Starks Ričards

Vecais kramplauzis

R. Starks

Vecais kramplauzis

.

.

.

Pirmā daļa

.

1. nodaļa

Pie durvīm pieklauvēja tajā brīdi, kad Pārkers bija ticis līdz bēru sludinājumu nodaļai. Viņš atlika avīzi sāņus un rūpīgi paraudzījās visapkārt — parasts un gluži neuzkrītošs istabas iekārtojums. Viņš strauji piegāja pie durvīm un atvēra tās.

Uz sliekšņa stāvēja neliela auguma vīrietis, saģērbies kā klauns — tumši zaļas bikses, melnbalti šņorzābaki, oranžs krekls, tumši zila kaklasaite. Visam pa virsu tvīda vējjaka sportiskā stilā ar ādas ielāpiem uz elkoņiem. Krūšu kabatiņā rēgojās violeta lakatiņa stūris. Kreiso roku viņš nevērīgi turēja bikšu kabatā, bet labo nedaudz, saspringti bija aizbāzis aiz jakas, tādā veidā kariķēti atgādinot Napoleona iemīļoto pozu. Spriežot pēc tumšās grumbuļainās sejas, viņa vecums bija robežās starp četrdesmit un astoņdesmit gadiem. Nodarbošanās - profesionāls alkoholiķis un sīks hipodroma blēdis.

Viņš pasmaidīja, atklādams lielu, iedzeltenu zobu rindu, un paziņoja:

— Tu vienmēr esi bijis neglīts, Pārker. Taču ar jauno ģīmi izskaties vēl briesmīgāks, un to var uzskatīt par pārsteigumu.

Pārkers zināja, ka šo blēdi sauc par Tiftusu un ka piemērotā sabiedrībā viņš sevi mēdz dēvēt par „atslēgu speciālistu^1'. Pārkers ne reizes nebija strādājis ar viņu kopā, jo tas tika uzskatīts par neuzticamu partneri.

Tiftuss atvēra muti vēl platāku:

— Varbūt aicināsi ienākt? Mums ir par ko parunāt.

Tā nevarēja but sagadīšanās — runa noteikti bija par Džo Širu. Taču Pārkers joka pēc tomēr painteresējās:

— Par ko gan lai mēs runātu?

— Durvīs stāvot, patiešām ne par ko. Kur tavas izslavētās manieres?

— Ej pie joda, — atcirta Pārkers.

Tiftuss turpināja māksloti smaidīt. Viņš pielieca galvu sāņus un izvilka no azotes labo roku. Pavisam nedaudz., taču tieši tik, lai Pārkeram būtu iespējams novērtēt metāla spīdumu un noprast, ka tā ir divdesmit piektā kalibra automātiskā pistole.

— Esi taču draudzīgāks, — Tiftuss greizi nosmīnēja. — Atceries vecos laikus, bijušos draugus.

Tātad, šaubu nav, viņš šurp ieradies Džo sakarā. Pārkers pakāpās soli sāņus, ar žestu aicinādams Tiftusu ienākt. Tas, savukārt, cēli ka pāvs pārkāpa pāri slieksnim un trāpījās tieši Pārkeram pa rokai. Tas ar plaukstas malu stipri iebelza viņam tieši pa aknām. Tiftusa seja mirklī pārvērtās un tagad izskatījās pēc beigta ziloņa saburzītas pelēkas ādas.

Pārkers aizcirta durvis, paņēma blēža pistoli, aiz padusēm pacēla mazo vīriņu un iestiepa istabā.

Tiftusam no rīkles atskanēja saspiesta, gara skaņa, kas atgādināja tālu gaisa trauksmi. Pārkers iestūma viesi krēslā, bet pats piegāja pie loga un uzmanīgi izpētīja ielu. Viesnīcas priekšā stāvēja melns „fords". Pret tā priekšējo spārnu bija atspiedies kapteinis Jangers, uz acīm uzmauktā kovboja platmalē. Septembra saule atspīdēja Nebraskas štata Sagamoras pilsētiņas dzelzceļa staciju, kura atradās ceļa pretējā pusē. Pa ceļu^dārdēdama un putekļus^ celdama aizbrauca putekļaina automašīna. Citādi viss bija kluss — izņemot kapteini Jangeru, nevienas dzīvas dvēseles. Gadījumā, ja Tiftuss atnācis kopā ar pārinieku, tas palicis vestibilā vai arī kaut kur slēpjas.

Pārkers noslēpa automātisko pistoli rakstāmgalda atvilktnē un paskatījās uz. Tiftusu. Tas sēdēja krēslā kā manekens — rokas gar sāniem taisni nokarājās, bet no rīkles dziļumiem joprojām klusi skanēja sirēna.

Vēl bija pietiekami daudz laika izskatīt laikrakstu. Pārkers mierīgi iedziļinājās sarakstā un drīz atrada meklēto.

„Šardīns Džozefs T.

Dzīvu radinieku nav.

Bēres trešdien, desmitos no rīta.

Pavadītājs Bernards Glifs.

Apglabāšanas vieta Grīnlomas kapsēta.”

Tātad, trešdien desmitos. Desmitos no rīta. Pārkers paskatījās pulkstenī. Rādītāji jau liecināja, ka ir pāri vienpadsmitiem. Visticamāk, ka bēres jau beigušās, ja jau tuvinieku nebija.

Pārkers salocīja avīzi, atkal pievērsās pirmajai lappusei un uzmanīgi izlasīja visus virsrakstus. Viņš cerēja uzdurties jelkādām liecībām par Džo nāves cēloņiem. Tomēr, ārpus bēru sludinājuma citur, avīzē Džo vārds neparādījās.

Septītajā lappusē Pārkers ievēroja fotogrāfiju — kapteinis Ebners L. Jangers trīs būdīgu jaunekļu sabiedrībā. „Ceļu satiksmes drošības apspriede." Pārkers gribēja paskatīties kapteinim acīs, taču arī uz. fotogrāfijas tam traucēja kovboju platmale.

Pārkers nolika avīzi un atkal pievērsās Tiftusam, kura elpošana, spriežot pēc skaņas, bija atjaunojusies. Tiftusa sejas krāsa atkal bija mainījusies, tagad tā bija balta ar brūniem riņķiem zem acīm, un ar sarkaniem plankumiem uz vaigiem. Nu viņš vēl vairāk atgādināja klauna masku. Tiftuss elpoja caur muti un nekā nesacīja, acīs atspoguļojās sāpes, un muļķīgais apģērbs izskatījās vēl nejēdzīgāk.

Pārkers izgrūda caur zobiem:

— Tu gribēji ko teikt. Runā.

Tiftuss sāka kustināt lūpas, bet neko neteica.

Tad viņš aizvēra muti, skaļi norija siekalas, aplaizīja lūpas un beigās sacīja:

— To nevajadzēja darīt, — viņa balss skanēja kā sarūsējis ūdens-krāns. — Man kļuva nelabi, — viņš apvainoti atzinās.

— Cik tev gadu, Tiftus? Simts? Tavā vecumā, un vēl nemācēt apieties ar ieroci? Nekad nerādi pistoli cilvēkam, kuru tu taisies nogalināt. Tu esi nejēga, Tiftus, bet nu saki, ko tu gribēji no manis?

— Tikai nu es vairs ar tevi nerunāšu! — Tiftuss jutās apvainots savās profesionāļa jūtās.

— Kā nomira Džo?

Pārkera jautājums tik ļoti pārsteidza Tiftusu, ka tas vienā mirklī aizmirsa par apvainojumu.

Viņš atbildēja:

— Kā lai es to zinu, velns parāvis!

— Tu nebiji pilsētā?

— Kas, es?

Pārkers sakaitināts nogrozīja galvu un ar pirkstu kauliņiem piesita Tiftusam pie krūtīm. Tas sarāvās. Pārkers piesita vēl, mazliet stiprāk, un teica:

— Neuzdod jautājumus. Es uzdodu jautājumus, bet tu tikai atbildi. Bet nejautā. Sākam no sākuma?

— Kāpēc tu tā dari, Pārker? Es tikai ienācu pie tevis kā pie drauga. Es uzskatīju, ka mēs...

— Ar rotaļu pistoli?

— Labi, labi. Tev taisnība. Ļoti atvainojos, — viņš bija atkopies no sitiena un atguvis savu gaiļa uzpūtību. — Man nevajadzēja zīmēties ar pistoli.

— Es jau to dzirdēju. Stāsti to, ko es nezinu.

Tiftuss par samierināšanās zīmi pacēla abas rokas.

— Pārker, mums nav par ko kauties, — viņš teica. — Vai tad agrāk mēs bijām ienaidnieki? Mums nav ne domstarpību, ne iemeslu konfliktam.

— Mums vispār nav nekā kopīga. Kad tu iebrauci pilsētā?

— Tikko. Kad tad vēl, pie joda? Pārker, es pat neesmu izkravājis koferus. Es izkāpu no vilciena, pārgāju pāri ielai, ieraudzīju, kā tu iegāji viesnīcā, uzzināju tavas istabas numuru un... viss. Esmu apmeties vienu stāvu augstāk, atstāju tur mantas un nācu pie tevis. Kāpēc lai mēs būtu pretinieki?

— Kāpēc lai mēs strādātu kopā?

Tiftuss atguva veco pašpārliecinātību.

— Tāpēc, ka mēs abi atrodamies šajā pilsētā, — viņš paskaidroja. — Un mēs tiecamies uz vienu un to pašu mērķi.

— Ak, tā? Uz kādu?

— Tu nezini vairāk kā es, Pārker. Taču tu pārbaudi — ja nu es zinu ko vairāk.

Pārkers gribēja uzzināt, ko pēc Tiftusa domām viņš zina. Bet tas jāizdara tā, lai Tiftuss nenojaustu, ka Pārkers nezin pilnīgi neko. Tāpēc viņš nolēma izlikties un nogaidīt, iespējams, ka Tiftuss pats kaut ko pateiks.

— Es uz tavu informētību nospļaujos. Bet kāpēc tu man piedāvā sadarbību? Mēs nekad neesam kopā strādājuši. Starp citu, pateicoties tavai reputācijai. Tāpēc arī tagad es netaisos ielaisties ar tevi nekādās darīšanās.

— Tagad viss ir citādi, — Tiftuss iebilda.— Šoreiz tu vari būt drošs, es palikšu šajā pilsētelē tik ilgi, kamēr viss noskaidrosies. Tu esi šeit. Es ari. Neviens no mums nebrauc projām. Mēs tikai pievērsīsim lieku uzmanību, ja paliksim ienaidnieki. Bet, ja strādāsim kopā, daudz ātrāk varēsim pabeigt šo lietu.

Pārkers nolēma neko neteikt par kapteini Jangeru, kura uzmanība jau bija viņam pievērsta.

— Bet, ja es teikšu, ka nesaprotu, par ko tu runā?

Tiftuss iesmējās, viltīgi piemiedza aci un teica:

— Ko niekus, Pārker. Ko tad tu pats te dari? Esi atbraucis atpūsties vai varbūt gribēji tikt uz Džo bērēm?

Pārkers pie sevis sprieda — Tiftuss savā ziņā ir dumjš, taču diez vai viņš stāstīs Pārkeram ko vairāk, nekā ir jau pateicis. Un ja Pārkers turpinās uzdot jautājumus, Tiftuss nāks uz domām, ka Pārkers patiešām neorientējas situācijā, kas nebūt nebija vajadzīgs.

Pārkers pieliecās un uzlika kreiso roku uz krēsla atzveltnes aiz Tiftusa galvas.

Pazeminājis balsi, viņš teica:

— Labi, Tiftus. Es pateikšu tev, kāpēc īstenībā es esmu šeit. Izstāstīšu tev patiesību.

Tiftuss noliecās uz priekšu, lai labāk dzirdētu Pārķēra čukstēšanu.

Pārkers iesita viņam tieši pa žokli. Tiftusa galva atsitās atpakaļ, bet pēc tam nokārās uz krūtīm. Viņš sāka krist uz priekšu, bet Pārkers to iestūma atpakaļ krēslā.

Pārkers veikli pārmeklēja Tiftusa kabatas — jakas kabatas bija tukšas, ja neskaita violeto lakatiņu. Oranžā krekla kabatiņā — neatvērta cigāru paciņa. Bikšu labajā kabatā — šķiltavas ar iegravētiem iniciāļiem ,,S.F. no D.V.“, kurām nebija nekāda sakara ar Tiftusa personu, kreisajā kabatā — piecdesmit septiņi centi sīknaudā, viesnīcas atslēgas, bet aizmugures kabatā - kabatas portfelis.

Tajā Pārkers atrada sociālās apdrošināšas karti uz Ādolfa Tiftusa vārda, autovadītāja tiesības, izdotas Nevadas štatā, četras melnbaltas fotogrāfijas ar zirgu attēliem, Tiftusa paša portretu, izpildītu fotoautomātā, sešdesmit četrus dolārus banknotēs, izgriezumu no „Daily Telegraph'*, kur Tiftuss pieminēts sakarā ar piedalīšanos Frīholda hipodroma atklāšanā pirmskara pēdējā sezonā, nelielu perfolentes gabalu ar diviem telefona numuriem uz tā, divu kailu ķīniešu meiteņu krāsainu fotoattēlu nepieklājīgās pozās.

Drēbju un kabatas portfc|a saturs nesniedza nekādu informāciju par to, kāpēc Tiftuss atrodas šajā pilsētiņā. Telefona numuru pilsētas sarakstā nebija, arī hipodroma tuvumā nebija. Džo Šīrs nekad neiegriezās hipodromos, vienīgi tad, kad devās tos laupīt. Džo nebija spēlmanis, tāpēc baudīja kolēģu cieņu līdz pašām savas darbības beigām.

Pārkers sabāza visas Tiftusa lietas atpakaļ kabatās, paturot tikai viesnīcas numura atslēgas. Tad viņš saudzīgi, kā upurētājs upurjēru, paņēma Tiftusu, pārsvieda to sev pār plecu un izgāja gaitenī.

Gaitenī neviena nebija. Pārkers vēl atgriezās, lai no atvilktnes paņemtu pistoli un ieliktu to sev kabatā. Viņš aizslēdza savu numuru, izgāja hallē un devās sarkanās spuldzītes virzienā, kura norādīja izeju uz kāpnēm.

Tagad Tiftuss izskatījās pēc skeleta, kas apvilkts ar ādu, turklāt, viņš bija viegls kā pūciņa. Pārkers uzkāpa līdz nākošajam kāpņu laukumam, šķērsoja tukšo piektā stāva halli un izmantoja Tiftusa atslēgu viņa paša numura atslēgšanai.

Tiftuss nebija melojis. Neatvērts koferis atradās uz gultas. Kamieļ-vilnas mētelis ar apnēsātām piedurknēm un apkakli bija nevērīgi nomests uz krēsla. Tiftuss patiešām nebija melojis — viņš bija steigā nosviedis savas mantas un tūlīt gājis pie Pārķēra.

Pārkers piegāja pie gultas un nolika Tiftusu blakus koferim. Tajā brīdī atvērās vannas istabas durvis un Pārkers strauji pagriezās durvju čīkstoņas virzienā. Durvīs parādījās sieviete ar baltu frotē dvieli pār roku. Mugurā viņai nekā nebija, ja neskaita mīkstas rozā čībiņas. Viņa sastāvēja it kā no trīstūriem — augšā gaišs, apakšā melns, pa vidu divi balti, liecinot par to, ka viņa ir daudz sauļojusies.

Miesās stingra, bez liekiem taukiem, platiem kauliem. Viņas seja varētu uzskatīt par skaistu, ja netraucētu blēdīgās acis un ielasmeitas mute.

Viņa jautāja:

— Ko jūs te, pie velna, meklējat?

Tātad Tiftuss savā numurā bija atstājis nevis divas, bet trīs lietas — koferi, mēteli un sievišķi. Pēdējo lietu viņš tālredzīgi bija nobāzis vannas istabā, lai tā katram gadījumam nomazgājas. Pārkers sacīja:

— Tinies atpakaļ un sēdi klusu.

— Skat, kā! Kas notics ar manu draudziņu?

— Ar tavu... ko?

— Nav tava darīšana. Lai arī nav liels, viņš toties ir izturīgs.

„Un divreiz vecāks, ja viņai patiešām ir tie trīsdesmit, kā viņa cer izskatīties," — Pārkers nodomāja un dusmīgi teica:

— Mums ir kopīgs bizness. Vari vākties.

Nedaudz padomājusi, vai ir vērts, sieviete tomēr piesedzās ar dvieli. Tagad viņa atgādināja folomodcli no lētiem kalendāriem, kādi parasti karājas ugunsdzēsēju garāžās.

Viņa apņēmīgi paziņoja:

— Es tomēr palikšu, kamēr neuzzināšu, kas noticis ar manu nelaimīgo Ādolfu.

— Viņš paklupa pret savām paša ambīcijām.

— Vai par joku jāsmejas obligāti?

Pārkers piegāja, pielika roku apmēram pie dvieļa vidus un pagrūda. Aizvēris aiz viņas durvis, Pārkers tās aizslēdza. Sieviete vairākas reizes pieklauvēja, taču Pārkers nelikās ne zinis, un viņa apklusa.

Pārkers nekļūdījās — viņa nesāks kliegt un plosīties, nesauks policiju. Lai tikai nedaudz, tomēr viņa par Tiftusa darīšanām bija lietas kursā un labi saprata, kad var trokšņot, bet kad jāstāv klusu.

Pārkers no Tiftusa kāju apakšas izvilka koferi un nolika uz tualetes galdiņa. Atvēris to, viņš sāka rakties mantās, pa kārtai mesdams tās zemē. Drīz viņš stāvēja mantu kaudzes vidū — apģērbs, zobu pasta, vairākas blēdīgo ķīniešu meiteņu fotogrāfijas, patronu kaste automātiskajai pistolei, matu eļļa, trīs astroloģiskie žurnāli. Un nekādu liecību par to, kādu spēli Tiftuss ir uzsācis.

Uzdot dažus jautājumus sievietei? Nē, pat tāds nejēga kā Tiftuss nebūs pieļāvis tādu kļūdu.

Sievietes nenoder darbā, taču ir labas pēc tam.

Var jau, protams, pagaidīt, kamēr Tiftuss nāks pie samaņas un pajautāt viņam tieši. Nē, velns lai parauj, laika nebija daudz, bet Tiftusam nav jāzin, ka Pārkers nezin, kas te notiek.

Pārkers iemeta atslēgas tukšajā koferī un devās pie durvīm — Tiftuss joprojām gulēja bez samaņas, bet vannas istabā ieslēgtā sieviete ncizdvesa ne skaņas.

Pa labi varēja iet, ja gribēja nokļūt pie lifta un kāpnēm, taču Parkers tieši negribēja rādīties ne stāvā, ne vestibilā. Viņš pagriezās pa kreisi un uzreiz aiz. pagrieziena nokļuva pie tā, ko meklēja. Tas bija platas koka durvis ar uzrakstu „Rezerves izeja“.

Durvis atvērās nelabprāt, ar skaļu čīkstoņu, Pārkers ieslīdēja pa tām un nokļuva uz kāpnēm, kas bija piestiprinātas pie mājas sienas. Tās bija platas koka kāpnes ar laika zoba sagrauztām margām. Viņš nokāpa šaurā ejā, kuras vienā pusē bija atkritumu kastes, bet otrā, zaļu, šauru durvju rinda. No šīs ejas viņš izkļuva uz ielas.

Pirms parādīties atklātā vietā, Pārkers piesardzīgi apskatīja ielas posmu. Nemanīja ne kapteini Jangeru, ne kādu citu potenciālu pogaino civildrēbēs. Nebija arī neviena, kas varētu strādāt Tiftusam. Pārkers jau iepriekš secināja, ka Tiftuss atbraucis bez līdzzinātājiem. Sieviete neskaitās, bet pārinieks būtu drošinājis Tiltusu, un nu jau tas būtu sevi atklājis.

Iziedams uz ielas, Pārkers devās aptiekas virzienā. Apbedīšanas biroja īpašnieka vārdu viņš atcerējās no sludinājuma avīzē, tāpēc tagad gribēja uzzināt biroja adresi un kā līdz. tam nokļūt.

2. nodaļa

9

Telpā neciešami smirdēja pēc puķēm un nāves. Dzeltenie gaismekļi pēc formas atgādināja mošeju kupolus un vāji apgaismoja kreisās sienas tapešu atturīgo rakstu. Krītot uz biežo, garspalvaino, brūno paklāju un aizkariem, kas sedza durvis, gaismas stari pazuda, tos vienkārši aprija smagais samts un paklāja biezās spalvas. Pa labi, apkārt tukšajam katafalkam, pītos grozos vīta puķes. Rožu baltās ziedlapiņas bira uz drūmās virsmas un lēni kalla, sagriezušās mazās tūtiņās.

Pārkers uz mirkli apstājās durvju priekšā, lai pēc spožās āra gaismas acis pierastu pie puskrēslas. Telpa bija bezcerīgi klusa un tukša. Neviens nesēdēja krēslos stūru nišās, neviens nestāvēja pie paaugstinājuma, uz kura stāvēja atvērta viesu grāmata.

Pārkers cieši aiz sevis aizvēra durvis un devās šai telpai cauri. Pūkainais paklājs slāpēja viņa soļu troksni.

Kad viņš bija ticis līdz nākošajai telpai, viņam šķita, ka ir veikts ceļojums ne vien telpā, bet arī laikā. No Viktorijas laikmeta mīkstās pustumsas uzreiz mūsdienu skaidrajā plānojumā. Sienu apdarei bija izmantots sintētisks materiāls, kas tikai attāli atgādināja apmetumu. Griestus sedza balti, skaņu slāpējoši paneļi ar melnu caurumu rindām. Grīda bija no mīksta, melna linoleja, kas slāpēja Pārķēra soļus ne sliktāk par paklāju iepriekšējā telpā.

Labi ieskatījies, Pārkers secināja, ka ir nonācis nevis istabā, bet drīzāk priekštelpā — abās pusēs simetriski atradās durvis. Vienas no tām bija platākas un izskatījās iespaidīgāk. Pa tām Pārkers nokļuva mazā birojā, kurš bija tikpat moderni iekārtots, tikai ar vecmodīgi stiklotiem grāmatu skapjiem.

Birojā neviena nebija, taču elektriskā rakstāmmašīna bija ieslēgta un tajā rēgojās iesākta lapa. Nekas neizjauca rakstāmgalda kārtību, uz pakaramajiem nebija drēbju. Istaba izskatījās tik nedabīgi, kā vairumtirgo-tavas zāle.

Pārkers pagriezās, lai ietu prom, kad pēkšņi durvīs parādījās drūms plecīgs tips uzvalkā ar šofera žokejnīcu galvā un pelēkiem kokvilnas pirkstaiņiem rokās.

Viņš pablenza и/. Pārkeru no biezo uzacu apakšas:

— Ko jūs te darāt?

— Meklēju Cilifu.

— Ko? Ko?

— Bernardu Glifu. Šīs iestādes saimnieku. Viņš taču ir tavs boss?

— Es pats zinu, kas ir misters Glifs.

— Nu labi. Bet vai tu arī zini, kur viņš ir pašlaik?

Drūmais tips joprojām izskatījās apvainojies, taču Pārkers beidzot saprata, ka tam nav par iemeslu viņa pēkšņā ierašanās. Tā bija viņa dabiskā sejas izteiksme. Acīmredzot, sen atpakaļ viņš kļuvis par kādas netaisnības upuri, un tas atstājis puiša sirdi nedzīstošu rētu. Protams, ir pagājuši daudzi gadi, no atmiņas zudušas senās pāridarījuma detaļas, taču viņš joprojām skatījās pasaulē no biezo uzacu apakšas — drūmi un neuzticīgi. Vēl vairāk sabozies, viņš tomēr atbildēja:

— Protams, ka es zinu, kur viņš ir.

— Kur?

— Augšā atpūšas.

— Atpūšas?

— Ja klients ir apkalpots no rīta, pēc darba viņš guļ. Vai viņš jums ļoti vajadzīgs?

— Es gribēju parunāt par Džozefu Sardīņu.

— Par ko?

— Jūs viņu apglabājāt šorīt. — Pārkers precizēja. — Grīnlonas kapsētas klients.

Ak, tas... — drūmais novilka un pašūpoja galvu. — Miroņu vārdus es nekad neatceros. Ja nu vienīgi radus. Tad ir cita lieta.

— Tu vari Glifu pamodināt?

Jā. Bet jūs te nedrīkstat atrasties. Ejiet uz apskates telpu.

— Uz kurieni?

Drūmais, acīmredzot, domāja istabu ar ziediem un podestu.

Pārkers atgriezās pustumsā un piecas minūtes staigāja šurpu turpu Pa biezo paklāju. Viņš prātoja — Tiftuss ir atjēdzies vai vēl ne. Vai kapteinis Jangers ir pamanījis, ka Pārkers ir nemanāmi aizmucis no viesnīcas? Būtu labi, ja varētu precīzi zināt, cik laika ir viņa rīcībā.

Aiz durvju aizkariem parādījās Glifs. Tas izrādījās liela auguma vīrietis, būdīgs, un ejot mazliet bija saliecies kā policists. Viņam bija apmēram piecdesmit gadu, tumši mati ar sirmumu pie deniņiem, bāla kā mīkla seja, plakans deguns, apaļi vāveres vaigi, bāli zilas ūdeņainas acis. Glifs ar piepūli turēja acis vaļā, cenšoties aizdzīt miegu. Tas piešķīra viņa sejai vainīgu izteiksmi.

— Bernards Glifs, — viņš stādījās priekšā, pasniegdams šauru plaukstu.

Pārkers „uzvilka*1 biznesmeņa masku, paspieda Glifa roku un sacīja:

— Viliss. Čārlzs Viliss.

Pārkers šo vārdu lietoja arī iepriekšējos Sagamoras apmeklējumos, tāpēc nolēma to nemainīt. Viņš izskatījās pietiekami iespaidīgi, kā īsts biznesmenis. Spēcīgs, noteikts, stingrs, rūdīts smagās cīņās ar konkurentiem lietotu auto un mūzikas automātu nozarē.

— Benijs teica, ka jūs esat mistera Šardīna draugs, — pieminot Džo, Glifa acis iemirdzējās, taču tikai uz īsu acumirkli.

— Tāpēc jau es esmu šeit.

— Iesim uz kantori. Tur var apsēsties un aprunāties.

Benija - viņš bija šoferis, tuvumā nebija. Pārkers sekoja Glifam uz kantori. Glifs piezemējās uz krēsla kā dirižablis. Pārkers iekārtojās viņam pretī, klientu krēslā.

— Ļoti žēl, ka misters Šardīns ir miris. Ļoti žēl, — Glifs divreiz atkārtoja neko nenozīmējošu frāzi.

— Avīzē nav minēts nāves cēlonis.

— Šķiet, sirdslēkme. Vai jūs labi pazināt misteru Šardīnu? — Glifa acīs atkal iemirdzējās ziņkārība.

— Līdz tam laikam, kamēr viņš pārtrauca savu darbību.

— Ak tā... — Glifs pamāja, nolaida acis un salika plaukstas jumtiņā. — Saprotiet, līdz šodienai es nebiju iepriekš ar misteru Šardīnu ticies. Viņš pavisam nesen apmetās pilsētā, — viņš uzticības pilnā balsī paziņoja.

Pārkeram nebija vajadzīga uzticība, vienīgi fakti.

— Jūs nekad ar viņu nesatikāties? — Pārkers jautāja.

— Nē, diemžēl. No sarunām ar cilvēkiem, kuri viņu pazina, es varu secināt, ka viņš bija patīkams un labsirdīgs.

— Kāpēc tieši jūs saņēmāt pasūtījumu viņu apglabāt?

Glifs nedaudz sabozās, bet pēc brīža paskaidroja:

— Ja mirušajam nav radinieku, apglabā municipalitāte. Viņi griezās pie manis, — viņš noplātīja rokas, kā gribēdams sacīt, ka nāve ir šausmīga, bet neizbēgama. Tāpēc viņam arī nākas pildīt šo skumjo pienākumu. Pēc izturētas pauzes viņš jūtami priecīgāk pajautāja:

— Jūs atbraucāt no mistera Šardina dzimtenes?

— Nē. Mēs agrāk kopā strādājām. Kas nodarbojas ar mantojuma lietām?

— Šķiet, pilsētas banka. Jā. Misteram Šardīnam bankā bija rēķins, tad viņš nomira, neatstājis testamentu, un liesa nozīmēja banku par mantojuma pārvaldītāju. Ak, tad jūs kopā strādājāt? — Glifs painteresējās ar tādu izteiksmi, it kā jautātu to pirmoreiz un ar lielu interesi.

— Ilgi ne, — Pārkers teica.

Glifs^ gluži acīmredzami^ gribēja izvilkt no Pārķēra kādas ziņas. Tas izvairīgi atbildēja, mēģinot saprast, kāpēc Glifs interesējas par pilnīgi svešu cilvēku.

It kā nejauši Pārkers pajautāja:

— Vai jūs nezināt, kas bija viņa ārstējošais ārsts?

— Ārsts? — Glifs pacēla uzacis. — Šķiet, ka dakteris Reiborns. Kāpēc jūs tā jautājat?

— Iespējams, ka es ar viņu tikšos. Mēs sen nebijām tikušies, un es gribētu zināt, kas ar Džo ir noticis.

— Mēs visi reiz kļūsim veci, — Glifs pašūpoja galvu. — Ja es pareizi atceros, pēc dokumentiem misteram Šardīnam bija septiņdesmit viens gads. Viņš ir nodzīvojis garu un bagātu mūžu, — Glifs secināja, taču uzskatīja par vajadzīgu turpināt, lai gan Pārkeram un arī Džo tas pilnīgi bija lieki. — Es ceru, ka laimīgu mūžu. Bet jūs jau pats labāk zināt.

— Jā, — Pārkers piekrita, — viņš nodzīvoja bagātu mūžu. Kā lai es sameklēju Reibornu?

— Viņa kantoris atrodas blakus kvartālā, Lcina avēnijā. Kaut gan, atklāti sakot, mister Vilis, es neredzu nekādu nepieciešamību jums ar viņu tikties, Misters Sardins ir miris, un neviens no mums nav spējīgs viņu augšāmcelt.

— Es netaisos celt augšā Džo. Es tikai gribu zināt, ka viņš nomira.

— Ceru, jums nav aizdomu, ka viņš varētu būt miris vardarbīgā nāvē?

