdomīgas antīk- lietu tirgotavas. Divreiz satikdamies «Semiramīdā», abi tēloja cilvēkus, kuri apmainās iepriecinošām vēstīm.

Apmetnē viņi atgriezās vēlu, jau pēc vakariņām. Vojnars bija nolēmis ieiet pie Radoņa, lai uzzinātu, kā sokas darbs ar fotokopijas atšifrēšanu, taču Radoņa istabas logs bija tumšs. Gaitenī Doļinskis viņu informēja, ka Radoņs uz stundiņu nolicies pagulēt, jo cauru nakti nokvernējis pie dokumenta. Kad Vojnars apvaicājās par sekmēm, Doļinskis vispirms palūkojās visapkārt, pēc tam čukstus pavēstīja:

— Grandiozi, dārgo redaktor. Nedzirdēta sensācija. Zinātnisks atklājums pasaules mērogā. Tur mūs gaida bagātības un dievs zin kādi vēl visādi pārsteigumi.

—    Ko jūs domājat ar to «tur»?

—    Vietu diemžēl pagaidām nav izdevies noteikt precīzi. Zinām tikai aptuveni. Jūs taču pats ievērojāt, ka dažas zīmes grūti salasāmas, bet divās vietās papiruss izbirzis. Pēc mūsu domām, šie robi tekstā satur vēstījumu un pamācības, kā izvairīties no slazdiem, kas gaida nelūgtus iebrucējus. Radoņs tomēr ir pārpilns cerību, ka vēl dažas stundas darba — un robi būs aizpildīti. Tad mūsu rokās būs ārkārtīgi rets dokuments. Tā vērtība nav aprēķināma naudā.

—    Vai apstrādātais materiāls patlaban atrodas pana Radoņa istabā? — Vojnars pamanīja Dojinska samulsumu, dzirdot šo jautājumu.

—    Vai redzat… mēs visi, bez šaubām, pilnā mērā uzticamies kolēģim Viktoram, taču drošības labad, lai neatkārtotos jau notikušais negadījums, kad dokuments pazuda, es pārliecināju viņu, ka labāk būs, ja viņš pa atpūtas laiku atšifrēto materiālu uzticēs man. Ieslēdzu to ugunsdrošajā skapī profesora Suļimas istabā, atslēga ir pie manis, — Doļinskis aptaustīja kabatu.

—    ķoti pareizi. Vai jūs nevarētu laiku pa laiciņam ieiet pie pana Radoņa, kad viņš atkal ķersies pie darba? Izdomājiet kaut ko sev aizbildinājumam. Es negribētu, ka pēdējās izšķirošajās stundās viņš visu laiku paliktu gluži viens. Pats par sevi, ja tas jums saistīsies ar kādām grūtībām, es labprāt aizvietošu jūs.

—     Nē taču. Es pārliecināšu kolēģi Viktoru, ka tas tiek darīts viņa paša labā. Man tur ir ērts klubkrēsls, varēšu tanī viņam līdzās pasnaust. Jūs jau pa pilsētu pietiekami samocījāties. Ejiet vien un mierīgi paguliet.

Vojnars pamodās agrumā. Rītausmas spozme aizvien plašāk iegaismoja horizontu, balstošās nakts ēnas atkāpās uz rietumiem. Putnu čivuļošana tuvīnajā palmā pieteica rāmu dienu bez hamsina brāzmām. Un, kaut arī prognoze bija labvēlīga, dominējošā sajūta, ar kādu Vojnars vēroja dienas iestāšanos, bija satraukums. Gluži neapzināti viņš juta tuvojamies briesmas.

Varēja būt aizritējušas minūtes piecpadsmit, divdesmit, kad Vojnars izdzirdēja ap šo laiku neparastu kņadu 110 gaiteņa puses. Kāds smagā solī skrēja uz izeju, vairākkārt noklaudzēja durvis, skanēja saucieni. Iedūcās motors, mašīna aiztraucās šosejas virzienā.

Vojnars izlēca no gultas, tāpat pidžamā izdrāzās no istabas, Turpat aiz durvīm viņš saskrējās ar pani Do- ļinsku. Sieviete abām rokām ieķērās viņa pidžamas apkakles atlokos.

—    Redaktori Dievs, apžēlojies! — viņa ieurbās Voj- narā šausmu ieplestām acīm. — Jūs neko nezināt?! Pans Zbišeks ir beigts!… Varbūt nav pavisam beigts, bet izskatās jau galīgi miris!…

—    Kas noticis?

—     Šausmas! Lūdzu, paskatieties pats — Doļinska pastiepa roku pret plaši atvērtajām Kovaļska istabas durvīm. Tur jau stāvēja Radoņs, Doļinskis un Viļga.

Vojnars piegāja klāt.

—    Kas noticis?

Vīrieši pakāpās sāņus. Doļinskis klusēdams rādīja ar roku uz kaut kādu tumšu murskuli istabas vidū. Vojnars pārkāpa pāri slieksnim, bet tūdaļ instinktīvi atkāpās. Uz grīdas gulēja kobra ar plašu plēsuma brūci uz skausta.

—    Kā tas notika? Iekoda viņam? Kas to pamanīja? — Vojnars bēra jautājumu pēc jautājuma.

—    Es. Pareizāk sakot, es tikai nopratu, ka kaut kas atgadījies, — ierunājās Doļinska, ar kabatdrāniņu apslāpēdama šņukstus. — No rīta es laidu ārā Bebī. Tā ir mana kaķenīte, — viņa paskaidroja. — Un taisni tad viņpus pana Zbišeka durvīm es saklausīju vaidienus. Pieklauvēju, taču neviens neatbildēja. Pans Zbišeks gulēja uz grīdas blakām galdam.

—    Un tad jūs ieraudzljāt kobru?

■— Nē, nē, tad es noteikti būtu paģībusi un turpat nokritusi, — Doļinska ieslēpa seju rokās. — Kobras tur nebija.

—    Tad kā jūs zināt, ka kobra viņu sakodusi?

—    Viņš vaidēja, bija bezsamaņā.

—    Tas nav nekāds pierādījums, lai apgalvotu, ka viņš sakosts…

—    Paga, paga, — Doļinska pārtrauca Vojnaru. — Es tūliņ izskrēju no istabas un pieklauvēju pie pana Radoņa durvīm, jo zināju, ka arī mans vīrs ir tur, Abi atskrēja šurp…

•— Kad stāvējām pie pana Zbišeka, — Radoņs ierunājās, — ieraudzījām, ka no manas istabas izdrāžas ihneimons. Mums nebija ne jausmas, ka viņš tur atrodas. Viņš zibenīgi ieskrēja te un pēc acumirkļa iztrenca šo rāpuli, kas bija aizlīdis aiz kastes. Tik tikko paguvām atlēkt sāņus, kad starp abiem sākās cīņa. Ilgi tā nevilkās, bet nosvīdis biju slapjš, — Radoņs apklusa.

—    Tagad ir skaidrs, ka kobra Kovaļski sakodusi, — Vilga secināja.

—    Savādi, ka Kovaļskis uzreiz nesauca palīgā. Viņš ticis sakosts, pirms likās atpūsties, — Vojnars pamāja uz neaiztikto gultu. — Tātad viņam bija iespēja saukt pēc palīdzības. Cik man zināms, inde neiedarbojas momentāni. i

—    Manuprāt, tam ir izskaidrojums, — ierunājās Doļinskis. — Šejienes klimata iespaidā kolēģis Kovaļskis itin bieži ieslīga ilgstošā nemaņā. Tā varēja notikt arī šinī reizē. Nav neiespējams, ka viņš pamanīja draudošās briesmas un šī apziņa paātrināja bezsamaņas iestāšanos. Tālāko nav grūti iztēloties. Kovaļskis ieraudzīja kobru, nokrita nesamaņā, sekoja kodiens, vai arī otrādi: no kobras kodiena viņš zaudēja samaņu, un par saucieniem palīgā nevarēja būt ne runas. Inde tikmēr darīja savu un noveda līdz stāvoklim, kādā mēs viņu uzgājām.

—    Vai viņš neko nepateica?

—    Absolūti neko, bija bez samaņas.

—•• Viņu aizveda uz slimnīcu? — Vojnars gribēja pārliecināties.

—    Jā, ar viņu kopā aizbrauca pane Eva un kolēģis Mazurs.

—    Bet kā te gadījusies kobra! — Doļinskis prātoja. — To es, mani dārgie, nekādi nevaru saprast. Zinu, ka šai apkārtnē mīt rāpuli, bet ka — dzīvoklī! Izrādās, pans Zbišeks rīkojies pareizi, iegādādamies ihneimonu. Derētu vēl daži.

—    Cerēsim, ka Zbišeku izdosies glābt, — Radoņs nomurmināja, pēc tam uzritināja kobru uz nūjas un izmeta | i logu.

—    Taisnību sakot, patlaban te vairs nekas nav darāms, — ieteicās Vilga. — Ejam brokastīs un pagaidīsim, līdz pane Eva dos kādu ziņu. Es lūdzu, lai viņa paziņo mums ārstu diagnozi.

—    Jā, protams, — Vojnars piekrita. — Es vēl še drusciņ uzkavēšos. Pēc brīža pievienošos jums.

—    Pēc brokastīm būšu savā istabā, — informēja viņu Vijga jau otrpus sliekšņa.

Vojnars palika viens. Viņš piegāja pie galda, uz kura grēdiņā slējās laikraksti un kaudzītē piezīmes. Uz grīdas līdzās galdam mētājās vairākas grāmatas, gabaliņu tālāk gulēja apgāzts krēsls. Viss liecināja, ka pēkšņi kāds pietrūcies no galda. Acīmredzot vajadzēja būt kādam cēlonim, ka Kovajskis tik strauji reaģējis. So pieņēmumu apstiprināja apkārt valdošā gluži vai pedantiskā kārtība. Tai mirklī Vojnars atcerējās, ko par Kovajski bija sacījusi Eva, proti, ka viņš ir pat pārspīlēti akurāts. Katrai dienai sastādot darba plānu un vakarā atzīmējot, ko paveicis.

Vojnars noliecās pār galdu, aši pāršķirstīja papīru kaudzīti. Starp daudzajām fotogrāfijām, kurās bija fiksēti izrakumos uzietie priekšmeti, atradās to detalizēti apraksti. Blakām, uz atsevišķām lapiņām, ko kopā saturēja gumija, bija redzami izraksti no speciālās literatūras izdevumiem svešvalodās. Taču ne jau to viņš meklēja. Vojnars notupās uz grīdas. Pabīdīja sāņus grāmatas, mapes, pamanīja kladi sarkanos plastmasas apvākos. Pāršķirstīja vairākas lapas. Jā, tā bija dienasgrāmata, par kuru tika minējusi Eva.

Piezīmju sākumā bija tāda kā īsa atskaite par Evas ierašanās dienu apmetnē. Vojnars steigšus šķira tālāk. Lūk, te izdarītas piezīmes todien, kad nozudušas bija Radoņa piezīmes.

«… Saprotu, ka Radoņs nonācis neiedomājami smagā situācijā. Pēc manām domām, tas, kas noticis, tomēr nedod tiesības Vi/garn izturēties ar tādu demonstratīvu nekaunību. Kas aiz tā slēpjas? Vispār — viss, kas saistīts ar šo lietu, kjūst arvien miglaināks un neskaidrāks.»

Pieraksts nākamajā lapaspusē:

«… No muzeja izzagts mums nepieciešamais papiruss. Pamats zem kājām grīļojas. Zaudējam galveno pavedienu. Kas būs? Kāds darbojas ātri un bezbailīgi. Atzīstu un apbrīnoju redaktora pūliņus, taču, par spīti tam, mūsu situācija ir gandrīz bezcerīga.»

Pāršķirstīdams nākamās lapas, Vojnars uzdūrās pierakstiem par nakts novērojumiem apmetnē.

«… Tagad viņi abi man sāk likties aizdomīgi. Pagaidām redaktoram nekā neteicu. Man jāsadabū neapšaubāmi pierādījumi.

… Šodien gaidīju slēptuvē, kamēr viņi aiziet. Iegāju teltī. Skapi neuzgāju neko kompromitējošu. Blakām pītenim, uz kura guļ tas otrs, kad Ierodas te ciemos, stāvēja groziņš, pārklāts ar burnusu. Noņēmu i lautu, kas bija virsū, pacēlu pārsegu, Žēlīgais dievs! Ieraudzīju nāvi!…»

Nākamā lapa:

«… Baidos, ka nenotiek kas Jauns. Nopirku ihnei- monu. Šovakar atkal stāvēju slēpnī. Pamanīju viņus piezogamies pie redaktora loga. Abi skatījās istabā. Klibais nav akls.

… Neesmu vēl pilnīgi pārliecināts, taču rādās, viņi ir nomanījuši, ka izsekoju šos. No šodienas būšu piesardzīgāks. Vakarā viņi atkal brīdi stāvēja pie redaktora loga.

… Pareizi darīju, ka ielaidu ihneimonu redaktora istabā. Tas cilvēks nenojauš, ka izglābu viņam dzīvību.

… Šodien klibiķa nav, nozudis. Ar to otru divi lāgi runājās Radoņs. Vai tas ko nozīmētu?»

Tālāk sekoja īsa atskaite par dienu, ko viņš ar Vojnaru bija pavadījis Kairā.

«__ Ja tiešām ir tā, kā domā redaktors, tad mūsu

izturēšanās katrā ziņā radīs atbalsi. Apbrīnoju redaktora drosmi. Viņš var nokļūt nopietnās briesmās.

… Kaut kas iantastisks ar to izzagtā papirusa ioto- kopijas nogādāšanu mums. Radoņs nekavējoties ķērās pie darba. Cerēsim, ka viss vēl nav zaudēts.»

Tagad sekoja pēdējais ieraksts Kovajska kladē.

«…Atkal ar redaktoru bijām Kairā. Lietojām tos pašus manevrus. Šodien skaidri pārliecinājos, ka uz ielas man seko. Tātad interesi izraisījuši esam. Pēc vakariņām uz brīdi iegriezos pie Radoņa. Strādā, galvu nepacēlis. Rādās, ka ir apmierināts ar iegūtajiem rezultātiem. «Neredzīgo» apmetnē nemanīju, bet tas otrs divas reizes nostaigāja gar Radoņa logu. Sāku baiļoties par Viktoru. Šodien viņa istabā nemanot ielaidīšu ihneimonu.

… Pirms divām stundām tas man izdevās. Šobrīd, kad šīs rindas rakstu, visi jau gu.ļ. Interesanti, kā notikumi risināsies tālāk. Varbūt…»

Šis vārds dienasgrāmatā bija beidzamais.

Nabaga puisis, Vojnars nodomāja. Viņam neienāca prātā, ka pašreizējā situācijā Radoņs ir vismazāk apdraudēts no mums visiem. Aizmirsa, ka arī mūsu pretiniekiem ir papiruss ar dažām nesalasāmām zīmēm. Tas, kurš ar savu atslēgu nevar dabūt vajā slēdzeni,

1.19

negalēs nost vienīgo atslēdznieku, kurš māk atslēgu piepasēt. Kovaļskim vajadzēja domāt drīzāk par sevi pašu.

Vojnars iebāza dienasgrāmatu kabatā, noslēdza durvis ar atslēgu un stingrā soli iegāja pie Viļgas.

—           Saki — vai jūsu apmetnes teritorijā atradīsies kāda telpa, kas cieši noslēdzama?

Vilga brītiņu domāja.

—           Atradīsies. Netālu no ķēķa ir vecas kapenes, mēs tās pārtaisījām par pagrabu. Ielikām pamatīgas durvis ar stipru slēdzeni.

—           Lieliski, Nāc. Tu esi man vajadzīgs. Varbūt iznāks maza pacīkstēšanās, bet neuztraucies. Vai tev zi- nāms, kur patlaban varētu būt sagādnieks Mustafa?

Viļga izbrīnījies uzlūkoja Vojnaru.

—           Kas par būšanu? Ja tev vajadzīgs Mustafa, viņa nav. Sacījās ar kaut ko saindējies, tāpēc izmantoja gadījumu, ka mašīna devās uz Kairu, un aizbrauca. Gribēja pēc iespējas ātrāk tikt pie daktera.

Vojnars nešpetni nolamājās.

—           Manuprāt, šī saindēšanās būs ļoti ilgstoša, un ne tik drīz jūs viņu ieraudzīsiet, Varbūt kaut kur tuvumā manīts aklais muzikants?

—           Viņa arī nav. Apprasījos par viņu šodien pavāram. Teica, ka vēl rītausmā aizčāpojis uz šosejas pusi.

No pagalma puses pie loga apstājās Doļinska.

—           Jūs te, pan redaktor? Pienāca pasts, jums ir vēstule, — viņa pasniedza Vojnaram iegarenu aploksni.

Vojnars pa divi lāgi pārlasīja vēstuli, tad iedeva Viļ- gam.

—    Izlasi.

Vēstule bija rakstīta ar roku, angļu valodā:

Godātais kungs!

Droši vien Jūs zināt parunu «Kur divi plūcas, tur trešais gūst»? Mēs par Jums zinām visu. Kas attiecas uz nozudušo papirusu, vēl vakardien Jūs bijāt neglābjami paspēlējis. Pa nakti stāvoklis ir mainījies. Kāds ir apvests ap stūri. Sī iemesla dēļ arī aktuāls kjuvis teiciens, ko citējām sākumā. Ar mūsu palīdzību Jūs varat visu atgūt. Atalgojums par mūsu pakalpojumu Jūsu ziņā. Likme ir milzīga, tādēļ rēķināmies ar to, ka Jūs nebūsiet sīkstulīgs. Tagad Jums pavērusies iespēja,

1-10

taču jārīkojas veicīgi, katra stunda ir no svara. Ja izlemsiet sazināties ar mums, lūdzam būt Jūs vienu pašu uz viesnīcas «Semiramida» terases pīkst. 20.00. Jums klāt pieies bērns ar puķu pušķīti rokā. Lūdzu, sekojiet viņam. Varat mums droši uzticēties, jo šinī jautājumā esam vienlīdz ieinteresēti. Saņēmis no mums datus, tālāko operāciju varēsiet veikt pats uz savu roku vai ar paša izvēlēto cilvēku palīdzību.

Apakšā bija pavilkti līkloču ķeburi arābu valodā.

Viļga atzinīgi iesvilpās un atdeva vēstuli Vojnaram.

—    Apsveicu. Grūti iedomāties izdevīgāku stratēģisku pozīciju. Vēstules sākums visu izskaidro. Nav pirmā reize, kad, dalot treknu kumosu, sabiedrotie saiet ragos.

—    Zini, šī versija par naidā sagājušajiem sabiedrotajiem un trekno kumosu var izrādīties patiesa, taču… es pieļauju arī, ka tā ir safabricēta speciāli man. Man tev jāatzīstas, divas dienas kopā ar Kovaļski es visādi centos radīt iespaidu, ka esmu ticis mūsu pretiniekiem uz pēdām. Mans mērķis bija viņus izprovocēt, lai šie parādās uz skatuves un sazinās ar mani. Iespējams, ka esmu nospiedis pareizo zvana pogu, un te nu, lūk, iznākums. Viņi, saprotams, grib, lai es iekrītu paša izliktajos slazdos. Ar to arī man jārēķinās un kaut kādā veidā jānodrošinās. Tu labi saproti, ka es neparko neatkāpšos.

—    Tātad?

—    Gribu, lai tu man palīdzētu.

—     Palīdzētu? — Viļga piecēlās, pārstaigāja istabu. — Redzi, Andžej, kad tas viss aizsākās, es gribēju uz līdzenas vietas rīkoties. Taču toreiz, pirmajā dienā, tu pieprasīji, lai apsolu, ka neko neuzsākšu bez tavas ziņas. ES noraudzījos uz visiem taviem dažnedažādajiem pasākumiem, žņaudzīja nepacietībā dūres, taču, kā biju apsolījis, sēdēju rāms. Kā nekā — tu izglābi man dzīvību. Nedomā, ka visu šo laiku biju sajūsmā par tavu Šerloka Holmsa taktiku. Ko tur daudz runāt, vienīgā būtne starp mums, kurai šādas tādas zināšanas milicijas būšanās, ir mans Kuļa. Bet ko nu vairs, tev sagribējās patēlot detektīvu, un tu to patēloji. Rezultātā ievārīji sev putru. Es varētu pateikt: pats ievārīji, pats arī izstreb. Taču es tev palīdzēšu. Šitā sasodītā lieta jāpasteidzina. Zini, es vai beidzos nost aiz ziņkāres — pie kuras no naidīgajiem klaniem pieder mūsu paziņa, kurš pašlaik izliekas atšifrējam fotokopiju? Beidzot tiksi vaļā no ilūzijām, bet es pietuvināšu sava triumfa dienu. Sitā, rau, bet nu saki, kas man jādara.

—    Tu noturēji veselu rimu. Tagad nu klausies. Astoņos vakarā — kā piedāvā nezināmais korespondents — es būšu uz «Semiramīdas» terases. Tev jānokļūst Kairā mazliet agrāk. Tev jānovēro mani no kadas slēptuves, no kādas viesnīcas vai kafejnīcas.

—    Man ir lielisks novērošanas punkts. Tieši pie tā laukuma dzīvo kāda mana paziņa. Ieradīšos pie viņas ciemos un gan jau kaut kā pamatošu ķīķerēšanu pa logu.

—    Jauki, tagad talak. Tu sacīji, ka tavs Kūja izgājis milicijas dienestsuņa apmācības. Vai esi viņu pārbaudījis? Vai māk dzīt pēdas? Varšavas apkārtnē nesen bija gadījums, kad vajadzēja sadzīt pēdas zagļiem otrajā dienā pēc zādzības, turklāt šie tipiņi bija braukuši ratos divdesmit kilometrus pa šoseju. Un, neraugoties uz visu — uz laika distanci, šoseju un attālumu —, suns aizveda miličus taisnā ceļā uz zagļu slēpni.

—    Sādā akcijā es neesmu viņu pārbaudījis. Bet atrast noslēptu priekšmetu vai tikt uz pēdām cilvēkam, kuru viņš pazīst, tas Kuļam nesagādā grūtības.

-— Lieliski. Vēlāk atved viņu šurp. Es iedošu kādu manu apģērba gabalu, lai viņš to «apgūst», operācijas gaitā tas noderēs.

—    Tālāk?

—    Ap astoņiem vakarā kāda bērna pavadībā es nokāpšu no «Semiramīdas» terases. Novēro, kurā šķērs- ieliņā es nogriežos. Pēc pusstundas izej no dzīvokļa un apsēdies manā agrākajā vietā pie galdiņa. Apģērba gabalu es tev iedošu — laikam vislabāk noderēs mans tīkliņkrekls — turi pie sevis. Sēžot pie galdiņa, dod Kuļam to apošņāt. Viņš to identificēs ar manām pēdām. Ja līdz pusdesmitiem neesmu atpakaļ, vēlreiz piebāz sunim pie deguna manu krekliņu un dod pavēli «meklē!». Sākuma trasi tu zināsi, tas viņam atvieglos uzdevumu. Suns aizvedīs tevi līdz vietai, kur es būšu. Ielāgo ielu, namu un drāz uz Policijas galveno prefektūru. Uzstāj, ka tev jārunā ar krimināllietu daļas priekšnieku Abdelu Kaderu Hanzu.

—    Tu viņu pazīsti?

—    Tā sagadījās, ka iepazināmies. Pasaki viņam, ka esi ieradies manā vārdā un — kā izriet no situācijas, ko tu viņam izklāstīsi, — droši vien esmu aizturēts. Bez tam pasaki viņam, ka visu šo afēru, kas saistīta ar papirusa zādzību un profesora Summas nāvi, vadījis Zelta Ramzess. Pasaki arī, ka šī lieta nebūt nebeidzas ar papirusiem, ka tas ir tikai sākums. Ka papirusi kalpo par atslēgu seifam, kurā atrodas ievērojamas bagātības. Un ka tās grasās sagrābt Zelta Ramzess.

—    Kas tas par jaunu personāžu?

—    Viņš zina, kas tas tāds. Paredzu, ka tas viņam būs spēcīgs pārdzīvojums un laikam viens no nedaudziem, kas pa īstam viņu elektrizēs. Tāpat arī pasaki, lai viņš dod rīkojumu sameklēt jūsu sagādnieku Mustafu un viņa draugu, kurš simulē aklumu.

Viļga neticīgi lūkojās Vojnarā.

—    Jā, jā, — Vojnars apstiprināja. — Visparastākais simulants. Viņš redz tikpat labi kā tu vai es. Pasaki, ka abi ir Zelta Ramzesa ļaudis. Tas, ka es nododu sevi jūsu abu rokās, lai jūs izpestītu manu necilo personu, laikam taču nav jāuzsver?

—    Esi mierīgs, šoreiz es tevi izvilkšu no atvara, kurā tu labprātīgi meties iekšā.

* * *

Tanī tveicīgajā pievakarē uz viesnīcas «Semiramīda» terases sēdēja visai nedaudzi. Pusstundu pirms nosacītā laika Vojnars ieņēma vietu pie galdiņa. Viņš pasūtīja atspirdzinošu dzērienu un ņēmās aplūkot tuvējo mūra māju logus. Pie kāda no tiem laikam jau sēž Viļga, neizlaizdams viņu no acīm. To pašu noteikti dara vēl kāds cits, kāds cilvēks baltā apmetnī, kurš attiecīgajā brīdī parādīs viņu bērnam. Sapīcis Vojnars konstatēja, ka nervozē. Taču citas izejās nebija, izvēles iespēju viņam nav.

Vojnars atkal aplūkoja logus.

Var gadīties, ka es vairs šeit neatgriežos, caur zemapziņas dzīlēm izskrēja doma. Var, viņš prātā apstiprināja. Ikviens, kurš stājas darbā milicijas izmeklēšanas dienestā, paraksta sev nāves spriedumu ar nezināmu izpildes termiņu. Galu galā tas zimējas ne tikai uz izmeklēšanas dienestu, bet vispār uz darbu milicijā … Pie velna, viņš nopurpināja, sāku atšālēties.