Pārkers pamāja ar galvu.

— Es jau zinu, ka viņam nebija lāga ar sirdi, — viņš meloja. — Tāpēc viņš arī pameta biznesu. Un kam gan būtu izdevīgi nogalināt vecu cilvēku, kas mierīgi dzīvo, nevienu netraucējot.

— Protams, — Glifs enerģiski piekrita, pats sev smaidot. — Zelta . gadi, — viņš sapņaini noteica. — Es nevaru vien sagaidīt, kad aiziešu pensijā, taču tas vēl ir tālā nākotnē. Atvainojiet, es nesaklausīju — ar ko misters Sardīns nodarbojās? .

Beidzot Glifs bija uzdevis galveno jautājumu.

— Šeit ne ar ko. Te viņš tikai atpūtās, - Pārkers atbildēja un, lai izvairītos no tālākajiem jautājiem, piecēlās un teica: — Es jūs vairs nekavēšu...

— Jūs mani nemaz nekavējat, — Glifs, šķiet, bija gatavs saķert Pārker u aiz piedurknes. Bet viņš saņēmās un, neveikli smaidot, piecēlās.

Viņi atkal sarokojās, tagad — uz atvadām, un Glifs paziņoja:

— Man bija prieks satikties ar cilvēku, kas pazinis misteru Sardīņu. Man, par nožēlu, nebija tas gods. Protams, būtu interesanti uzzināt par viņa pagātni, draugiem, par viņa dzīvi...

— Tagad viņam viss ir beidzies, — Pārkers secināja.

— Jā, — Glifs atbildēja, cenzdamies apvaldīt nervozitāti. — Viss ir beidzies.

3. nodaļa

Tiftuss sēdēja mauriņā pie uzraksta „Apbedīšanas birojs". Viņš piecēlās, tikko kā Pārkers iznāca dienas gaismā. Pārkers smaidot piegāja pie viņa uri pabungoja sev pa deniņiem. Viņš pajautāja:

— Nu, kā? Galviņa strādā?

— Tavā viesnīcas numurā es atradu vietējo avīzi. Es teicu sev, kāda velna pēc Pārkeram vajadzīga tā draņķīgā vietējā avīžcle? Vienīgi, lai

izlasītu bēru sludinājumus un uzzinātu kaprača vārdu? Nu, kā, strādā galviņa?

Pārkers stāvēja viņam tieši pretī:

— Šodien es jau divas reizes esmu tev sadevis. Pirmoreiz aizsitu elpu, otro — sarīkoju nokdaunu. Tu esi atgriezies trešo reizi. Un to tu sauc par „strādāšanu"?

— Es teicu, ka tagad uz mani var paļauties. Un piedāvāju sadarbību,

Pārker, — viņš sāka nekaunīgi smaidīt, bet smaidā bija kaut kas jauns,

Tiftusam neraksturīgs. - Ja tu tomēr gribi sadarboties, o’kei. Ja gribi būt par ienaidnieku, es ari esmu ar mieru. Lem pats.

— Sveiki, — Pārkers stingri teica un pa ielu devās prom. Taču Tiftusam tas nešķita ultimāts. Viņš metās paka| Pārkeram, pašapmierināti 1

smaidot un cenšoties piemēroties Pārķēra so|u garumam.

— Tu līdz nāvei pārbiedēji Rondu, — viņš teica, it kā Pārkers būtu izspēlējis smieklīgu, bet tomēr nedaudz ļaunu joku. — Tu patiesi viņu pārbiedēji.

Ronda. Šķiet, ka vārdu šī sieviete dabūjusi turpat, kur iedegumu.

— Mēs šajā lietā esam kopā, — pēc pauzes Tiftuss teica. — Nedomā, ka es atkāpšos.

Pārkers turpināja iet, viņu ignorēdams.

Tiftuss elsodams tecēja līdzi Pārkeram kā šunelis.

— Kurp tu tagad ej, Pārker? Uz Džo māju? Vai tu zini, kur tā atrodas?

Pārkers klusēja, bet Tiftuss aizelsies vēl centās uzdot jautājumus.

— Vai tu pie viņa agrāk esi bijis? Jūs ar Džo skaitījāties labi paziņas, vai ne?

Arī uz to Pārkers neatbildēja.

— Es visu zinu, Pārker. Visu. Laiku pa laikam tu brauci pie viņa ciemos. Esmu dzirdējis. Vai tu tiešām domā, ka zini vairāk nekā es?

Pārker, tu mani pazīsti. Es neesmu skops. Es nekad tāds neesmu bijis.

Mēs varēsim vienoties. Tu dzirdi mani?

Pārkers nesamazināja gaitu, taču jautāja, cerībā ka Tiftuss izpļāpāsies:

— Par ko vienosimies?

— Par sadali, — Tiftuss atbildēja, it kā šis vārds visu paskaidrotu. —

Par sadali, — viņš atkārtoja. — Es neprasu pusi uz pusi, — viņa balsī

bija jūtams lepnums par paša dāsnumu. — Es zinu, ka Džo bija tavs draugs^ un tev ir lielākas tiesības uz mantojumu nekā man. Tas ir dabiski. Es to zinu, bet es arī esmu šeit, tev tas jāatzīst. Man ari ir tiesības, tāpēe, ka es te esmu. Mums būs jāvienojas par manu daļu.

— Cik?

— Kā tu teiksi.

Velna Tiftuss. Viņš pļāpāja tā, it kā zinātu, par ko ir runa, lajā pašā laikā — nekā konkrēta. Tikai tukša pļāpāšana. Šis tas jau kļuva skaidrs — Tiftuss šurp, uz šo pilsēteli, bija atvilcies, sajutis naudas smaku. Viņš viennozīmīgi savas cerības saistīja ar Džo Širu. Tiftuss ir nospriedis, ka arī Pārkers tāpēc ir šeit. Bet vai Tiftusa cerības ir kaut kā saistītas ar Džo nepatikšanām? Precīzāk, ar Džo nāvi? Un kāpēc kapteinis Jangers tik uzmācīgi dīdās gar viesnīcu. Pārāk daudz jautājumu, bēdīgi maz atbilžu un liels laika trūkums.

Žēl, ka šurp atbraucis tieši Tiftuss — neveiksminieks, neuzticams partneris un vienkārši dabas kļūda. Ja viņa vietā būtu cilvēks, uz ko var paļauties, turklāt ar smadzenēm, piemēram, Hendijs Makcjs vai Salsa, Pārkers piekristu sadarboties ar jebkuru no viņiem, spētu kontrolēt situāciju. Ar jebkuru, tikai ne ar Tiftusu.

Pārkers nekad mūžā nesaistītos ar Tiftusu.

Viņa sieviete jau vien ko nozīmē! Tiftuss ved sev līdzi sievieti! Pārkeram arī bija draudzenite, bet viņš to atstāja Maiami. Viņam pat neienāca prātā ņemt to sev līdzi. Ja cilvēks grib gūt panākumus, bet nespēj atteikties no komforta — viņš ir draņķīgs partneris.

Tiftuss atgādināja:

— Gaidu, ko tu teiksi, Pārker.

Vienīgā iespēja atkratīties no Tiftusa — pasūtīt to tālāk, bet informāciju iegūt no citiem avotiem. Pārkers apstājās, pagriezās un sagrāba to aiz oranžā krekla.

— Es teikšu to pašu, — viņš sacīja, — trešo reizi šodien.

— Nevajag, — Tiftuss sarāvās.

Pārkers sita tā, lai Tiftuss sajustu viņa spēku, bet nezaudētu samaņu. Tomēr, kad Pārkers palaida to vaļā, Tiftuss nozvēlās uz ietves apmales kā pelavmaiss. Pārkers stāvēja viņa priekšā ar savilktām dūrēm.

— Nākošā reize, kad tu atkal paradīsies, būs pēdējā, — viņš teica. — Tu mani pazīsti. Es pa tukšo nerunāju.

Tiftuss neko neatbildēja. Tikai sēdēja zemē. Pārkers skatījās apkārt. Neko neizsakoša tipveida apbūves iela, ne ar ko neievērojami vienādi nami.

Garām pabrauca vairākas mašīnas. Vadītāji piebremzēja un neslēptā ziņkārībā noraudzījās Pārķēra un Tiftusa sarunā. Taču neviens auto neapstājās. Garāmgājēju vispār uz ielas nebija.

— Paliec sveiks, Tiftus, — Pārkers novēlēja, pagriezās un aizgāja. Tiftuss palika sēžam uz ietves. Vadītāji un viņu pasažieri turpināja

brīnīties par raibi ģērbto cilvēku, kas sagumis sēdēja. Pēc dažām minūtēm Tiftuss piecēlās un sāka iet. Taču ne uz Pārķēra pusi.

4. nodaļa

9

Parasta dzīvojamā māja, to rotāja maza metāla plāksnīte „Doktors A.D.Reiborns.“

Pārkers uzkāpa plašajā terasē un pie durvīm pamanīja vēl vienu plāksnīti „Pieņemamās telpas^1* un bultu, kas norādīja pa labi. Pārkers gāja norādītajā virzienā, viņa soļi skaļi klaudzēja uz grīdas. Svaigi krāsotā terase bija tukša, šķita, ka mājā neviens nedzīvo. Terases otrā pusē bija cita ēka, kur atradās citas durvis, pie kurām bija cita plāksnīte „Zvaniet un nāciet iekšā.11 Viņš piezvanīja un nospieda durvju rokturi. Durvis bija slēgtas. Pārkers saērcināts piezvanīja vēlreiz, jau ilgāk.

Viņš jau gribēja atgriezties un mēģināt kādu satikt dzīvojamā mājā, kad durvis atvērās un dusmīga medicīnas māsa teica:

— Mēs pieņemam no pulksten diviem.

Pārkers papurināja galvu.

— Es neesmu pacients. Doktors man vajadzīgs personīgā jautājumā.

— Nekādi nevaru līdzēt, — viņa teica. — Mēs pieņemam no diviem.

— Tad es viņu pameklēšu tur, — Pārkers griezās atpakaļ un lēni gāja uz daktera māju.

Viņa tam vēl uzsauca:

— Viņš jūs nepieņems. Mēs sākam darbu tikai divos.

Pārkers atgriezās pie pirmajām durvīm un piezvanīja. Pēc brīža tās atvēra pilnīga auguma cilvēks ar krāsu nošķiebtās biksēs un pelēkā sporta krekliņā.

— Jā, lūdzu. Ko vēlaties?

— Man vajadzīgs doktors Reiborns.

— Lai cik tas arī neliktos dīvaini, tas esmu es, — ironiski sacīja pilnīgais vīrietis, norādīdams uz savu apģērbu. - Nolēmu drusku pa-remontēt māju.

Viņam bija apmēram piecdesmit gadu. Profesionālā kontaktēšanās spēja ar cilvēkiem šķita patīkama. — Ja tā ir vizīte pie ārsta — manas parastās pieņemamās stundas ir no diviem līdz pieciem. Protams, ja negadās nekas ārkārtējs, — viņš to sacīja tāda cilvēka balsī, kurš rēķinās ar jebkuru negaidītu situāciju, nepatīkamu vai sarežģītu.

— Es neesmu nācis ārstēties. Man ar jums ir jāparunā par vienu no jūsu pacientiem — Džo Sardīņu.

— Džozefu Sardīņu!? — šķita, ka doktors bija neizsakāmi un neizskaidrojami priecīgs. — Jūs viņu pazināt?

— Mēs skaitījāmies veci draugi, — Pārkers paskaidroja. — Es esmu Čārlzs Viliss.

— Nāciet, lūdzu. Es labprāt ar jums papļāpāšu. — Reiborns pasmaidīja, uzsita Pārkeram uz pleca un aizvēra aiz viņa durvis. — Scil. Nāciet viesistabā.

Doktors gāja pa priekšu. Viņi iegāja lielā, plašā istabā, kas bija pilna ar mēbelēm. Viena no sienām īstenībā bija panno ar sarežģītu zīmējumu.

Reiborns teica:

— Džozcfs Šardins bija lielisks cilvēks. Tādu cilvēku ir žēl zaudēt, jūs saprotat mani pareizi? Sēdieties.

Pārkeis rēķinājās ar to, ka Glifs ir zvanījis doktoram un brīdinājis par viņa vizīti. Tik mazās pilsētiņās visi labi pazina cits citu, un Glifs, jebkurā gadījumā, būtu doktoram zvanījis. Bet tas, protams, izlikās, ka nemaz nav zvanīts un viņš ir vienkārši laipns.

Iesēdies krēslā, kas, izrādījās, ieliecās gandrīz līdz grīdai, doktors pajautāja:

— Jūs sacījāt, ka bijāt Džozcfa Sardīna draugs?

— Mēs kopā strādājām, — Pārkers atbildēja. — Pirms daudziem gadiem.

Viņš nemēģināja izvairīties no iztaujāšanas, viņš tikai nezināja, kādu leģendu sev ir izvēlējies Džo Sirs, par kādu darbu lai runā.

— Vai viņš sen pārtrauca aktīvo darbību? Jūs par to kaut ko zināt?

— Jā. Pirms pieciem vai sešiem gadiem.

— Tad, kad atbrauca uz šejieni, — doktors secināja un pamāja, it kā viņu starpā būtu panākta svarīga vienošanās kādā jautājumā, — ja nemaldos, viņam Omahā dzīvo radinieki, trīsdesmit piecas jūdzes no šejienes. Vai arī nē, pagaidiet. Šķiet, ka viņam tomēr radinieku nebija?

Situācija sarežģījās. Kādu acumirkli Pārkers svārstījās, kā labāk izgrozīties. Džo Šīrs dzīvoja gan šajā pilsētā, gan laiku pa laikam Omahas dzīvoklī. Un tikai Omahā, lielas pilsētas vientuļajā patvērumā, viņš atļāvās reti reizi tikties ar draugiem vai arī atsevišķos gadījumos bija konsultants grupām, kas plānoja sarežģītu operāciju. Šeit, mazā pilsētiņā, viņš tēloja vienkāršu pavecu vīru, makšķernieku, dambretes cienītāju, kas labprāt sildījās uz lieveņa saulītē ar pīpi zobos. Ja viņš savus braucienus uz Omahu izskaidroja ar radinieku eksistenci, tad pēc viņa nāves šī leģenda pilnībā sabruka. Viņam nebija radu Omahā, viņam vispār nebija neviena tuvinieka. Neviena, kas viņu varētu apglabāt un pretendēt uz mantojumu.

Visvienkāršāk būtu izlikties par neko nezinošu.

— Es praktiski neko neesmu dzirdējis par viņa ģimeni, — Pārkers izvairīgi atbildēja.

— Viņš labprāt izvēlējās vientulību, — sacīja doktors, — bet viņš nebija vientuļš. Katrā ziņā, neizskatījās, ka viņš ir vientuļš kā vairums vecu cilvēku, kas skumst un ar nepacietību gaida nāvi. Viņš alka dzīvot, jeb es, varbūt, maldos?

— Vai viņš sen jau bija jūsu pacients?

— Pēdējos trīs gadus, — doktors pārliecinoši sacīja un pamāja ar galvu, pats sev piekrītot.

— Bet vai sen... — jautājums tomēr netika uzdots, jo iezvanījās telefons. Doktors pacēla galvu, sasprindzis kā dzinējsuns. Pārkers klusēja kopā ar viņu un arī gaidīja.

Gaiteni atskanēja soļi un istabā ienāca medmāsa. Viņa paraudzījās uz Pārkeru, neapmierināta ar to, ka viņam tomēr ir izdevies galu galā iekļūt mājā un, galvu pagriezusi, sacīja:

— Doktor, jūs lūdz pie telefona.

— Paldies. Es runāšu no šejienes.

Medmāsa izgāja, doktors piecēlās un teica:

— Atvainojiet. Tas nebūs ilgi.

— Protams.

Doktors piegāja pie loga un apsēdās uz šķietami neērta, veca antikvāra krēsla, kas stāvēja blakus mazam lakotam galdiņam. Telefonu uz tā nemaz nevarēja pamanīt vai nu tumšās virsmas, vai raibo aizkaru dēļ, kas karājās aiz galdiņa.

Doktors paņēma klausuli un klusi teica:

— Reiborns klausās.

Viņš sēdēja puspagriezienā pret Pārkeru uz loga fona, spilgtā gaisma viņa sejas vaibstus padarīja grūti saskatāmus, taču Pārkers sekoja tikai sarunai.

Doktors teica:

— Vai tas ir tas, ko es domāju? Jā, viņš zvanīja, - Reiborns pagriezās un uzsmaidīja Pārkeram, it kā gribēdams sacīt, ka drīz atbrīvosies. Pēc tam viņš aizgriezās un turpināja sarunu. — Jā, tas ir viņš. Protams, ka nē. — Pauze un atkal jauna replika: — Pacentīšos. Neko nevaru solīt. — Nervoza gaidīšana, un tad dusmīgs fināls. — To tu pats vari darīt. Visu labu, — doktors nolika klausuli.

Nevarēja droši sacīt, ka runa bija par Pārkeru, taču ja tas patiešām tā bija, nebija grūti papildināt dialoga iztrūkstošās daļas. Ja Glifs, Reiborns un Jangers ir kaut kādā veidā savā starpā saistīti, tad Glifs nebūs aprobežojies ar Reiborna brīdināšanu, bet būs piezvanījis abiem diviem. Taču, lai sazinātos ar Jangeru, vajadzīgs laiks. Turklāt viņš stāvēja viesnīcas priekšā. Galu galā Jangers sagaidīts, viņam ziņots, viņš pārbauda Pārķēra numuru viesnīcā, konstatē, ka viņa tur nav. Pēc tam viņš zvana Rcibornam.

Kad Reiborns atbildēja: „Jā, viņš zvanīja,“ — tas nozīmēja, ka zvanījis Glifs. Kad viņš pagriezās un paskatījās uz Pārkeru un apliecināja „Jā, tas ir viņš“, viņš sacīja, ka Pārkers atrodas pie viņa. „Protams, ka

nē“ nozīmēja to, ka viņš neko nav stāstījis Pārkeram. Kad viņš piekrita „Pacentīšos. Neko nevaru solīt,“ viņš gribēja sacīt, ka mēģinās aizturēt Pārkeru pie sevis līdz Jangera atbraukšanai. Tas viss tā ir, ar nosacījumu, ka runa patiešām bija par Pārkeru un ka Jangers, Glifs un Rciborns ir apvienojuši savus spēkus.

Reiborns, pabeidzis sarunu, atgriezās dziļajā krēslā.

— Pacients, - viņš teica smaidot un paraustot plecus. — Tāds ir visu ārstu liktenis. Var izsaukt jebkurā brīdī. Par ko mēs runājām?

— Pēdējos trīs gadus, ja ne ilgāk, es neko neesmu dzirdējis par Džo, — Pārkers meloja. — Vai sen viņam sāka streikot sirds?

— Pirms pāris gadiem, — doktors meloja pretī. — Taču vispirms viņš griezās pie manis paaugstināta asinspiediena sakarā.

Džo Širām kļuva slikti ar sirdi trīs mēnešus pirms viņa nāves. Pārkers to zināja simtprocentīgi. Viņš zināja arī to, ka Omaha Džo ārstējās pie cita daktera. Pēkšņa sirdslēksme varēja gadīties arī šeit, tādā gadījumā viņš varēja būt griezies pie Rciborna. Iznāk, ka doktors stāsta pilnīgas aplamības, kamēr Jangers jau dodas šurp.

Pārkers gribētu parunāt ar kapteini, uzzināt viņa rīcības mērķus, taču vēl nebija īstais brīdis. Līdz tam vēl daudz kas ir jāpaspēj.

Viņš piecēlās.

— Netraucēšu jūs vairāk. Jūs, droši vien, esat ļoti aizņemts.

— Ko jūs. Nebūt ne, — viņš piecēlās un centās noslēpt savu ner-vozēšanu, sacīdams:

— Man ir pietiekami daudz laika. Es pieņemu tikai no diviem.

— Man ir jāatgriež.as viesnīcā, — Pārkers devās pie durvīm.

Doktors tipināja līdzi:

— Es jums pat nepiedāvāju kafiju. Varbūt ko stiprāku? Vai desmit minūtes jums vēl atrastos? Es labprāt parunātu par Dž.o Šardīnu. Brīnišķīgs cilvēks. Kur jums jāsteidzas, jūs taču tikko ienācāt. Iedzersim pa glāzītei?..

Pārkers atvēra durvis.

— Varbūt, es vēl piekāpšu, kad būs brīvs brīdis, — viņš teica un paskatījās uz doktoru, kurš izbailēs mirkšķināja acis, bet centās izskatīties nesatraucams. — Mums atradīsies par ko parunāt citu reizi.

I

I

Viņš izgāja uz terases un aizvēra aiz sevis durvis. Nogājis vienu kvartālu, viņš atskatījās un ieraudzīja, ka pie doktora mājas piestāj melns ,,fords“. Nogriezies ap stūri, Pārkers vairs neinteresējās par to, kas notiek aiz muguras.

5. nodaļa

9

Kvartāla vidū starp diviem lieliem namiem bija iespiedies mazs balts namiņš, aiz kura varēja redzēt nožogotus zemes gabalus un ielu ar nepabeigtām jaunbūvēm. No pagalma puses uz namiņu veda taka, bet pašā pagalma vidū auga ķeburaina ābcle.

Pēdējoreiz Pārkers bija gājis šajā namā naktī pa galveno ieeju, tagad viņš mēģināja tur iekļūt dienas laikā cauri pagalmam. Viņš gāja pāri nezāļu aizaugušam laukumam, dziļi sabāzis rokas mēteļa kabatā un sagriezies sāniski aukstajā vējā.

No šīs puses, no kuras viņš nāca, bija redzama ābele, nama logi, piebraucamā ceļa stūrītis un kāds ietves posms. Caur logu nevarēja redzēt, kas notiek iekšā, un galvenais — pie apmales nebija automašīnu.

Pa šiem gadiem Džo tik ļoti bija iejuties savā lomā, ka piesavinājies visas vecu cilvēku paražas un aizraušanās, dārzkopību ieskaitot. Pagalms bija sadalīts zālāja un puķu dobju kvadrātos kā šaha galds. No ābelcs līdz šaurajam lievenim, ar trīs čīkstošiem pakāpieniem, veda sarkanu plāksnīšu celiņš. Uz lieveņa bija kaste ar tukšām piena pudelēm, slota, divas tukšas alus pudeļu kastes un kaplis. Lieveņa balstā iesistais āķis turēja ierīci veļas auklas nostiepšanai, taču pašas auklas nebija.

Arējās durvis izrādījās neaizslēgtas, taču nākošās bija ciet. Pārkers pagrieza rokturi, tad mēģināja ar plecu. Pēc tam svārstījās dažas sekundes, ko darīt. Viņam nebija līdzi instrumentu, jo viņš nebija rēķinājies ar to, ka nāksies tos izmantot.

Kavēties nedrīkstēja. Atvēris ārējās durvis līdz galam vaļā, viņš no visa spēka iespēra pa otrajām durvīm ar kāju nedaudz augstāk par slēdzeni. No trieciena ietrīcējās durvju stikls. Pēc otrā spēriena durvis atsprāga vaļā un atsitās pret sienu iekšpusē. Pārkers iegāja, rūpīgi aiz sevis

aizvēris ārējās durvis. Iekšējās jau vairs aizvērt nebija iespējams. Tās viņš tikai pievēra.

Viņš atradās nelielā kvadrātveida virtuvē ar zaļu linoleja grīdu un kokvilnas aizkariem. Kaktā stāvēja vecs mazs ledusskapis, kas nesen bija pārkrāsots, pat pa gabalu Pārkers varēja atšķirt otas triepienus. No bufetes un no nelielā virtuves galda viss bija novākts, taču izlietnē bija viens šķīvis, sudraba galda piederumi, kafijas tase un divas glāzes. Pārkers atvēra ledusskapi un redzēja, ka tas darbojas - tātad elektrība vēl nebija atslēgta. Pārkeru tas izbrīnīja. Ledusskapī bija saldēti pusfabrikāti, hot-dogu un hamburgeru šķīvis, atvērta piena pudele, vairākas pudeles alus un neiesākta sviesta paciņa.

Pārkers aizvēra ledusskapi un aplūkoja virtuvi. Ko viņš cerēja atrast? Atbildi uz veselu rindu jautājumu. Kas notiek? Kā nomira Džo? Vai Džo ticis nogalināts? Ja tā, tad kas to ir izdarījis? Ko grib panākt kapteinis J angers?

Katrā ziņā, Pārkers bija pārliecināts, ka meklēšana jāsāk virtuvē.

Izņemot virtuves priekšmetus un vecpuiša dzīves liecības, Pārkers neko neatrada. Beidzis apskati, viņš taisījās pārvākties uz istabām, bet pēkšņi atcerējās kādu svarīgu detaļu.

Viņš paņēma no atvilktnes nazi, no plaukta nocēla miltu kasti, atvēra to un vairākkārt iedūra nazi miltos līdz pašam kastes dibenam. Taču tur nekā nebija, tikai milti.

Tas bija aizdomīgi. Kastē vajadzēja atrasties noslēptam tabakmakam ar divdesmit banknotēm, katra piecdesmit dolāru vērtībā. Džo Sirs bija noslēpis šo naudu steidzamas, neparedzētas aizbraukšanas gadījumam, ja nevarētu paspēt izņemt naudu no bankas. Pirms pāris gadiem viņš stāstīja Pārkeram par šo naudu. Un par to, kur tā noslēpta.

Tagad tās vairs nebija, un Pārkers nevarēja saprast pazušanas iemeslus. Nebija pēdu, ka virtuvē kāds būtu ko meklējis. Secinājums — naudu paņēmis kāds, kurš zināja, kur šo neaizskaramo rezervi meklēt. Kurš, izņemot pašu Džo Sīru? Ja Džo būtu paņēmis naudu, pēc piecām minūtēm viņš jau būtu prom no pilsētas. Tūkstoš dolāru miltu kastē bija domāti tikai šādam mērķim, un nekam citam.

Pārkers nolika miltu kasti vietā, noskaloja miltus no virtuves naža un nolika nazi atvilktnē. No virtuves viņš iegāja nelielā^ divus metrus garā

priekšnamā, kurā bija durvis uz visām pārējām telpām. Pakāpieni priekšnama tajā galā veda uz pagrabu, bet lūka griestos — uz bēniņiem.

Tagad bija kārta viesistabai. Pārkers iegāja mazā istabā, ko vēl mazāku darīja lielas tumšas mēbeles. Džo Širām patika vecas masīvas mēbeles ar apa|iem stūriem, kuras labi piestāvēja pie lampu abažūriem ar pušķiem un dīvāna pārklājiem ar bārkstiņām. Pārkers apstājās durvīs. Istabā visas lietas atradās tādā pašā stāvoklī kā pēdējoreiz, kad viņš te viesojās. Jauns televizors bija iestumts vecmodīgā plauktā un labi saskanēja ar pārējām mēbelēm.

Pārkers paskatījās visapkārt, un viņa skatiens apstājās pie termostata, kas karājās pie durvju stenderes. Mājā bija silts. Kad viņš ienāca, šis fakts viņam paslīdēja garām, jo nav nekā dabiskāka par siltu māju. Taču ne tagad. Mājā neviens nedzīvoja, māja jau divas trīs dienas bija tukša.

Pārkers piegāja un paraudzījās uz skalu. Regulators bija uzlikts uz septiņdesmit grādiem pēc Fārenheita, un termometrs sastindzis pie tās pašas atzīmes. Tātad sildītāji darbojās, jo elektrība nebija atslēgta.

Bet telefons?

Blakus dīvāniņam uz ļodzīga galdiņa stāvēja telefona aparāts. Pārkers nocēla klausuli un sagaidīja signālu. Telefons strādāja.

Viņš nolika klausuli un apskatīja istabu. Kāds (tikai nav zināms, kādam nolūkam) uzturēja namā apstākļus, nepieciešamus dzīvošanai.

Šī noslēpuma atminējums Pārkeram pagaidām nebija pieejams. Viņš sāka metodiski apskatīt istabu, cerot atrast kaut vai niecīgāko pazīmi. Taču viesistabā, izņemot ieslēgtos termostatu un telefonu, nekā ievērības cienīga nebija. Viņš izkratīja katru kaklu — nekā. Zem krēsliem — nekā, dīvāna spilvenos — nekā, aiz gleznām pie sienām - arī tukšs. Viņš izņēma no plaukta visas grāmatas un pāršķirstīja tās — nevienas atzīmes, nevienas paslēptas ziņas.

Protams, Pārķēra meklēšana bija visai virspusēja. Katrā ziņā, bija iespējams, ka dīvāna atzveltņos varēja būt paslēptas dārglietas miljons dolāru vērtībā, televizora korpusā — četri kilogrami tīra heroīna, uz lampas abažūra varēja būt rakstīts testaments ar neredzamu tinti. Tomēr Pārker am tas nešķita pietiekami reāli. Neko neatradis, viņš turpināja meklējumus vannas istabā.

Aptieciņas saturs vaļsirdīgi apliecināja, ka Džo Širām pēdējo dažu gadu laikā bija bijušas dažādas kaites, taču tikai ne sirds slimības. Zāļu krājums bija paredzēts bezmiegam, aizcietējumiem un vēl daudz kam citam. Pārkers rūpīgi pētīja parakstīto zāļu etiķetes. Visas tās bija izgatavotas pēc doktora Kvilija receptēm Faivkornera aptiekā Omahā un kā pie tiesas liecināja, ka doktors Reiborns nekad neko Džo Širām nav izrakstījis.

Pirms atstāt vannas istabu, Pārkers noņēma ūdenstvcrlnes vāku. Daudzi mēdz slēpt dārglietas šajā tvertnē, ietītas ūdensnecaurlaidīgā materiālā, vai arī ar līmlenti pielīmēt tās pie tvertnes vāka iekšpuses. Šoreiz Pārkers neko neatrada.

Nākošā telpa — viesu guļamistaba. Te atradās gulta, skapis, tualetes galdiņš, virtuves ķeblis, bet grīdu sedza grīdceliņš. Retu reizi pie Džo brauca viesi un pat palika pa nakti, kā, piemēram, Pārkers. Džo gan labprātāk draugus no paralēlās dzīves uzņēma Omahas dzīvoklī, taču, laiku pa laikam, jo sevišķi jaukās vasarās, viņš savus viesus veda šurp uz vSagamoru, lai tie varētu baudīt mazas pilsētiņas rāmo dzīvesveidu.