Pēc dažu minūšu koncentrēšanās viņš bija ticis ar to galā. Vojnars to dēvēja par pārslēgšanos uz citu vilni. Gadu gaitā viņš bija apguvis šo prasmi. Tagad viņš bija uzskaņojis sevi vienīgi uztvert un zibenīgi izanalizēt signālus, ko raidīja pretinieks. Vojnars paraudzījās pulkstenī, tuvojās nosacītā stunda. Viņš izvilka no kabatas mutautiņu, sasēja vistokliti un nemanāmi nometa zem galdiņa. Tas atvieglos Kuļam uzdevumu.

Turpat līdzās noskanēja bērna balstiņa. Dažus gadiņus veca arābu meitenīte pastiepa Vojnaram puķu pušķīti. Viņš to paņēma, pretī sniegdams monētu. Meitenīte pasmaidīja, kaut ko nesaprotamu nomurmināja un devās prom.

Vojnars sekoja viņai, vēlreiz pameta skatienu uz logiem. Šoreiz viņam šķita kādā trešā stāva logā pavīdam Vijgas iedegusi seja.

Līkumodami starp braucošajām mašīnām, viņi pārgāja pāri ielai, nogriezās pirmajā šķērsielā pa labi. Meitenīte ik pa laiciņam atskatījās, uzsmaidīja, gāja uz priekšu. Abi aizvien vairāk attālinājās no pilsētas centra. Vojnars centās iegaumēt ielas, pa kurām gāja. Šaurajās ieliņās ar abās pusēs savirknētajiem vienstāva līdzenjumtu namiņiem bez logiem gājēji gadījās aizvien retāk.

Beidzot viņi nonāca tukšā līkumotā ieliņā, pretī klu- burēja kāda ubadze. Ar vienu roku vecene balstījās pret spieķi, otrā turēja žēlastības dāvanām domāto bļodiņu. Viņi gāja garām pagarai mājai, uz kuras sienas kāds bērns ar ogli bija iemūžinājis ūsaina kaķa portretu. Žēlabaini vaimanādama, vecene pastiepa bļodiņu pretī Vojnaram. Viņš iebāza roku kabatā, uzmeta skatienu bļodiņai un aptvēra situāciju, taču bija jau par vēlu. Bļodiņas saturu — pelēcīgu smalku pulveri — ubadze iesvieda viņam acīs.

Tas bija sākums. Tad no lēzenā jumta kāds uzgāzās viņam uz muguras, iezvēla pa sprandu. Vojnars gribēja iekliegties, tobrīd viņam uz galvas uzmeta drānas gabalu. Viņš juta, ka vairāki cilvēki viņu saķer aiz rokām, paceļ, nes, nočīkstēja durvis. Viņu nesa vēl kādus padsmit soļus, atkal iečīkstējās durvis, Vojnars saprata, ka tiek nolikts uz grīdas.

Viņš vērīgi ieklausījās. Cilvēki attālinājās. Vojnars mēģināja pakustēties. Pārsteigts secināja, ka nav sasiets. Aptaustīja skaustu — puns. Viņš apsēdās, atsvabinājās no galvai virsū uzmestās lupatas. Joprojām bija kā akls, tikai pēc minūtēm piecpadsmit, divdesmit sāka atšķirt apkārtējos priekšmetus. Beidzot neciešamā asarošana mitējās. Nu viņš redzēja, ka gul uz betona grīdas telpā, kas atgādina cietuma kameru. Lodziņš bija viens, mazs, aizrestots, augstu pie griestiem. Uz durvīm, kas atradās virs grīdas līmeņa, veda trīs akmens pakāpieni. Vienīgās mēbeles bija galds un divi ķebļi- Aiz galda kaktā uz grīdas blakām tukšai kastei mētājās vairāki virves saišķi.

Vojnars atkal piesardzīgi aptaustīja punu.

—    Hm… — viņš norūca. — Ar šādu vienkāršu, toties pārliecinošu paņēmienu viņi lika man saprast, lai es neloloju ilūzijas, ka vārna vārnai gatava izknābt acis. Patiesību sakot, es tam neticēju no paša sākuma.

Slēdzenē nodžerkstēja atslēga. Kamerā ienāca arābs baltā burnusā. Viņš uzlika uz galda krūzi ar pienu, šķīvi ar datelēm un krietnu gaļas gabalu. No aizdurves paliecās vēl divi arābi, pārmija dažus vārdus, pē- tīgi noraudzījās gūsteknī. Pēc brīža Vojnars atkal palika viens: nosēdās pie galda, apēda dažas dateles, paskatījās pulkstenī. Pēc pusstundas Vilga dosies viņu meklēt. Vai Kūja izturēs eksāmenu? Pārcēlās domās mazliet tālāk, uz arheologu mītni. Radoņs jau droši vien ticis galā ar atšifrēšanu. Radoņs… Savāds cilvēks. Sāka prātot, kurā tad īsti brīdī viņš pārstājis Radoņu turēt aizdomās, Laikam tovakar, kad arheologs ienāca ēdamistabā un pavēstīja, ka nevarot parādīt Varšavas papirusa kopiju, jo tā izzagta. Neviens normāls cilvēks neinscenētu dokumenta zādzību tikai tādēļ, lai tā saturu izpaustu kādam tālāk. Gluži vienkārši būtu iztaisījis sev otru kopiju un aizgādājis, kam vajag, bet pats sēdētu klusiņām kā pelīte zem slotas, Viļgam šis loģiskais secinājums nez kāpēc nebija ienācis prātā.

Viņpus durvīm atkal iedūcās balsis, slēdzenē no- skrapstēja atslēga. Pa kāpnēm lejup nāca gara auguma stalts vīrietis tradicionālā arābu tērpā. Galvu klāja lakats, ko uz pieres saturēja šaura, pomponiem rotāta grīstīte, acis aizsedza tumšas brilles.

145

—    Man prieks jūs sveikt, kapteini Vojnar, — vīrietis ierunājās nevainojamā angļu valodā.

6 — 581

—    Sveicu jūsu personā slaveno Zelta Ramzesu, —• Vojnars noriskēja.

Arābs palocīja galvu, pasmaidīja.

—    Domāju, ka abi mēs varam sevi apsveikt ar veiksmīgu pretinieka atmaskošanu. Ticiet man, vārdu «pretinieks» attiecībā uz jums es lietoju patiesā atzinībā. Jo neesmu radis visādas niecības, kas stājas man ceļā, pagodināt ar vārdu «pretinieks». Tiesa gan, man labāk patiktos, ka sastapšanās ar tik simpātisku džentlmeni noritētu citādos apstākļos un arī sastapšanās raksturs būtu citāds. Bet, ja nu tāda bijusi Allāha griba, — darīju visu, lai pasargātu jūs no nopietnām nepatikšanām. Ceru, ka tas man izdevies.

Vojnars palocīja galvu.

—    Es augsti vērtēju jūsu rūpes par manu personu. Ja nemin īslaicīgu redzes traucējumu un nemākulīgu belzienu pa skaustu, par ko runāt nudien būtu smieklīgi, nekas nepatīkams mani nav piemeklējis. Ar pateicību saglabāšu mīļā atmiņā to neaizmirstamo brīdi, kad sirsnības uzplūdos tiku nests uz rokām.

Vojnars pasmaidīja.

—    Ticiet man, ka mana karstākā vēlēšanās ir revanšēties jums tieši tāpat. Baidos tikai, ka man radīsies grūtības, lai sadabūtu tikpat indīgu kobru kā tā, ko jūs man atsūtījāt uz apmetni. Vienam mūsu grupas cilvēkam tas maksāja dzīvību.

Zelta Ramzess noraidoši pavēzēja plaukstu.

—    Tā bija manu cilvēku patvaļa, par ko viņi saņems sodu. Ceru, ka jūsu paziņa, kurš atrodas slimnīcā, atgūs veselību. Dakterim, kas rūpējas par viņu, es nekavējoši nosūtīju ļoti iedarbīgu vakcīnu, kas šeit nav dabūjama.

—    Pateicos kolēģa un visas grupas vārdā. Bet tagad varbūt jūs būtu tik laipns un paskaidrotu, kādā nolūkā mani šeit tur un cik ilgi tas paredzēts.

Zelta Ramzess bridi vilcinājās.

—    Es jūs pilnīgi saprotu un domāju, ka varu gluži atklāti atbildēt uz jūsu jautājumu. Balstīdamies uz [oli pamatīgu informāciju, kādu par jums ievācu, nācu pie slēdziena, ka jūs esat pretinieks, ar kuru nedrīkst nerēķināties. Radās bažas, ka jūs varētu mums nopietni traucēt. It īpaši man rūp, lai šo nakti jūs būtu izolēts. — Ramzess piecēlās, pārsoļoja kameru. — Jūs esat saprātīgs cilvēks, — viņš turpināja, — tālab piedāvāju sekojošu vienošanos. Ja jūs uzvedlsieties rāmi, ja nemēģināsiet bēgt, lai izjauktu mūsu plānus, nekas ļauns ar jums šeit nenotiks. Rīt pievakarē jūs izkļūsiet no šejienes ārā un — tas būtu ārkārtīgi vēlams — varēsiet tūdaļ aizbraukt no Ēģiptes. Turpretī ja iedomāsieties rīkoties citādi, es ar patiesu nožēlu būšu spiests jūs pārvietot uz citu vietu. — Zelta Ramzess piegāja pie sienas un atbīdīja durvju aplodā ieslēpto aizšaujamo aizbīdni. Viena no akmens grīdas plātnēm pacēlās, atsegdama tumšu bedri. — Šī te tad arī būs jūsu turpmākā uzturēšanās vieta, — Ramzess pamāja uz bedri. — Man tomēr šķiet, ka, ņemot vērā daudzās izbadējušās žurkas, kas tur mīt, džentlmenim šī vieta nav piemērota.

Vojnars vērīgi klausījās, vienlaikus cenzdamies steigšus analizēt situāciju. Vispirmām kārtām viņiem rūp, lai šonakt tiem netraucētu. Tātad bagātības vēl nav viņu rokās, citiem vārdiem — viss vēl nav zaudēts. Un tas ir galvenais. Patlaban jāsimulē, ka viņš kapitulē. Iespējams, ka pie reizes izdosies no Ramzesa vēl ko izdibināt.

—    Ko esat izlēmis? — Ramzess noprasīja.

Vojnars piegāja pie grīdā vīdošā cauruma, noliecās pār to.

—    Ko lai dara, — viņš paraudzījās Ramzesā, — varbūt es pēc tāda neizskatos, taču brīžos, kad nepildu dienesta pienākumus, man tomēr tīk komforts. Tādēļ arī izvēlos pašreizējo dzīves vietu. Bet to lūku, lūdzu, aizveriet. No turienes nāk nelaba smaka.

Ramzess aizbīdīja aizšaujamo.

—    Es biju pārliecināts par jūsu izvēli. Vajag būt drosmei raudzīties patiesībai acīs un vīrišķīgi alzīt, ka esi paspēlējis.

Vojnars sakoda lūpas.

—          Jums taisnība. Ne vienmēr var vinnēt. Jo sevišķi svešā teritorijā, turklāt pret tādu pretinieku, kāds esat jūs. Esmu spiests kapitulēt. Tādējādi pēc dažām stundām mēs šķirsimies, jo es došos proin no Ēģiptes. Man ir skaidrs, ka pēc šis nakts te vairs nebūs ko darit. Katrā gadījumā tas vairs neskar manas darbības jomu. Tiesa gan, jums var iznākt darīšanas ar vietējo varu.

Zelta Ramzess pamāja ar galvu.

—     Šādu varbūtību es nenoraidu, taču mani tā nepavisam nesatrauc.

—     Es arī neturu jūs šādās aizdomās, — Vojnars atbildēja. — Bet tagad, pirms mēs šķiramies, gribu lūgt jūs atbildēt uz dažiem jautājumiem, lai apmierinātu manu profesionālo ziņkāri. Galu galā man pienākas kas līdzvērtīgs pretī par to, ka atstāju kaujas lauku. Jūsu pašreizējā situācijā tas nav bīstami. — Vojnars pataustīja vienu, pēc tam otru kabatu.

—    Lūdzu, — Ramzess pastiepa viņam etviju ar cigaretēm. — Lūdzu, jautājiet, iespēju robežās pacentīšos atbildēt.

—    Sarunas sākumā jūs minējāt, ka asinsizliešanu uzskatāt par ārkārtēju līdzekli. Vai Varšavā radās šāda nepieciešamība? Es runāju par profesoru Suļimu.

—    Par slepkavību te nevar būt ne runas. Tas bija negadījums. Neviens no maniem ļaudīm viņam neuzbruka. Profesors negribēja atdot dokumentu, pūlējās to izraut no rokām kādai personai, paklupa un pakrita. Pakrita ļoti nelaimīgi. Ko lai dara, vecums paliek vecums …

—    Jūs bijāt tur personiski?

—    Nē. Jūsu skaisto zemi pazīstu tikai pēc nostāstiem. Mani aizstāja uzticams cilvēks. Tanī laikā es uzturējos Spānijā, Baleāru salās. Reižu reizēm arī man pienākas atpūta.

—    Vēl viens jautājums. No kā jūs uzzinājāt, ka priesteru mūmiju sarkofāgos atrodas Nofretetes testaments un ka tanī ir norāde uz viņas noslēptajām bagātībām?

—    Nebrīnos, ka tas jūs interesē. Par šo testamentu es zināju krietni agrāk nekā profesors Suļima. Leģenda par to mūsu zemē gāja no paaudzes paaudzē tūkstošiem gadu. Bija zināms, ka testaments ticis uzticēts dieva Atona diviem priesteriem. Zināmi bija pat šo priesteru vārdi. Taču neviens nezināja, kur viņi apbedīti. Droši vien viņu sarkofāgi, lai tos nevarētu uziet, vairākkārt tikuši pārnesti no vietas uz vietu. Es ticēju, ka tā nav leģenda, fantāzija. Tālab jau labi sen kontrolēju visus izrakumu darbus. It visur man ir savi cilvēki, starp citu, ne jau vienīgi šo divu. sarkofāgu dēj. Tirdzniecība ar senlietām mūsu reģionā savā ziņā pakļauta man. Kad man paziņoja, ka atraktas divu dieva Atona priesteru kapenes, galvenais bija pārbaudīt viņu vārdus. Bet vārdi ir rakstīti uz sarkofāgu vākiem. Arheologiem šie vārdi neizsacīja neko, turpretī man — visu. Tādējādi neviens pat neiedomājās, kādu noslēpumu glabā sarkofāgi. Iekams paguvām par tiem parūpēties, viens sarkofāgs tika izvests no Ēģiptes. Tālākā nolikumu gaita jums zināma.

—    Jā, taču mani interesē vēl viena detaļa. Kādēļ jūs vispirmām kārtām nepainteresējāties par papirusu, kas atradās otra priestera sarkofāgā tepat, Ēģiptē? To jūs no muzeja sadabūjāt tikai pirms dažām dienām.

—    Jautājums vietā. Gluži vienkārši tāpēc, ka mums radās izdevība piekļūt klāt pirmajam sarkofāgam, kaut arī tas atradās tālā zemē. Turpretim otru uz karstām pēdām nogādāja muzeja katalogos neiekļauto eksponātu nodaļā, kas izvietota dziji pagrabtelpās, un iekļūšanu tur apgrūtina stipras apkaltas durvis. Iekļūt tur principā nav iespējams, nepievēršot sev acumirklī uzmanību. Tādējādi mums nācās apbruņoties ar pacietību un nogaidīt, kamēr mūmiju pārnes uz augšējā stāva zālēm.

—    Jā, tagad viss kļūst skaidrs. — Vojnars paslepus ielūkojās pulkstenī. Ja Viļgam nav atgadījušās kādas īpašas grūtības, viņam jābūt klāt policistu pavadībā kuru katru mirkli. Sarunu par katru cenu jāmēģina pastiept garumā.

—     Ko lai dara, jūs esat guvis spožus panākumus, — Vojnars rūgti pasmaidīja. — Pieņemu, ka, atskaitot dažus sīkumus, ko slēpj izbirzušās vietas papirusā, visi pārējie nepieciešamie dati jums ir zināmi pilnībā.

—    Tie tur sīkumi nav būtiski, — Ramzess atbildēja izvairīgi. — Starp citu, viss turpmākais ir tikai dažu stundu jautājums.

—    Vai jūs nepārsteidz mana informētība, ka papirusā, kuru jūs tik veikli pievācāt no muzeja, ir izbirzušās vietas?

—: Man labi zināms, ka direktora asistents aizveda jums papirusa fotokopiju. Visa šī lieta sacēla muzejā tādu troksni, ka nevarēju par to neuzzināt. Taču izmisumā es tāpēc nekrītu, jo šinī laikā dokumenta atšifrēšana pie mums jau gāja uz beigām. Jūs nevarējāt mūs apsteigt. Turklāt bez jums neviens tur nepavirzīsies ne par soli uz priekšu.

—    Jā, taisnība gan, — Vojnars apstiprināja. Tagad viņš nolēma uzdot vēl vienu riskantu jautājumu. — Vai zināt, kas vēl mani interesē? Kā izriet no dzirdētā par jūsu personu, jūs pārvaldāt daudzas filiāles un veselu štābu cilvēku. Gribētos zināt — cik jūsu sabiedroto darbojas profesora Sujimas izrakumu bāzē?

Ramzess pasmaidīja.

—    Te nu jūsu ziņkārei durvis aizcērtas. Sāda rakstura ziņas atklāt es neesmu paradis.

—    Lūdzu, atvainojiet, — arī pasmaidīdams teica Vojnars. — Pavaicāju tāpat vien. Tagad visa šī lieta ir tādā stadijā, ka šai informācijai manā situācijā vairs nav nozīmes.

Ramzess klusēja, paskatījās pulkstenī. Varētu domāt, ka viņš gaida kādu ierodamies vai arī kādu signālu no ārpuses. Sekundes skrēja, katra nākamā rosināja Voj- narā jaunu domu. Lai apvaldītu pieaugošo satraukumu, viņš žņaudza rokas dūrēs, līdz pirksti kļuva balti. Velns parāvis, ir gan situācija: tepat pretī sēž varens dūzis, nevis kaut kāds tur Varšavas veikala kases naudas piesavinātājs vai afērists rūpniecības sfērā, kurš pūlas saraust līdzekļus mašīnai. Zelta Ramzess. Nenotveramais ganga šefs, kurš kontrolē visas senlietu tirdzniecības operācijas, bez kura ziņas nenorit narkotisko vielu kontrabanda un valūtas mahinācijas, kura rīcībā ir pasakainas summas… Pie velnu velna, kas noticis ar Viļgu? Vai drīkst laist garām izdevību, kad Ramzess ir rokas pastiepienā? Varbūt riskēt? Negaidīti nosist viņu no kājām, kaktā mētājas virves saišķis. Apmetņa krokās viņam, bez šaubām, paslēpts ierocis, bet ar to tiktu galā. Sasiet un gaidīt ierodamies Viļgu ar Abdelu Kaderu Hanzu… Bet ja nu viņi aizkavējas? Ramzesam līdzi noteikti ir stipra apsardze. Gaida kaut kur otrpus durvīm. Painteresēsies, kāpēc nav dzirdama bosa balss. Nē, tas neder …

Ramzess atkal palūkojās pulkstenī.

■— Par nožēlu, mans brīvais laiks iet uz beigām. Pēc brītiņa mums būs jāatsveicinās. A, pie reizes gribu pavaicāt: kā jums patika «Sfinksas» programma? Tīri jauks lokāls.

—    Man šāds priekšnesums bija gluži kas jauns, eksotisks. Katrā ziņā redzēt ir vērts. Izmantojot iespēju, gribu jums pateikties par dāvanu. Cigaretes bija lieliskas, bet duncītis īsts mākslas darbs. Jūs sēdējāt kaut kur tuvumā?

—    Jā, turpat blakus Abdelam Kaderam Hanzam. Amizants resnltis. Pēdējā laikā kļuvis drusku nepieklājīgs. Lai viņu sodītu, atsaukšu no viņa Fatimu.

No ārpuses ieplūda skaņas, it kā pirksti bungotu pa tamburīnu, arī pieklusinātas balsis. Zelta Ramzess piecēlās.

—    Man laiks iet, — viņš sacīja. — Saskaņā ar mūsu norunu rīt, tikko sakrēslos, jūs būsiet brīvs. Vēlu panākumus jūsu dzimtajā teritorijā. Jums izbeigušās cigaretes, lūdzu, ņemiet manējās. Kopā ar iepakojumu — piemiņai no sastapšanās ar Zelta Ramzesu, — viņš norādīja uz etviju. — Visu labu, jo vārdi «uz redzēšanos» mūsu situācijā skanētu neīsti.

Pēc brīža Vojnars palika viens. Ārpusē noklaudzēja durvis, kas savienoja ar ielu. Kāds izgāja no pagalma vai arī bija ienācis. Mokošās gaidās aizritēja minūte pēc minūtes. Viļgas joprojām nebija. Piepeši pagalmā kļuva dzirdama skaļa saruna. Tērzēja vairāki; Vojnars šķitās saklausījis pazīstamu balsi. Viņš piestūma ķebli pie sienas, paraudzījās pa aizrestoto lodziņu. Priekšā pletās plašs pagalms. Vidū augšup šļācās trīsdaļīga strūklaka, dāsni aprasinādama puķu dobi ap to. Pagalma pretējā stūrī atradās iegarena vienstāva ēka ar tālu uz priekšu izbīdītu pārkāri, ko balstīja daudzas kolonni- ņas. Starp tām nelielā attālumā cita no citas karājās mākslinieciski izveidotas metāla laternas. Laternu gaismā Vojnars saskatīja četrus arābus un viņu vidū — sagādnieku Mustafu. Te uzreiz Vojnars ciešāk apžņau- dza restojuma spraišļus: piektais cilvēks šinī bariņā bija Radoņs.

Brīdi Vojnars aizmiedza acis. Nē, tā nebija vīzija. Pēc Radoņa izturēšanās viņš tagad centās izdibināt, kādas ir arheologa attiecības ar sarunu biedriem. Vērojis vairākas minūtes, Vojnars secināja: minējums, ka Radoņs atvests šurp ar varu, ir galīgi aplams. Arheologs izturējās mierīgi, kūpināja pīpi, un, kad Mustafa, viņam kaut ko stāstīdams, pastiepa roku pret ēku, kurā atradās Vojnars, Radoņs skaļi iesmējās un pasita viņam pa plecu.

Tagad savukārt Vojnars mēģināja sazīmēt, vai tērzētāju vidū ir ari Zelta Ramzess. Viss bija veltīgi, jo divi no arābiem stāvēja ar muguru pret viņu un līdz zemei garie burnusi neļāva to noskaidrot. Brīdi vēl saruna turpinājās, tad visi devās dziļāk pagalmā un nozuda no redzesloka.

Vojnars nolēca uz grīdas, saspieda rokām deniņus, vairākkārt pārstaigāja kameru.

— Nē, nevar būt, — viņš noteica un smagi atslīga uz ķebļa. — Tātad viņiem visiem — Kaņam, Viļgam un pārējiem — bijusi taisnība?… Tas tak ir pretrunā ar jebkuru loģiku, kas balstīta uz faktiem. Kauč velns visu rāvis! Viļga triumfēs. Kā es varēju tik aplam kļūdīties? Ko lai iesāk? — viņš nokāvās ar domām. — Tas galīgi maina visu situāciju.

Kaut kur no pagalma dziļuma, bet varbūt no kai- miņnama dārza atskanēja apslāpēts sāpju kliedziens. Vojnars saspringti ausījās, taču turpmākajās minūtēs nekas nebija dzirdams, vienīgi suņa rejas uz ielas. Pēkšņi klusumu atkal pāršķēla šaušalīgs kliedziens. Šoreiz kliedza sieviete. Kliedziens atkārtojās vienreiz, otrreiz, un atkal iestājās klusums.

Vojnars sāka riņķot pa kameru, prātodams, ko lai iesāk.

Viņam par katru cenu jāizkļūst ārā no šejienes. Šonakt viņi uzsāks izlaupīšanu. Bet kurā vietā? Jātiek ārā un telefoniski jāsazinās ar Doļinski. Viņš taču droši vien visu laiku, kamēr Radoņs atšifrēja papirusu, bijis turpat blakām. Šis tas no tā taču būs iespiedies viņam atmiņā. Nav nekāds profāns, viņu apvest ap stūri nav tik viegli.

Vojnars nopētīja masīvās durvis. Kā lai dabū vaļā? Pārlaida skatienu kamerai. Tikai ķebļi, galds un kaktā nomestas virves, nekā cita. Bet varbūt?.,. Nākamajā mirklī viņš jau bija izlēmis.

Ārpusē šurpu turpu staigājošais sargs pēkšņi sadzirdēja kamerā tādus kā gārdzienus. Sargs pavēra durvis. Šausmās viņš ieraudzīja, ka viņa gādībai uzticētais cilvēks karājas virvē, kas piesieta pie loga restēm. Seja viņam bija sarkana, uz lūpām putas, kurpju purngali tik tikko skāra grīdu.

Arābs ar divreizēju svilpienu izziņoja trauksmi, tad iedrāzās kamerā. Saķēra Vojnaru ap vidu, pacēla uz augšu, paslējās pretī cilpai. Tanī pašā mirklī viņš dabūja pamatīga belzienu pa žokli, pastreipuloja atpakaļ un bezsamaņā nogāzās uz grīdas.