Šobrīd gulta bija glīti uzklāta, bet tualetes galdiņš un skapis — tukši. Labi uzkopta, tīra istaba un nekur nekādas informācijas Pārkeram, ja neskaita ziņu, ka pie Džo sen neviens nav bijis ciemos.

Džo guļamistaba krasi atšķīrās no pārējām telpām. Valdošajā nekārtībā varēja pamanīt to, ka istaba ir divas vai trīs reizes pārmeklēta, katru reizi lielā steigā. Pārkers gan zināja, ka nekārtība — tas ir normāli, jo Džo guļamistabā vienmēr bija nekārtība.

Visa māja vienmēr bija tīra un uzkopta, tikai ne guļamistaba. Acīmredzot tāpēc, ka jaunībā, uzķēries vienīgo reizi mūžā, Džo pavadīja četrus gadus cietuma kameras drūmi lieliskajā kārtībā.

Pārkers ilgi, rūpīgi un nesekmīgi pārmeklēja Džo guļamistabu. Vienīgais, kas visā mājā bija pazudis — tabakmaks ar tūkstoš dolāriem no miltu kārbas. Ieslēgtā apkure un telefons bija papildus pierādījums tam, ka pēc Džo nāves māja nav bijusi tukša. Taču kas šeit bijis - to Pārkers nevarēja izskaitļot.

Palikušas tikai divas nepārbaudītas vietas - pagrabs un bēniņi. Pārker s stāvēja priekšnamā domādams un raudzījās uz bēniņu lūku. Rezultātā viņš izlēma bēniņus atstāt uz beigām.

Viņš tikko pagriezās un atvēra durvis uz pagrabu... kad pēkšņi no tumsas viņam virsū metās cilvēks ar maisā paslēptu galvu. Pārkers paspēja pamanīt rokas atvēzienu. Bija dzirdama gaisa švīkstoņa, tai sekoja belziens pa galvu. Pārkers paspēja ar roku tikai pieskarties rupjajam maisa audumam, bet viņa acis — ieraudzīt strauji tuvojošos pakāpienus. Tad spilgta gaisma, it kā būtu pārdegusi spuldzīte, un Pārkers zaudēja samaņu.

6. nodaļa

Balss kā garš simtkājis ar sīkām asām kāju adatiņām durstīja Pārker am kreiso vaigu. Sāpēja uzacs, acs, deniņi un auss. Balss radīja neciešamas sāpes, kas uzliesmoja ar katru skaņu, bet nepārstāja nekad. Pārker s bezspēka dusmās lūdzās, lai balss apklustu un viņam pārstātu sāpēt. Kad Pārķēra apziņa atgriezās, viņš nodalīja balsi, kas skanēja ausīs, no sāpēm galvas kreisajā pusē un saprata, ka tās nav savstarpēji saistītas, ka tās ir divas dažādas sajūtas, kas viņu atgriež īstenībā.

Nākošais solis — Pārkers ieklausījās balsī un mēģināja saprast, par ko ir runa. Tūdaļ viņš to saprata.

— Nedzen velnu, Vilis. Mosties. Man nav laika ar tevi te noņemties. Celies, draudziņ. Pietiek vārtīties.

Pārkers sajuta, ka kāds krata to aiz kreisā pleca. Viņš ievaidējās, pagriezās uz otriem sāniem un atvēra acis. Smadzenes sāka darboties. Ar grūtībām viņš apsēdās uz betona grīdas un ieraudzīja kapteini Jan-geru.

Viņi atradās pagrabā, ko spilgti apgaismoja spuldzītes. Betona grīda bija nokrāsota pelēki zilā krāsā. Kapteinis sēdēja uz kāpņu priekšpēdējā apakšējā pakāpiena.

Kapteinis Jangers jautāja:

— Nu, atguvies?

Pārkers aizsmacis atbildēja:

— Mani apdullināja.

— Bet, varbūt, tu tikai nogāzies no trepēm?

Pārkers paraustīja plecus. Apziņa vēl nedaudz peldēja, viņš domāja ar grūtībām, grūti bija saprast, kas ir noticis. Labāk nemaz nerunāt, ja pateiks kaut ko lieku, varēja būt nepatikšanas.

Kapteinis Jangers norādīja ar pirkstu uz Pārkeru:

— Tu pamatīgi esi sevi apskādējis.

Pārkers neko nesacīja. Viņš aizvēra acis un mēģināja koncentrēties.

Kapteinis Jangers turpināja:

— Tagad samaņu vairs nezaudē. Man tev ir vairāki jautājumi. Neuztraucies. Piemēram, tāds jautājums — kādus izrakumus tu tur esi uzsācis?

Pārkers atvēra acis:

— Ko?

Kapteinis Jangers norādīja pa labi.

— Kāpēc tu esi racies pagrabā, Vilis? Ko tu meklēji?

Pārkers piesardzīgi pagrieza galvu kapteiņa izstieptās rokas virzienā. Platiem dēļiem norobežotā pagraba stūrī agrāk glabāja ogles, bet pēc krāsns pārbūvēšanas nepieciešamība pēc tām atkrita, jo sāka lietot šķidro kurināmo. Taču tajā vietā grīda nebija betonēta. Pārkers ieraudzīja bedri un lielu zemes kaudzi.

— Tātad? — Jangers jautāja.

— Es to neesmu darījis.

— Neuzskati mani par muļķi, Vilis.

Pārkers slepus paskatījās uz kapteini. Nojauta sacīja, ka policists patiešām uzskatīja, ka tieši Pārkers ir racis pagraba stūrī. Tātad, ne Jangers, ne kāds viņa uzdevumā nebija tas, kas apdullināja Pārkeru. Te ir iejaukts kāds, par ko Jangers nemaz nezin.

Tiftuss? Vai viņam varēja uzbrukt Tiftuss? Vai šis nejēga bija spējīgs noslēpties pagrabā?

Policista apaļā, nosvīdusī seja atradās dažas collas no Pārķēra. Jangers mierīgā, čērkstošā balsī paziņoja:

— Es zinu, ko tu meklē, Vilis. Es uzreiz sapratu, līdzko tevi ieraudzīju pilsētā. Saodis, ka vecais ir atstiepis kājas, tu izrēķināji, ka varēsi te atbraukt un visu tīri nostrādāt!

— Es nezinu, par ko tu runā. Paej nost, es mēģināšu piecelties.

— Pasarg, Dievs!

Pārkers izstiepa roku, un stingri ieķēries kāpņu margās, piecēlās. Jan-geram nācās arī piecelties un pakāpties trīs pakāpienus, lai palaistu Pārker u. Pārkers piedāvāja:

— Iesim augšā.

— Kāpēc tu raki pagrabā, Vilis?

— Sporta pēc, — viņš atkal ieķērās margās un sāka lēni kāpt augšā.

Kapteinis Jangers kāpa aiz viņa.

— Tu man tomēr izstāstīsi, Vilis? — viņa dzeļošajā balsi bija saklausāma nervozitāte un aizskarta cieņa.

— Jā, tu man izstāstīsi absolūti visu, ja tev dārga... — viņš nepabeidza frāzi, jo viņam vajadzēja paiet nost, lai palaistu Pārkeru.

Pārkers uzkāpa pa kāpnēm un gāja uz vannas istabu.

Skats, ko viņš ieraudzīja spogulī virs izlietnes, nebija iepriecinošs. Sejas kreisā puse no žok|a līdz matu saknēm bija klāta melniem un sarkaniem pleķiem, it kā kāds to būtu apšļakstījis ar krāsu. Kreisā acs aizpampusi, ja tūdaļ kaut ko nedarīs lietas labā, būs pamatīgs zilums.

Kapteinis Jangers, durvīs stāvot, sacīja:

— Tu esi pamatīgi žāvies, draugs.

— Zvani savam rokaspuisim dakterim. Viņš man ir vajadzīgs.

— Protams, Vilis. Taču vispirms tu atbildēsi uz maniem jautājumiem. Uz visiem, kas mani interesē.

Pārkers bija noskaities, nebija vēl lāga atguvies no kritiena, tāpēc viņš izpļāpājas par doktoru. Viņš pagriezās pret Jangeru un teica:

— Tu jau visu pats zini. Tu zini, ka es esmu racis bez lāpstas un ka es pats sev sadauzīju ģjmi. Tu zini arī, ko es šeit meklēju. Ko tu vēl gribi zināt?

— Ko tu tur teici par lāpstu? — kapteiņus Jangers bija acīm redzami apstulbis.

Pārkers pārjautāja:

— Kur tu te redzēji lāpstu? Un kā tev šķiet, ar ko es esmu dabūjis pa galvu?

Pēkšņi kapteinim Jangeram rokā bija pistole.

— Tu atradi lāpstu, — viņš paziņoja. — Tev ir līdzzinātājs. Jūs kopā atradāt lāpstu, bet viņš to aiznesa projām.

— Ko? Aiznesa? Kad tu beigsi gvelzt niekus?

— Kurp viņš devās, Vilis? Tev ir izredzes saņemt savu da|u. Tu pasaki, uz kurieni viņš aizbrauca, apraksti, kā viņš izskatījās un ar kādu vārdu viņš parādās cilvēkos. Es izsludinu meklēšanu, mēs aizturām viņu jebkurā vietā un nopratinām. Viens tu viņu nevarēsi noķert, pa abiem mums tas izdosies.

Pārkers papurināja galvu.

— Vēl ir saglabājušies stulbeņi, kam patīk plātīties ar ieročiem. Parunāsim tad, kad es būšu bijis pie ārsta.

Kapteinis Jangers padomāja par šo priekšlikumu un tad sacīja:

— Ja laiks nespēlē nekādu lomu, tātad tu precīzi zini, kur viņš pašlaik atrodas.

Pārkers vēl nogaidīja. Agrāk vai vēlāk Jangeram jānonāk pie sakarīgākiem un reālākiem secinājumiem.

Policists nolaida pistoli.

— Labi, Vilis, — viņš teica. — Ejam uz viesistabu. Es piezvanīšu doktoram Reibornam. Viņš atbrauks šurp un salāpīs tevi te, bet mēs parunāsim vēlāk. Es tevi netaisos vest uz iecirkni. Paliksim tepat, un tu man visu izstāstīsi.

Viņi iegāja viesistabā. Pārkers pa priekšu. Viņš iekārtojās dzijā, mīkstā atpūtas krēslā, kas bija piebīdīts pie loga. Kaptenis Jangers nevarēs saskatīt Pārķēra sejas izteiksmi no aizmugures krītošajā gaismā. Jangers piezvanīja dakterim un pašapmierināti atkrita uz dīvāna, pistoli nevērīgi nolicis sev klēpī. Saburzītais uzvalks, uz pakauša atbīdītā platmale darīja to līdzīgu lauķim lielpilsētā.

Vairākas minūtes viņi sēdēja klusēdami. Pirmais ierunājās Jangers:

— Es varu skaļi lasīt tavas domas. Uzskati, ka tavā priekšā sēž truls provinces policists. Domā, ko gribi, Vilis. Es neiebilstu. Domā, cik tev lien. Domā līdz Reiborna atnākšanai, nav ilgi vairs jāgaida. Bet kad viņš tevi saremontēs, es uzmanīgi noklausīšos stāstu par tevi pašu un par jūsu noslēpumiem ar Džo Širu.

Pagāja vairākas sekundes, kamēr Pārkers pilnībā nofiksēja, ka kapteinis Jangers nosauca Džo īsto vārdu, bet nevis to, kas rakstīts uz kapa plāksnes. Pārkers slepus paskatījās uz kapteini un ieraudzīja apmierinātu, triumfējošu un viltīgu kapteiņa smaidu no vienas auss līdz. otrai.

7. nodaļa

Pārkers viegli varētu apmierināt policista ziņkāri.

Viņa attiecības ar Džo Širu bija pavisam nesarežģītas. Viņš bija atbraucis šurp, uz šo pamesto pilsētiņu, lai noskaidrotu vienu būtisku jautājumu — vai ir nepieciešams novākt Džo, vai var bez tā iztikt. Bet par sevi varēja sacīt vēl vienkāršāk — viņš bija zaglis, jeb, teiksim, laupītājs.

Vienu vai divas reizes gadā Pārkers piedalījās laupīšanā. Viņš deva priekšroku bankām, firmām, iestādēm, nevis individuāliem klientiem. Pie tam, viņu nevadīja vis humāni apsvērumi, bet auksts aprēķins. Kompānijām arvien pieder vairāk naudas, nekā privātpersonām. Un tādas iestādes kā bankas vai juvelieru veikali vēl joprojām saviem darbiniekiem algas maksāja skaidrā naudā.

Pārkers nestrādāja vienatnē. Katrai konkrētai operācijai tika organizēta grupa. Katra dalībnieka funkcijas bija jau no paša sākuma stingri noteiktas. Pārķēra specialitāte bija divas lietas — sagatavošana un spēka paņēmieni. Ar visu pārējo nodarbojās līdzdalībnieki. Viņi atvēra seifus, rāpās pa sienām, varēja pēc ēkas ārējā izskata sastādīt telpu plānojumu. Pārķēra uzdevums bija operācijas sagatavošana — viņa izstrādātie pasākumi ritēja stingri pēc plāna. Viņš arī bija tas, kas likvidēja atkritējus vai kādu, kurš varēja operācijai traucēt. Sagatavošana un norise parasti ilga ne vairāk par mēnesi.

Visvienkāršākie aprēķini liecina, ka Pārkers strādāja četras līdz sešas nedēļas gadā. Pārējo laiku viņš tērēja godīgi nopelnīto naudu, dodams priekšroku lieliem kūrortiem un slēpdamies zem Čārlza Vilisa vārda. Taču Čārlzs Viliss, tajā pašā laikā, bija ari biznesmenis. Visā valstī darbojās viņa automobiļu stāvvietu un automātisko veļas mazgātavu tīkls. Sīs iestādes nedeva nekādu peļņu, taču legalizēja Pārķēra reālos ienākumus Federālajam nodokļu birojam. Viņa dokumenti uz Čārlza Vilisa vārda, tikpat neīsti, kā viņa biogrāfija, varēja apmierināt vispiekasīgāko pārbaudītāju.

Ar Čārlza Vilisa vārdu viņš aizbrauca uz Maiami piekrasti, lai notriektu Kolkenjonas pilsētiņā, Zicmeļdakotas štatā „saņemto" naudu. 5ā paša iemesla dēļ viņš sagājās ar jaunu sievieti. Tieši tad viņš arī saņēma Džo Šīra pirmo vēstuli.

2—268

„Pārker.

........

Izskatās, ka man te ir nepatikšanas, taču es varu pats ar tām tikt galā. Šķiet, ka tik ilgi, kamēr tās nebeigsies, ar mani labāk neuzturēt sakarus. Esmu aizbraueis no Omahas un pašlaik mītu savā mājā Sagc-morā. Ja kāds ar manu starpniecību gribēs tevi sameklēt, es tos sūtīšu pie tevis uzreiz, protams, ja tie būs ļoti uzticami. Pretējā gadījumā esmu mēms kā zivs, kamēr šeit viss nenoklusīs. Kad lietas nostāsies savās vietās, es tev rakstīšu.

Džo."

Džo Sirs bija seifu speciālists ar stāžu. Savu pirmo seifu viņš atvēra vēl pirms Pirmā pasaules kara. Tagad viņš bija pārtraucis darbību, taču savā laikā viņa vārds skanēja tālu, un viņš skaitījās viens no sava aroda labākajiem profesionāļiem. Nebija tāda seifa, ko viņš nespētu atvērt.

Lai saglabātu labo slavu, viņš nemitīgi pilnveidoja savu māku. Uz trīs vai četrām adresēm dažādās valsts vietās, izmantojot segvārdus, viņš saņēma visus jaunākos reklāmas katalogus, lietošanas pamācības un prospektus no banku seifu izgatavotajām kompānijām, arī no signalizāciju sistēmu un slēdzeņu ražotājiem, no privātiem drošības dienestiem. Viņš pasūtīja banku asociācijas specializētos žurnālus. Atšķirībā no kramplaužu lielākās daļas, viņš dažādoja darba metodes. Viņš lietoja nitroglicerīnu, lodlampu, lauzni, urbi — to, kas visefektīvāk iedarbojās katrā konkrērā gadījumā. Aktīvās darbības laikā pēc viņa pakalpojumiem bija ārkārtīgi liels pieprasījums.

Taču pirms kādiem pieciem gadiem Sirs pārtrauca jebkādu darbošanos un nogāja malā. Tāpat kā Pārkeram un vairumam profesionāļu viņam bija fiktīvs vārds, viltoti dokumenti, kas apliecina ienākumu lč§ā-litāti un personību apliecinoši papīri. Viņam pat bija sociālās apdrošināšanas karte. Kad Džo apritēja sešdesmit pieci gadi, viņam pa pastu sāka pienākt pensijas čeki. Džo Sirs par to smējās veselu nedēļu, taču, pakasījis pakausi, padomāja un tad devās pelnītā atpūtā. Valsts pabālas ne tuvu neatbilda viņa prasībām un dzīves standartam, pie kāda bija pieradis Džo, taču tas nemaz, nebija vajadzīgs. Viņš bija pietiekami daudz nolicis nebaltām dienām, lai nodrošinātos pret neparedzētiem gadījumiem.

Džo pārtrauca aktīvo darbību, taču savu profesiju neaizmirsa. Pa laikam viņš vēl piedalījās nelielu operāciju sagatavošanā kā konsultants un kalpoja par „pasta kasti“ gan Pārkeram, gan nedaudziem citiem viņa kolēģiem.

Kad Pārkers dzīvoja ar Čārlza Vilisa vārdu, viņš necieta, ka kāds centās nodibināt ar to kontaktus, kā ar Pārkeru. Praktiski visi viņa biznesa ļaudis bija tādos pašos uzskatos. Viņi negribēja darīt zināmus atklātībai savus īstos vārdus. Pārkaram, tāpat, kā pārējiem, bija draugs — „pasta kaste“, kam varēja nodot informāciju un kas bija vienīgā saite starp Pārker u un viņa kolēģiem. Džo Sirs bija īsts draugs. Un ja kāds gribēja saistīties ar Pārkeru, tad vispirms tam bija jāsameklē Džo, jāinformē tas par lietas būtību un jāpagaida, kamēr Džo sazināsies ar Pārkeru. Ja Pārker s par to ieinteresēsies, viņš ieradīsies norunātajā laikā un vietā. Ja viņam tas nepatika, tad viņš uz tikšanos nenāca, kas arī bija atbilde.

Pēdējos piecus gadus tikai informācijas nodošana saistīja Pārkeru un Džo Sīru. Tikai vienu reizi, pirms pāris gadiem, viņš uzturējās Džo dzīvoklī Omahā, kamēr tas viņam sameklēja ķirurgu plastiskajai operācijai. Viņa seja bija kļuvusi visai populāra zināmās oficiālās aprindās. Pēc tam Pārkers vairs Džo nebija saticis.

■Kad Pārkers saņēma Džo vēstuli, viņam gribējās zināt, kādās nepatikšanās Džo ir iekūlies, bet, spriežot pēc vēstules toņa, viņš pats varēja tikt ar savām problēmām galā. Viņu biznesa pasaulē pats galvenais bija rūpēties pašam par sevi. Tāpēc Pārkers drīz vien aizmirsa par Džo Sīru. Pēc operācijas Kolerkenjonā naudas viņam netrūka, jaunu aplaupīšanu viņš nebija plānojis, tāpēc uz neilgu laiku pārtrūkušie „pasta sakari" viņu neuztrauca.

Pēc mēneša pienāca otra vēstule.

„Pārker.

Atvaino vecu cilvēku. Man vajadzīga palīdzība. Tu zini, ka nekad mūžā es neesmu lūdzis izpestīt mani no nelaimes. Taču nu es esmu kļuvis vecs, sagrabējis un iebiedēts. Es neapvainošos, ja tu mani pasūtīsi pie velna, bet, ja vien tev ir laiks un vēlēšanās, lava palīdzība man ļoti noderētu. Es tev nesolu naudu. Varu tikai segt ceļa izdevumus. Ja tu gribi atbraukt ar sievieti, ņem viņu līdzi. Arī tai es segšu ceļa izdevumus.

Jauns, enerģisks pusis, kāds esi tu, varēs atrisināt manas problēmas nesasprindzinoties un pēc tam mierīgi atpūsties, sūcot aliņu. Pirms desmit gadiem es pats tiktu galā aizvērtām acīm, bet, tagad, diemžēl, mans laiks jau garām. Ja tu atteiksies, es neļaunošos. Katrā gadījumā, tikai, Dieva dēļ, nezvani man. •"«!.•

Džo."

Pirms pieņemt lēmumu, Pārkers trīs reizes pārlasīja vēstuli. Rakstības veids un frāžu veidošana neapšaubāmi bija Džo Sīra stilā, taču „iepriekšējā" dzīvē Džo šādu vēstuli nekad neuzdrīkstētos sūtīt. Viņu biznesa pasaulē valdīja zināms skaits nerakstītu pakalpojumu. Skaitījās pats par sevi saprotams, dot pajumti, ja policija min uz papēžiem, vai arī subsidēt operācijas sagatavošanu. Taču nekad un neviens nerakstītu to, ko rakstīja Džo. Sākot jau ar to, ka neviens nelūdza otra palīdzību personīgo problēmu risināšanā. Bet, ja jau reiz tu lūdz palīdzēt, nevajadzēja pieminēt par atlīdzību. Vēstule var saturēt mājienu par sagaidāmu lielu operāciju, piedāvājumu piedalīties tajā. Taču nauda nekad netika minēta. Transporta izdevumu atlīdzināšana skanēja vienkārši nesolīdi. Neviens nekad nežēlojās par to, kas bijis. Bet Džo Sirs, nodzīvojis līdz septiņdesmit gadiem, pēkšņi iedomājās sevi par savas dzīves saimnieku. Bet ja nu reiz Džo pagadījušās sliktas kārtis — nav ko sūroties par likteni.

To visu viņam vajadzēja zināt un, neapšaubāmi, viņš to arī kādreiz zināja, tikai, spriežot pēc vēstules, aizmirsis.

Galu galā, kad Pārkers nonāca pie secinājuma, ka vēstuli patiešām rakstījis Džo Sirs, viņš sameklēja koferi un sāka kārtot mantas. Piesakot biļeti uz Omahu, Pārkers nedomāja par Džo problēmām. Pārkeram visizdevīgāk būtu, lai Džo būtu miris jau tūdaļ, tas atrisinātu visas sakrājušās problēmas un nebūtu arī jālido uz Omahu.

Pārkers, pirmkārt, rūpējās par sevi. Uz Omahu viņš lidoja tāpēc, ka Džo vēstulē viņš sajuta briesmas, daudz tuvākas un lielākas par tām, kuras mēģināja aprakstīt Džo.

Ja viņš patiešām kaut ko saprata no drebošajā rokrakstā uzrakstītās vēstules, tad katrā ziņā to, ka Džo ir jau ļoti vecs.

Savos septiņdesmit viņš bija aizmirsis ētikas kodeksu, pie kura pieturējies visu dzīves laiku.

Bet viņš nebija aizmirsis Pārķēra adresi. Džo Sirs varēja Pārkeru iznīcināt, pienaglot pie sienas ar neskaitāmiem pierādījumiem. Viņš pazina to pirms plastiskās operācijas, jo tieši Džo taču sameklēja Pārkeram ķirurgu. Viņš zināja Pārķēra fiktīvo vārdu, viņš bija lietas kursā par divdesmit vai divdesmit piecām Pārķēra izplānotajām laupīšanām, viņš zināja tik daudz visādu sīkumu, ka varētu savu draugu ietupināt uz ilgiem gadiem, ja ne uz mūžu.

Līdz šim tas viss Pārkeru īpaši neuztrauca, jo Džo labi pazina apkārtējo pasauli un zināja savu vietu tajā. Tagad viss bija citādi. Džo Sirs, kļuvis par pensionētu kramplauzi, pavisam sačākstējis, kā viņš pats rakstīja vēstulē - sagrabējis un iebiedēts līdz nāvei. Vēl vairāk, izskatījās, ka viņš ir gatavs nodot savus kolēģus apmaiņā pret siltu gultu, ērtu māju un sirdsmieru.

Pārkers sakravāja koferi, ar taksometru aizbrauca no viesnīcas līdz lidostai un lidoja uz ziemeļrietumiem pāri visai valstij, lai, pirmkārt, nodrošinātu sev neapdraudētu eksistenci.

Otrdien pusdienlaikā viņš ielidoja Omahā, pārsēdās uz vilcienu un vakarā izkāpa Sagamorā, kur apmetās viesnīcā.

Viņš neplānoja paliki pie Džo pa nakti, jo vēl nezināja, kādas šoreiz var kļūt viņu attiecības. Kā parasti, Pārkers piereģistrējās ar Čārlza Vilisa vārdu. Tad viņš vēl nezināja, ka situācija pavērsīsies tā, ka spēlē iesaistīsies vietējais policists. Ja viņš to zinātu, izvēlētos citu vārdu.

Sagamoras viesnīcā tūristu nebija, tikai nejauši garāmbraucēji. Pilsētā vispār nebija tūristu. Tā atradās nomaļus no populārajiem maršrutiem, un apkaimē nebija neviena apskates objekta. Pilsētu baroja dažas nokvēpušas fabrīciņas, bet viesnīcu — biznesmeņi. Nakts portjē, raugoties uz Pārkeru, prātoja: „Kas viņš ir un ar ko nodarbojas?" Līdz maiņas beigām portjē nonāca pie secinājuma — ja Pārkers patiesi ir komivojažieris, tad tirgojas vai nu ar spirtu, vai ar ieročiem.

Vēlu vakarā Pārkers devās uz Džo māju, cerībā parunāt un uzzināt, kā klājas.

Drošības pēc viņš gāja kājām un pa apkārtceļu, lai, gadījumā, ja lieta nonāks līdz policijas izmeklēšanai, neatrastos liecinieki, kas būtu redzējuši Čārlzu Vilisu pie Džo mājas.

Viņš nonāca galā jau krēslā, uzkāpa pa lieveņa trepītēm un piezvanīja pie durvīm. Kamēr viņš domāja, vai bieži veci vīri sēž vakaros vieni paši tumsā, no blakus mājas puišelis viņam uzkliedza, ka misters Šardīns nomira vakar, bet bēres būs rīt no rīta. Ziņa bija negaidīta.

Pat pārāk negaidīta.

Pārkers atgriezās atpakaļ viesnīcā. Iznāk, ka tad, kad viņš saņēma otro vēstuli, Džo jau bija miris. Kas ar viņu notika? Par kādām nepatikšanām viņš runāja vēstulē? Vai tas tiešā veidā varēja skart Pārkeru? Viņš atcerējās, ka pirmajā vēstulē Džo rakstīja - kamēr viss nenokārtosies, „pasta kaste" būs slēgta.

Džo ir miris. Bet viņa nāve neko neizskaidroja. Pārkeram ir jāuzzina — kā nomira Džo, kas ir nepatikšanu cēlonis, vai pašlaik vēl Sagamorā ir cilvēks, kurš būtu spējīgs sagādāt problēmas gan Pārkeram, gan Čārlzam Vili-sam. Viņam tas viss jānoskaidro nekavējoties, negaidot pretsitienu, citādi būs par vēlu.

Viņš pārgulēja viesnīcā, no rīta nokāpa lejā un pie portjē palūdza vietējo avīzi. Tā iznāca reizi nedēļā, ceturtdienās. Pārkeram nepieciešamās ziņas varēja būt arī apgabala laikrakstā, kura redakcija atradās Lin-brukā, septiņas jūdzes no Sagamoras.

Pie dzelzceļa stacijas nīka putekļaina, četrus piecus gadus veca ,,šev-role“ šoferis. Pārkers noīrēja to līdz Linbrukai un atpakaļ.

Iznācis no redakcijas, kur viņš dabūja vakardienas numuru, viņš aiz „ševrole" pamanīja apstājušos melnu „fordu". Būdīgs vīrietis uzvalkā ar vesti un gaišbrūnā kovboja platmalē, atbalstījies pret automobiļa spārnu, sarunājās ar šoferi, kas sēdēja pie stūres. Pārkeram parādoties, zemais atgāja nost un pēc mirkļa ierausās savā „fordā".

Visu ceļu līdz Sagamorai „fords" turējās viņiem astē. Pēc dažām jūdzēm Pārkers jautāja šoferim:

— Kas tas par puisi kovboja platmalē? гю.

— Tas, kas ar mani sarunājās?

Šoferis - trīsdesmitgadīgs jauneklis gariem, gaišiem matiem bija ģērbies izbalējušā armijas frencī, uz piedurknes bija tumšs V veida plankums, kur bija noārdīta zīmotne. Viņam bija šaura seja asiem vaibstiem, un balsī jaušams aizvainojums un vilšanās.

— Izskatījās pēc policista, — Pārkers minēja.

— Tā varētu teikt.

— Kāds?

— Vispretīgākais.

— Es ne par to. Vietējais vai no apgabala?

— Pilsētas. Sagamoras policijas šefs.

Pārkers izmeta pa logu izsmēķi.

— Cik tad pilsētā pavisam ir policistu?

Šoferis paraustīja plecus.

— Divpadsmit, varbūt piecpadsmit. Es precīzi nezinu.

— Tad jau gan atbildīgs amats. Kā viņu godā? Vai par komisāru?

— Par kapteini. Viņam ir vairāki leitnanti. Pārējie — seržanti. Pārkers saviebās.

Šoferis it kā būtu ar mieru papļāpāt, taču sarunas nevedās. No viņa izdabūt informāciju bija tikpat kā izraut zobu.

Pārkers jautāja:

— Vai tam kapteinim vārds arī ir?

— Jangers. Kapteinis Jangers.

— Ko viņš par mani jautāja?

— Viņš par jums vispār nerunāja. Mēs vienkārši pļāpājām.

— Kā tad! — Pārkers nosmējās un paskatījās atpakaļ. „Fords" slinki viņiem sekoja. — Kāpēc tu neesi viens no seržantiem?

Šoferis saguma pār stūri un „ševrole" uzņēma ātrumu. Pēc pāris minūtēm viņš atkal palēnināja gaitu un klusi, Pārkeram gandrīz nedzirdami, izspieda:

— Man ir darbs.

1 — Saprotu.