Durvis stāvēja vaļā, Vojnars ar lēcienu bija pie tām, taču ceļā aizstājās divi sargi. Pirms viņš paguva atkāpties, tie metās virsū. Džudo māka jau krietni sen nebija Vojnaram pakalpojusi tā kā šodien. Trāpīgiem sitieniem viņš gāza pretiniekus no kājām, atsvabinājās no ciešajiem tvērieniem, meta tos pār plecu, Drīz vien abi, locīdamies aiz sāpēm, gulēja uz grīdas, taču tagad atguvās pirmais uzbrucējs un sāka slieties kājās. Situācija negaidot pasliktinājās, jo kamerā iebrāzās vēl viens sardzes vīrs. Vojnars negaidīja, līdz arābs uzbruks. Vojnars pielēca šim klāt, cauri galvas apsegam sagrāba aiz matiem, parāva galvu uz leju, paslēja celi uz augšu. Arābs iekaucās sāpēs, no pārsistā deguna pašķīda asinis, tad sekoja belziens pa vēderu, un pēdējais uzbrucējs nostiepās uz grīdas. Durvis stāvēja vaļā, taču no ārpuses kāds skrēja šurp. Vojnars paķēra ķebli un gāzās pretī izejai. Uz augšējā pakāpiena, turēdams saitē KuJu, stāvēja Vilga.

Brīdi vēlāk abi jau sēja kopā uz grīdas gulošos arābus. Piekaustītie ij nedomāja tālāk pretoties, tāpat arī neprotestēja, kad bāza ciet mutes. Vēl dažas minūtes — un Vojnars ar Viļgu bija uz ielas. Viņi noskrēja garām vairākām šķērsielām, pēdīgi apstājās, lai atvilktu elpu. Viļga apsēdās uz ietves un notrausa sviedrus no pieres.

—     Kā redzu, diskusija par iespējamo sadarbību ar tevi noritējusi visai vētraini. Tu piedauzīji ļaudis, izturējies pret viņiem nelaipni, kādēļ?

—     Nepūlies nu būt asprātīgs, — Vojnars attrauca un piesēdās līdzās. — Saki labāk — kāpēc tu nokavēji un kur ir policija?

—     Nekādi nevarēju šurp attikt. Gabaliņu no šejienes iela bija nobārstīta ar kaut kādu draņķi, iespējams, ar nolūku. Kūja ik pa brīžam pazaudēja pēdas. Kad beidzot sasniedza mērķi, es nodomāju: kamēr izkulšos no šejienes un atgriezīšos ar policiju, velns zina, cik daudz laika paies. Tāpēc atmetu ar roku un uzreiz gāzos šurp. Pāri žogam uz jumtu, Kuļu uzvilku augšā aiz saites. Laikam tak pareizi izdarīju, ko?

Vojnars neatbildēja. Pēc brītiņa viņš ierunājās:

—    Vai zini, kas ar šiem bija kopā?

—    Kas?

—    Doktors Radoņs.

—    O?! Tātad viņš tik ļoti steidzās uz šejieni.

—    Tu zināji, ka viņš brauc uz Kairu?

—    Jā, viņš teica, ka pilsētā kārtojamas svarīgas darīšanas un viņš ļoti steidzoties. Bet dabūji gan pamatīgu belzienu, — Viļga iesmējās. — Laikam jau smagi pārdzīvoji, kad beidzot pārliecinājies, ka aitas ādā ieslē- pies vilks.

—    Lai nu paliek pārdzīvojumi, — Vojnars pārtrauca Viļgu. — Esam apšmaukti, par to nav šaubu. Turklāt es uzzināju, ka šonakt viņi taisās pievākt bagātības. To nedrīkst pieļaut, bet kur lai viņus meklē? Vai papiruss atšifrēts līdz galam? Varbūt tu ko zini?

—    Papirusu pabeidza tulkot drīz pēc tavas aizbraukšanas. Tūlīt pēc tam Radoņs aizbrauca, bet es aizgāju iztaujāt Doļinski, vai beigu beigās viņi uzzinājuši, kur meklējama tā sasodītā bagātība. Izrādījās, ka šo jautājumu noskaidrot bijis visgrūtāk. Jo pirmie bojātie teksta hieroglifi tieši apzīmējuši slēpni. Precīzu tā atrašanās vietu vajadzēja norādīt ēnai, kas krīt taisni pusnaktī pilnmēness naktī. Un tur jau bija tas āķis, ka nevarēja izlasīt, no kāda objekta tai ēnai jābūt.

—    Tālāk?

—    Beidzot tomēr atšifrējuši. Ēnas smaile, ko met Džesera piramīda Sakārā, norāda vietu, kur meklē-' jama ieeja bagātību krātuvē.

—     Vai tu tici šai versijai? Pats sacīji, ka Radons var pabāzt mums nepatiesus datus, lai aizvilinātu mūs no īstā ceļa.

—    Domāju, ka šī versija ir paliesa. Pašus svarīgākos trūkstošos vārdus «Džesera piramīda» Doļinskis ar Ra- doņu atšifrēja kopīgi.

Vojnars pielēca kājās.

—    Tātad viss vēl nav zudis. Ir pilnmēness nakts, un līdz pusnaktij atlikusi stunda.

—    Vai šonakt ir pilns mēness? Man šķita, ka rīt.

—    Šonakt, esmu pārliecināts. Starp citu, taisni šonakt viņi dodas savā ekspedīcijā.

—    A, klau, ko man vēl teica Doļinskis, — Viļga atcerējās. — Papirusa beigas nav iespējams restaurēt, jo tā vieta izbirzusi. Kā šķiet, tur bijušas pamācības, kā izvairīties no pazemes ejās izliktajiem slazdiem. Tie tur iepkoti gadījumam, ja ierastos nelūgti ciemiņi.

—    Neko darīt, ievērosim piesardzību.

—    Kā rīkosimies?

—    Mums pēc iespējas ātrāk jānokļūst policijas prefektūrā, tur uzzināsim, kur ir Abdels Kaders. Paziņosim viņam visus faktus un dosimies kopīgi uz Sakāruv

Abi atkal metās skriet pa līkloču ieliņām, pēdīgi uz pirmās lielākās ielas krustojuma dabūja taksometru. Pēc dažām minūtēm bija jau policijas prefektūrā. Viļga ar suni palika lejā, Vojnars uzsteidzās otrajā stāvā, kur uzrādīja dienesta apliecību dežurējošam virsniekam un lūdza nekavējoši viņu savienot ar Abdelu Kaderu. Atbilde skanēja, tas nesagādāšot nekādas grūtības, jo šefs atstājis adresi, kur meklējams. Drīz vien Vojnars dabūja telefonisku savienojumu ar «Sfinksu». Saruna bija īsa. Uzzinājis, ka Vojnars ticis uz pēdām Zelta Ramzesam un ka operāciju nepieciešams uzsākt nekavējoši, Abdels Kaders atbildēja ar vienu īsu teikumu:

—    Gaidiet, tūlīt būšu.

Abdels Kaders vārdu turēja. Tikko Vojnars bi ja beidzis smēķēt virsnieka piedāvāto cigareti, uz kāpnēm nodimdēja priekšnieka smagie, ašie soļi. Tūdaļ pat abi iegāja kabinetā.

Vojnara informāciju Kaders noklausījās dziļi koncentrējies, nepārtrauca, neiestarpināja papildu jautājumus. Kolīdz Vojnars bija beidzis, Kaders paķēra telefona klausuli. Sekoja īsi, lietišķi rīkojumi:

—     Piebraukt manu mašīnu. Pēc desmit minūtēm lai būtu klāt trīs smagās mašīnas pilnā sastāvā un bru- . ņojumā, Nodrošināt nepārtrauktus sakarus ar radio- vāģi, kas brauks ar mani. — Pēc brītiņa Kaders ieskrēja blakusistabā, tūlīt atgriezās, izņēma no rakstāmgalda atvilktnes revolveri, iedeva Vojnaram. — Ņemiet, var noderēt. Man ir otrs. — Viņš atkal paķēra klausuli, deva papildu rīkojumus.

Bezgala ieinteresēts Vojnars nolūkojās dūšīgajā, tumīgajā vīrā, kas bija pārvērties līdz nepazīšanai. Dažos mirkļos bez pēdām bija pagaisis kontemplatīvais ap- cerīgums, snaudulīgais laiskums. Tagad viņa priekšā bija darbīgs cilvēks, uzlādēts ar dēmonisku enerģiju, rīcības alkatīgs.

«Viņš ir sarosījies līdzīgi tīršķirnes auļotājam, kas sajutis uz muguras seglus,» nodomāja Vojnars, vēro-v dams Kadera darbošanos.

Abdels Kaders izveicīgi apgāja apkārt platajam klubkrēslam, nostājās pretī Vojnaram.

—    Cerēsim, dārgais kolēģi, ka šoreiz mums viņš neizspruks. Stundiņa situsi. Man viņa lietā sakrājušies šitā-ā-di dokumentu kalni. Antīki priekšmeti, valūta, narkotikas, kā tik visa tur nav — apjukt var.

Iešķindējās telefona zvans, Kaders žigli pacēla klausuli.

—    Jā, labi. — Uzlūkoja Vojnaru. — Braucam, kap- tein, viss gatavs.

Viņi noskrēja lejā, kur jau gaidīja Viļga. Vojnars paskatījās pulkstenī. Bija 23.40.

Sie apsteigs mūs, viņš nodomāja. Bet varbūt tā arī labāk. Neko daudz pa šo laiku viņi nepagūs, bet apakš zemes būs vieglāk notverami.

Durvju priekšā gar ietvi gaidīja automašīnas. Radio- vāģis, liela vaļēja mašīna un trīs smagās ar policistiem. Viņi iekāpa Abdela Kadera mašīnā. Pēc dažām minūtēm bija jau Nīlas otrā krastā. Mēnesnīcā rēgaini vizēdamas, garām aizslīdēja trīs piramīdas. Vojnars nolūkojās uz milzenīgajiem gigantiem un nodomāja, redz nu, viņš tuvojas sava ceļojuma mērķim. Viņš cerēja, ka viss beigsies veiksmīgi. Ar tādu cilvēku sastāvu kā šis paspēlēt nav iespējams. Radoņs… Jā, te nu viņš izgāzās. Taču vienlaikus viņš apzinājās, ka personiskajā jomā arī nebūs zaudētājs. Ticēja, ka Eva būs viņa. Pašreizējā distance viņu starpā — tas ir tikai, laika jautājums.

Vojnars pieskārās pie pleca Viļgam, kas sēdēja priekšā.

—    Ir kādas ziņas no slimnīcas? Kā jūtas Kovaļskis?

—    Zvanīja Eva. Teica, ka stipri labāk. Kāds anonīmi atsūtījis uz slimnīcu grūti dabūjamu vakcīnu. Tas Kovaļski stutē kājās. Eva joprojām dežurē pie viņa.

Nav vis samelojis, Vojnars atzinīgi nodomāja par Zelta Ramzesu.

Viņi tuvojās Sakārai. Tālumā līdzīgi tumšam milzenim pāri aizgājēju pilsētai slējās Džesera kāpņveida piramīda. Abdels Kaders apstādināja mašīnu kolonnu. Deva virsniekam pavēli aplenkt visu teritoriju, ko sedz piramīdas ēna. Tagad visi devās uz priekšu kājām. Vojnars ar Viļgu turējās blakām Abdelam Kaderam kopā ar diviem virsniekiem, kuri sekoja priekšniekam, viņi bija vienības avangards. Ievērodami vislielāko piesardzību, viņi nokļuva līdz piramīdai. Piramīdas mestā ēna aizstiepās pāri pussagruvušai mūra sētai un izbeidzās pie tuvinās svētnīcas sienaaC

Vojnars pārlaida skatienu apkārtnei. Pavisam nesen viņš te bija kopā ar Evu. Abi stāvēja uz šīs mazās svētnīcas kāpnēm. Toreiz viņš pat neiedomājās, ka atrodas par soļa tiesu no vietas, ko Nofretete norādījusi saviem Jaudīm. Šeit viņa bija likusi noslēpt dārgumus. Piepeši Vojnaram šķita, ka starp svētnīcas kolonnām kaut kas sakustējies. Viņš saķēra Vilgu aiz rokas.

—     Skaties tur, uz kolonnām. Laikam kāds stāv. Varbūt viņu postenis?

Viļga apstiprināja ar galvas mājienu.

—    Jā, divi. Otrs sēž uz kāpnēm. Viņi ir baltā, tāpēc tik grūti viņus…

Blakām apstājās Abdels Kaders. Arī viņš bija pamanījis baltos stāvus. Pamāja saviem vīriem, taču Vojnars apturēja viņu ar noraidošu rokas kustību. Aši noāva kurpes, to pašu likdams darīt Vijgam, parāva viņu sev līdzi.

Abi pakāpās atpakaļ, sāka apiet svētnīcu no otras puses. Pēc dažām minūtēm nonāca zem kolonādes. Atbalstījies ar muguru pret vidējo kolonnu, nekustīgi kā statuja stāvēja spēcīgi noaudzis arābs. Slīdēdams uz pirkstgaliem, Vojnars zagās aizvien tuvāk, vēl solis — un jau stāvēja arābam aiz muguras. Sagrāba arābu aiz rikles, līdz tas nostiepās gar zemi. Tanī pašā mirklī Vi]ga uzgāzās uz kāpnēm sēdošajam sargam. Negaidītais uzbrukums arābus tik Joti pārsteidza, ka viņi nepaguva ne iepīkstēties. No piramīdas puses šurp jau skrēja Abdela Kadera ļaudis, pieņēma sagūstītos un aizveda uz smagajām automašīnām.