Atlikušo ceļa gabalu līdz viesnīcai viņi nobrauca klusējot. Kad Pārker s maksāja par braucienu, šoferis ātri nočukstēja:

— Viņam interesēja viss — vai es zinu jūsu vārdu, par ko mēs runājām, vai esmu jūs agrāk redzējis pilsētā, kāpēc jums ievajadzējās avīzi, vai jūs esat pieminējis kādus cilvēkus.

— Paldies.

— Pat ja es kaut ko zinātu, neko tam kretīnam neteiktu.

Pārkers izkāpa no mašīnas un pagaidīja, kamēr šoferis apgriezās un apstādināja ,,ševrole“ stāvvietā pie dzelzceļa stacijas.

„Fords" nobremzēja dažus metrus no Pārķēra. Kaplcnis Jangers ar grūtībām tika ārā no mašīnas, no bikšu kabatas izvilka kabatlakatu, noņēma platmali, noslaucīja pieri, pēc tam cepures iekšpusi, uzlika to galvā un kabatlakatu iestūķēja atpakaļ kabatā.

No vējjakas iekškabatas viņš sadabūja cigāru. Tad sekoja gara ceremonija — iesaiņojuma izlīšana, gala nokošana un sērkociņa aizdedzināšana. Uz Pārķēra pusi viņš neskatījās.

Pārkers iegāja viesnīcā. Ēka nebija liela, četri slāvi, ar neveiklu plānojumu. Vestibils bija pārāk garš un plats, tas galīgi ncsadarējās ar pārējām telpām. Uz vestibila tumši rudajiem paklājiem stāvēja zaļi ādas dīvāni, tālākajā kaktā aiz lielas letes sēdēja portjē.

Pārkers kāpa pa trepēm augšā, bet kapteinis Jangers palika pie viesnīcas ieejas.

Pēc tam, pēc Džo Šīra mājas apmeklējuma, visi notikumi risinājās ap kapteini Jangeru. Viņi stāvēja viens pret otru aci pret aci. Pārkers un kapteinis Jangers. Pārkers neko nezināja. Neko, izņemot to, ka tagad viņš pats ir iekūlies nepatikšanās.

Otrā daļa

.

1. nodaļa

Doktors Rciborns bija slikts melis, bet labs ārsts. Viņš nesāka uzdot jautājumus ne Pārkeram, ne kapteinim, un uzreiz ķērās pie darba. Ar samitrinātu vati viņš noslaucīja piekaltušās asinis un vaigu sasmērēja ar kādu dedzinošu ziedi, bet pēc tam uzpūta vēl kādu aerosolu. Dedzinoši vēsās zāles radīja atvieglojuma sajūtu, jo sāpes strauji mazinājās.

Procedūras laikā visi klusēja.

Jangers vēroja Pārkeru, Pārkers doktoru, bet doktors — tikai savas rokas. Viņa kustībās bija samanāma nervozitāte, tāpat kā mākoņainā nakti manāmas retas zvaigznes.

Kad viss bija galā un doktors sāka vākt kopā instrumentus melnā somā, Jangers viņam teica:

— Lcrij, viss paliek starp mums, cerams.

Acis nepacēlis, Reiborns nikni atbildēja:

— Tas ir pēdējais piliens, Ebner. Visam ir robežas. Vairs tu man nezvani!

— Man ar to nav nekāda sakara, - Jangers iebilda. — Viņš novēlās pa kāpnēm. Pats. Tā taču ir, Vilis?

Pārkers neko neatbildēja.

— Tādus savainojumus nevar dabūt, ja tikai nokrīt pa trepēm. Vismaz man nemelo, Ebner. Un neuzskati mani par muļķi!

— Atkārtoju vēlreiz, uz mani tas neattiecas. Velns parāvis, Vilis. Saki, vai tad es tev esmu pieskāries?

Pārkers joprojām klusēja, bezkaislīgi tos abus vērodams.

Viņam vēl būs jāparunā ar Reibornu divatā. No viņa varēs izspiest informāciju.

— Ebner, detaļas man ir vienaldzīgas, — doktors turpināja, — tās mani neinteresē, atšķirībā no...

— Aizveries! — uzbrēca kapteinis Jangers.

Doktora nervozitāte pieauga. ViņS asi aizsita ciet somu un skatījās uz Pārkeru. Pārkers mierīgi noraudzījās Reibornā.

Jangers uzkliedza doktoram:

— Skaties, ka tu arī neiekulies nepatikšanās! Tevis dēļ var ciest ari pārējie. Uzmanies, velns lai parauj!

— Piedod, bet es...

— Pietiek muldēt, Lerij. Dodies mājup. Es piezvanīšu tev vēlāk!

— Labi, — doktors paņēma somu, l>et nervozitāte vēl saglabājās. — Ebner, — viņš nospiesti sacīja, — man pietiek. Šī bija pēdējā reize.

— Es tev piezvanīšu!

— Es runāju nopietni, Ebner!

— Atkārtoju, es tev zvanīšu!

Vairākas sekundes Rciborns svārstījās, tad kaut kā sabozās, pagriezās un vājas gribas cilvēciņa nedrošajā gaitā izgāja, aiz sevis pievērdams durvis.

Jangers izpūta cigāra dūmu mākoni un teica Pārkeram:

— Mcmļaks un vārgulis.

Pārkers, galvu nepagriezdams, paskatījās uz Jangeru. Viņš vēroja to, gaidīdams, kas notiks tālāk. Sejas kreisā puse bija kļuvusi pavisam nejūtīga.

Kapteinis Jangers ar skaļu nopūtu piecēlās, neizlaizdams no kreisas, rokas cigāru, bet no labās revolveri. Kovboja platmale karājās uz p^a. pakauša, krekla apkakle bija atpogājusies, kaklasaites mezgls sagriezies. Viņš izskatījās pēc cilvēka, kam pieder neierobežoti daudz laika un pacietības. Pēc sarunas ar Reibornu viņš kļuva vēl pašpārliecinātāks un to arī necentās slēpt.

Jangers pagājās pa istabu, rūpīgi apiedams Pārkeru, un visbeidzot sacīja:

— Jautājums ir tāds — vai tu zini, kur tas ir noslēpts?

Pārkers nogaidīja, kas būs tālāk. Uz šo jautājumu viņam nebija atbildes.

— Sākumā es cerēju, ka tu zini visu, un ja es tev sekošu, tu mani aizvedīsi līdz mērķim. Tagad es domāju citādi. Šeit nekā nav. Godīgi runājot, es arī nekad neticēju, ka Džo visu būtu paslēpis savā mājā. Taču tas, ka tu sāki meklēt šeit, mājā, nozīmē to, ka tu nekā nezini, starp citu, tieši tāpat kā visi pārējie. Es pareizi saku?

Pārkers nevarēja izlemt — noliegt šo faktu vai piekrist Jangeram. Viņš spītīgi turpināja klusēt.

Jangers centās vest nopratināšanu klasiskā policejiskā manierē.

— Vai arī tas atrodas te? Tu esi par to pārliecināts? Kāpēc tu sāki rakt pagrabā?

Pārkers papurināja galvu, bet neko neatbildēja.

— Labi, tas nebiji tu, bet tavs pārinieks, tas kretīniskais klauns. Jūs redzēja uz ielas, kad tu viņu siti. Ko tu par to teiksi?

— Neko.

— Viņš ir tavs līdzzinātājs?

— Nē.

— Vai viņš bija tas, kas rakās pagrabā?

— Iespējams, ka viņš, iespējams, ka ne. Cilvēkam, kas man iebelza, bija maiss galvā.

— Nemelo! Tu taču atradies viņam blakus! Par ko tu mani turi?

Pārkers pateica:

— Es uzskatu, ka tu esi stulbenis, provinciāls lempis, nejēga, bet bailes lien no no tevis pa visām malām!

Kapteinis apstulba un blenza Pārkerā. Viņa seja kļuva sarkana, bet rdka, kas bija sažņaugusi revolveri - balta. Kādas trīs reizes viņš vēra \taļā muti, līdz kamēr Pārkers izdzirdēja viņa sakāmo:

— Kā tu vari iedomāties, Vilis, man ir tiesības tevi nogalināt. Pilsēta ir manās rokās. Policijas šefs esmu es! Es varu tevi nosist tepat un tūlīt, neviens pat neko man neiebildīs. Ja jau tu esi Džo Šira drauģelis, droši vien tevi meklē policija. Es pieķēru tevi aplaupīšanā, aresta laikā tu iz-

rādīji pretestību un pašaizsardzības nolūkā man nācās tevi nošaut. Tā es varētu teikt. Kā tu uz to skaties? Es tevi varu novākt bez šaubīšanās.

— Ja tu mani novāksi, tad nekad neko nedabūsi zināt, — Pārkers viņam atbildēja.

— Nopietni? — Pārķēra paziņojums nez kāpēc vēl vairāk satracināja kapteini. — Paskaidro! — viņš iebrēcās. — Ja tu man tūlīt nepaskaidrosi, ko tu ar to gribēji teikt, es tevi nošaušu, Dieva vārds. Dod man kaut vienu svarīgu iemeslu, kāpēc lai es tevi atstāju dzīvu.

— Es biju iegājis pie Glifa, — Pārkers teica.

Jangers gaidīja, bet Pārkers neko vairāk neteica. Pēc pauzes Jangers jautāja:

— Nu un? Kāda tam ir nozīme?

— Pats padomā.

— Par ko tu runā?

— Janger, tu nesaproti to, kas pašlaik notiek. Tev ir sava teorija, bet tā ir pilna robu. Ir viens punduris, pieņemsim, mans partneris. Cilvēki ir redzējuši, kā es viņu piesitu uz ielas, bet viņš, savukārt, mani aplaimoja ar lāpstas sitienu pagrabā. Tu to sauc par pārinieku? Kāpēc tad, pēc tavām domām, es gāju pie Glifa un pie Reiborna? Kāpēc es braucu uz Linbruku?

— Kā kāpēc? Pēc avīzes. Man ir zināms, ka tu brauci uz Linbruku pēc avīzes.

— Kāpēc? Kam man vajadzīga avīze?

Jangers izskatījās arvien niknāks, nepacietīgāks un vēl vairāk satracināts. Viņš, rokas plātīdams, kliedza:

— Man nospļauties par to avīzi. Man tas ir vienalga. Svarīgi, ka es zinu, kāpēc tu te esi atbraucis uz izbeidz...

Telefona zvans asi pārtrauca viņa histēriskos izbļāvienus, un viņš apklusa. Pēkšņajā klusumā viņi skatījās viens uz otru. Jangera acis pārsteigumā iepletās. Pārkers izskatījās mierīgāks. ;> о

Telefons iezvanījās atkal. Jangers pašūpoja galvu:

— Zvana tavs pārinieks. Es parunāšu, ja tev nav iebildumu, Vilis?

Gluži bezjēdzīgi ir iebilst muļķim, kurš pie tam vēl ir policijas kapteinis. Dod tik muļķim rokās varu, un drīz viņš aizmirsīs, ka ir muļķis.

Jangers piegāja pie galdiņa, nocēla klausuli un saudzīgi pielika to pie auss, it kā baidoties, ka tā varētu uzsprāgt. Noklepojies viņš akurāti sacīja:

— Hallo. Hallo.

Pārkers ar interesi vēroja, kā piesardzību pamazām nomaina atvieglinājuma sajūta.

— Jā. Tas ir viņš. Tieši tā, — kapteinis noliecās pār telefonu, ilgi un saspringti klausījās, bet tad pēkšņi sadrūma. Puspagriezienā viņš skatījās uz Pārkeru. — Ko? No vietējiem? — viņš nenolaida acis, tad aizgriezās un ļoti klusi pajautāja:

— Vai sen?

Kaut kas bija noticis. Pārkers par to bija pārliecināts, taču kas tieši? Un kā tas varētu būs saistīts ar viņu? Viņš neatlaidīgi vēroja Jangeru un gaidīja, kas būs tālāk. Vai viņam nāksies nogalināt Jangeru un būs jāslēpj pēdas?

Situācija kļuva arvien nepatīkamāka, tā pārāk dziļi iesūca sevī Pārker u. Vissliktākais bija tas, ka viņš bija izmantojis savu segvārdu. Līdz šim Čārlzs Viliss bija bez vainas. Taču, ja viņš nonāks policijā, viņam grūti klāsies. Labākajā gadījumā būs jāgatavo jauna leģenda.

Viņš paskatījās uz pirkstiem. To nospiedumi glabājās Vašingtonā, Ronalda Kaspcra lietā, kurš tiek meklēts par labošanas darbu kolonijas apsardzes darbinieka slepkavību Kalifornijā. Ar Pārķēra vārdu viņš tika meklēts sakarā ar vairākm laupīšanām, taču... bez pirkstu nospiedumiem. Čārlzu Vilisu līdz šim neviens un ne par ko nemeklēja.

Nedrīkstēja pieļaut, ka Jangers viņu ietupinātu, kaut vai par niecīgāko sīkumu, par spļāvienu uz trotuāra. Nedrīkstēja pieļaut, ka Čārlza Vilisa vārds tiktu saistīts ar Ronaldu Kasperu. Divi vārdi veda pie Pārķēra. Ja viņš būtu zinājis, ka Džo jau ir miris, ne par ko neparakstītos ar Vilisa vārdu viesnīcā. Nē, ja viņš to būtu zinājis, nemaz nebrauktu šurp.

Viņš gaidīja, kāds būs Jangera telefona sarunas rezultāts un prātoja, ko darīt vissliktākajā variantā. Nāksies likvidēt gan Jangeru, gan Glifu un Reibornu. Pēc tam — hotelis, un tad ātri jāatgriežas Maiami un jāsagatavo alibi. Uzdevums izskatījās ārkārtīgi grūts, taču izpildāms — ar noteikumu, ka Pārkers sāks rīkoties tūlīt. Pārkers ticēja veiksmei. Situācija, kas spiež rīkoties, ir panākumu ķīla.

Jangers klausulē sacīja:

— Es tūlīt braucu. Nekādā gadījumā nejauciet iekšā štata policiju. Mēs paši tiksim galā.

Pārkers aizkūpināja cigareti un pārvietojās uz dīvāna malu, lai būtu ērtāk pielēkt kājās.

Jangers nolika klausuli un pagriezās pret Pārkeru. Viņa sejā atkal parādījās apjukums.

— Nu, labi, — viņš nomurmināja, - varbūt, tev ir taisnība.

— Kādā ziņā?

— Tajā ziņā, ka es vēl daudz ko nesaprotu, taču man līdz tam būs jānonāk...

Pārkers neizprata Jangera noskaņojuma straujās pārmaiņas.

— Tikko ir atrasts tavs partneris. Nosists. Un pēc visa spriežot — ar lāpstu. — Kapteinis samulsis pamāja un tad piebilda: - Tavā numurā.

— Manā numurā?

— Jā, — Jangers paskatījās uz revolveri, pašūpoja galvu un iebāza revolveri kabatā. — Iesim. Paskatīsimies uz viņu.

2. nodaļa

9

Istaba bija pilna ar policistiem. Acīmredzot, kāds no Jangera padotajiem štata policiju tomēr bija izsaucis. Komanda strādāja klusi, profesionāli, saskaņoti un melodiski — tehniķi ar fotoaparātiem, krītu, pulveri, piezīmju grāmatiņām, baltām aploksnēm. Tie nepavisam nelīdzinājās trijiem provinces policistiem, lieliem drukniem vīriem saburzītos zilos formastērpos, kuri stāvēja istabā kā satiksmes regulētāji uz krustojuma.

Pārkers apstājās uz sliekšņa un no turienes vēroja notiekošo. Jangers, ieraudzījis profesionāļus, klusi nolamājās un sacīja Pārkeram:

— Stāvi te un gaidi. Ne ar vienu nerunā, — pats viņš devās uz istabas otru galu, lai sasveicinātos ar štata policistu grupas priekšnieku — tas bija liela auguma spēcīgs cilvēks ar īsi apgrieztiem matiem un profesora seju.

Pie gultas uz grīdas gulošais Tiftusa līķis bija stipri nožēlojuma aina. Tiftusam bija iesists pa pakausi ar lāpstu vai citu asu priekšmetu, viņš nokritis ar seju uz leju. Asinis saķepušas kopā ar matiem un sīkām galvaskausa lauskām jau pēc tam, kad viņš nomiris.

Eksperti būrās ap viņu kā ap kosmonautu pirms starta.

Jangers bija neapmierināts. Viņš mēģināja strīdēties ar grupas priekšnieku, taēu nesekmīgi. Tas Jangeram atbildēja pieklājīgi, bet stingri. Kapteinim nebija ne mazāko izredžu pārņemt izmeklēšanu savās rokās.

Jangers, sapratis savu pūliņu bezjēdzību, padevās un piegāja pie Pārķēra:

— Mums jāparunā.

— Kam — mums?

— Vestibilā, o’kci?

Pārkers saprata, ka neskatoties uz kapteiņa aprobežotību, viņš tomēr atrodas kapteiņa rokās. Tāpēc viņš gāja Jangeram līdz, ar muguru sajuzdams štata policistu ieinteresētos skatienus.

Izgājis vestibilā, Jangers atspiedās pret sienu un izdarīja satriecošu atklājumu:

— Tu neesi vainojams slepkavībā.

— Nu, un kas par to?

— Es to zinu. Es zinu, ka tu neesi vainīgs, bet viņi ne.

— Kāpēc?

Jangers vilcinājās ar atbildi. Cietis sakāvi no štata policijas, viņš centās atspēlēties Pārkeram.

— Jau pēc pusstundas viņi būs noskaidrojuši laiku, kad Tiftuss ir jņairis. Bet šajā laikā es biju kopā ar tevi. Es esmu tavs alibi.

щ, - Bet es, savukārt, tavs, — piebilda Pārkers.

Jangers bija pārsteigts.

— Alibi — man? Kāpēc man tas vajadzīgs?

?r — Jūs ar Tiftusu bijāt vienādi jukuši uz meklēšanu.

— Tieši tāpat kā tu, velns lai parauj!

Pārkers tikai paraustīja plecus.

— Mums nav pārāk daudz laika, Vilis. Tāpēc netērēsim to velti. Es esmu tavs alibi. Tas ir fakts. Protams, ar noteikumu, ka es piekrītu to apstiprināt. Ja es atsakos — tev ir vāks...

— Tu viņiem vēl neko neesi teicis?

— Ne vārda. Rīgans, tas vīrs, ar kuru es runāju, grib tev uzdot dažus jautājumus.

— Kāpēc?

— Slepkavība notika tavā numurā, bet tu esi iebraucējs. Starp citu, tieši tāpat kā mirušais. Un vēl tāpēc, ka tu ar viņu biji pazīstams.

Pārkers pamāja.

— Darījumam piekrītu.

— Partnerība, — Jangers teica. — Pusi uz pusi jebkurā situācijā.

— Es nezinu, kur prece ir paslēpta.

— Kopā mēs to atradīsim, — Jangers pamāja ar pirkstu istabas virzienā. — Kāds taču viņu ir nositis, — viņš secināja, — ne tu un ne es. Te iejaukts trešais. Tāpēc mums drošāk un izdevīgāk ir strādāt kopā!

Sājā brīdī vienīgais saprātīgais lēmums - piekrist Jangeram.

— Sarunāts, — Pārkers teica.

— Lieliski, — Jangers atviegloti uzelpoja. — Rīgans šā vai tā tevi nopratinās, taču es būšu blakus, neuztraucies.

Pārkers neuztraucās. Viņš teica:

— Pēc nopratināšanas es no viesnīcas izvākšos.

— Kāpēc? — ar aizdomām pajautāja Jangers. — Uz kurieni tu taisies pārcelties?

— Uz Džo māju.

— Vilis, atceries, mēs meklējam kopā.

— Es netaisījos meklēt, es gribēju dzīvot viņa mājā.

— Kāpēc?

— Tur nav policistu.

— Varbūt tu, draudziņ, gribi aizšmaukt? — Jangers jautāja.

— Un visu atstāt tev.

Sitiens sasniedza mērķi. Jangers piekrītoši pamāja:

— Labi. Atgriežamies reizē, bet pirms tam es tev kaut ko pateikšu. Es neuzskatu, ka tā manta ir noslēpta mājā. Es jau rūpīgi to esmu pārmeklējis — viss velti. Vienīgais — es neesmu racis pagrabā. Ja viņš ir paslēpis visu pagrabā, es to nepamanīju. Vecais lapsa — veikli gan viņš ir strādājis, — Jangers nogrozīja galvu un pasmaidīja. — Bet es nešaubos, ka mēs atradīsim.

— Protams.

Jangers kļuva stīvs no laimes pie domas, ka viņš var kļūt ļoti bagāts.

— Ejam, — viņš aši izmeta. - Jāparunā ar Rīganu.

3. nodaļa

Apmeties pie galda un gaidīdams Rīgana atgriešanos, Pārkers izsmēķēja cigareti. Viņam aiz muguras elsodams uz priekšu un atpakaļ staigāja Jangers, kaut ko murminādams zem deguna un pūsdams dūmu mutuļus.

Viņi atradās viesnīcas pārvaldnieka kabinetā, ko Rīgans bija aizņēmies nopratināšanas vajadzībām. No Pārķēra numura viņš jau iepriekš piezvanīja pārvaldniekam, bet pēc tam abus — Pārkeru un Jangeru pavadīja uz liftu. Jangers viņam bija absolūti nevajadzīgs, tāpēc viņš pret to izturējās ar profesionāļa pieklājīgu nicinājumu, kurš spiests sadarboties ar nekompetentu kolēģi. Pilnīgi acīmredzami viņam nebija vēl sava viedokļa par Pārkeru, viņš gaidīja piemērotu brīdi, noskaidrot par viņu iespējami vairāk.

Pavadījis tos uz kabinetu, Rīgans, atsaukdamies uz kādām darīšanām, atvainojās un izgāja, atstājis Pārkeru un Jangeru divus vien. Pārkers jautāja:

— Vai te ir noklausīšanās sistēma?

— Ko? Protams, nav!

Pārkers tikai nogrozīja galvu. Rīgana spēli viņš nesaprata. Tas neapšaubāmi zināja, ka Pārkers ar Jangeru ir jau paspējuši parunāt vestibilā un arī viesnīcā ieradās kopā. Ko tad tagad inscenē Rīgans?

Ja Pārkeram būtu izvēle, viņš labprātāk būtu ar Rīganu apvienojies pret Jangeru, nevis otrādi. Ja Pārkers varētu izvēlēties, viņš par pārinieku labāk gribētu redzēt pat Tiftusu, nekā Jangeru. Taču viņam izvēles nebija. Un bija jāsamicrinās ar to, kas ir. Viņš teica:

— Nepsiho un pārāk daudz nerunā, kad viņš mani nopratinās. Es pats atbildēšu uz viņa jautājumiem.

— Par mani vari neuztraukties, — Pārkers turpināja viņu „audzināt". — Runā tikai tad, kad Rigans tev uzdos tiešu jautājumu. Atbildi īsi un konkrēti.

— Nerūpējies par mani tik daudz. Padomā pats par sevi, — Jangers knapi valdījās, viņš atsāka staigāt uz priekšu un atpakaļ, pūsdams dūmus un, kur pagadās, nokratīdams pelnus.

Pārkers apklusa. Jangers bija iedzīts stūrī — jebkurā brīdī viņš var „norauties" un visu sabojāt.

Rīgans atgriezās atvainodamies:

— Piedodiet, ka liku jums gaidīt, mister Vilis. Es nekļūdos, jūsu uzvārds ir Viliss?

— Jā. Viliss. Čārlzs Viliss.

— Protams. Sēdiet, Ebner. Viņš piegāja pie galda un apsēdās ar tāda cilvēka skatu, kurš pārkrauts ar darbiem, bet pilns apņēmības likt ar visu galā.

— Atļaujiet ieskatīties jūsu personas apliecībā, mister Vilis. Protokola vajadzībām, saprotams.

Pārkers izņēma kabatas portfeli un atvērtā veidā nolika priekšā Rī-ganatn.

— Tur viss ir iekšā, — viņš teica. — Pētiet.

— Pateicos, bet tas ir lieki, — Rīgans ar smaidu palūkojās uz kabatas portfeli un vērsās pie Jangera:

— Es paņēmu līdzi stenogrāfisti, vari savējo nesaukt. Nopratināšanas dublikātu es tev, protams, atsūtīšu.

Pārkers palūkojās uz. Jangeru un saprata, ka tam pat prātā nav nācis parūpēties par stenogrāfisti. Rīgans slēptā veidā iedzēla Jangeram, taēu tas novaldījās, neko nesakot.

Rīgans pagriezās pret Pārkeru:

— Cik man zināms, jūs ar misteru Tiftusu bijāt kompanjoni.

Pārkers noraidoši papurināja galvu.

— Nē. Jūs maldāties.

— Vai tad? — Rīgans izstiepa roku un nevērīgi paplikšķināja pa kabatas portfeli. — Bet es par to biju pārliecināts. Bet jūs, vismaz, bijāt pazīstami.

— Mēs bijām tikušies.

— Jā, neapšaubāmi.

— Maiami, suņu skriešanas sacīkstēs. Viņš bija vairāku suņu īpašnieks.

— Viņš nodarbojās ar suņiem? Jūs arī, mister Vilis?

— Nē, man ir pašam savs bizness.

— Atļaujiet uzzināt, kāds tieši?

— Visdažādākais. Nekustamā īpašuma tirdzniecība, autostāvvietas, veļas mazgājamie automāti. Šeit un visā valstī. — Pārkers iebadīja kabatas portfelī. — Daļu manu dokumentu, kas attiecas uz biznesa lietām, jūs atradīsiet tur iekšā.

Rīgans nepievērsa uzmanību kabatas portfelim. Viņš jautāja:

— Tātad, jūs atbraucāt kopā ar misteru Tiftusu?

— Nē.

— Jūsu satikšanās notika nejauši?

Pārkers pašūpoja galvu.

— Ne nejauši.

Rīgans izbrīnīts pārjautāja:

— Tādā gadījumā jāsaprot, ka jūs bijāt iecerējuši satikties šajā pilsētā.

— Nē. Es iepriekš nezināju, ka satikšu viņu. Es atbraucu uz Džo Šardīna bērēm, tāpat kā Tiftuss, starp citu. Ļaudis bieži nejauši satiekas kopīgu paziņu bērēs. To nevar saukt par nejaušību.

Rīgans pagrieza galvu un paskatījās uz Jangeru.

— Kas ir Šardīns?

— Pensionārs, — Jangers atbildēja. — Nomira pirms divām dienām. Bēres bija šorīt.

— No pamatiedzivotājiem?

— Nē. Apmetās šeit pirms pieciem gadiem.

Rīgana uzmanība pārslēdzās uz Pārkeru.

— Un jūs abi atbraucāt uz Šardīna bērēm?

— Es to nevaru viennozīmīgi apgalvot. Es atbraucu vienīgi uz bērēm, man šķiet, arī viņš. Bet tas ir tikai mans pieņēmums.

— Vai jūs arī slepkavības sakarā nepadalītos ar saviem pieņēmumiem?

Pārkers noliedzoši pašūpoja galvu.

Rigans pamāja, pasmaidīja un teica:

— Es jūs vairāk neaizkavēšu. Es augstu vērtēju jūsu vaļsirdību, mister Vilis, — viņš uzdeva vēl vienu jautājumu: — Man tomēr tas paliek noslēpums, kāpēc viņš ir nogalināts tieši jūsu numurā. Jūs viņam atļāvāt tur uzturēties?

— Nē.

— Kādā nolūkā tad viņš... ielavījās tur?

— Lai mani apzagtu, — Pārkers mierīgi atbildēja. Tagad bija jābrīnās Rīganam. Viņa sejā atspoguļojās patiesa neizpratne. Viņš pārjautāja:

— Apzagt? Jūs gribat sacīt, ka misters Tiftuss bija zaglis?

— Maiami tādas baumas klīda. Bet konkrētāk es neko nevaru pateikt.

— Saprotu. Tad...

Durvis atvērās un istabā divu policistu pavadība ienāca Tiftusa mīļākā Ronda. Rīgans saērcināts paskatījās viņu virzienā. Viens no policistiem sāka kaut ko teikt, bet Ronda uzmeta acis Pārkeram un iebļāvās:

— Tas ir viņš! Sis briesmeklis nogalināja manu vīru! Jā, tieši viņš!

Pietika tikai paskatīties uz viņu, lai pareizi novērtētu situāciju. Rīgans

viņu bija tīšām te pasūtījis ievest. Pārkers paskatījās uz Rīganu, lai noskaidrotu spēles noteikumus. Bet Rīgans tēloja nekaunīgi. Viņš piecēlās, māksloti bargi paskatījās uz policistiem un iesaucās:

— Kāda velna pēc jūs te iegāzāties!? Es pavēlēju gaidīt aiz durvīm.

Sieviete nepārstāja kliegt:

— Tas ir viņš! Tas ir viņš!

Rīgans deva pavēli:

— Aizvediet viņu. Nestāviet kā idioti!

Policisti bija slikti sagatavoti šim teātrim. Viņiem būtu bijis jāizskatās vainīgiem un jātaisnojas. Bet viņi, ne vārda neteikuši, pagriezās un gāja ārā, slikti izpildījuši savu lomu. Sieviete turpināja kliegt, kamēr durvis aizvērās.

— Lūdzu jūs, mani atvainot, — Rīgans teica.

Tādos brīžos, kad Pārkeram nebija kur sprukt, viņš tēloja sevišķi labi.

— Es tieku turēts aizdomās?! Man tas ir patiess pārsteigums!

— Nē. Es tā neteiktu, mister Vilis. Mēs tikai pārbaudām katru versiju. Tāds darbs. Starp citu, būšu ziņkārīgs, kas noticis ar jūsu seju?

— Es novēlos pa kāpnēm, pagrabā.

— Vai sen, atļausiet uzzināt?

— Šodien dienā.

— Jūs griezāties pie ārsta?

— Man palīdzēja doktors Reiborns.

Rīgans pagriezās pret Jangeru:

— Jūs pazīstat viņu?

— Es pats viņu izsaucu.

Rīgans atkal brīnījās. Taču šoreiz viņam savu izbrīnu izdevās daudz labāk noslēpt. Viņš jautāja:

— Tu tas biji?

— Mēs ar Vilisu atradāmies Džo Šardīna namā, kad tas notika.

— Saprotams, Tiftuss bija kopā ar jums?

— Tiftuss? - Jangeram izdevās atbildēt neuzticības un skepses pilnā balsī. — Kas tam būtu kopīgs ar mums?