Tagad visi panācās tuvāk. Piramīdas ēna beidzās viena metra atstatumā no svētnīcas sānsienas. Te slējās sāņus atraustu smilšu valnis, blakām nomestas mētājās dažas lāpstas un lauznis. Atrakuma dzijumā melnēja liels kvadrātisks caurums, atslieta pret sienu, stāvēja tāda paša izmēra akmens plātne.

Abdels Kaders deva tālākos rīkojumus. Atsaukti tika Jaudis, kuri bija ielenkuši piramīdu, tagad viņi nostājās postenī visapkārt svētnīcai.

—    Lai ne pele no šejienes neizspruktu, — Kaders piekodināja policistiem. — Piecpadsmit cilvēki nāks man līdzi. — Viņš uzrunāja Vojnaru un Viļgu: — Kāpsim lejā, kungi.

Cits pakaļ citam vīri gāja pie bedres, lejup veda kādi piecpadsmit, divdesmit akmens kāpieni. Viņi nokļuva šaurā gaitenī ar augstiem griestiem. Sienas bija no masīviem akmens blokiem. Ieročus turēdami gatavībā, visi piesardzīgi virzījās uz priekšu, ceļu rādīja aptumšotas baterijas. Viļga nebija šķīries no suņa. Kuļa soļoja viņam cieši līdzās, spicēja ausis, ošņāja sienas.

Priekšā ejošie apstājās. Varēja sadzirdēt satrauktas valodas pieklusinātās balsīs. Klāt pienāca pārējie. Pirmie ar izteiksmīgu rokas kustību rādīja uz grīdu. Grīdas vidū rēgojās caurums — kvadrātiska akmens plātne karājās stateniski lejup, turēdamās divās stiprās virās. Visi sadrūzmējās ap bedri, pavērsa elektrisko bateriju gaismu dziļuma tumsā. No piltuvveidīgās bedres dzelmes pretī stiepās asi nosmailināts miets. Smailes caururbtas, mietā ļengani karājās vīrieša miesas. Asinīm noplūdis, tas neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes,

—    Palīdzēt viņam nevaram, — Kaders nomurmināja. — Ejam. — Bija nogājuši varbūt pārdesmit soļus, kad jau atkal viņus apstādināja šaušalīga aina. Uz koridora grīdas zem akmens klona asiņu palti gulēja vēl viens vīrietis. Bloka milzīgais svars bija upuri burtiski sašķaidījis. Kāds pacēla roku pret griestiem — tur tieši trūka akmens bluķa, kas tagad gulēja te lejā. Pa gaiteni ejošā cilvēka svars, jādomā bija iedarbinājis zem grīdas apslēpto mehānismu, kas savukārt palaida vaļā turekli, kurš līdz tam bija saturējis smago akmeni griestos.

—    Mūsu laime, ka viņi ieradās še pirmie, — Vojnars izdzirdēja Viļgas čukstu. — Tādējādi pašķīra mums ceļu. Tieši šo lamatu izvietojumu nekādi nevarēja noskaidrot, tanī vietā papiruss bija galīgi sadēdē- jis. Vajadzēja būt trim lamatām, laikam jau uzdursi- mies vēl vienam upurim.

Tā arī notika. Arī še bija darbojies zem grīdas apslēpts mehānisms. Koridora līkumā viņi uzdūrās šķēpa cauršķeltam ķermenim. Nāvējošais ierocis šeit bija ka- tapultēts no neliela, sienā dziļi izdobta cauruma. Vīri atvilka malā šķēpa nogalēto, gāja tālāk. Elpot bija jo brīdi jo grūtāk, ar katru soli gaiss kļuva karstāks un sausāks.

Koridora dziļumā tumsa kļuva blāvāka. Iztālēm plūda cilvēku balsis. Viņi nogāja vēl pārdesmit soļu, apstājās gaiteņa galā. Priekšā pletās plaša zāle zemiem griestiem. Vidusdaļā tos balstīja divas varenas kolonnas. Sienas turekļos iesprausto triju darvas lāpu plandīgajā gaismā viņi saskatīja vairākus cilvēkus. Tie līkāja starp milzenīgām lādēm, skulptūrām un neredzētu izmēru māla traukiem. Vojnars saskaitīja desmit cilvēkus. Pēkšņi telpu pāršķēla brīdinājuma kliedziens. Cilvēki zālē ieraudzīja gaitenī stāvošos.

Vienā acumirklī pazemes ala izrādījās tukša. Zelta Ramzesa ļaudis bija nozuduši aiz lādēm un skulptūrām. Lāpu šaudīgā gaisma rāpuļoja pa sienām, mezdama šūpīgas ēnas, izraudama no tumsas akmens tēlus.

Ložmetējiem apbruņotie policisti izveicīgi ieņēma pozīcijas. Vojnars pasvērās uz priekšu, un tūdaļ arī bīstami tuvu automāta kārta atšķēla akmens statujai roku. Dobja atbalss daudzkārtīgi atkārtoja spalgos šāvienu blīkšķus.

Abdels Kaders rīkles balsī nobļāva komandu, policisti atklāja uguni. Šāvienu aizsegā viņi virzījās uz priekšu. Ramzesa ļaudis atbildēja ar šāvieniem. No skulptūrām un balsta kolonnām gāzās atlūzu gabali. Viļgam līdzās blakusejošais policists kādā brīdī smagi nošļuka zemē.

Taču Abdela Kadera pārspēks bija acīm redzams. Pietika dažu minūšu, lai laupītāji aptvertu, ka turpmākā pretošanās ir bezjēdzīga.

Virs lādēm sāka slieties augšup paceltas rokas, Ramzesa ļaudis cits pēc cita nāca ārā no savām slēptuvēm.

Kaders pavēlēja pārtraukt apšaudi. Bandītus sapulcināja pie sienas, tagad tie rindā sēdēja cils pie cita aiz pakauša aizliktām rokām. Pēkšņi Viļga saķēra Vojnaru aiz pleca.

—    Skat, skat! Mustafa un viņa neredzīgais draugs! Redzi?!

—    Jā, aizmirsu tev pateikt, ka Mustafa tur bija kopā ar Radoņu. To otru es nemanīju.

Turpat tuvumā stāvošais Kaders noprata, ka šo divu sejas Vojnaram nav svešas.

—    Jūs viņus pazīstat? — viņš vaicāja.

—    Jā, tas ir Mustafa el Hakims, par kuru pēc mana lūguma jūs likāt ievākt informāciju, bet tas otrs ir simulants, tēlo aklu. Viņa grozā bija kobras, un viņš tās ielaida barakā.

—           O, man labpatīk redzēt šādus putniņus savā būrītī, — Kaders pasmaidīja. — Ar viņiem mēs patērzēsim vēlāk, patlaban es gribu iepazīties tuvāk ar šo izmeklēto sabiedrību. — To sacījis, Kaders nogāja garām zemē sēdošo rindai vienreiz, pēc tam otrreiz, tad apstājās iepretī malā sēdošajam arābam. — Saki man, mazulīt, — viņš jautāja, — kurš no ši^m daiļajiem zēniņiem saucas Zelta Ramzess?

—           Siten viņa nav, — arābs atbildēja bez vilcināšanās. — Šitādiem darbiņiem viņam ir cilvēki. Kālab viņam pašam būtu jālien briesmās?

Kaders pagriezās pret Vojnaru.

—    Vai jūs starp šiem sazīmētu Ramzesu?

—           Viņam bija lielas, tumšas brilles, tagad es varētu kļūdīties. Kaut gan… vienu mirklīti, nupat atcerējos — uz labās rokas rādītājpirksta viņam ir rēta.

Viņi vērīgi aplūkoja arābu rokas. Ne uz vienas no tām rētas nebija. Abdels Kaders nešpetni nolamājās.

—           Atkal izsprucis! Nu nekas, gan es no viņa svītas izspiedīšu, kur tas draņķis meklējams.

Viļga tostarp piegāja klāt Mustafam.

—           Piecelies un runā, kur ir Radoņs. Te es viņu neredzu.

Mustafa uzslējās kājās, taču atbildēt neko neatbildēja.

—           Nu-u, — Viļga saņēma arābu aiz zoda, un šī kustība nevēstīja neko labu. — Es gaidu… Skaitu: viens, divi…

—           Neesmu viņam aukle, lai zinātu, kur šis staigā apkārt, — Mustafa noburkšķēja, vairīdamies no Viļ- gas skatiena. — Rītā agri izbraucu no apmetnes un vairs viņu neredzēju.

—           Ak tā tu saki? Ieteicu tev runāt patiesību, ja ne — dārgi tas tev var maksāt.

—           Neesmu viņu redzējis, bet. uz draudiem man nospļauties, — augstprātīgi atbildēja Mustafa.

Viļga kļuva sarkans, saķēra Mustafu pie rīkles, sapurināja.

•— Paklau, tu, maitas gabals, domā, es nezinu, ka šovakar bijāt kopā? Ka tu biji ar viņu tanī pašā mājā, kur tika ieslodzīts Vojnars?

Pēc šiem vārdiem Mustafa tālāko liegšanos atzina par veltīgu.

—      Viņš ir turpat, kur bija. Uz šejieni atbraucām bez 'iņa, — Mustafa atbildēja un uzgrieza Viļgam muguru.

—    Lai tavi dievi apžēlojas par tevi, ja sameloji! — Viļga uzblieza ar roku viņam pa muguru. — Tūlīt brauksim turp un paņemsim tevi līdzi. Pārliecināsimies, vai runāji patiesību.

—    Visus sagūstītos uz augšu! — uzsauca turpat netālu stāvošais Abdels Kaders. — Sasēdināt smagajās mašīnās un sargāt kā savu acu gaismu! Adu pār acīm novilkšu, ja kaut viens izspruks! Marš! Marš!

Tagad viņi varēja netraucēti aplūkot zāli, kurā cilvēks bija spēris kāju pirmoreiz pēc vairākiem tūkstošiem gadu. Laukumu starp kolonnām aizpildīja milzīga izmēra bareljefs. Tanī bija attēloti valdnieks un valdniece sēžam tronī viens pretī otram. Valdnieku pāris uz ceļiem turēja savus bērnus. Virs viņiem bija saules disks — dieva Atona simbols. No diska lejup tiecās deviņpadsmit stari ar cilvēka plaukstas atveidiem galos.

Apakšā zem bareljefa rindās stāvēja zelta stieņiem piekrautas lādes, skaitā ap divdesmit. Apkārt tām bija izvietotas amforas, svečturi, paplātes, bļodas un skulptūras — viss no tīra zelta. Atstatus stāvošas milzīgas māla krūkas bija pilnas rokassprādzēm, gredzeniem, diadēmām un dārgakmeņiem neticamā daudzumā, kam vajadzēja palīdzēt pēcnācējiem gāzt Amenhotepa IV nīstos priesterus, Ēģiptes daudzās dievības un reizē ar veco kārtību no jauna godā celt vienīgā dieva Atona kultu.

«Cik grūti cilvēkam kaut ko paredzēt, plānot,» nodomāja Vojnars, noraudzīdamies Nofretetes skaistajā, smaidīgajā vaigā. «Kas gan ir cilvēka plāni un nodomi salīdzinājumā ar vēstures pavērsieniem laika ritumā. Nav vairs pie varas priesteri, nevalda toreizējie dievi, un arī tavu dievu neatsauks atpakaļ nekādas pasaules bagātības. Tomēr neaizmirstībā nenogrimsi nedz tu pati, nedz tavs vīrs, kas cīnījies pret priesteriem jaunas patiesības vārdā. Un tas taču laikam ir galvenais? Tātad tu neesi zaudējusi, daiļā Nofretete…»

Kāds smagi noelsās.

Blakām stāvēja Abdels Kaders, rūtainā mutautā slaucīdams sarkano, apsvīdušo seju.

—           Sezams, īstens Sezams, ko? — viņš runāja, pogādams vaļā krekla apkaklīti. — Un, ko domājies, tikpat kā kļuva par Zelta Ramzesa īpašumu. Lielā mērā tas ir jūsu nopelns, — Kaders paspieda Vojnara elkoni. — Varat justies lepns un esiet drošs, jūsu veikums netiks aizmirsts.

Pēkšņi satumsa: degošās lāpas no zāles nesa koridorā.

—           Šodienai emociju gana. Ejam ārā no šīs pirt3, — Abdels Kaders apsviedās uz papēža.

—           Man gribētos, lai jūs dotos kopā ar mums uz to vietu, kur biju ieslodzīts. Tur it kā atrodoties kāds no mūsu grupas. Tas ir viens no Zelta Ramzesa mitekļiem. Varbūt nejaušībai labpatiks, ka uzskriesim tur virsū arī viņam.

Abdels Kaders steidzīgi piekrita.