— Man likās, ka jūs visi esat bijuši pazīstami ar Sardīņu.

Pārkers pārtrauca Rīganu:

— Es nevaru galvot par kapteini, taču man ar Tiftusu nebija nekādu darīšanu. No rīta viņš bija ienācis pie manis numurā. Es netērēju laiku tukšām sarunām, un viņš aizgāja prom.

— Tātad, no rīta jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

— Nē. Mazliet vēlāk es viņu satiku uz ielas. Mēs apmainījāmies sveicieniem. Ne vairāk.

— Skaidrs. Jaukā būtne uzskata, ka jums bijuši iemesli mistera Tif-tusa nogalināšanai. Jūs zināt, kāpēc?

— Nē.

^ Rīgans nogaidīja, taču Pārkers spītīgi klusēja. Blakus dīdījās Jangers, ko mocīja vēlēšanās iesaistīties sarunā, taču veselais saprāts spieda to kllisčt. Galu galā Rīgans sacīja:

— Labi. Ceru, es visu uzzināšu, kad viņu nopratināšu, — viņš pagriezās pret Jangeru un jautāja: — Jūs ar Vilisu sen esat pazīstami?

— Vairākus gadus, — Jangers atbildēja. — Vienā no Vilisa viesošanās reizēm Džo Šardīns mūs iepazīstināja.

— Saprotu, — Rīgans turpināja sēdēt, bungodams pa Pārķēra kabatas portfeli. — O’kei, nu gan šodienai pietiks, mister Vilis. Ja man

sagribēsies ar jums parunāties, es rēķinos ar to, ka jūs vēl būsiet pilsētā. Ceru, jūs negatavojaties tūlit atgriezties Maiami?

— Nē. Es biju nodomājis vēl paliki pilsētā.

— Jauki. Atļaujiet vēlreiz pateikties jums par palīdzību izmeklēšanai.

Pārkers piecēlās un paņēma no galda savu kabatas portfeli.

— Es braucu prom no viesnīcas, — viņš paziņoja. — Ja es jums būšu vajadzīgs, jūs mani atradīsiet Džo Šardīna mājā. Kapteinim adrese ir.

— Lieliski. Prieks bija ar jums iepazīties, mister Vilis, — Rīgans sacīja, laipni un draudzīgi smaidīdams. Bet viņa acis profesionālā ziņkārībā pētīja Pārkeru. Viņš nesniedza atvadoties roku, viņš pat nepiecēlās no galda.

Pārkers viņā sajuta pieredzējušu policistu, bet Rīgans, ne mazāk ātri, pazina Pārkerā pieredzējušu noziedznieku. Viņš vēl nebija uztaustījis, vai Pārkeram ir kāda saistība ar Tiftusa noslepkavošanu, taču zināmas aizdomas viņam bija. Rīgans bija pacietīgs un pedantisks policists, kurš par katru cenu cenšas atrisināt radušos problēmu.

Jangers arī cēlās uz iešanu, bet Rīgans viņu apturēja.

— Ebncr, tu arī varētu būt klāt nopratināšanā. Palīdzēsi pārbaudīt informāciju, lai es netērētu laiku maldīgām versijām.

Jangeram tāda ziņa nepatika, bet izvēles tam nebija. Viņš neapmierināts atslīga atpakaļ krēslā un neuzticīgi paskatījās uz Pārkeru, kurš gāja no kabineta ārā.

Pārvaldnieka sekretāres mazajā priekšistabiņā Pārkers sastapās ar Tiftusa sievieti un diviem policistiem. Pārkers piegāja pie viņas un sacīja:

— Es tavu Ādolfu nenositu. Slepkavības brīdī es biju kopā ar resno policistu. Es esmu tīrs - saprati?

Policistu ģīmji joprojām palika pārakmeņojušies. Sieviete palūrēja uz Pārkeru un teica:

— Es tev neticu. Kas tad viņu varēja nobeigt?

Pārkers pieskārās savam vaigam.

— Tas pats, kas apstrādāja mani. Un ar to pašu.

Viens no policistiem iejaucās:

— Šķiet, jūs nedrīkstat savā starpā sarunāties.

— Es būšu Džo Šardīna mājā, — nepievēršot policistam uzmanību, Pārkers turpināja. — Atnāc pēc nopratināšanas.

— Interesants piedāvājums no nepazīstama vīrieša.

Pārkers uztvēra viņas sakāmā būtību — sievieti interesēja, ko tieši viņš ir teicis policijai.

— Kad tavs vīrelis iegāzās pie manis numurā, es viņu pasūtīju vienu māju tālāk, un uz ilgu laiku, — Pārkers sacīja. — Bet tevi es redzēju kopā ar viņu viesnīcas vestibilā. Tāpēc šo to par tevi zinu.

Viņa šaubīdamās atteica:

— Uzticību tu nevies, bet es par tavu priekšlikumu tomēr padomāsim.

Policists iebļāvās:

— Beidziet tarkšķēt!

Pārkers paskatījās uz to:

— Tu strādā Rīgana vai Jangera labā?

— Jangera. Lai gan skuķi mēs turam pēc Rīgana pavēles.

— Pirms tu ziņo Rīganam par mūsu sarunu ar šo lēdiju, izstāsti visu Jangeram.

— Kāpēc? — policists sadrūma.

— Tu taču zini Jangera attieksmi pret Rīganu, — Pārkers skaidroja acīmredzamu faktu. — Šobrīd Jangers nav ieinteresēts dalīties ar informāciju.

— Tad es ziņošu tikai viņam, — policists nevērīgi sacīja.

— Lieliski, — Pārkers pamāja sievietei. — Uz tikšanos, Ronda.

Viņa brīnījās, ka tas atcerējās viņas vārdu.

4. nodaļa

Pārkers atvēra durvis.

— Nāc iekšā, Ronda.

Viņa ienāca kareivīgā noskaņojumā, kāds raksturīgs dumjām sievietēm, kad tās baidās tikt pieviltas. Viņa sāka ar uzbrukumu:

— Kādas jums ir ar kapteini Jangeru darīšanas? Viņš taču ir policists.

— Pilnīgi pareizi, — Pārkers aizvēra durvis un ieveda viņu Istabā. — Sēdies.

— Vai iedzert kaut kas atradīsies?

— Paskaties virtuvē.

— Tu esi īsts džentlmenis.

Pārkers pagriezās:

— Mums ir maz laika. Drīz uzrādīsies Jangers, — viņš skaidroja.

— Nu, un kas par to?

Pārkers pašūpoja galvu. Viņa uzvedās nekaunīgi bez nekāda iemesla.

— Jebkurā gadījumā, tu esi mantojusi Tiflusa daļu. Vai tā tevi interesē?

— O-ho! Es piedalos?! Vispirms tu visādi baksti manu vīrieti, bet tagad piedāvā man daļu. Vai tu esi meties uz atraitnēm?

— Vai tad tu esi Ronda Tiftusa?

— Nē, paldies Dievam. Ko tev no manis vajag, puis? Esi iecerējis ieņemt Tiftusa vietu?

— Nē, — Pārkers nosmējās un atbildēja tā, kā ir.

Pirmkārt, Maiami viņu gaidīja sava sieviete, bet, otrkārt, viņš pašreiz bija aizņemts. Lai arī tas nebija viņa profila pasākums, bet tomēr galā jātiek.

Viņš nekad nepinās ar sievietēm darba laikā. Pirms un pēe tam — jā, bet darba laikā nekad. < j

Viņa atmeta galvu un domāja, cenšoties saprast, vai viņš runā taisnību vai melo. qš)l

Visbeidzot viņa paraustīja plecus un piekrita.

— O’kci. Seksa tēma ir izsmelta. Tu mani redzēji kailu, bet pašlaik tas tevi neinteresē. Rodas jautājums, ko tad tu gribi?

— Gribu zināt, kas te notiek, — Pārkers skaidroja. — Tiftuss ne velti šurp bija braucis. Jangers arī cītīgi kaut ko meklē. To pašu dara ari Tiftusa slepkava. Viņi visi uzskata, ka es slēpju informāciju par meklējamo. Bet man šīs informācijas nav.

— Kāpēc?

— Es patiešām nezinu, ko tieši viņi meklē.

Viņa pārsteigta to uzlūkoja:

— Nopietni?

— Vienīgais, ko es zinu — meklējumi ir saistīti ar Džo Širu.

— Kas tas par Džo Širu, velns parāvis?

Pārkers norādīja uz grīdu.

— Tu atrodies viņa mājā.

— Es uzskatīju, ka māja pieder Šardinam, un arī adresi es atradu telefona grāmatā zem viņa vārda.

— Viņš mainīja uzvārdu. Bet runa nav par to. Vai Tiftuss tev teica, ko viņš meklēja?

— Protams.

— Ko?

— Naudu, — viņa droši atbildēja, kā runājot par vissaprotamāko lietu pasaulē.

— Saprotu. Bet konkrēti? Skaidrā? Dārglietās? Lupatās?

Viņa paraustīja plecus.

— Nav ne jausmas. Nauda un viss. Viņš solīja, ka mēs dabūsim kādus simt stabus. Vai vairāk.

— No Džo Šīra? Vai Džo Šardīna?

— Kā lai es zinu? Es, draudziņ, teicu visu, ko zinu.

— Viņš Džo pieminēja?

— Ne vārda. Viņš vispār man nekad neko nestāstīja. Tu biji izņēmums. Viņš tevi pamanīja, kad mēs iegājām viesnīcas vestibilā un teica man: „Jocīgi. Redzi to puisi pie portjē letes? Es viņu pazīstu." Mēs uzkāpām savā numurā, un viņš uzreiz gāja pie tevis.

Pārkers pamāja.

; — Aizej uz virtuvi pēc pudeles.

— Ļoti galanti, — viņa nospurdzās, bet uz virtuvi tomēr aizgāja, on Pārkers piegāja pie loga un paskatījās ārā.

Uz kaimiņmājas lieveņa sēdēja gadus septiņpadsmit vecs puika un skatījās tieši viņam sejā. Svešu cilvēku nepārtraukta atrašanās noslepkavotā pensionāra mājā, protams, kādu laiku saistīs kaimiņu uzmanību. Tas absolūti neapmierināja Pārkeru, jo viņš joprojām nebija lietas kursā.

Tiftuss atbrauca meklēt simt tūkstošus dolāru, iespējams, pat vairāk. Bet kā šie tūkstoši izskatās, Pārkers nezināja. Visticamāk —' skaidrā naudā, var būt arī dārglietas. Mazāk ticams — muzejos zagtas gleznas, mākslas priekšmeti vai vērtspapīri. Simt tūkstoši dolāru varēja izskatīties dažādi, tiem varēja būt dažāda forma un krāsa.

Sieviete. Varbūt tieši viņa nosita Tiftusu, iespējams, viņa zin visu sīkumos, bet tur to pie sevis.

Tas nebija Tiftuss, kas viņam uzbruka pagrabā. Var izslēgt ari sievieti un Jangeru. Pārkeram iesita nepazīstams cilvēks, gatavs nogalināt pat steigā.

Diez vai tas bija profesionālis.

Vēlreiz domās atkārtodams to bridi, kad viņš atvēra durvis uz. pagrabu, un tam sekojošo uzbrukumu, Pārkers arvien vairāk nāca pie secinājuma, ka šeit ir darbojies amatieris. Tas attiecās arī uz slepkavību. Tiftusa nogalināšana neko nepierādīja un neko neatrisināja. Slepkava tikai sacēla kājās policiju un sarežģīja dzīvi kā sev, tā visiem citiem. Iesācējs, visdrīzāk, no vietējiem. Doktors Reiborns? Vai Glifs, apbedīšanas biroja saimnieks? Pārkers par viņiem tikpat kā neko nezināja, arī par to, cik daudz viņi zin. Par to nāksies parunāt ar Jangeru.

Taču tagad viņam bija steidzamāki darbi.

Viņš aizgriezās no loga un gāja uz virtuvi, kur pārsteidza Rondu nesagatavotu, kad viņa rakās pa virtuves skapīšiem. Viņa sabijās, bet tomēr centās izskatīties naivi nevainīgi, lai arī tas neizdevās neko pārliecinoši.

Pārkers pašūpoja galvu:

— Ar to es pats nodarbošos.

— Es meklēju kokteiļu salmiņus, — viņa meloja.

— Ej istabā un skaties, kas notiek uz ielas. Brīdini mani, kad parādīsies Jangers, un pati pa sētas durvīm ej projām. Atgriezies viesnīcā. Es tev vēlāk piezvanīšu.

— Ko tu gribi darīt? Pārmeklēt māju?

— Meklēšu kokteiļu salmiņus.

— Vai es savu daļu dabūšu?

— Jā.

— Es ticēšu tikai tad, kad nauda man būs rokā, - viņa teica un gāja uz istabu, bet Pārkers ķērās pie darba.

5. nodaļa

Jangers nāca iekšā ar vārdiem:

— Rīgans man ir kā kauls rīklē. Dieva vārds, es par viņu sastādīšu ziņojumu.

— Ko viņš par mums domā? — Pārkers jautāja.

— Mani tas absolūti neuztrauc! Izmeklēšanu vadu es, nevis viņš.

— Protams, — Pārkers aizvēra durvis.

Jangers viņam jautāja:

— Par ko tu runāji ar Semjuelu?

— Ar ko?

— Ar tava pārinieka mīļāko Rondu Semjuelu. Atkārtotā nopratināšanā viņa atteicās no iepriekšējām liecībām. Ko tu viņai teici?

— Neko. Iesim istabā.

Viņi iegāja viesistabā un Jangers paziņoja:

— Es te tā drusku padomāju.

— Nu un?

— Tava pārinieka slepkava un tas, kurš raka pagrabā — ir viena un tā pati persona.

Šī pieņēmuma acīmredzamība neprasīja atbildi. Pārkers aizsmēķēja un piegāja pie loga. Ziņkārīgais pusaudzis no kaimiņu lieveņa bija nozudis.

Jangers turpināja:

— Tas nozīmē, ka viņš neko nav atradis.

Ja tas būtu paslēpts pagrabā un viņa meklējumi vainagotos panākumiem, diez vai viņš vēl pēc tam klīstu pa pilsētu un nogalinātu tavu drauģeli.

Pārkers jautāja:

— Bet ja nu Rīgans notver slepkavu?

Pa logu viņš redzēja, kā Tiftusa sieviete šķērso zālāju mājas priekšā un iziet uz ietves. Viņa rīkojās visidiotiskākajā veidā, taču viss beidzās labi. No savas vietas J angers viņu nevarēja redzēt. f ...

Jangers painteresējās:

— Tu uzskati, ka viņš paspēs? Neuztraucies, Vilis! Izmeklēšanu vadu es. Viņš var, cik uziet, braukāt šurp, es tam pat |aušu vienu otru arestēt. Bet, kad kārtis būs galdā, vinnēšu es. Es to iesēdināšu savā cietumā. Te nebūs ne par ko jābaiļojas.

— Bet kā tad doktors Reiborns? Un Glifs?

Jangers atkal sadrūma:

— Ko tad tie?

— Viņi tomēr ir iejaukti. Ja nu kāds no viņiem ir Tiftusa slepkava.

— Nē. Tikai ne viņi. Tie neko nezin, Vilis.

— Viņi ir gan iejaukti. Pēc manas vizītes pie Glifa, viņš uzreiz zvanīja tev, bet tu zvanīji Reibornam, lai viņš mani aizkavē.

— Par naudu viņi nezin neko.

Jangers bija par sevi pārliecināts, starp citu, viņš vienmēr tāds bija.

Pārkers viņam deva padomu:

— Pārbaudi tos. Noskaidro, kur viņi atradās tad, kad es dabūju ar lāpstu, un tad, kad nogalināja Tiftusu.

Jangers paraustīja plecus.

— Labi, pārbaudīšu. Taču es garantēju, ka tie nav viņi.

— Lieliski. Ķeramies pie lietas, — Pārkers piegāja pie galda un apsēdās krēslā. Pienācis laiks iegūt informāciju. — Nu tad kur, pēc tavām domām, viss ir noslēpts? Mājā?

Pārkers jau pats zināja, ka mājā nekā nav. Gaidot Jangeru, viņš pabeidza no rīta iesākto mājas apskati. Viņš nokāpa arī pagrabā, bet, izņemot izrakto bedri, nekā neatrada. Viņš uzkāpa karstos, netīros, pustukšos bēniņos ar zemiem griestiem. Džo tur nekad nebija bijis. Bet Pārkers pārmeklēja arī tos, kur atrada vienīgi putekļu mākoņus.

Tomēr viņš tīšām pasvieda Jangeram domu, ka pats nezin pilnīgi neko. Jangers to atspēlēja atpakaļ:

— Šeit nē, — viņš teica. — Tici man, Vilis. Naudas mājā nav. Vecais mūdzis tūkstoš dolārus bija noslēpis miltu kastē. Tas ir viss.

Pārkers noslēpa savu izbrīnu:

— Kā tu to uzodi?

— Neturi mani par muļķi, Vilis. Neatkārto Džo Šīra kļūdu. Es zinu, ko daru.

— Jā. Tātad tu domā, ka simt tūkstoš dolāru ir kaut kur citur, nevis mājā.

— Simt tūkstoši? Tie ir graši, Vilis. Par tādu skaitli man jāsmejas. Izskatās, neko lielu tu nezini gan.

— Patiešām? Cik tad?

— Cik noslēpts? — Jangers apsēdās uz dīvāna, pieliecās un pus-čukstus teica: — Pēc maniem aprēķiniem, jābūt apmēram pusmiljonam. Iespējams, arī vairāk.

Pārkers neuzticīgi paskatījās. Pusmiljons? Skaidrā naudā? Pirmkārt, visas dzīves laikā Džo Sīram vienlaicīgi nav bijis tik daudz naudas. Bet, pat ja būtu, viņš nekad neslēptu to kādā paslēptuvē. Ir taču tik daudz drošu un saprātīgu paņēmienu, kur ieguldīt naudu.

Mīts, ko radījusi pārkarsusi iztēle. Tiftuss, Jangers un trešais nezināmais dzinās pakaļ nereālam sapnim. Tiftuss bija diezgan dumjš, Jangers — pārāk alkatīgs, bet tā trešā rīcība bija stipri amatnieciska.

Bēdīgi, ja visa šī jezga radusies tukšā vietā.

Pārkers nogrozīja galvu, viņš vēl nespēja tam visam noticēt. Bet jāuz-/.ina bija viss. Viņš teica:

— Pastāsti kaut ko tuvāk, Janger. No kurienes tev tādi skaitļi?

— Tā iznāk, - Jangers atbildēja ar tādu izteiksmi, it kā skaidrotu savu reliģisko pārliecību. — Tā iznāk, un viss. Bet summa ir tieši tāda. Ne mazāk.

— Aprēķinus man parādīsi?

— Protams, ka parādīšu, — no jakas iekškabatas viņš izvilka aploksni un sāka to vicināt pa gaišu. — Te ir visi mani rēķini. Es galvoju par to pareizību!

Jangers no aploksnes izņēma vairākas lapas un atlocīja. Divas lielas lapas bija sīki aprakstītas nelīdzenā smalkā rokrakstā. Jangers nolika tās uz mazā galdiņa.

— Skaties!

Pārkers piegāja, apsēdās uz divāna un paņēma papīrus. Uz pirmā bija garš saraksts, sadalīts trīs ailēs. Pirmajā ailē — gads, otrajā — pilsētas nosaukums, trešajā — skaitlis. Saraksts sākās šādi:

1915 Luisvila 12000

1915 Sakramenta 14500

1916 Troja, Ņujorka 9000..."

Saraksts bija garš. Lappuses beigās zem skaitļiem bija pavilkta svītra un saskaitīta kopējā summa 1876000. Izņemot pēdējo skaitli, viss pārējais bija rakstīts ar Džo Šīra roku — Pārkers pazina viņa rokrakstu. Summu, acīmredzot, bija rakstījis kapteinis Jangers.

Policists jautāja:

— Nu kā, pārliecinājies? Tas ir Džo Šīra dosjē, un tur ir minētas visas aplaupīšanas ar viņa piedalīšanos. Sākot ar 115. gadu un beidzot ar gadu, kad viņš aizgāja pensijā. Skaties — gads, pilsēta un Džo nopelnītā summa. Viņa daja. Bet apakšā es saskaitīju, cik viņš pa visu mūžu ir nopelnījis — gandrīz divi miljoni dolāru. Velnišķīgi liela summa, piekrīti? Piecdesmit septiņas laupīšanas četrdesmit trijos gados. Gandrīz divi miljoni!

Pārkers piekrītoši pamāja. Viņa teorija par izfantazēto mitu apstiprinājās.

— Ko tālāk? — viņš jautāja.

— Parasta aritmētika, — Jangers klāstīja. — Elementāra.

— Rādi šurp.

Jangera roka pagaidām piesedza otro lapu. Viņš teica:

— Es aprēķināju summa, ko viņš būtu varējis iztērēt gada laikā. Viņš pelnīja tīri labi, bet cik, pēc tavām domām, viņš tērēja? Viņam taču bija jādzīvo klusi, piesardzīgi, neuzkrītoši, lai apkārtējie nesāktu interesēties par viņa naudas izcelsmi. Cik tad viņš tērēja? Divdesmit piecus tūkstošus gadā. Varbūt arī mazāk.

— Bet ja nu vairāk? — Pārkers iebilda.

... ”>‘i'

Jangers, pārliecināts par savu taisnību, noraidoši purināja galvu:

— Interesanti, kur un kā? Kā tad var iztērēt gadā vairāk par divdesmit pieciem tūkstošiem? Tas nav iespējams! Protams, ja tu esi legāls miljonārs, visi jautājumi atkrīt paši par sevi. Bet tāds cilvēks kā Džo

Sirs? Viņam nepietiktu dūšas tērēties. Tātad, divdesmit pieci ir lielākais skaitlis. Tici man Vilis.

Pārkers viņam tomēr nenoticēja. Personīgi viņš gadā tērēja daudz lielāku summu un, starp citu, arī Džo. Bet Jangers pats nepelnīja pat divdesmit piecus tūkstošus gadā, tāpēc viņam nebija nekāda priekšstata, kā tos varētu iztērēt.

Jangers noņēma roku no otras lapas.

— O’kei, te ir visi cipari.

Taču ne jau cipari saistīja Pārķēra uzmanību. Blakus tiem, lapas labajā malā, sekoja garš vārdu saraksts. Lūmiss, Makcjs, Pārkers, Litlfīlds, Klingers... pavisam ap trīsdesmit to personu uzvārdi, ar kurām dažādos laikos Džo Sīrs ir strādājis kopā.

Bet šajā lapā gan skaitļi, gan uzvārdi bija tajā rokrakstā, kā iepriekšējās lapas kopējā summa.

Jangers atrāva skatienu no lapas, viņa sejā bija pašapmierināts smaids. Viņš iebadīja ar pirkstu papīrā.

— Izlasīji? Nebrīnīšos, ja es dabūšu zināt, ka ari tavs uzvārds ir šajā sarakstā. Tu tikai nedomā, ka es uzķēros uz Čaku Vilisu.

Pārkers pirmoreiz paskatījās uz policistu kā uz potenciālu līķi.

— Turpini, — viņš pamāja.

Platais smaids no Jangera sejas nozuda. Paskatījies uz Pārkeru, viņš pamazām atkal kļuva nedrošāks. Viņš nolieca galvu, noklepojās un pa-bungoja pa papīra lapu.

— Te ir viss, - viņš teica. - Pārējais ir otršķirīgs. Te ir viss galvenais.

Pārkers gaidīja.

Jangers ar pirkstu vilka pa cipariem un sacīja:

— Šīrs uztaisīja miljonu astoņsimt septiņdesmit sešus tūkstošus dolāru. Četrdesmit trijos gados. Mēs pieņēmām, ka viņš tērēja divdesmit piecus tūkstošus gadā. Pareizināsim ar četrdesmit trijiem gadiem un dabūsim miljonu septiņdesmit piecus tūkstošus dolāru. Atņemot tos no kopējās summas, paliek pāri astoņsimt viens tūkstotis. Astoņi simti tūkstošu neiztērētas naudas, Vilis!

Pārkers pamāja.

Jangers bija uzbūris ncccrēli vilinošu gaisa pili. Kapteinis turpināja:

— Sirs man rādija bankas rēķinus un visādus vērtspapīrus par summu simtdivdesmit tūkstoši dolāru, kas kalpoja par aizsegu, par oficiālo ienākumu avotu. Bet pārējais ir noslēpts. Spiesta lieta, jo viņš nespētu izkaidrot to izcelsmi. Atskaitām simtdivdesmit tūkstošus nost, un atliek sešsimt astoņdesmit tūkstoši dolāru! Pat tad, ja viņš pēdējos piecos gados būtu nolēmis dzīvot izšķērdīgi, nopirkdams šo māju ar visām mēbelēm, viņam vēl jāpaliek pusmiljonam! Vismaz pusmiljonam! Un tie ir vispieticīgākie aprēķini, Vilis. Vispieticīgākie! Piecpadsmitā, sešpadsmitā gadā viņš netērēja divdesmit piecus tūkstošus. Tāpēcj iespējams, runa ir par summu, kas krietni pārsniedz pusmiljonu.

Pārkers piecēlās. Viņa pieņēmums bija apstiprinājies. Tiftuss gan reālāk novērtēja Džo kapitālu. Bet Tiftusa smadzenes strādāja tikai skaidras naudas meklēšanā. Pats viņš droši vien būtu naudu paslēpis matracī vai noracis zem lielā ozola. Džo Sīram pietika prāta lielu daļu naudas ieguldīt drošās akcijās un vērtspapīros, kas nesa ienākumus.

Pārkers aizsmēķēja un sāka staigāt pa istabu:

— Vai tu par to esi runājis ar Džo Širu?

— Protams, ka runāju. No kurienes, pēc tavām domām, šie skaitļi? — Jangers paņēma aprēķinu lapas un ielika tās aploksnē. — Un vārdi, — viņš piebilda. — Skaitļus un vārdus es dabūju tieši no Šīra paša.

— Ko viņš tev stāstīja par savu pusmiljonu?

Jangers smaidīja, to atceroties.

— Viņš pūta tādas pašas pīlītes, kā tu tagad, Vilis.

— Ko tieši viņš teica?

— Viņš zvērēja, ka ir visu iztērējis. Centās pārliecināt, ka simtdivdesmit tūkstoši bankā — tas ir viss, kas viņam palicis.

— Tu tā nedomā.

— Izbeidz, Vilis. Man ir pierādījumi. Es nedaudz piespiedu viņu, un viņš no miltu kārbas izvilka tūkstoti. Viņš dievojās, ka atdos man tos simtdivdesmit tūkstošus. Tikai tad, kad būs sazinājes ar bankām un pārdevis visus vērtspapīrus. Bet tagad, pakustini smadzenes — vai viņš būtu gatavs man atdot visu līdz pēdējam centam, ja viņam drošā vietā nebūtu noslēpts daudz vairāk?

Pārkers pamāja. Viņam viss bija skaidrs.

Jangers turpināja:

— Ja viņš nebūtu nomiris, es būtu dabūjis arī pārējo.

Ak, tā! Tātad Jangers nebija nositis Džo, taču viņš bija tās „nepatikšanas", ar kurām vecais virs nespēja tikt galā.

Džo nodeva Jangeram visu - gan draugus, gan ietaupījumus. Taču neraugoties uz to, Jangera apetīte vēl auga. Tā bija veiksme, ka Džo nomira, pirms bija nodevis arī draugu atrašanās vietas.

— Iznāk, ka es nemaz neesmu tāds muļķis, par kādu tu mani turēji, — Jangers nosmējās.

Pārkers paskatījās uz viņu, pakratīja galvu un teica:

— Nē.

— Pusmiljons eksistē! — policists iesaucās. — Un naudai jābūt kaut kur noslēptai. Vai tā nav, Vilis? Vai man nav taisnība?

Ja kapteinis uzzinātu Vilisa īsto vārdu, Pārkers to nogalinātu nekavējoties. Bet viņš atcerējās Rīganu un Vilisa leģendu. Kamēr šī jezga nebeigsies, vienīgais, ko viņš varēja darīt — pacietīgi tēlot Jangera kompanjonu, bet pēc tam pievākt naudu un laisties. Viņš piekrītoši pamāja:

— Pusmiljons eksistē. Džo Sirs tev meloja.

— Es jau domāju, ka meloja. Mēs to naudu noteikti atradīsim. Naudas pietiks diviem, un mēs to atradīsim.

— Protams, atradīsim, — Pārkers viņu mierināja.

Jangers smaidīja platu, laimīgu, žilbinošu idiota smaidu.

Trešā daļa

.

1. nodaļa

Dievs bija Ebneram L. Jangeram devis prātu un devis iespēju apceļot pasauli — trīsdesmit seši štati, četrpadsmit valstis, ieskaitot Vāciju, Japānu, Angliju un Panamas kanāla zonu. Un kad tu trīsdesmit gadus esi nodienējis Savienoto Valstu armijā, diez vai tevi var saukt par muļķi. Tu aizej no dienesta kā pieredzējis cilvēks.

Lielāko mūža daļu Jangera uzvārda priekšā ir bijusi dienesta pakāpe. Divdesmit gadu vecumā, būdams iebiedēts zaļknābis no mazās Sagamoras pilsētiņas Nebraskas štatā, viņš kļuva par ASV armijas ierindnieku. Tas bija Lielās depresijas laikā, kad Ebnera tēvs nevarēja atrast darbu. Bet ja tēvam nav darba, tad dēlam ne tik. Un ja viņš grib ēst trīsreiz dienā un tīru gultu katru nakti, Ebnera ceļš uz armiju kļūst labi saprotams.

Tajā laikā izvirzīšanās augstāk dienesta pakāpē bija sevišķi lēna. Bet, kad 141. gadā sākās Otrais pasaules karš, Jangers ieguva nākošo dienesta pakāpi. Daudzi no tiem, kas bija pietiekami gudri un dienestā iestājās pirms kara sākuma, dabūja siltas vietiņas. Arī Jangers visu kara laiku pavadīja apmācību nometnē un uz kara beigām jau bija uzkalpo-jies līdz jaunākajam seržantam.

Viņam aiz muguras bija divdesmit dienesta gadi, un pēc dažiem gadiem viņš varēja mierīgi doties pensijā. Taču tuvojās kārtējais paaugstinājums, un viņam radās reālas iespējas iegūt vecākā seržanta uzšuves,

kas nozīmēja krietni lielāku pensiju. Tad viņš nolēma dienēt vēl desmit gadus.

Vecāko seržantu viņš dabūja. To var katrs, kurš godīgi nodienējis nepieciešamo gadu skaitu. Taču visam pienāk savs gals. Pensijas dokumentu kārtošanas laikā viens no ierēdņiem palūdza Jangeru uzrādīt civilo adresi.

Jautājums pārsteidza Ebneru nesagatavotu. Vecāki bija sen miruši, bet ar citiem radiniekiem viņš neuzturēja sakarus jau vairākus gadu desmitus. Beigu beigās viņš ierēdnim pateica: „Sagamora. Nebraska. Uz pieprasījumu." Nekas cits viņam neienāca prātā. Bet viņš apsolīja vēlāk paziņot savu precīzo adresi.

Viņa atgriešanās Sagamorā vienīgais iemesls bija tas, ka pensijas čeki pienāca tieši uz turieni. Taču atbraucis, viņš pēkšņi saprata, ka brauki kaut kur citur nav nekāda iemesla, un nav jau arī uz kurieni brauki — pasaulē nebija neviena, kuru viņš vēlētos satiki vai kas, savukārt, gribētu redzēt Ebneru. Tāpēc viņš palika pilsētā un kļuva par Amerikāņu leģiona veterānu kluba vietējās nodaļas locekli. Kluba padomē viņš iepazinās ar pilsētas vidusšķiras pārstāvjiem un iekārtojies, sāka mierīgi dzīvot.

Bet viņam bija tikai piecdesmit gadu. Visu iepriekšējo dzīvi viņš ar kaut ko nodarbojās. Katru dienu viņš vilka mugurā formas tērpu un devās uz precīzi norādītu vietu izpildīt precīzi norādītu uzdevumu. Aiziedams pensijā, viņš sajuta laika gailu. Vaļasprieka viņam nebija, bet pensija izrādījās niecīga. Viņš pamanīja, ka ilgi vārtās pa gultu no rītiem, ļoti bieži iet uz kino un daudz laika pavada pie televizora — gan mājās, gan Kluba bārā. Viņš aptaukojās un sabojāja gremošanu.

Negaidīti radās iespēja kļūt par policistu — viņš Klubā dzirdēja sarunu par to, ka kapteinis Grīns iet pensijā un nav skaidrs, kas ieņems viņa vietu, jo policistu vidū nav piemērota kandidāta policijas priekšnieka amatam. Alga nav visai liela, tāpēc nav iespējams aicināt augstas klases speciālistu... Pēc tam klātesošie sāka kārtējo reizi apspriest īpašuma nodokli, taču Jangers galveno jau bija dzirdējis.

Tādā veidā viņš dabūja augstāko dienesta pakāpi savā karjerā. Viņš vairs nebija ierindnieks Jangers, nebija ne jaunākais un pat ne vecākais seržants Jangers. Viņu tagad godāja par kapteini Jangeru. Tā bija pakāpe, ko varēja pielīdzināt ģenerālim, jo no visiem vietējiem policistiem 3»

kapteinis bija tikai viņš viens. Septiņpadsmit policistu — un visi pakļauti viņam.

Sākumā viņš nēsāja tumši zilu frenci, pāršūtas jātnieku bikses, zābakus un naģeni. Taču svaru nodzīt viņam neizdevās un nācās atzīt, ka šāds formas tērps viņam nepavisam nepiestāvēja. Par laimi, kapteinim bija tiesības nēsāt civilo apģērbu.

Šādas priekšrocības Jangeram arī sagādāja problēmas. Formas tērps visai pasaulēi vēstīja par tā nēsātāja dienesta pakāpi, bet civilā viņš pārvērtās par nenozīmīgu resnīti. Viņš ilgi domāja, vai no šī strupceļa ir izeja, līdz beidzot nopirka kovboju platmali. Solīdā galvassega ar platajām malām pilnīgi noteikti visiem darīja zināmu, ka tas ir cilvēks ar stāvokli sabiedrībā. Kovboju platmale, kopā ar labu uzvalku ar vesti, pasvītro valkātāja īpašo statusu. Turklāt, civilās drēbēs viņš izskatījās piemērotāk apģērbies savam augumam.

Piecdesmit viena gada vecumā bija sasniegti viņa karjeras griesti — pilsētas policijas priekšnieks, cienījams pilsonis, Amerikāņu leģiona veterānu kluba sekretārs. Viņš bija apmierināts pats ar sevi, viņam bija viss, ko varēja vēlēties.

Te pēkšņi parādījās iespēja nokampt krietnu žūksni.

Viss sākās gandrīz nejauši. Dienesta pirmajos mēnešos Jangers strādāja bez atpūtas — pāršķirstīja arhīvu, sastādīja patruļdienesta darbības sarakstu, uzsāka lietišķu saraksti ar štata šerifu un dažādiem policijas dienestiem. Viņš sev stādīja uzdevumu — pazīt pēc sejas visus pilsētiņas iedzīvotāju, lai uzreiz varētu atšķirt svešinieku no vietējā. Bet par katru vietējo viņš gribēja zināt visu — ģimenes stāvokli, ienākumu avotu, ķad un kādi bijuši konflikti ar likumu.

Sagamora ir maza, garlaicīga pilsētele. Likuma pārkāpēji un tamlīdzīgas personas sen jau šo vietu ir pametušas un vairs nav rādījušās. Vispārējā ainas sastādīšana izrādījās neinteresants un pārāk viegls uzdevums. Kopīgajā raksturā neiederējās tikai viens cilvēks, kurš stāvēja nomaļus — Džozefs T. Šardīns.

Par viņu nebija daudz informācijas. Pirms pieciem gadiem pārcēlies uz šejieni dzīvot pēc aiziešanas pensijā un nopircis māju. Bieži brauca uz Omahu, kur uzkavējās pāris dienas, retu reizi — nedēļu. Ļoti reti pie viņa brauca viesi, kas pilsētā iepriekš nebija redzēti. Sagamorā Džozefam

T. Šardīnam nebija radinieku, un, pirms viņa apmešanās pilsētā, par tāda eksistenci nevienam nebija ne jausmas.

Tādi bija konkrētie fakti. Jangers nevarēja sazināties ar Šardīna pēdējo darba vietu, no kuras tas bija aizgājis pensijā. Bankā Jangeram paziņoja, ka Sardīnam bija rēķins, uz kuru pienāca dividendes un sīkas sociālās apdrošināšanas summas, taču neviena paša čeka ne no privātām kompānijām, ne no valsts. Nekas neliecināja, ar ko viņš ir nodarbojies līdz aiziešanai pensijā.

Jangera ziņkārību tas uzkurināja vēl vairāk, un viņš pievērsās Sardīna biogrāfijai jau ar gluži sportisku azartu. Izmeklēšanas nākošā fāze skāra Sardīņu pašu. Iepriekš sagatavojis patruļdienesta policistu, jaunekli ar godīgu un atklātu seju, Jangers iesūtīja to pie Sardīna it kā iedzīvotāju skaitīšanas nolūkā.

Līdzās standarta jautājumiem (vecums, dzimums, ģimenes locekļu skaits) puisis uzdeva vairākus, kas attiecās uz Sardīna biogrāfiju — dzimšanas vieta, pamatprofesija, pēdējais darba devējs, trīs pēdējās adreses. Sardīns, neko ļaunu nenojausdams, viegli un mierīgi atbildēja uz visiem jautājumiem.

Taču pārbaudot, visas atbildes izrādījās nepatiesas.

Par savu dzimšanas vietu Sardīns uzrādīja Hcrisbcrgu. Jangers aizrakstīja uz turieni un pieprasīja ziņas par Džozcfu T. Sardīņu, dzimušu 184. gada 12. janvārī. Saņemtā atbilde vēstīja, ka pilsētas arhīvā nav ieraksta par to, ka Džozefs T. Sardīns būtu dzimis Herisbergā.

Par savu profesiju Sardīns izvēlējās „sporta sacensību organizatoru'1. Viņš paskaidroja, ka nodarbojies ar boksa cīņu reklāmu, organizējis motokrosus, skrituļslidošanas, cīņas sporta, un citu sporta veidu sacīkstes valsts austrumos, galvenokārt Pensilvānijas un Ņujorkas štatos. Jangers aizrakstīja uz šo štatu boksa federācijām. Abas vēstules saturēja atbildes, ka Džofefa T. Šardīna vārds viņu arhīvos nefigurē.

Par pēdējo darba devēju Šardīns uzrādīja kompāniju „Midsteit Arena" Skrentonā, Pensilvānijas štatā. Jangers lūdza šai kompānijai sniegt datus par viņu darbinieku, taču ari te dabūja noliedzošu atbildi.

Nu Jangers bija pārliecināts, ka ir ticis uz pēdām: Šardīna iztikas līdzekļi nāk no šaubīgiem avotiem, viņš pārvācies dzīvot uz pilsētu, kur. viņu neviens nepazīst, bet biogrāfijas dati bija vienkārši sameloti.

Kapteinis Jangers sagaidīja, kad Sardīns brauca uz Omahu, un ar pielāgotām atslēgām iekļuva mājā. Virtuvē viņš atrada uz dažām glāzēm pirkstu nospiedumus, rūpīgi tos noņēma un bija priecīgs par savu sasniegumu — entuziasma spārnots, viņš bija iemācījies arī to.

Iegūtos pirkstu nospiedumus viņš aizsūtīja uz Vašingtonu. Pavadvēstulē viņš nekavējās pie sīkumiem, tikai lūdza indentificēt personu un atsū* tīt šīs ziņas viņam. Tad sākās gaidīšana.

Pēc nedēļas viņam piezvanīja no FIB Omahas nodaļas.

— Te sakarā ar jūsu atsūtītajiem pirkstu nospiedumiem.

— Jums izdevās kaut ko noskaidrot?

Taču FIB aģents zvanīja tāpēc, lai jautātu, nevis lai atbildētu:

— Kaplein, kur jūs tos dabūjāt?

Jangers pēkšņi nobijās — vai tiešām viņš būtu uzdūries slepenajam aģentam? Vai tiešām Sardīns bija no pretizlūkošanas? Ja tā, valdība necietīs, ka kāds sīks provinces policists jaucas FIB lietās.

Bet tas ir absurds! Sardīnam ir pāri septiņdesmit, un pēc slepena aģenta nu gan viņš neizskatījās. Kāpēc gan valdībai vajadzētu labu rezidentu piecus gadus slēpt tādā nostūrī kā Sagamora?

FIB aģents gaidīja atbildi, tad atkārtoja vēlreiz:

— Jūs dzirdat mani? Kur jūs tos ņēmāt?

— Ko? Jā, jā, protams! Es meklēju lietu... - Jangeram jau bija gatava atbilde gadījumam, ja jautās par to. Viņš sakoncentrējās un klāja vaļā savu leģendu: „Pirms nedēļas mūsu alkoholisko dzērienu veikalā bija ielauzušies zagļi. Mēs noņēmām pirkstu nospiedumus. Tie nesakrīt ar tās dienas pircēju pirkstu nospiedumiem."

— Šņabja veikala apzagšana? Dīvaini gan!

Jangers saspieda cieši telefona klausuli.

— Kas viņš ir? — Ebners Jangers jautāja. — Kam tie pieder?

— Cilvēkam vārdā Džo Sirs. Bet...

— Kā to uzvārdu raksta?

Aģents nodiktēja pa burtam un piebilda:

— Man jābrīnās par to, ka viņš ir uzradies. Mēs to uzskatījām par mirušu.

— Viņš ir vecs?

— Ap septiņdesmit.

— Septiņdesmit. Vai viņu meklē?

— Četri federālie orderi par arestu — visi sakarā ar banku aplaupīšanu. Pēdējais no piecdesmit trešā gada. Izskatās, viņam klājas ne visai labi, ja reiz viņš ķēries pie pudeļu veikala. Nebrīnos. No personīgās pieredzes varu jums teikt, ka daudzi lielu afēru dalībnieki uz vecumdienām noslīd tik zemu.

— Varbūt jums taisnība, — Jangers sacīja. — Kur viņš bija tajā piecdesmit trešajā?

— Klīvlendā. Vašingtona jums atsūtīs precīzākas ziņas.

— Paldies, ka piezvanījāt, — Jangers atviegloti uzelpoja.

— Ja gadījumā viņu noķersiet, — aģents brīdināja, ne uz mirkli nespēdams noticēt, ka Jangers spēs arestēt Sīru, — dodiet mums ziņu.

Kad viņš nolika klausuli, -viņš iedomājās, ka federālajam aģentam bija jāsaka taisnība.

„Es zinu, kur meklēt Džo Širu. Es to arestēšu un gaidīšu jūs atbraucam," Tā viņam bija jāsaka.

Jā, tā bija jāsaka. Bet kāpēc viņš tā nepateica?

Sākumā tā bija tikai izklaidēšanās, viņš tikai tēloja detektīvu. Bet kad izrādījās, ka viņš izsekojis īstu meklējamu noziedznieku, kāpēc gan viņš to uzreiz ncarestēja? Kāpēc viņš jau iepriekš izdomāja pasaciņu par veikala apzagšanu. Viņš visu laiku zināja — kāpēc. Sākumā zemapziņā, vēlāk jau skaidri. Tā bija nauda.

Viņš uzgāja Džozefu T. Sardīņu un sekoja tam, sajutis naudas smaržu. Policijas dienesta priekšrocības viņš gribēja izmantot iedzīvošanās interesēs. Nauda! Viņš pat necerēja uztaustīt zelta dzīslu. Naudas bija vairāk, nekā viņš spēja nopelnīt trīsdesmit armijas dienesta gados, pat ja pieskaitītu visu pensiju. Nauda, daudz naudas... Viņš nezināja tās precīzo daudzumu, pat nevarēja aptuveni to uzminēt.

Taču viņš varēja pajautāt.

Ebners L. Jangers dzīves piecdesmit pirmajā gadā beidzot atrada savu īsto aicinājumu. Viņš uzlika kovboju platmali un gāja parunāties ar cilvēku, kura īstais vārds bija Džo Šīrs.

2. nodaļa

Jangers pasmaidīja un pārkāpa pār slieksni.

— Parasta pārbaude, mister Šardīn. Es esmu kapteinis Jangers.

Vecis stāvēja, nezinādams, ko darīt.

Viņš nevēra ciet durvis, kaut gan Jangers jau bija iegājis iekšā, un jautāja:

— Pārbaude? Kā lai to saprot? Kas jūs esat?

Jangera smaids bija labvēlīgs, pašpārliecināts un mazliet vainīgs.

— Piedodiet, — viņš teica. — Es esmu no policijas. Kapteinis Eb-ners L. Jangers. Sagamoras pilsētas policija.

Vecā vira acu izteiksme izmainījās. Skatienā parādījās piesardzība un modrība. Viņš bija labi saglabājies — kalsns, veselīgs, roku un sejas āda izvagota sīkām krunciņām, zobi bija mainījuši krāsu un neizskatījās pēc liekajiem, bet mati bija nosirmojuši. Viņš bija garāks par kapteini, taču gadi bija to saliekuši.

Jangers, turpinādams smaidīt un pašapmierināti grozīt galvu, iegāja viesistabā un teica:

— Pie jums te ir jauki un mājīgi, mister Šardīn. Šķiet, māja pirms tam piederēja Haitam?

Vecais ienāca istabā aiz viņa.

— Laikam gan. Šo māju es pirku no Haitu ģimenes.

— Esat tīri labi iekārtojies. Ļoti labi!

— Ko jūs gribat, kaptein? — vecais virs jautāja. Balsī ieskanējās neapmierinātība un īgnums.

Jangers to laida gar ausīm.

— Parastā pārbaude, — viņš bezrūpīgi atkārtoja un nekonkrēti pamāja ar roku. — Es nesteidzos, — viņš iebilda, noņēma platmali, paturēdams to rokās, un apskatīja istabu.

— Es strādāju dārzā, — pensionārs daudznozīmīgi teica. — Un, kamēr vēl ir gaišs, es gribētu atgriezties pie darba.

— Dārzs? — laimīgs izbrīns parādijās kapteiņa sejā. Jangers uzmauca galvā savu platmali un iesaucās:

— Es degu nepacietībā to apskatīt. Jūs man neticēsit, bet es vienmēr esmu sapņojis par dārzu. Diemžēl, biežo izbraukumu dēļ nekad... Nē, nevajag mani pavadīt. Es pats atradīšu ceļu.

Vecais vīrs nekustējās no vietas, lai Jangeru pavadītu. Viņš stāvēja un skatījās, kā Jangers caur virtuvi iet uz dārza izeju. Tad viņam nekas cits neatlika, kā sekot viņam.

Jangers šajā namā nekad nebija bijis, tomēr brīnišķīgi orientējās plānojumā. Mājā, kur varēja būt noslēpti simti tūkstoši dolāru! Jangers bija pilns apņēmības apskatīt telpas. Iepriekš viņš bija iegājis pie nekustamā īpašuma tirdzniecības aģenta un dabūjis mājas plānu. Tagad viņš izdarīja inspekciju darbā.

Tas bija pret Džo Šīru vērstās kampaņas pirmais etaps. Tiešs uzbrukums nenestu vēlamo rezultātu. Jangeram pietika prāta to saprast. Tāpēc viņš izvēlējās apkārtceļu.

No virtuves viņš izgāja pa otrajām durvīm un atradās Džo Šīra dārzā. Iespējams, ka nauda bija tieši kaut kur šeit, ierakta zemē. Bet, varbūt, Džo to paslēpis mājā. Visticamāk, ka nauda ir Sagamorā, lai arī nav izslēgts, ka Omahā. Tomēr lielāko laika daļu Šīrs pavadīja šeit, tātad arī naudai jābūt te.

Vecais virs iznāca no mājas. Jangers pagriezās pret viņu un teica:

— Jums ir lielisks dārzs, mister Šardīn. Šardīn? Es pareizi izrunāju jūsu uzvārdu?

Džo uz brīdi izbijās, tomēr saņēma sevi rokās, pamāja un teica:

— Jā, pareizi.

— Lieliski, - Jangers, acis piemiedzis, apskatīja pusdienas saules pielieto dārzu. — Ķerieties pie darba. Neuzdrošinos jūs vairāk aizkavēt.

Vecais vīrs kļuva pavisam drūms.

— Jūs ejat prom?

— Nevajag mani pavadīt. Prieks bija iepazīties, mister Šardīn.

Viņš devās gar mājas sienu prom. Vecais vīrs gāja viņam aiz muguras

un jautāja:

— Ko jums vajag? Kāpēc jūs nācāt pie manis?

— Pārbaudīt, — Jangers atbildēja, nevērīgi pamāja ar roku un izgāja uz ielas.

3. nodaļa

*

Vilciens sāka kustēties. Jangers apsēdās brīvajā vietā blakus pensionāram.

— Necerēju jūs te sastapt. Vai uz pilsētu?

Vecis, domās iegrimis, lūkojās pa logu. Izdzirdējis balsi, viņš pagriezās un sarāvās. Pagāja vairākas sekundes, kamēr viņš atbildēja:

— Tas esat jūs...

— Vakardienas saruna sagādāja man prieku, — Jangers sacīja. — Es gribētu iepazīties ar visiem, kuri pārcēlušies uz šo pilsētu pa to laiku, kamēr es dienēju armijā.

Jangera klusēšana piespieda veco vīru atbildēt:

— Es to nezināju.

— Trīsdesmit gadi, — Jangers paziņoja un daudznozīmīgi pamāja. — Aizgāju kā vecākais seržants. Pirms dažiem mēnešiem. Atvaļinājos, atgriezos dzimtajā pilsētā, saņēmu savās rokās policiju un tagad rīkojos. Šķiet, jūs te dzīvojat gadus piecus.

— Jā.

— Lieliska pilsēta. Vai jums bieži iznāk izrauties uz Omahu?

— Gadās.

Jangers par to jau zināja. Pirms apsēsties blakus vecajam vīram, viņš jau to bija izsekojis iepriekšējā braucienā. Tagad viņš zināja par Džo Omahas dzīvokļa eksistenci. Pagājušā reizē Sirs tajā uzturējās divas dienas. Pie viņa nāca viesi, trīs būdīgi vīrieši Jangera vecumā. Viņi atbrauca ar „plimutu", kam bija Ņujorkas numurs, pavadīja pie viņa visu dienu un aizbrauca pusdivpadsmitos nakti. Jangers pierakstīja mašīnas numuru, taču neko neuzsāka.

Viņš pamatoti uzskatīja, ka tie trīs apmeklētāji bija banku aplaupīšanas speciālisti. Jangers pieļāva iespēju, ka uz vecumdienām Džo ir pārtraucis darbību, taču bija iespējams, ka Džo gatavoja laupīšanu plānus, bet praksē tos realizēja gados jaunāki ļaudis. Kapteinis bija apņēmies izzināt visu līdz sīkumam.

Kādu laiku viņi brauca klusēdami, pēc tam Jangers izvilka cigāru un tina to laukā no celofāna.

Policists nepievērsa uzmanību uzrakstam, kurš aizliedza vagonā smēķēt. Viņš celofāna apvalku nometa uz grīdas, cigāru iebāza mutē un sniedzās pēc sērkociņiem. Pirms aizdedzināt cigāru, viņš pagriezās pret veco vīru un teica:

— Tā ir viena no policijas priekšrocībām, — Jangers pasmaidīja un piemiedza ar aci, bet vecis nepatikā paskatījās uz to:

— Kāda?

Jangers parādīja uz uzrakstu „Nesmēķēt".

— Vienmēr var likumu apiet ar līkumu, — viņš teica, aizsmēķēja, pats sev radot dūmu oreolu un nomezdams sērkociņu uz grīdas, — ja tu kaut pavisam maz pārkāpsi likumu, mēs tevi noķersim. Agri vai vēlu, taču noķersim. Pat ja tam būs jāveltī divdesmit gadi, lai tevi izsekotu. Tas visiem labi jāzin. Tāds darbs, — kapteinis pasmaidīja.

Vecis neko neatbildēja, iestājās saspringts klusums, tad Jangers jautāja:

— Jūs esat dienējis armijā?

— Nē, — vecais vīrs gribēja aprobežoties ar vienzilbīgām atbildēm, bet pārdomāja un, it kā taisnodamies, piebilda, — Pirmā pasaules kara laikā mani izbrāķēja ārstu komisija.

— Bēdīgi. Armija — tā ir vesela pasaule. Un, ticiet man, ne jau pati sliktākā.

— Iespējams.

Jangers sāka stāstīt par saviem varoņdarbiem un par armijas dzīvi vispār. Daži stāsti bija patiesi, daži - paņemti no citu karavīru dzīves, citi — izpušķoti, bet pārējie - vienkārši izdomāti. Vecais vīrs uzmanīgi klausījās, nepārtraukdams, paretam palūkodamies pa logu neizteiksmīgajā ainavā, toties Jangers pļāpāja bez apstājas.

Kad vilciens pienāca Omahā, Jangers kopā ar Džo iznāca no stacijas ēkas. Pirms atvadīšanās kapteinis pajautāja:

— Vai jūs ilgi būsiet pilsētā?

Džo paraustīja plecus:

— Dažas dienas.

— Var gadīties, ka mēs arī atpakaļ braucam reizē, — Jangers pasmaidīja. Vecais vīrs domīgi un salti paskatījās uz viņu un aizgriezās.

— Pilnīgi iespējams, es nemaz nebrīnīšos, — viņš teica. Un viņš patiešām nebrīnījās.

4. nodaļa

— Labdien! Cik negaidīta satikšanās!

Vecais vīrs, turot rokā iepirkumu saiņus, nāca ārā no Sagamoras supermārketa. Viņš pagriezās un ieraudzīja kapteini Jangeru. Neapmierinātības ēna pārskrēja viņa sejai. Vienā brīdī viņš novecoja par desmit gadiem.

Jangers piedāvājās:

— Jums ir smagi nesamie. Es labprāt jūs aizvedīšu, mums pa ceļam.

— Nē, nevajag, es...

— Es jūs aizvedīšu, — Jangers paņēma somu un gāja uz savu mašīnu, vecajam vīram nekas cits neatlika, kā vilkties nopakaļ.

Policista auto bija nolikts stāvvietā. Parasti Jangers brauca ar personīgo mazo, melno ,,fordu“, taču šodien viņš speciāli bija paņēmis jauno patruļmašīnu, izkrāsotu zaļā un dzeltenā krāsā ar sarkanu spuldzi uz jumta un lokanu antenu kreisajā pusē. Uz durvīm un priekšējā spārna milzīgiem burtiem bija rakstīts „POLICIJA*1.

— Lūdzu, iekāpiet, — Jangers nolika iepirkuma somas uz aizmugures sēdekļa, pieturēja durvis un pagaidīja, kamēr vecais vīrs iekāpa, bet tas brīdi stāvēja un šaubījās, tad tomēr kāpa iekšā. Jangers sajuta, ka ir pārkāpta robeža, kad vecais vīrs vēl varēja pāriet pretuzbrukumā.

Jangers uzsmaidīja veča mugurai, aizcirta durtiņas, apgāja mašīnai apkārt un apsēdās pie stūres.

Mašīnas salonā valdošā oficiālā atmosfēra nomāca. Uz krēmkrāsas vadības paneļa bija vesels lērums pogu sirēnas, policijas rācijas un citu palīgierīču darbināšanai, turpat bija neliels bloknots, piestiprināts ar magnētu. No ieslēgtās rācijas ik pa brīdim izlauzās aizsmakušas balsis.

Mašīnā bija drošības jostas. Jangers tīšām rūpīgi piesprādzējās, kaut gan parasti viņš to nedarīja. Vecajam pensionāram viņš teica:

— Iesaku piesprādzēties. Drošība svarīgāka par visu, Džo. Ir taču tik ļoti svarīgi justies drošībā?! Man nav tiesa?

Džo neskanīgi izdvesa:

— Tas tiesa, — un piesprādzējās ar skaļu klikšķi.

Jangers iedarbināja automašīnu, un pēc mirkļa tā jau ieplūda kopīgajā straumē. Saule spoguļojās tās spožajā virsmā.

— Interesanti gan, ko nodomās tavi draugi, Džo? Redzot, ka tu vizinies policijas mašīnā, tie noteikti sacīs: „Skat, skat! Beidzot vecais Džo tomēr ticis policijai nagos!" Tev nebūs viegli attaisnoties, - viņš skaļi iesmējās, priecādamies pats par savu asprātīgo joku.

Vecais virs jautāja:

— Ko jums vajag? Kaptein, ko jūs gribat no manis?

Jangers svārstījās. Izšķirošajam triecienam vēl nebija pienācis laiks. Viņš uzsāka šo joku tikai pirms pāris nedēļām, un Sirs vēl bija spējīgs aizsargāties. Pienāks laiks un Džo atkārtos savu jautājumu, taču nu jau mazāk izaicinoši. Pagaidām Jangers atbildēja:

— Tu pacienāsi mani ar kafiju. Ja tu par to, ka es tevi atvedu, dosi naudu, taksisti mani saraustīs gabalos, — viņš piemiedza ar aci un iebadīja vecajam vīram sānos ar elkoni.

Sirs paskatījās un neko neteica, lai gan izskatījās, ka viņš tomēr gribēja kaut ko teikt. Viņš atlaidās ērtāk un sāka skatīties uz pretimbraucošajām mašīnām. Džo aizsardzībā bija izsists kārtējais robs.

Pēc diviem kvartāliem viņi brauca garām mājai, kuras priekšā mauriņā stāvēja izkārtne, kas vēstīja, ka tā tiek pārdota. Jangers jautāja:

— Džo, tu zini, šajā namā dzīvo trakie?

Vecais vīrs sabozās:

— Ak, tā?

— Protams, ka trakie. Kāda jēga pārdot māju un braukt no šejienes prom. Viņi izvēlējušies nepiemērotu brīdi. Piedāvājums pārsniedz pieprasījumu. Tirgus vai lūst no nekustamā īpašuma. Māju' pārdodami, viņi pazaudēs daudz naudas. Es to varu katram pateikt, Džo. Tagad nav īstais laiks pārcelties uz citu vietu. Tas ir bīstami. Tas var kļūt par katastrofu, — viņš iesmējās un turpināja, — es šobrīd pat ciemos nebrauktu. Ne par ko. Tagad ir klusi jāsēž vecajā labajā Sagamorā. Ceru, tu uztvēri manu domu gaitu, Džo?

Vecais vīrs atbildēja:

— Es jūs sapratu, — un viņa balsi vairs nebija stingras apņēmības.

5. nodaļa

Jangers sēdēja savā kabinetā un domīgi lūkojās uz telefona aparātu. Zvanīt tagad? Vai vēl nogaidīt?

Pagāja trīs dienas.

Galvenais, ko Jangers lika pensionāram saprast, bija tas, ka viņš tiek izsekots. Jangers pa laikam pārtrauca sekošanu, gaidot, kad bailes cieši iekodīsies vecajā vīrā. Viss bija ļoti vienkārši — viņš deva Šīram laiku pa īstam sajust bailes un nodoties nopietnām pārdomām. Pēc tam sekos pēkšņš uzbrukums.

īstais brīdis bija klāt.

Jangers paņēma klausuli un pēc atmiņas uzgrieza Šīra numuru. Viņš vecajam vīram zvanīja pirmoreiz, bet telefona numuru jau sen zināja no galvas.

Viņš pazina šo cilvēku ārkārtīgi labi.

Ceturtā signāla laikā Džo paņēma klausuli:

— Klausos.

— Tas ir Džo? Džo Šardīns?

— Jā, es jūs klausos, — bailīgi noteica vecais vīrs, kaut gan, kā likās kapteinim, uzreiz pazina to pēc balss.

Šodien Jangers negrasījās spēlēt paslēpes. Viņš uzreiz stādījās priekšā.

— Džo, te kapteinis Jangers. Man ir neērti tevi traucēt, bet ir radies svarīgs, neatliekams jautājums, citādi es tev nezvanītu.

— Kas tad šoreiz, kaptein? — vecais vīrs jautāja ledus aukstā balsī.

— Tas nebūs ilgi, Džo. Es pārbaudīju policijas arhīvus un, šķiet, ka mums ir nepareizi pierakstīts tavs uzvārds. Es domāju, ka jāpiezvana tev un jānoskaidro. Acumirkli, es paņemšu lietu. Lasu pa burtiem: ŠARDĪNS. Džo, vai es pareizi nolasīju?

Atbildes nebija.