Pie ieejas dārgumu krātuvē atstāja labi apbruņotu apsardzes vienību. Pārējie pēc laiciņa devās atpakaļceļā. Līdzās šoferim sēdēja Mustafa roku dzelžos. Ka- dera limuzīnam zināmā atstatumā sekoja smagā mašīna ar desmit, piecpadsmit policistiem.

Austrumos debess sāka balgot. Spēkā pieņēmās vēja pūsmas, uzsizdamas gaisā putekļu vālus.

—    Jau atkal hamsins, — Kaders nopūtās.

Drīz vien viņi iebrauca Kairas šauro, līkumoto ieliņu kvartālā. Mustafa rādīja šoferim ceļu. Beidzot viņi pieturēja pie mājas, uz kuras sienas rēgojās ar ogli uzzīmēts ūsaina kaķa portrets.

Visi izkāpa no limuzīna. Kaders nospieda durvju rokturi. Durvis bija ciet.

—          Man kabatā ir atslēga, — Mustafa ieminējās un pacēla roku dzelžos ieslēgtās rokas.

Kaders pamāja policistiem.

—           Seši lai paliek šeit. Nobloķēt ielas galu, nevienu nelaist. Pārējie ies ar mani. Ieročus turēt gatavībā.

Viņi iegāja pagalmā. Vojnars parādīja lodziņu uz kameru, kurā bija sēdējis ieslodzīts pirms pāris stundām.

—           Lūdzu, aizsūtiet kādu uz turieni. Vajag atsvabināt dažus sasietus Ramzesa ļaudis.

Iedams pa priekšu, Mustafa rādīja ceļu. Viņi gāja zem pārkares, ko balstīja slaikas kolonniņas. Galerijas galā bija divējas durvis.

—    Sitās pa kreisi, — sacīja Mustafa. — Viņam jābūt tur.

Viņpus durvīm vairāki kāpieni veda lejup. Saules stari šeit vēl neiespīdēja. Uzzibsnīja elektriskās baterijas. To gaismā viņi ieraudzīja uz betona grīdas cilvēku ar seju pret sienu. Rokas un kājas bija savalgo- tas virvēm. Plikās, apkvēpušās pēdas klāja čulgas un drausmīgas apdeguma brūces. Cilvēks ievaidējās, apgriezās uz muguras, samiedza acis, vairīdamies no bateriju gaismas. Vojnars ieraudzīja Radoņa seju — pelēku, izšķobītu sāpēs.

Pirmais viņam klāt pieskrēja Kūja. Suns apošņāja Radoņu, luncināja asti, ņēmās laizīt satūkušās kāju pēdas^ Radoņs vērās cilvēkos nesamanīgu skatienu.

—    Ūdeni, — viņš ievaidējās un atkal aizvēra acis.

Pēc maza laiciņa viņš jau gulēja zālienā līdzās strūklakai, pie kuras remdināja slāpes. Policists aplika cietušā kājām pirmās palīdzības pagaidu apsaitēs. Drīz vien Radoņs sajutās puslīdz ciešami, jaudāja parunāt. Stāstījums bija' sekojošs.

Vakar viņš beidzis atšifrēt papirusu un visus materiālus atdevis Doļinskim glabāšanā, kad Vojnara vārdā ticis aizsaukts uz Kairu. Telefonējis esot viesnīcas «Se- miramīda» portjē. Lieta esot steidzama, kavēties nedrīkstot. Norunātajā vietā Kairā viņu sagaidījis Mustafa. Sacījies aizvest viņu pie Vojnara. Atbraukuši šurp ar taksometru. Pagalmā bijuši vairāki arābi. Visi kopā gaidījuši Vojnaru, kuram kuru katru mirkli-«bijis jāierodas, bet arābi tikmēr viņu izklaidējuši ar sarunām un jokiem. Pēc tam viņu ieveduši kamerā, durvis noslēguši, un tad sācies… Izrādījās, ka runa ir par nesalasāmo vietu papirusā. Viņi nav zinājuši, no kāda objekta krīt ēna, kas apzīmē noeju dārgumu krātuvē. Tātad tās pašas grūtības, ko abi ar Doļinski beidzot bija pārvarējuši.

Radoņs paskaidrojis, ka šo fragmentu ari viņam nav izdevies atšifrēt. Nenoticējuši. Piedāvājuši brangu tiesu no guvuma. Kad arī tad viņš liedzies, sākuši sist un pēdīgi svilināt kāju pēdas. Gaudojis aiz sāpēm, taču iecir- ties. Tad šie sacījuši, ja viņam neesot žēl sevis, tad varbūt vismaz iežēlošoties par Evas Suļimas kājām. Ka droši vien negribēšot pieļaut, lai viņa uz visu mūžu paliek krople. Teikuši, ka Eva atrodas blakus kamerā un ka tūlīt ņemšot viņu priekšā. Divi arābi izgājuši, lai draudus izpildītu. Pēc brīža viņš izdzirdējis šaušalīgu sievietes brēcienu. To pašu, ko bija dzirdējis Vojnars. Tad arābi atgriezušies un jautājuši, vai viņš vēl ilgi spītēšoties. Atbildējis, ka apmānīt viņu ar kaut kādas uzpirktas sievietes brēcieniem neizdosies. Tad viens no arābiem izgājis un pēc brīža atgriezies, nesdams viņam tik labi pazīstamo dzintarā kaklarotu. Tad viņš kapitulējis. Cerējis, ka tādas milzu bagātības viņiem neizdosies noslēpt, lai neatstātu pēdas. Agri vai vēlu viņi nodotu sevi ar kādu nepārdomātu gājienu, un tad jau pavediens aizvestu līdz kamolam. Atstājuši Radoņu te un aizbraukuši. Pirms tam vēl pateikuši, ka Evu Sulimu nogādāšot arheologu apmetnē, bet viņš palikšot šepat, kamēr pārliecināšoties, vai nav viņus maldinājis.

Vojnars pasteidzās nomierināt Radoņu, ka Eva ir pilnīgi vesela un nekas viņai nedraud. Kaklarotu pirms dažām dienām viņai nozaguši. Šobrīd Eva ir slimnīcā un aprūpē Kovajski.

Abdels Kaders lika savam vietniekam aizvest Radoņu uz to pašu slimnīcu. Pēc tam Ramzesa īpašumā tika pārmeklēti kaktu kakti, taču tā arī nevienu neatrada.

Uz apmetni Vojnars ar Viļgu brauca ar Abdela Ka- dera patapināto policijas mašīnu. Viļga uz līdzenas vietas iemiga, gluži kā bērns nolicis galvu Vojnaram uz pleca,. Bija jau pavisam gaišs. Jauna diena sākās ar aizvien spēcīgākām svelmējošā hamsina brāzmām.

Vojnars pievēra aiz pārguruma pietūkušos plakstiņus. Atsauca atmiņā pēdējās diennakts pārdzīvojumus. Domāja par Zelta Ramzesu, par viņa nerimtīgo vajātāju Abdelu Kaderu, visbeidzot, par Radoņu. Vojnars gandarīts nodomāja, ka Radoņs atgriezies līdzšinējā pozīcijā, kādu viņš, Vojnars, arheologam bija paredzējis savā stratēģiskajā cīniņā. Ha, Radoņs atgriezies pat kā varonis. «Tātad viņu tu esi atguvis,» Vojnars prātoja, «toties Evu neglābjami zaudējis. Tas ir skaidrs kā diena… un šeit nu tev laikam nav vairs ko darīt. Ne pa šo, ne pa citu līniju.»

Ceļa grambā mašīna spēji pasvērās uz sāniem. Viļga pamodās.

— Atvaino, — viņš nomurmināja. — Atvaino, ka es tavu lolojumu… visu cienību, — viņš piemetināja tikko sadzirdami un atkal iemiga.

* * ••!<

To pašu pēcpusdienu Vojnars atvadījās no barakas iemītniekiem. Braucienam viņš visu bija jau sagatavojis. Nevarēja tikai saņemties, lai aizbrauktu uz slimnīcu un atvadītos no Evas. Skaidri zināja, ka tagad viņa neatiet ne soli no Radoņa.

—    2ēl, loti žēl, ka jūs, pan redaktor, jau mūs pametat, — Doļinska čivināja. — Mēs esam jums parādā tik daudz pateicības.

—    Jā, jā, patiesi, — Doļinskis piebalsoja. — Būtu bezgala patīkami, ja jūs ari vēlāk kādreiz mūs apciemotu.

Viļga palīdzēja Vojnaram novietot čemodānu ga- zikā,

—    Laimīgu ceļu. Atsūti ziņu no Varšavas, Neaizmirsti.

Mašīna sakustējās, Viļga paskrēja dažus soļus tai līdzās.

—    Labprāt tev aizrakstītu, bet nezinu adresi…

—     Atraksti noteikti, — Vojnars izliecās no mašīnas. .— Adresē šādi: kapteinim Vojnaram, Galvenā milicijas pārvalde. Izmeklēšanas daļa,,.

Viļga pieķērās ar roku mašīnas karosērijai.

—    Ak tu, blēdi!… To es tev nepiedošu! Norēķināsimies kādā Varšavas krogā! Sveiks! Dzīvo vesels!

—    Vesels! Labi daudz arnforu! — Vojnars nosauca, būdams jau gabalā.

Viļga vēl kaut ko sauca, taču vēja pūsmas vārdus aiznesa tuksnesī.

Pēc dažām stundām Vojnars ieņēma vietu lidmašīnā. Pieplaka ar seju pie iluminatora. Pēdējo reizi palūkojās uz tālē aizslīdošajām I-Ieopsa, Heprena un Mike- rina piramīdām. Vēl daži mirkļi, un rieta saulē brūnganie giganti pamazām pārvērtās par tikko saredzamām kaudzītēm, un beidzot arī tās izzuda hamsina dūmakā.

* * *

Kaņa ieradās Vojnara dzīvoklī stundu pēc viņa ierašanās Varšavā. Kad gaTām bija pirmā sajūsma par krāsainajām Kairas skatukarlītēm, sfinksu un piramīdām Gīzā, kā arī Nofretetes statueti uz rakstāmgalda, saruna pievērsās šī tālā ceļojuma iznākumam.

—     Ja tu atminies, — Vojnars uzsāka, — pirms manas aizbraukšanas vismīklainākā visā šinī lietā mums šķita profesora Suļimas zinātniskā līdzstrādnieka Viktora Radoņa loma. Šis jautājums bija jānoskaidro vis pirmām kārtām. Tad, lūk, tagad es pavisam droši varu apgalvot, ka Radoņam ar profesora nāvi — pretēji tavam pieņēmumam — nav nekā kopīga. Tāpat arī viņš nepiesavinājās papirusa oriģinālu, ko profesors bija atradis priestera mūmijas sarkofāgā. Kas vēl? Radoņs ne mazākā mērā nebija saistīts ar ļaudīm, kuri bija ieinteresēti papirusa nolaupīšanā un vēlāk — Nofretetes bagātību piesavināšanā.

—     Tātad brauciens ir attaisnojies. Neviens nevarēs tev pārmest, ka brauci, lai nosauļotos uz piramīdu fona. Bet uz profesora slepkavas pēdām taču laikam neesi ticis?

Mirkli Vojnars minstinājās.

—     Gan jā, gan nē. Netieši es palīdzēju tikt uz pēdām gangam, kas bija aranžējis šo afēru, tāpat arī aizkavēt bagātību izlaupīšanu.

Kaņas vaigs iestarojās.

—    Vecīt! Tie ir kolosāli panākumi! Var teikt, ka plānu esi izpildījis ar uzviju, turklāt ar varen iespaidīgu uzviju.

Vojnars pasmaidīja. . — Zināmā mērā. Taču man neizdevās noskaidrot, kas personiski izzadzis papirusu no profesora dzīvokļa. Tāpat es joprojām nezinu neko sīkāk par apstākļiem, kādos profesors gāja bojā. Un tu, vai uzzināji ko konkrētāk par jaunā Suļimas pašnāvību?

' — Jā, šo jautājumu es izdibināju. Piedevām gribu tevi ^apsveikt: tu trāpīji desmitniekā, pieļaudams iespēju, ka «Narcise» varētu būt tā vieta, kur mēs ti tu uz pēdām cilvēkam, kurš izzaga papirusu. Kaut ko arī par šo lietiņu varēšu tev pavēstīt.

—    Q, tad jau mēs būtu sadabūjuši iztrūkstošo ķēdes locekli! Kā tev taS izdevās?

— Tātad — īsumā. Kā tu atceries, vēl pirms tava brauciena mēs izsecinājām, ka Mihals Suļima bijis hronisks morfīnists. Izdibinājām, ka viņš mēdza iegriezties «Narcisē». Vairākkārt viņš tur bija redzēts kopā ar Valentlno, par kuru tev stāstīju. Pēc tavas aizbraukšanas ņēmu viņu stingrā uzraudzībā. Par sargeņģeli viņam iedalīju Vandu. Tu pazīsti viņu. Jauna, glīta, atjautīga, nekur neatšifrēta.

Viņa sāka apmeklēt «Narcisi». Ar mūsu cilvēku — bārmenes Matildes un viņas māsasmeitas Visjas — aktīvu piepalīdzību Vanda iešmugulējās turienes skaistulīšu pulciņā. Tādas tur nāk vairākas, un par attiecīgu atlīdzību, vislabāk valūtā, viņas apmeklētājiem izdaiļo vakarus. Vanda simulēja, ka aizlaidusies no vecāku mājām, no Sčecinas, ka zubrīšanās skolā noriebusies un viņa grib baudīt dzīvi. Pārējās viņas lēmumu atzina par pareizu un uzņēma savā bariņā. Drīz pēc tam Vanda tām atzinās, ka «baigi iegrābusies» Valentīno. Sāka viņam to visvisādi izrādīt, lipa klāt, centās «atšifrēt». Taču Valentīno izrādījās nejūtīgs pret Vandas lakstošanos, neuzticīgs, piesardzīgs. Vanda turpināja novērošanu iztālēm.

Es no savas puses ievācu informāciju. Viņa vecāki taisa labu biznesu sīkumtirgū. Pats Valentīno strādā gadījuma darbus, nekur neturas ilgi. Pašam atsevišķs dzīvoklis. Maz pelna, daudz tērē. Izsekojot ikvienu viņa soli, pamanīju, ka vienvakar kāds ārzemnieks slepšus nodod viņam saliekamu lietussargu melnā futrālī. Atbraucējs izkāpa no vilciena Marseļa—Varšava. Pēc izskata dienvidnieks — rumānis, itālietis vai arābs. Mūsu aģents paguva viņu nofotografēt. Lietussargu Valentīno aizveda uz dzīvokli. Nākamajā dienā ar mūsu kartotēkas palīdzību noskaidrojām, ka ārzemju džentlmenim ir sakars ar narkotiku kontrabandu, tātad' bija iespējams, ka viņš kādu «sūtījumu» nodevis Valentīno. Vajadzēja izkontrolēt viņa dzīvokli. Vanda joprojām viņu visādi aplidoja, taču Valentīno nevienu no meičām nekad neaicināja pie sevis.

Piegājām viņam no citas puses. «Narcisē» tika noorganizēts kautiņš un gādāts, lai Valentīno pamatīgi aj> strādā. Vanda — kā jau cēlsirdīga un samīlējusies būtne — «glāba» viņu, protams, ar Matildes, piepalīdzību, no agresīvajiem uzbrucējiem, izvezdafria pa sētas durvīm. Piekaustītu viņa aiz^veda Valentīno i^z mājām, un šoreiz viņš neprotestēja, kad ņēmās aprūpēt viņa smagi cietušās miesas. Dāsni apgādāja viņu ar kompresēm un leikoplastiem, bet beigās kādam šķidrumam piejauca krietnu porciju miega zāļu.

Lietussargā, kā bija gaidāms, atradās rezervuāriņš ar kokainu. Skapī Vanda uzgāja slēptuvi, kur glabājās brangs žūksnis dolāru un ampulas ar morfiju. Aiz dīvāna viņa atrada tukšu, viņai nepazīstamu cigarešu paciņu un atgādāja mums. Tieši šī paciņa izrādījās vērtīgs atradums lietas tālākajā risinājumā. Salīdzināju profesora Suļimas dārzā atrasto cigaretes izsmēķi ar uzrakstu uz paciņas. Pēdējie burti bija identiski. Otru izsmēķi, ja atminies, tu paņēmi līdzi.

—    Protams, atminos. Kā izskatījās tā paciņa? Vai uz tās bija kāds zīmējums?

—    Tronis uz piramīdas fona un tronī sēdošs cilvēks. Laikam faraons.

—    Jāaa, — Vojnars gari nostiepa. — Turpini.

—    No šī brīža Valentīno man kaut kādā veidā, iesākumā vēl visai neskaidri, sāka saistīties ne tikai ar jauno Suļimu, bet arī…

—    Tu sāki prātot, vai skaistais Valentīno gadījumā nav devies vizītē pie profesora pa logu? — Vojnars pabeidza kolēģa domu.

—    Nūja. Tad es nolēmu viņu nopratināt. Iegansts bija šķietami saņemtā sūdzība, ka kautiņu «Narcisē» izraisījis viņš. Puisietis ir izturēts, savaldīgs un itin veikli izpiņķerējās no tīkla. Tagad man bija skaidrs, kas viņš par tipu, un es laidu darbā atbilstošas metodes. Nolēmu iemest viņu dziļākā ūdentiņā un paskatīties, kā šis peld. Pajautāju, vai atmiņa viņam laba. Valentīno atbildēja apstiprinoši, tikai brīnījās, kāds tam sakars ar kautiņu. Tad pavaicāju, vai viņš atceras vārdu — Mihals Suļima. Brīdi viņš pavilcinājās ar atbildi, tad pateica, ka reizi vai divas runājis ar viņu «Narcisē».

Es savukārt pajautāju, vai viņš atceras, kādu summu iekasējis no Suļimas par piegādāto morfiju. Viņš bija pārsteigts, tomēr joprojām pašsavaldīgs. Atzina tās par ļaunprātīgām tenkām, ko palaidis kāds no «Narcises» apmeklētājiem.

Tad e3 nolēmu spēlēt uz visu banku. Teicu, ka liegties nav nekādas jēgas, jo mirušā Suļimas papīros atrastas piezīmes, tanīs minētas summas, ko nelaiķis maksājis viņam par morfiju, un blakām figurē viņa vānis. Tas būtu pirmkārt. Otrkārt, ārzemnieks, kurš saņēma no viņa profesoram izzagto papirusu apmaiņā pret narkotikām, pašlaik sēž pie mums aiz drošas atslēgas. Teicu, ka šis tips visā atzinies un darījis mums zināmus pat tādus sīkumus kā šīs te cigaretes, — tobrīd noliku viņam priekšā ar poļu cigaretēm piebāzto un aizlīmēto ārzemju paciņu, — viņš piedāvājis panam Valentīno un viņam tās garšojušas.

Pēc tam pats savā vārdā piemetināja, ka viņš bijis aplam nepiesardzīgs, smēķēdams šīs cigaretes profesora Su|imas dārziņā. Bet, ja jau pīpējis, nevaļadzēja gan mest izsmēķus zemē. Un parādīju viņam cigaretes galu. Kā redzi — kalu dzelzi, kamēr karsta. Beigās pateicu, ka būtu viņam ļoti pateicīgs, ja informēs mani — tāpat vien, gluži vienkārši, lai apmierinātu manu ziņkārību, — cik gramu morfija saiet tai rezervudriņā, kas viņa lietussargā. Zēns sāka «peldēt» visai juceklīgi. Zaudēja pašpārliecinātību, pamazām grima. Tas mani iedrošināja. Izšāvu uz viņu no vissmagākā kalibra. Pavēstīju, ka, pamatojoties uz savāktajiem materiāliem, pret viņu tiks celta apsūdzība par profesora Suļimas nogalināšanu.

—    Kā viņš reaģēja?

—    Pacēla ķepiņas. Paziņoja, ka neko neslēpšot, atzīšoties itin visā, tikai slepkavībā gan lai viņu neapsūdzot, jo neesot vainīgs.

—    Skaisti. Turpini.

—     Pastāstīja, ka ticis iepazīstināts ar kādu ārzemnieku. Vai nu ar grieķi, vai arābu, to viņš skaidri nezina. Tas tips zinājis, ka Valentīno pazīst jauno Suļimu. Ārzemnieks licis priekšā, lai Valentīno ar profesora dēla starpniecību sadabū viņam papirusu, ko arheologs pārvedis no Ēģiptes. A conto izsniedzis Valentīno prāvu avansu dolāros, piedevām porciju narkotiku.

Ar šo indi Valentīno padarīja jauno Suļimu aizvien atkarīgāku no sevis. Visbeidzot viņš piedabūjis Suļimu parādīt tēva atvesto papirusu. Savu interesi par to Valentīno pamatoja tādējādi, ka jau sen aizraujas ar visu, kas saistās ar Ēģipti. Viendien, kad tēvs bijis prom, Suļima ieveda Valentīno profesora kabinetā. Parādīja viņam suvenīru kolekciju, kā arī šķirstiņu, kurā atradās nesen pārvestais papiruss. A

Valentīno izteicis priekšlikumu, lai aizdodot viņam papirusu uz vienu stundu, gribot to pārfotografēt. Jaunais Suļima nav bijis ar mieru. Valentīno savukārt nav bijis ar mieru pārdot viņam morfiju. Puisis ārdījies kā negudrs, taču negribējis pakustināt ne pirkstu, lai papirusu iznestu no mājas. Tikmēr ārzemnieks skubināt skubinājis. Tad Valentīno izlēmis rīkoties uz savu roku. Vairākus vakarus stāvējis paslēpies dārziņā, gaidīdams piemērotu brīdi, lai iezagtos kabinetā.

Vienu vakaru pie profesora viesojies kāds, kuram vecais Suļima diktējis papirusa saturu. Tas otrs pierakstījis. Kā noprotam, tas bija Radoņs. Beidzot Valentīno sagaidījis brīdi, kad — kā viņam licies — kabinetā neviena nav. Veicīgi ierāpies pa logu un izņēmis no šķirstiņa kāroto papirusu. Tanī mirkli viņš šausmās pamanījis krēslā snaužam profesoru. Tas bijis liktenīgi. Večuks pamodies, sapratis, kas par lietu, un meties virsū Valentīno. Izraisījās īsa, nevienlīdzīga cīņa, pareizāk sakot — stīvēšanās. Valentīno bez grūtībām izrāvās un metās pie loga. Profesors mēģinājis aizstāties ceļā, bet kāja aizķērusies aiz paklāja, un viņš pakritis. Pakritis — kā mums zināms — ļoti nelaimīgi. Kas vēl?

Valentīno netraucēti aizlaidās. Papirusu viņš nogādāja savam pasūtītājam, kurš apsolījās rīt atdot to atpakaļ. Valentīno bija domājis papirusu aizgādāt atpakaļ profesoram caur logu. Taču solījums palika tikai solījums, savu ārzemnieku Valentīno tā arī vairs nesastapa.

Jaunais Suļima ļoti smagi pārdzīvoja . papirusa nolaupīšanu un tēva pēkšņo nāvi. Sākās sirdsapziņas pārmetumi, pārējo paveica nervu sabrukums, ko paātrināja morfija trūkums. Galējā depresijā viņš padarīja sev galu.

Vojnars ielēja glāzītēs vermutu.

—    Jā, tagad nu viss ir skaidrs. Izzuduši pēdējie baltie plankumi. Vai Valentīno aizturēts?

—    Protams. Viņš atbildēs par tirdzniecību ar narkotikām, zādzību un kā profesora nāves netīšs vaininieks.

Vojnars izvilka no kabatas dārgiem akmeņiem rotātu etviju, izņēma no tās cigarešu paciņu.

—    Uzpīpē, — viņš piedāvāja Kaņam.

Poručiks pārsteigts raudzījās tē uz grezno etviju, te uz cigaretēm tik labi pazīstamajā noformējumā.

—    Kur tu to ņēmi? Taisni tādas cigaretes bija Va lentlno!

—     Dāvana no ganga izsmalcinātā šefa, Zelta Ram- zesa. Viņš nudien bija eleganls, loti labi audzināts cilvēks. Domāju, viņš uzdāvinātu man etviju pat tad, ja būtu zinājis, ka paspēlēs partiju par Nofretetes bagātībām. Tiesa gan, viņš kaut ko ieminējās man par pagrabu un izbadējušām žurkām…

Kaņa noskurinājās.

—    Tas nu laikam nav bijis pārāk elegants priekšlikums. — Kaņa brīdi svārstījās. — Labāk tomēr uzpīpēšu savējās.

Ježijs Glovackis VALDNIECES NOFRETETES TESTAMENTS

Galvenais redaktors U. Norietis Redukcijas vadītāja M. Lc|i<-ta Mākslinieciskā redaktore M. Dragūna Tehniska redaktore I. .Ierarte Korektore V. Duka

Nodota salikšanai 27.05.80. Parakstīta Iespiešanai 27.09.88. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs Aa 2. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 9,24 uzsk. iespiedi.; 9.66 uzsk. kiāsu nov.; 9,39 izdevn. 1. Metiens 70 000 eks. Pašūt. Ai 531. Cena 1 rbl. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Ai 1M3005/D-1060. iespiesta tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā. Blaumaņa iela 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfija, 226004 Rīgā, Vienības (jatvē 11.

Glovackis J.

G1 720 Valdnieces Nofretetes testaments:., Romāns• / No polu vai. tulk. R, Luginska; II. G.-Grīva uA-> B. Kaija. — R.: Liesma, 1989. — 171 Ipp.; i

[1] Ļoti krāšņs greznumpriekimets, bieži ar amuleta nozīmi; nēsā uz krūtīm kā varas zimi; izplatīts, piemēram, Senajā Ēģiptē, tāpat pirmskolumba Amerikā. (Tulk.)

[2] dubullkafija.

[3] godīgi. (angļu vai.)

Content

Glovackis Ježijs Valdnieces Nofretetes testaments

JEŽIJS GLOVACKIS  VALDNIECES NOFRETETES TESTAMENTS