Jangers jautāja:

— Džo? Tu mani dzirdi?

— Ko tev, Janger, vajag?

4 Kā pareizi jāraksta tavs uzvārds, Džo? Tikai, lūdzu, Dieva dēļ, neuztraucies. Es gribēju...

— Tu taču zini, kā es rakstu savu uzvārdu!

— Es tikai gribu pārliecināties, ka tas uzrakstīts pareizi. Man negribētos...

— Beidz ākstīties, Janger!

— Kas tev lēcies, Džo? Kas ar tevi noticis!

— Tu zini, par ko es runāju, maitas gabals!

— Džo, līdz šim tu nekad neesi ar mani tādā tonī runājis. Vai tad tu visu laiku turēji uz mani ļaunu prātu? Es uzskatīju, ka mēs esam draugi, ka mūsu starpā nav nesaskaņu, nav saspīlētu attiecību...

— Tu nerīkojies likumīgi, Janger. Es zinu savas tiesības, — Džo centās nomierināties, taču viņa balss drebēja, un viņam bija stipri jāsaņemas, lai nesāktu kliegt. — Es zvanīšu advokātam, maitas gabals... es...

Jangers nikna pitona balsī vēlīgi jautāja:

— Tu taisies sūdzēties par mani? Tu tiešām to domā darīt? Tādā gadījumā tev būs jānāk uz iecirkni. Te nav vis pārāk mājīgi. Mitrs, auksts, loga priekšā restes - pilnīgs pretstats tavai mīlīgajai lidzdiņai. Tu esi vecs, Džo. Tev ir veci, slimi kauli. Tu esi nevarīgs vecis. Tev te nepatiks. Padomā labi.

— Tev nekas nesanāks! Es savas tiesības zinu. To sauc par izspiešanu, tas ir nelikumīgi. — Džo balsī pieauga satraukums, bet nu jau cita iemesla dēļ.

Jangers aizrādīja:

— Džo, rodas iespaids, ka tev ir ko slēpt. Nevajag tā uzvesties.

— Ja tev ir pierādījumi, kāpēc tu tos neliec galdā?

Jangers pasmaidīja, ieturēja taktisku pauzi un teica:

— Tu kaut ko piedāvā, Džo? — viņa balss bija klusa un zaglīga.

Iestājās klusums, tad vecais vīrs palūdza:

— Liec mani mierā.

— Es tevi likšu mierā, Džo. Viss, kas man vajadzīgs, ir tavs pareizais uzvārds. Tas ir vienīgais mana trau- cējuma mērķis.

— Protams, — izmocītais vecais vīrs noteica.

— Es tev vēlreiz nolasīšu, kā te ir rakstīts. Klausies uzmanīgi.

— Nav ko atkārtot, — Džo noguris sacīja, — tur ir nepareizL

— Es jau tā domāju, bet gribējās pārbaudīt. Kā tad lai es rakstu,

Džo?

— Varbūt pietiks muļķoties?

— Pasaki savu vārdu, Džo. Lēni un skaidri. Es rakstu.

Jangers pasmaidīja, paņēma no pclnulrauka iesākto cigāru un piebilda:

— Zīmulis man ir rokā. Pierakstu.

Lēni, ar piespiešanos Džo burtu pa burtam nosauca savu izdomāto uzvārdu. Kad viņš bija beidzis, Jangers teica:

— Nav nemaz tik grūti. Tev nevajadzēja tik ļoti skaisties. Ar nepareizo kāju izkāpi no gultas? Ko, Džo?

— Tas ir viss?

— Pagaidām, jā.

Jangers nolika klausuli, iebāza mutē cigāru un bija apmierināts pats ar sevi.

6. nodaļa

Jangera auto apstājās Džo mājas priekšā. Viņš nolaida stiklus, uz pilnu skaļumu ieslēdza policijas rāciju, kur skanēja tikai sprakšķi, izvilka no kabatas jaunu cigāru, iztina to, aizsmēķēja un sāka gaidīt.

Pēc minūtes no rācijas atskanēja izkropļota balss. Pāris minūtes tā runāja, lai gan vārdus nevarēja atšķirt, tad pārtrauca, un atkal skanēja sprakšķi.

Jangers neskatījās mājas virzienā. Tas bija lieki. Jo viņš tāpat zināja, ka Sirs ir mājās. Vēl viņš zināja, ka vecais vīrs dzird rāciju, ka viņš noteikti paskatīsies pa logu un ieraudzīs policista automašīnu. Jangeram nemaz nebija jāseko, kas notiek namā. Aizkari noteikti pavērsies, un logā pazibēs vecā seja. Tas notiks pats no sevis, bez Jangera iejaukšanās.

Kādu laiku nekas nenotika, retu reizi no rācijas izlauzās ska|as balsis. Jangers lēni izsmēķēja cigāru un izmeta pa logu nodeguli.

Pagāja pusstunda. Jangers gaidija.

Beidzot durvis atsprāga vaļā un atsitās pret sienu. Jangers pagrieza galvu un ieraudzīja skrienošo sirmgalvi. No ietves viņš pārgāja soļos. Vecie, mezglainie pirksti bija sažņaugti dūrēs. Džo piegāja pie mašīnas, pieliecās un teica:

— Ko tu te meklē?

— Sveiks, Džo! Par ko tu uztraucies?

— Kāpēc tu esi apstājies pie manas mājas? — viņš nospiesti teica. Rokas un zods drebēja. Vēl mirklis un viņš klups Jangeram krāgā.

Jangers nevainīgi paplēta rokas:

— Es nejauši te apstājos. Patrulēju ielas un apstājos atpūsties.

— Tu jau pusstundu te atpūties.

— Es gribu tev atvainoties par vakardienas telefona zvanu, ja esmu tevi kaut kā aizskāris.

— Ilgi tas nevar turpināties, Janger!

— Džo, mūsu labās attiecības man ir pirmajā vietā. Es tev stāstīju par savu dienestu, jo es gribēju, lai tu par mani visu zinātu. Un kā draugam mani interesē arī tava pagātne.

Vecais vīrs aizvēra acis. Viņš stāvēja mazliet saliecies uz priekšu un atbalstījies ar elkoņiem pret mašīnas spārnu. Ar aizvērtām acīm viņš izskatījās pēc miroņa. Vecā grumbainā seja bija rūpju un noguruma pilna.

— Ebners Jangers un Džo Sirs, — Jangers domīgi sacīja. — Divi tādi vārdi kā vecā vodeviļā. Tu nekad neesi spēlējis vodeviļā, Džo?

Vecais vīrs atvēra acis un pārsteigts paskatījās Jangerā.

— Ko tu sacīji?

— Es jautāju, vai tu neesi spēlējis vodeviļā?

— Kā tu mani nosauci, maitasgabals! Kādu vārdu tu teici?

Jangers iesmējās:

— Neļaunojies, Džo. Mēs taču esam draugi. Un beidz mani vazāt aiz deguna. Es no pirmās dienas zināju tavu īsto vārdu.

Vecais vīrs nogrozīja galvu. Viņš bija satriekts. Viņš izslējās, pagriezās un gribēja iet mājās.

Jangers nogaidīja, kamēr sirmgalvis uzkāpa pa kāpnītēm līdz lieVenim un uzkliedza:

— Šīr! I

Kapteiņa balsī vairs nebija ne vēsts no laipnības, tās vietā stājās nežēlība.

— Atgriezies! — viņš nokliedzās asā seržanta balsī.

Iestājās lūzuma punkts. Tieši šajā brīdī vecajam vīram bija jāpieņem galīgais lēmums. Vairs vilcināties nebija iespējams. Viņš varēja mēģināt bezcerīgi blefot vai arī ieiet mājā, aizcirst durvis un padoties uzvarētājam.

Džo kādu brīdi pastāvēja nekustīgi, ar muguru pret Jangeru. Viņš apsvēra variantus, ievērojot visus faktorus, un pieņēma vienīgo iespējamo izvēli. Šīrs bija par gudru, lai pa tukšo blefotu vai ieslēgtos mājā.

Viņš pagriezās un piegāja pie Jangera. Tas deva komandu:

— Sēdies mašīnā, — dzelžainā apņēmība joprojām bija dzirdama viņa balsī. Tagad viņš bija stāvokļa noteicējs.

Nesacīdams ne vārda, vecais vīrs iekāpa mašīnā.

Jangers pastiepa bloknotu un pildspalvu.

— Hronoloģiskā secībā tu man uzraksti par visām laupīšanām — gadu, cik dabūjāt. Ne kopējo summu, bet tikai tavu daļu.

Sirmgalvis nočukstēja:

— Ko jūs no manis gribat?

— Es tev visu pateicu. Tagad klausies uzmanīgi. Raksti trijos stabiņos. Pirmajā — operācijas gads, otrajā — pilsēta, trešajā — tava daļa. Mēnesi un datumu vari neuzrādīt, tikai gadu.

Vecais virs izmisis paskatījās uz bloknotu un pildspalvu, kas viņam bija rokā, tad uz lielo balto lapu. Viņš sacīja:

— Es neesmu drošs, ka visu varēšu atcerēties.

— Gan atcerēsies!

Saraksts aizņēma pusstundu. Jangers smēķēja cigāru, atsaucās retiem rācijas izsaukumiem un skatījās uz garāmbraucošajām automašīnām. Viņš nebija nepacietīgs. Viņš bija gaidījis piecdesmit vienu gadu un varēja pagaidīt vēl mazliet.

Vecais vīrs, atrāvies no saraksta, pacēla galvu:

— Gatavs.

Jangers paņēma un pārlūkoja sarakstu. Pašūpoja galvu, nolika sarakstot sāņus un atvēzējies ar delnas virspusi iesita vecajam pa seju.

— Nedomā man melot! — viņš iedeva citu lapu. — Tagad uzraksti visu, tā kā bija.

Nebildis nc vārda, sirmgalvis atkal noliecās pār papīra lapu. Kad saraksts bija galā, Jangers pārskrēja tam ar acīm. Šoreiz piecdesmit trešā gada Klīvlendas aplaupīšana bija norādīta. Jangers pamāja un teica:

— O’kei, Šīr. Viss kārtībā. Bet tagad lasies!

Vecais izbrīnīts pacēla acis:

— Ko?

— Kāp ārā no mašīnas un dodies mājās.

— Visu svēto vārdā, ko jūs no manis gribat?

— Es atgriezīšos, — Jangers solīja. — Un tavās interesēs ir mani sagaidīt.

7. nodaļa

Viens miljons astoņsimt septiņdesmit seši tūkstoši dolāru, — Jangers lēni teica, ar baudu izrunājot šo skaitli, — tu neesi slikti pastrādājis, Džo. Velnišķīgi labi, man jāsaka.

Trīs dienas vēlāk viņš sēdēja Šīra viesistabā. Pēc skala vecais vīrs bija vēl vairāk novecojis un sakrities. Jangers nesteidzās viņu piebeigt. Vēl nedaudz, un viņš būs salauzts galīgi. Pēdējo sitienu Jangers gribēja trāpīt precīzi.

Viņš priecājās uzvaras priekšnojautās, nebija vajadzības steidzināt notikumus.

— Pastāsti man par visu, Džo, - Jangers šodien, mazliet atlaidis tvērienu, izstaroja labvēlību. Vecais, izmisuma dzīts, varēja pastrādāt muļķības vai pamest visu un pazust.

Jangers lūdza:

— Pastāsti man, kā tās laupīšanas īsti nolika. Teiksim, piecdesmit trešajā gadā Klivlendā.

Vecais paskatījās:

— Kāpēc tieši Klīvlendā?

Jangers paraustīja plecus un pasmaidīja.

— Man vienkārši gribas zināt. Nav nācies agrāk satikt īstu laupītāju. Izstāsti man, Džo. Vispirms par šo, tad par četrdesmit devītā gada, pēc tam... Sāc.

Vecais vīrs noklepojās:

— Man nav saprotama tava interese.

— Pat necenties to saprast, Džo. Pastāsti gluži vienkārši par savu dzīvi.

Un Džo iesāka. Vispirms nedroši, ar lielām pauzēm, rūpīgi meklēdams vārdus un cenšoties saprast, kāpēc tas viņam jādara? Pamazām vēstījuma temps pieauga. Sirmgalvis atcerējās detaļas, smalki izstāstīja par to, kā tiek gatavotas operācijas, kādas funkcijas ir katram dalībniekam. Par katru konkrētu lietu viņš pastāstīja gan to, kas ir izdevies, gan to, kas nojucis, kur gadījušās neparedzētas situācijas.

Retu reizi Džo minēja konkrētus uzvārdus, un Jangers drošības dēļ tos paslepus pierakstīja.

Vecais vīrs runāja, un Jangers klausījās. Diezgan drīz veča saspring-tība atslāba, viņš aizrāvās ar savu stāstu un stāstīja tā, kā nejaušā sarunā stāsta labas anekdotes.

Jangers klausījās ar interesi un baudu, tik pat lielu, kā tad, kad viņš pats stāstīja par saviem armijas piedzīvojumiem.

Diena nemanāmi beidzās, pienāca vakars. Istabā ienāca krēsla, bet vecais vīrs nebeidza stāstīt. Jangers smaidīja, māja ar galvu, viņa interese neatslāba. Gluži negaidīti tā izrādījās viena no neaizmirstamākajām dienām viņa mūžā.

Stāsts beidzās. Džo atkārtoja vēlreiz:

— Es tevi nesaprotu. Tu esi policists. Tev ir zināms viss. Bet tu mani tomēr neapcietini. Soli pa solim tu mani metodiski esi atmaskojis, taču es neredzu rīcību no tavas puses. Es nesaprotu, ko tu gribi?

Jangers jau stāvēja durvīs. Viņš pagriezās un pasmaidīja:

— Ko es gribu? Tas ir tik vienkārši! Pagaidām pusi. — Viņš uzlika kovboja platmali un izgāja ārā.

Viņš atgriezās pēc stundas cerībā, ka Sīram tas bija pietiekams laiks pārdomām un pareiza lēmuma pieņemšanai.

— Nu kā, Džo? Ko teiksi?

— Kur lai es ņemu tādu naudu?

— Tā tev ir, Džo, — Jangers pacietīgi skaidroja. Viņam piemita eņģeļa pacietība. — Tu man pats uzrādīji visus skaitļus.

Vecais vīrs sēdēja uz dīvāna, nervozi knibinādamies.

— Skaidras naudas nav, — viņš teica. — Viss ir ieguldīts akcijās un vērtspapīros. Būtu muļķīgi tādu summu turēt mājās.

— Pusmiljons, Džo, - Jangers atgādināja. Viņš atkal ar baudu izrunāja skaitli. - Tev ir palicis vismaz pusmiljons. Un es gribu dabūt pusi no tā. Nepārbaudi manu pacietību, Džo.

— Dieva vārds! Nav man tik daudz! Zvēru! Nav!

Jangers nopūtās.

— Tu gribi, lai es atkal lietoju spēku. Godīgi sakot, man tas nekādu prieku nesāgādā. Es neieredzu fizisku izrēķināšanos. Tāpēc, reizi par visām reizēm, izbeidz mani muļķot.

— Pagaidi! Es tevi lūdzu!

Jangers savilka dūri un pielika to vecajam vīram pie sejas.

Tas steigšus atbildēja:

— Es tev visu atdošu, cik varēšu, visu, kas man ir... Mājā man ir noslēpti tūkstoš dolāru. Es pagaidām tev tos atdošu. Pārējo vēlāk.

— Tūkstoti? Nu, nē!

Jangers paskatījās vecā kramplauža mugurā, kurš sīkiem solīšiem tipināja uz virtuvi, un pasmaidīja. Tūkstotis? Nožēlojams tūkstotis? Taču tas noteikti parādīs ceļu pie pārējās naudas.

Tomēr tas nenotika. No miltu kastes plauktā vecais sadabūja tabak-maku ar tūkstoš dolāriem. Bet kur ir pārējie? Tie taču nevarēja būt sabāzti grūbu un putraimu kārbās.

Džo iegrūda viņam naudu un teica:

— Es tev atdošu visu, kas man ir. Es slēgšu banku rēķinus un pārdošu vērtspapīrus.

— Izbeidz melst niekus!

Jangers nikni nosvieda naudas paciņu uz virtuves plaukta.

— Man nospļauties par taviem vērtspapīriem. Man vajadzīga dzīva nauda! Skaidra! Tas ir tikai pirmais tūkstotis. Kur ir pārējais?

Vecais virs aizvēra acis. Viņš noraidoši nogrozīja galvu. Ar stipru sitienu Jangers to nogāza gar zemi.

8. nodaļa

Pēc ilgas, nesekmīgas zvanīšanas Jangers izgāza durvis ar kāju. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka vecais ir mājās. Vai tiešām viņš ir kaut ko izdomājis? Nekas, gan viņš vēl dabūs to nožēlot!

Jangers apskatīja iekštelpas un visbeidzot atrada veco vīru pakārušos dušas telpā. Ķermenis bija kļuvis zils, seja atgādināja masku no šausmu filmām.

Jangers nespēja ticēt savām acīm. Kāpēc viņš padarīja sev galu? Vai tiešām viņš nāvē redzēja vienīgo izeju? Viņš taču varēja Jangeram atdot pusi un ar otru pusi dzīvot cepuri kuldams. Viņam pat paliktu tik daudz, ka citi tikai var sapņot par lādu summu.

Kur tad ir nauda? Jangers domīgs staigāja pa māju. Vai tā ir neglābjami pazaudēta? Viņš meklēja, cenšoties saskatīt mājā jel vienu vietu, kas varētu slēpt akurāti saliktas banknošu paciņas — ķieģeļu sienu, koka apšuvumu, metāla daļas.

Kur? Pirms nedēļas vecais vīrs atdeva pirmo tūkstoti. Jangers izķemmēja māju un jau grasījās atzīt, ka mājā naudas nav. Tā nebija ierakta ne pagrabā, ne dārzā, nebija aizbāzta ne aiz sijas, ne aiz skapja, nebija iešūta matracī, nebija iemūrēta sienā vai griestos, ne arī noslēpta mēbelēs. Naudas mājās nebija.

Omahas dzīvoklis neskaitījās. Jangers to jau agrāk bija pārmeklējis.

Viņš neatrada nekādas norādes par dzelzceļa bagāžas glabāšanas kameru vai bankas personālo seifu. Nebija kartes, kas norādītu, kurā vielā vajadzētu rakt.

Sīram arī nebija mašīnas. Izņemot Omahu, kur viņš nokļuva ar vilcienu, viņš nekur citur nebrauca. Viņa dzīves darbības zona bija šauri ierobežota. Jangers izpētīja katru tās kvadrātmetru. Naudai taču vajadzēja būt kaut kur šīs zonas iekšpusē.

Viņš šo naudu atradis. Vecajam nelgām neizdosies Jangeru piemānīt. Lai arī Sirs ir miris, nauda taču vēl ir dzīva. Un Jangers agri vai vēlu to dabūs.

Vispirms ir jārisina steidzamākas problēmas. Vecis ir miris, bet viņa ķermenis karājas vannas istabā. Pašnāvības versija neies cauri. Jangers nebija slēpis savu interesi par sirmgalvi. Viņš izmantoja dežurējošos policistus Sīra izsekošanai. Iecirknī viņš atstāja Sīra telefona numuru, pa kuru viņu varēja sameklēt. Ja viņš šo nāves gadījumu piereģistrēs kā pašnāvību, neapšaubāmi sekos oficiālā izmeklēšana, bet tā var kaitēt viņa plāniem. Sekcijas un līķa apskates laikā ārsts uzreiz konstatēs, ka uz ķermeņa ir zilumi un brūces — virvju pēdas — Jangera centienu rezultāts, kad viņš mēģināja no veča izvilkt pusmiljonu. Ārsts bez pūlēm varēs pateikt, ka Sirs ir ticis spīdzināts, un tad Jangeram būs nepatikšanas.

Centrālā problēma — kā apiet slēdzienu „pašnāvība”. Jangers staigāja šurpu turpu pa viesistabu, smēķēja cigāru un domāja. Tad viņš atcerējās par doktoru Reibornu.

Nekas liels nebija vajadzīgs - tikai miršanas apliecība, kurā netiktu pieminēta pašnāvība. Doktors Rciborns būs laimīgs sniegt kapteinim Jan-geram nelielu pakalpojumu. Kļuvis par policijas priekšnieku, Jangers gandrīz uzreiz atrada Reibornu kompromitējošus faktus un tagad nešaubījās, ka doktors bez liekiem jautājumiem izpalīdzēs. Kapteinis uzlika kovboja platmali, izgāja no Džo mājas un devās vizītē pie Reiborna.

Reiborns lauzās līdz tam brīdim, kamēr Jangers pieminēja doktoru Vošu no Omahas. Pēc tam Reiborns pārvērtās vispakalpīgākajā doktorā pasaulē. Piedalīšanās nelegālās abortu operācijās bija tikpat stingri aizliegta, kā piedalīšanās banku aplaupīšanās.

Ar Glifu bija vēl mazāk problēmu. Viņš nodarbojās ar politiku un sapņoja par augstu vēlētu amatu, tāpēc ar lielāko prieku viņš pakalpoja tik ietekmīgai personai, kā kapteinis Jangers, īpaši pēc tam, kad bija noskaidrojis — jāpiesedz nevis slepkavība, bet gan tikai pašnāvība. Turklāt tas ir ārkārtīgi nepieciešams, lai pasargātu no apmelošanas nevainīgus cilvēkus, kas tiek apvainoti par to, ka noveduši veco cilvēku tik tālu.

Viss noritēja gludi, bet galvenais — nebija nepieciešamības ne Gli-fam, ne Reibornam stāstīt par pusmiljonu. Nauda, kas tikai jāatrod, pieder vienīgi viņam — kapteinim Jangeram.

Taču lad, kad viņš atgriezās Šīra namā, lai nodotos rūpīgai meklēšanai, viņš ieraudzīja mājas priekšā svešinieku, kurš sarunājās ar Rikšu, puisi no kaimiņmājas. Jangers nepiebremzējot pabrauca garām, apgriezās, sekoja svešiniekam līdz viesnīcai ,,Sagamora“, parunājās ar portjē un uzzināja, ka svesais reģistrēts viesnīcā ar Čārlza Vilisa vārdu.

Čārlzs Viliss no Maiami? Kāpēc viņš šurp atbraucis? Kas viņš ir? Kāpēc viņam vajag Džo Širu jau nākamajā dienā pēc viņa nāves?

Nebija šaubu, Čārlzs Viliss ir atsteidzies pēc Džo naudas. Noziedznieks, blēdis, laupītājs, viens no Džo Šīra drauģeļiem ir atvilcies, lai apzagtu mironi.

Pastāvēja iespēja, kas šis Viliss zināja, kur atrodas nauda. Iespējams arī, ka Jangeram būs tikai tas jāpatur acīs un viņš pats to aizvedīs līdz naudas slēpnim. Un tad jau Vilisa parādīšanos nevar uzskatīt par traucēkli, drīzāk otrādi — par veiksmi.

Jangers sāka viņu izsekot. Nākošajā dienā Viliss ar taksometru aizbrauca uz Linbruku un apstājās pie nama, kur atradās avīzes redakcija. Jangers izjautāja Semiju, taksometra šoferi, taču tas par pasažieri neko nezināja. Kapteinis lika Semijam turēt slepenībā viņu sarunu, neko Vili-sam nesacīt, bet kāpjot savā mašīnā, viņš pamanīja no redakcijas ārā nākošo Vilisu.

Kaut kas Vilisa ārienē intuitīvi darīja Jangeru piesardzīgu. Atbraucējs bija liela auguma, stiprs pēc izskata, ar garām, spēcīgām rokām un aukstu, neizdibināmu skatienu. Uzvalks, balts krekls, kaklasaite un labas ādas kurpes, kas liecināja par piederību „sabiedrības cilvēkiem", acīmredzami traucēja to valkātājam no Maiami, tāpēc, ja ne nauda, Jangers no tāda tipa turētos pa gabalu. Bet pusmiljons tomēr ir pārāk liela summa.

Kad Viliss Jangeram pazuda, bet pēc tam uzradās pie Glifa un vēlāk pie Reiborna, kapteinis sajuta, ka viņš zaudē pamalu zem kājām. Panikā viņš metās meklēt Vilisu pa visu pilsētu, lai apturētu to, kamēr viņš vēl nav iegāzis visu Jangera pasākumu.

Pavisam negaidīti viņš atrada Vilisu Šīra pagrabā guļam bez samaņas. Kāpjot pa kāpnītēm pagrabā, viņš ieraudzīja Vilisu izstiepušos uz grīdas... Jangeram radās neatvairāma vēlēšanās nosist to, ka viņš būtu nositis saulē aizmigušu indīgu čūsku. Viliss gulēja, bezpalīdzīgi izplestām rokām —

Jangeram radās satriecoša iespēja izvilkt revolveri un izšaut. Viņš skaidri saprata, ka citas tādas iespējas viņa mūžā vairs nebūs.

Tomēr alkatība uzvarēja, un Jangers atstāja Vilisu dzīvu.

Tajā pašā laikā pilsētā parādījās otrs iebraucējs — Tiftuss, kārtējais pretendents uz Šīra naudu. Kas to lai zina, cik noziedznieku, nežēlīgu, bīstamu un cietsirdīgu vēl parādīsies pilsētā?

Drīz Tiftusu nogalināja un Jangers skaidri saprata, ka viens viņš galā netiks. Viņš vispirms piespieda kļūt Vilisu par līdzdalībnieku, bet tikai pēc tam noskaidroja, ka Viliss par naudu zina vēl mazāk, nekā viņš pats.

Tāpēc viņi uzdevumu sadalīja divās daļās — Viliss meklēja naudu, bet Jangers - Tiftusa slepkavu. Slepkavu bija ļoti svarīgi atrast, jo citādi tas pirmais varēja atrast Džo naudu.

Jangers apzinājās, ka Vilisam nevar uzticēties, ka Viliss, dabūjis rokā naudu, centīsies aizšmaukt. Bet Viliss nebija muļķis, viņa cilvēki visu diennakti sekoja Vilisa gaitām, un ja tas mēģinātu braukt prom, par to zibenīgi paziņotu Jangeram.

Kapteinis vēl joprojām rēķinājās ar visu summu. Viliss pats noteikti centīsies provinces policistu apvest ap stūri. Tāpēc nebija jēgas ar viņu dalīties.

9. nodaļa

Jangers klaiņoja pa tukšo klajumu aiz Džo Šīra mājas. Viņš saspringti raudzījās nezālēm aizaugušajos nclīdzenumos. Viņš meklēja lāpstu.

Pēc viņa aprēķiniem, tieši šeit tai būtu jābūt. Tāpēc ka slepkava iesita Vilisam ar lāpstu, bet Tiftusam nē. Štata policija atsūtīja ekspertīzes slēdzienu, kurā teikts, ka Tiftuss nogalināts ar smagu stikla pelnutrauku, kas atradās turpat viesnīcas numurā.

Jangers nesaprata — kāpēc slepkava no Džo mājas to lāpstu bija aiznesis? Lai neviens to nevarētu lietot? Absurds! Bet ņemt lāpstu līdzi, lai slēptu pirkstu nospiedumus, ir muļķīgi. Lāpstas kātu varēja notīrīt tikpat labi, kā bija notīrīti visi nospiedumi no pclnutrauka viesnīcā.

Vienīgais iemesls, pēc Jangera domām, bija panika. Slepkava slēpās aiz pagraba durvīm, gandrīz stundu gaidot tumsā, ieklausoties soļu trokšņos, pilnīgā neziņā, kas tas ir, kas staigā pa māju, un kādi ir tā nodomi. Durvis atvērās, viņš iebelza Vilisam ar lāpstu, un kad tas nogāzās pa kāpnēm pagrabā, slepkavu pārņēma panika. Viņš neiedomājās nokāpt pagrabā vai nomest lāpstu. Droši vien, viņš tikai uz ielas pamanīja, ka lāpsta vēl joprojām viņam ir rokā.

Tālu ar to viņš nevarēja aiziet. Viesnīcā pēc stundas viņš ieradās bez lāpstas. Visticamāk, ka, iznākot no Džo mājas, viņš nogāja pāris kvartālus un no sava ieroča atbrīvojās. Kaut gan... slepkava varēja atbraukt ar mašīnu, lāpsta tādā gadījumā vēl joprojām vienā mierā guļ bagāžniekā vai uz aizmugures sēdck|a. Bet tas iespējams tikai tad, ja mašīna bijusi novietota Džo mājas tuvumā.

Jangers uzskatīja, ka tomēr viss norisinājies citādi. Pēc viņa domām, slepkava iegāja mājā pa sētas durvīm, gribēdams palikt nepamanīts, un pa to pašu ceļu arī aizgāja, pa ceļam nomezdams lāpstu. Tāda bija Jangera teorija, un viņš tai meklēja apstiprinājumu.

Izmeklēšanai vajadzēja kādu lietisko pierādījumu, taču Jangers to nevarēja atrast. Viņam bija vājš priekšstats par slepkavas personu. Ja apstiprinātos viņa pieņēmums, ka slepkava panikā bēdzis un lāpstu paķēris līdzi, tas nozīmētu, ka viņš ir iesācējs, nevis profesionālis — kā Viliss vai Tiftuss. Bet, ja viņš ir nepieredzējis, tad visdrīzāk kāds no Sagamoras iedzīvotājiem.

Bet kurš gan? Neviens, izņemot Jangeru, nezināja par šo lietu visos sīkumos. Reiborns, Glifs un trīs policijas dežuranti zināja ārkārtīgi maz. Kapteinis pārbaudīja, kur tie atradās brīdi, kad slepkava slēpās Sīra pagrabā un tad, kad nosita Tiftusu. Visiem pieciem bija dzelžaini alibi.

Nezināmais. Jangers visiem spēkiem vēlējās to atrast. Un lāpsta bija solis tam pretī.

Jangers centās iztēloties to, kas notika mājā. Lūk, slepkava stāv aiz pagraba durvīm, uzmaucis galvā maisu un sažņaudzis lāpstu rokās. Viņš gaida veselu stundu. Viņš nervozē, ir nobijies, pēc tam atvēzējoties sit Vilisam un bēg. Viņam no galvas vēl jānorauj maiss, neizlaidis maisu un lāpstu no rokām, viņš skrien pa sētas durvīm laukā un kaut kur klajumā pamet gan maisu, gan lāpstu.

Domās viņš redzēja slepkavu, kurš pieliecies skrien pa klajumu, viņš redzēja — slepkava apstājās, kā nodzīts zvērēns paskatās visapkārt, aizsviež lāpstu, maisu un skrien tālāk.

Vai viņš iznīcināja pirkstu nospiedumus uz lāpstas kāta? Iespējams, ka jā, bet varbūt ne.

Tieši tāpēc viņam nāksies pārstaigāt visu aizaugušo klajumu, bet, ja neko neatradīs, izjautāt kaimiņus.- Varbūt, ka kāds būs redzējis un atcerēsies skrienošu cilvēku ar lāpstu rokās.

— Labdien, kapteini Vai jūs kaul ko meklējat?

Jangers sarāvās un pacēla galvu. Viņa priekšā stāvēja tievs, putains puisis, apmēram deviņpadsmit gadus vecs... Vēl pēc brīža Jangers viņu pazina — tas bija Rikss, viņš dzīvoja Džo Širām blakus. Tieši ar viņu runājās Viliss tūlīt pēc atbraukšanas.

Jangers teica:

— Sveiks, — un sāka domāt, kā šo puisis īsti sauc, šķiet, Alfrēds. — Sveiks, Alfrēd.

— Jums kaut kas ir pazudis? — puisis jautāja. — Vai es nevaru palīdzēt?

Jangers sacīja to, ko domāja:

— Tu neesi redzējis vīrieti ar lāpstu, vakar?

— Vīrieti ar lāpstu? — puisis sarauca pieri. — Lāpstu es redzēju, bet...

— Lāpstu? Kur? — Jangers ieplēta acis.

— Zem tā krūma. Šorīt es tur atradu lāpstu un maisu, tādu, kurā liek kartupeļus.

Kapteinis devās pie krūma.

— Kā tu domā, vai tie vēl tur būs?

— Es tos paņēmu, tie taču nevienam nepieder, — puisis teica. — Tie ir izmesti.

— Vai tie ir pie tevis? Kur?

— Mājās. Pagrabā.

— Parādi.

— Protams.

Puisis aizveda viņu uz mājām. Viņi abi nokāpa pagrabā un Jangers tur ieraudzīja gan lāpstu, gan maisu.

J angers smaidīja. Bez puiša pirkstu nospiedumiem tur varēja būt arī slepkavas pirkstu nospiedumi. Bija pierādījusies viņa doma, ka slepkava nobijies un meties bēgt, no mājas aiznesot prom lāpstu un maisu. Tātad — neprofesionālis, turklāt vietējais, tas nozīmē — viņu var atrast.

Jangers teica:

— Alfrēd, man ir šīs lietas jāņem līdzi. Lāpsta un maiss ir lietiskie pierādījumi lietā, ko es izmeklēju, kad es to beigšu, tu dabūsi tos atpakaļ. Jo tu taču tos atradi. Labi?

Puisis paraustīja plecus.

— Ņemiet, — viņš piekrita. — Mums ir pašiem sava lāpsta.

Jangers iznāca no mājas un gāja uz savu „fordu". Sājā brīdī no Džo

mājas iznāca Viliss, šķērsoja mauriņu un, pienācis klāt, jautāja:

— No kurienes šie krāmi?

Jangers apmierināts iesāka:

— Es izstrādāja versiju, ka slepkava panikā...

— Kur tu dabūji tos krāmus? — uzbrēca Viliss

Jangers bija nikns, viņš gribēja Vilisam izstāstīt savu lielisko versiju.

— Slepkava no tiem atbrīvojies klajumā, aiz mājas, — kapteinis īsi atbildēja.

Viliss paskatījās uz Rikša māju.

— Tu to atradi klajumā?

— Kaimiņu puika atrada.

— Skaidrs.

— Kas tev jauns?

Viliss papurināja galvu.

— Bez rezultātiem.

— Mājā naudas nav. Mēs sen būtu atraduši, ja tā tur būtu.

— Es vēl pameklēšu, — Viliss teica, pagriezās un gāja uz māju. Drūms tips. Jangers sapņoja, kaut viņu alianse sabruktu iespējami ātrāk. Viņš ielika mašīnā lietiskos pierādījumus un aizbrauca.

Ceturtā daļa

.

1. nodaļa

Pārkers atgiezās Šīra namā. Viņš zināja, ka Jangers tagad kādu laiku būs aizņemts. Viņš izklaidēsies ar pirkstu nospiedumu noņemšanu no lāpstas un varbūt pat no maisa.

Bezdarbība nomāca Pārkeru un darīja to nervozu, bet viņam atlika tikai sēdēt Sira mājā, neko nedarīt un gaidīt to policistu Rīganu, kurš nesīs ziņas par Tiftusa slepkavas noķeršanu. Bet tas ari neglābs situāciju. Jebkurā situācijas pavērsienā viņa segvārda — Čārlza Vilisa — reputācija ir apdraudēta.

Varbūt, ka ari nc. Pašlaik viņš zināja vairāk, nekā pirms piecām minūtēm.

Pēc tam, kad Jangers aiztinās prom ar to bezjēdzīgo lāpstu, Pārkers piegāja pie loga un paskatījās uz kaimiņu māju.

Viņš saskatīja viesistabu ar vecām mēbelēm. Virs tās, otrajā stāvā bija guļamistaba. Puisis atkal bija iznācis uz sava lieveņa.

Pārķēra atgāja no loga nost un arī izgāja uz lieveņa. Starp namiem atradās tikai ceļš. Pārkers uzsauca:

- Hei, panāc drusku šurp.

Puisis paskatījās uz viņu.

- Es?

- Jā, panāc.

— Ko jums vajag?

— Jāaprunājas.

Puisis paskatījās visapkārt. Nevienas dzīvas dvēseles. Viņš teica:

— Es palikšu tepat. Man zvanīs.

— Tas nebūs ilgi.

Rikss acīmredzami negribēja nākt, taču tieši atteikties vai izdomāt kādu ticamāku iemeslu viņš nespēja. Viņš pavilcinājās, tad tomēr teica:

— Nu, labi. Bet tikai ne ilgi. Citādi es nesadzirdēšu telefonu.

— Protams.

Puisis šķērsoja zālāju un uzkāpa pa kāpnītēm. Pārkers viņam atvēra durvis. Rikss piesardzīgi, sāniski iespraucās telpā. Pārkers tam sekoja, aizvēra durvis un jautāja:

— Kāpēc tu līdi manā numurā?

Puisis pagriezās, šausmās viņa acis iepletās.

— Kas? Par ko jūs runājat?

Pārkers pašūpoja galvu.

— Nevelc laiku. Tu biji ielavījies numurā, bet Tiftuss tevi pieķēra. Tāpēc tu viņam iebelzi tieši tāpat kā man pagrabā.

— Nē... Es nesaprotu, par ko...

— Ko, es nesaprotu, - Pārkers to pārtrauca, — kāpēc tu tur līdi? Vai domāji, ka nauda jau ir pie manis?

— Mister, es zvēru...

Pārkers iesita viņam ar plaukstu.

— Nemuldi, — viņš teica, — tu esi pārāk jauns, lai melotu.

Puisis bija gatavs kuru katru brīdi sākt raudāt. Ar drebošu roku viņš

pataustīja sasarkušo vaigu.

— Es nesaprotu, kāpēc jūs...

— Par daudz ziņkārīgs esi, — Pārkers piezīmēja. — Es redzēju tevi uz lieveņa. Redzēju tevi viesistabas logā. Tu stāvēji un skatījies.

— Kas tur slikts, mister?

Pārkers skaidroja:

— Jangers piesējās Džo, tam vecītim, kurš te dzīvoja. Bet tu novēroji. Un reizēm, naktīs, tu piezagies un noklausījies pie loga.

Puisis sāka purināt galvu. Mute tam bija pavērta, acis lielas.

Pārkers turpināja:

— Tu noticējis tam murgam par pusmiljonu. Kāds gan tu esi muļķis!

— Murgs?

— Nekā taču nav. Džo nebija noslēpis nekādu naudu. Viņš Jangeram teica taisnību, visa viņa nauda ir vērtspapīros.

— Bet tās laupīšanas taču viņš... — Rikss pēkšņi apklusa, abām plaukstām aizsedzis muti, taču acis urbās Pārkerā.

Pārkers pamāja.

— Viņš patiešām to visu darīja, bet naudu viņš notrieca daudz straujāk, nekā jūs abi ar Jangeru spējat iedomāties.

— Bet es...

— Tu noticēji mītam. Tieši tāpēc tu raki pagrabā. Sadzirdējis, kā es ienāku mājā, tu nogaidīji, bet kad es atvēru pagraba durvis, apdullināji mani. Pēc tam tu aizbēgi uz mājām un noslēpies. Nobijies, tu aizmirsi atstāt lāpstu, tāpēc tev nācās to atdot Jangeram vēlāk. Tu izdomāji, ka esi to atradis. Lai arī Jangers ir dumjš, drīz viņš liks par to skaidrībā.

— Es to nedarīju, — puisis taisnojās. — Es to nedarīju. Es noklausījos, es zinu, par ko viņi runāja, bet zvēru, es neko nedarīju.

— Es gribu zināt vienu — kāpēc tev bija jālien manā viesnīcas numurā?

— Nē. To es nedarīju.

Pārkers divreiz tam iesita ^ plaši atvēzējoties. Puišelis sāka kaut ko neskaidri murmināt.

— Atbildi. Man ir jāzin viss. Kāpēc? — Pārkers neatlaidās.

— Tu izstāstīsi policijai, — Rikss sāka dīkt. — Tu mani nodosi policijai.

— Nē. Es neko nestāstīšu.

Puisis samirkšķināja acis un izbrīnījies skatījās uz Pārkeru.

— Nopietni? Tu patiešām neko viņiem nestāstīsi?

— Savā laikā es strādāju kopā ar Džo, un man ar likuma kalpiem ir saspīlētas attiecības.

Ar trīcošu roku puisis izberzēja acis un aplaizīja sakaltušās lūpas.

— Tas gadījās nejauši. Es negribēju uzbrukt ne tev, ne tam otram. Man tikai bija vajadzīga nauda.

— Kāpēc tu līdi numurā?

— Man bija interesanti par tevi kaut ko uzzināt. Es aizmirsu paskatīties tavu kabatas portfeli tad, kad tu biji gar zemi. Es baidījos atgriezties, tu jau varēji būt atžilbis. Tu taču pārmeklēji māju, tāpēc man gribējās zināt, kas tu tāds esi. Es baidījos uzdurties Federālās Izmeklēšanas Birojam.

— Kā tu atradi manu viesnīcas numuru?

— Es izsekoju kapteini Jangeru, bet viņš — tevi. Taču tas bija pirms tam, kā es tevi apdullināju.

— Un Tiftuss tevi pieķēra?

— Izdzirdējis durvju čīkstēšanu, es paslēpos aiz kumodes, bet viņš mani pamanīja, iebjāvās un metās man virsū. No pārbīļa es iesila tam ar pelnutrauku. Es negribēju nogalināt, tikai apdullināt. Es nezināju, ka nositīšu viņu.

Visu šo laiku Tiftuss domāja, ka Pārkers zin vairāk, nekā bija īstenībā. „Ziņas no iekšpuses", kā viņš reiz izteicās. Pārkers labi pazina Džo, un tam bija šīs ziņas no iekšpuses. Tiftuss cerēja Pārķēra mantās atrast Džo vēstuli, kas varētu būt viņam noderīga informācija.

Rikss drebēja kā ar aukstu ūdeni apliets. Viņš jautāja:

— Tu taču neteiksi policijai? Tu taču solīji.

Puišelis bija kļuvis par šķērsli. Viņš visu zināja. Viņš dzirdēja, ko Džo bija stāstījis Jangeram. Agri vai vēlu puisi arestēs policija, jo viņš kļūdījās nemitīgi. Atdevis Jangeram lāpstu un maisu, viņš pieļāva fatālu kļūdu. Pēc kāda laika vai nu Jangers, vai Rīgans, ticamāk — Rīgans, atšifrēs puišeli, un tam nekas cits neatliks, kā visu izstāstīt. Un tad viņš izstāstīs visu sīkumos.

Pārkers nogrozīja galvu. Kārtējais traucēklis. Viņš pajautāja:

— Tu mājās esi viens pats?

— Jā. Māte aizgāja pie kaimiņienes.

— Lieliski. Tev nekavējoties uz laiku jāaizbrauc no pilsētas. Es tev iedošu naudu.

— Nopietni? — cerība iedegās viņa acīs.

— Uzraksti mātei zīmīti, lai viņa tevi nemeklē caur policiju.

— O’kei. Es uzrakstīšu. Tas nav grūti.

— Zīmīte — tas ir pats galvenais.

Pārkers viņu ieveda virtuvē, sameklēja zīmuli, papīru, un puisis uzrakstīja zīmīti. Pārkers to izlasīja. Derēs. Viņš teica:

— Kusties. Aizej pēc mantām, daudz neņem. Un ātrāk nāc atpakaļ.

— Jā, scr.

Tās desmit minūtes, gaidot puisi, Pārkeram dārgi maksāja. Pārkers staigāja pa istabu. Daudz kas var gadīties desmit minūšu laikā.

Bet puisis atgriezās, turot rokā nelielu ceļasomu.

— Sataisījos, — viņš precizēja. — Zīmīti es atstāju uz virtuves galda.

— Brīnišķīgi, — Pārkers uzelpoja un divreiz iesita puisim. Viņš to apraka pagrabā, bedrē, ko puisis pašrocīgi bija izracis.

2. nodaļa

Pārkers izgāja pa sētas durvīm. Viņš apzinājās, ka Jangera ļaudis viņu izseko. Tiem bija dots rīkojums traucēt jebkuru Pārķēra mēģinājumu tikt laukā no pilsētas. Bet Pārkers cerēja uz to, ka Jangera ļaudis diez vai būs gudrāki un izveicīgāki par savu priekšnieku.

Viņš jau sen pamanīja pelēko ,,plimutu“, kas bija apstājies kvartāla galā. Policists, kas tajā sēdēja, vēroja māju. Nama otrajā pusē, uz ceļa, kas līkumoja pa klajumu, stāvēja zaļš ,,dodžs“. Vairāk novērotāju nebija un Pārkeram bija jātiek cauri starp ,,plimutu“ un ,,dodžu“ nepamanītam.

Pārkers izgāja cauri dārziņam un, turoties namu ēnā, nogāja pusotru kvartālu, pirms nogriezties uz ceļa. Tad viņš gāja uz pilsētas centru.

Pa ugunsdzēsēju kāpnēm viņš iekļuva viesnīcā. Atcerējies Tiftusa istabas numuru, tas atcerējās arī to, ka Ronda būs blakus numurā.

Pārkers pieklauvēja, un Ronda nevilcinoties atvēra.

— Ak, tu tas esi, — viņa teica. — Tieši laikā.

Viņai mugurā bija melnas, cieši pieguļošas bikses un rozā džemperis. Pārkers ienāca, aizvēra durvis un jautāja:

— Gatavojies braukt prom?

— Nē. Tu man liki atgriezties viesnīcā un gaidīt lavu atgriešanos. Es to izdarīju, bet man jau sāka likties, ka par mani ir aizmirsuši.

4—268

Viņa mēģināja koķetēt ar Pārkeru, nospriedusi, ka viņš ir atgriezies tāpēc, lai ar viņu pārgulētu. Viņš sacīja:

— Šķiet, ka mums no šīs pilsētas ir jātinas projām.

Viņa pamāja un paraustīja plecus:

— Teikšu tā, šī nav labākā vieta atpūtai.

— Bet mēs nevaram aizbraukt, kamēr policija nav atradusi Tiftusa slepkavu.

— Ietupinās mani. Tu tiki sveikā cauri. Tavs draudziņš no policijas galvoja par tevi.

— Tas atbilst patiesībai, — Pārkers piezīmēja. — Es Tiftusu nenositu. Man nebija nekādu iemeslu to darīt. Kāpēc jāapgrūtina sev dzīve?

— Es tev teikšu, lūk, ko. Man viņš patika. Neskatoties uz viņa augumu un muļķīgo vārdu. Viņš mani prata novērtēt, tāpēc viņš man patika.

— Nu, protams.

— Tiftuss man šo to. par tevi pastāstīja, — viņa atzinās. — Un es varu skaidri apliecināt, ka tu viņu nenogalinātu pat tad, ja gribētu. Tu esi pārāk gudrs, lai piebeigtu cilvēku savā viesnīcas numurā.

— Tev taisnība, — Pārkers viņai ļāva izrunāties. Viņš negribēja to kaitināt.

— Tev nav jēgas palikt šeit, pilsētā. Rigans man piekodināja nebraukt prom, bet tev taču ir alibi.

— Ne gluži. Mana aizbraukšana var nepatikt Rīganam.

— Klausies, kas vada izmeklēšanu? Rīgans vai tavs resnais draudziņš?

— Jangers. Bet Rīganu arī nevar norakstīt.

— Skaisti. Un kad dārgie kungi domā saķert to slepkavu?

— Nekad.

Tamlīdzīgu atbildi viņa negaidīja.

— Kā tad tā? Kāpēc nekad?

— Es ar viņu jau izrēķinājos, — Pārkers atbildēja. - Tas ir garš stāsts. Nez vai tev patiks to dzirdēt.

— Ko tu āksties! Izstāsti!

— Nē.

Viņa ieskatījās tam sejā un nolēma vairs neprasīt.

— O’kei. Ja ne, tad ne. Ko tālāk?

— Tālāk mēs slepkavas lomai izvirzīsim citu kandidatūru.

— Ko?

— Kādu, kura vairs nav mūsu vidū.

— Viņš uz to uzķersies?

— Jangers — jā. Un Jangers lietu nobeigs tikai tad, kad mūsu versijai būs noticējis. Un kad lieta būs pabeigta, Rīgans neko vairs nespēs mainīt. Sājā izmeklēšanā viņš skaitās padomnieks.

— Labi, bet kā mēs to dabūsim gatavu? — viņa ļoti neticīgi jautāja.

— Viss ir atkarīgs no tā, ko tu esi sapļāpājusi Rīganam.

— На! Rīgans taču netic nevienam manam vārdam. Es katru reizi pilnībā mainīju liecību.

Pārkeru pārņēma niknums. Jangeram var ienākt prātā iebraukt pie viņa Sīra mājā, bet Pārkers negribēja, lai Jangers sāk nervozēt. Pārkers gribēja, lai Jangers uzskata, ka ir stāvokļa noteicējs.

— Izklāsti savu liecību vārdu pa vārdam.

Viņa paraustīja plecus, papleta rokas un teica:

— Pirmajā reizē es teicu taisnību, pēc tam sacīju, ka esmu kļūdījusies.

Viņa piegāja pie galdiņa un paņēma cigareti.

— Atnes man arī, — viņš palūdza, sapratis, ka saruna ievilksies.

Viņa pasniedza Pārkeram cigareti, viņš norāva filtru un piesmēķēja.

Ronda bija pārliecināta, ka Pārkers vēlas ar viņu pārgulēt. Taču tagad viņš nav nācis tāpēc. Varbūt vēlāk, kad sarežģījumi būs beigušies. Maiami Pārkeru gaidīja sieviete, kas viņam sāka jau apnikt. Iespējams, viņš gulēs ar Rondu, bet ne tagad.

Viņš apsēdās uz krēsla, kas bija apvilkts ar ādu.

— Izstāsti visu, ko tu teici pirmajā nopratināšanā. Precīzi. Apraksti katru detaļu. Iedomājies, ka es esmu Rīgans, tā tev būs ērtāk atcerēties.

— Labi, kaut arī es nesaprotu, kam tas vajadzīgs, — viņa apsēdās uz krēsla, sakrustoja kājas un ar skatienu ieurbās griestos. — Dārgais inspektor Rīgan, kad man apritēja apaļi pieci gadi...

— Ronda, man nav daudz laika.

— Labi, — viņa klusi sacīja. — Lūk, ko es viņiem teicu. Mēs ar

Ādolfu atbraucām šurp atpūsties, taču ne uz ilgu laiku. Ādolfs, tikko 4*

mēs bijām ienākuši vestibilā, ieraudzīja tevi un teica, ka jūs abi esat pazīstami. Viņš uzreiz gāja ar tevi sasveicināties. Es nezinu, par ko jūs runājāt, bet tu viņu piekāvi un vēl piedraudēji nosist. Tas ari viss.

— Bet par to, ka es viņu atstiepu uz viņa numuru un uzdūros tev?

Viņa pašūpoja galvu.

— Nē. Par to ne vārda. Es piedāvāju vienkāršotu variantu. Tu viņu piekāvi. Bet kad Tiftuss pārnāca, viņš izstāstīja par jūsu kautiņu.

— Tātad, tā ir rakstīts protokolā? Ka Tiftuss tev teica, kas viņu piekāvis?

— Jā.

— Un kā Tiftuss to pateica? Viņš nosauca manu vārdu vai paskaidroja, ka to izdarījis tas vīrs, ko jūs redzējāt vestibilā?

Ronda nespēja atcerēties visas detaļas. Viņa nervozi ievilka dūmu un, izpūtusi to, atbildēja ar pretjautājumu:

— Kā lai es to zinu? Es tev stāstu, tā kā bija.

— Labi. Klausies uzmanīgi. Tātad tu esi Rīganam teikusi sekojošo — jūs ar Tiftusu iegājāt viesnīcā un vestibilā ieraudzījāt vīrieti. Tiftuss teica, ka pazīst to. Tad Tiftuss gāja ciemos. Viņš atgriezās un sacīja, ka tas paziņa viņu piekāvis. Vai tā?

Viņa pamāja.

— Vārds vārdā.

— Labi. Ko tu stāstīji otrajā reizē?

— Ka tu neesi vainīgs. Kad es tevi ieraudzīju pratināšanā, nospriedu, ka tu esi tas slepkava. Ādolfs man patika, es nezinu, vai tu tam ticēsi. Tāpēc es norādīju uz tevi. Taču pēc tam, kad tavs policijas draudziņš apstiprināja tavu alibi, es pārdomāju. Un otrajā nopratināšanā paziņoju Rīganam, ka esmu pārskatījusies.

— Tu teici, ka vestibilā jūs redzējāt kādu citu?

— Jā.

Pārkers domāja. Viņš jau atzinās Rīganam, ka tajā rītā Tiftuss bija pie viņa numurā, bet vēlāk viņi satikās uz ielas. Saliekot kopā savas un sievietes liecības, viņam nāksies izstrādāt jaunu versiju, kas izmeklēšanu aizvestu citā virzienā.

Viņa klusu sēdēja, skatījās uz Pārkeru un smēķēja.

Pēc kāda laika viņš teica:

— Tā. Mēs piedāvāsim Rīganam jaunu stāstu. Mēs nemainām iepriekšējās liecības, bet tikai pieliekam nedaudzus jaunus faktus klāt. Jūs ar Tiftusu iegājāt vestibilā un tur ieraudzījāt vīrieti. Tiftuss sacīja, ka pazīst to. Viņš aizgāja pie tā ciemos, atgriezās un teica, ka ir piekauts un viņam pat ir draudēts ar nāvi. Kad tu ieraudzījis mani, tu kļūdaini mani noturēji par to otro, kas pēc auguma un stājas bija ļoti līdzīgs, tikai daudz jaunāks. Un viņam bija gaišāki mati. Tu esi atcerējusies, ka Tiftuss nosauca viņa vārdu, tikko jūs ienācāt. Viņš teica: „Tas taču ir Džimijs Čemberss!" Atcerēsies? Tiftuss teica: „Tas taču ir Džimijs Čcm-berss!“

— Tas taču ir Džimijs Čemberss! — Ronda atkārtoja. — Ko tālāk?

— Tālāk lūk, kas. Caur Jangeru es piespēlēšu informāciju par Dži-miju Čembersu.

— Kas viņš tāds ir, tas Džimijs Čemberss? Vai tu to esi izdomājis?

— Nē. Viņš ir tiesāts. Rīganam nebūs problēmu dabūt visus materiālus par viņu. Pie tam, nav mazsvarīgi tas, ka viņš bija pazīstams ar Tiftusu.

— Bet viņš taču nebija pilsētā šajā laikā, — viņa brīnījās.

— Nē, nebija gan.

— Nederēs.

— Ko nozīmē „nederēs"?

— Tam Čembersam būs nepatikšanas. Izdomā kādu cilu vārdu, rezultāts no tā nemainīsies.

— Nē. Rīgans var pārbaudīt dosjē. Bet Čemberss pirms dažiem mēnešiem aizgāja bojā sprādziena laikā. Oficiāli par to neviens nezin. Tā kā neuztraucies.

— Patiešām?

— Mēs bijām operācijā. Viņš nomira manu acu priekšā. Man nav paraduma iegāzt savus draugus.

— Nu, labi. Kad lai es par to pastāstu? — viņa piekrita.

— Rīt no rīta.

— Rīt no rīta ir bēres.

Pārkers uz brīdi apstājās, bet tad apķērās, ka runa ir par Tiftusu. Viņš teica:

— Rīgans nāks uz bērēm, tad tu viņam pasaki.

— It kā man pēkšņi būtu ienācis prātā.

— Nē. To vārdu tu atcerējies jau vakarā, bet neko negribēji teikt, jo tev šķita, ka Rīgans tev neuzticas. Bet tu gribi atriebt sava vira nāvi, tāpēc gribi precizēt.

— Jācer, ka viņš man noticēs.

— Neuztraucies, noticēs.

— Protams, — viņas garastāvoklis patiesi uzlabojās. - Es varu notēlot īstas bēdas. Raudāt, lūgt Dievu, elsot pār zārka vāku, pēc pilnas programmas. Patiešām, es nekad vēl to neesmu darījusi.

— Nepārcenties nu.

— Par mani vari nebaidīties, cs kā nekā esmu profesionāla aktrise.

— Lieliski, — viņš piecēlās, jo bija jādodas prom.

— Tu aizej? Paliec.

— Citreiz.

Viņa māksloti pasmaidīja:

— Izklaidēšanos atstāsim citai reizei?

— Jā.

3. nodaļa

Jangers piezvanīja ap pusnakti. Pārkers sēdēja neapgaismotā viesistabā Džo mājās un gaidīja jau no desmitiem, kad viņš, atgriezies no Ron-das, piezvanīja uz policijas iecirkni un lūdza pateikt, lai Jangers viņam piezvana. Bija pagājušas jau divas stundas, bet Pārkers joprojām sēdēja krēslā un gaidīja. Kad viņš pārvaldīja situāciju un varēja paredzēt, kā attīstīsies notikumi, tāda taktika attaisnojās.

Viņš spēja klusi, mierīgi un pacietīgi viens pats sēdēt tumšā viesistabā un gaidīt.

Iezvanījās telefons. Tas bija Jangers. Viņš sāka ar jautājumu:

— Nu, atradi?

— Nē. Bet ir jāaprunājas.

— Par ко?

— Par naudu un vēl šo to. Brauc šurp.

— Ir jau vēls, Vilis.

— Lieta ir steidzama. Tu rīt no rīta iesi uz Tiftusa bērēm?

— Jā. Rīgans uzstāj. Viņš arī tur būšot.

— Lieliski. Brauc šurp nekavējoties. Saruna nebūs gara.

Jangers izrādīja neapmierinātību, tomēr solīja atbraukt. Pārkers piecēlās, apstaigāja māju un visur iededza gaismu. Pārkeram patika sēdēt tumsā, taču viņš negribēja, lai Jangers uzzinātu par šo viņa dīvainību. Viņš uzvārīja kafiju un atgriezās viesistabā. Pēc desmit minūtēm pie durvīm piezvanīja.

Pārkers atvēra durvis. Jangers ienāca un sāka burkšķēt:

— Vai tu maz zini, ka ārā ir nakts? Klāj vaļā!

— Sēdies. Tas nebūs ilgi.

Viņi iekārtojās viesistabā, un Pārkers teica:

— Padomā, lūk, par ko. Tu meklē Tiftusa slepkavu. Rīgans arī. Kas notiks, ja viņš to atradīs pirmais?

— Noziedznieks tiek nodots man, jo oficiāli es vadu izmeklēšanu. Es . jau tev to teicu, Vilis.

Pārkers papurināja galvu.

— Nebūt nē. Tu to dabūsi tikai tad, kad Rīgans tev paziņos, ka ir to noķēris. Jautājums ir — kad viņš tev to paziņos.

— Uzreiz, — Jangers sabozās no domas, ka viņu var apvest ap stūri.

— Kādēļ? — Pārkers jautāja. — Viņš mierīgi var slepkavu kādas sešas stundas paturēt pie sevis, labi rūpīgi nopratināt un neko par to tev nesacīt. Ko tad tu darīsi?

— Ziņošu par to priekšniecībai! Velns parāvis!

— Kāda tam jēga! Rīgana priekšnieks iebāzīs tavu ziņojumu atvilktnē. Redz, mazas pilsētiņas policijas priekšnieks sadusmojies par to, ka Rīgans tam atļāvies nepakļauties.

Tā bija taisnība, Jangers pats to saprata. Viņš neveikli mēģināja pajokot, bet tad teica:

— Nu, un? Kāda starpība, kas viņu areestēs?

— Ja Rīgans viņam uzliks ķepu, — Pārkers teica, — viņš pats ar to tiks galā. To tu saproti. Jo viņam ir aizdomas, ka mēs ar tevi esam uz

vienu roku. Viņš ne par ko tev neatdos slepkavu, kamēr pats neliks skaidrībā. Taču tad jau būs par vēlu. Viss nāks gaismā, un mēs uz naudiņu varēsim necerēt.

Jangers izvilka jaunu cigāru, pagrozīja rokā, taču vaļā netina.

— Ko lai mēs darām?

— Jābeidz liela. Jāalrod slepkava, un līdz ar to jāizslēdz Rigans no spēles.

— Kādā veidā? Piedāvāt viltus slepkavu? Bet ja nu uzpeld arī īstais? Es nespēšu izgrozīties.

— Nav runa par slepkavību, — Pārkers sacīja. - Mēs nosauksim uzvārdu, un tu nekavējoties dosies uz iecirkni, lai pa teletaipu Vašingtonai pieprasītu ziņas par Džimiju Čembersu, kurš tiek turēts aizdomās kā Tiftusa līdzzinātājs.

— Džimijs Čcmbcrss? Kāpēc?

— Paklusē un paklausies, — Jangers gan sabozās, taču nesacīja ne vārda. Pārkers, nepievēršot tam nekādu uzmanību, turpināja: — Šodien dienā es tev esmu sniedzis informāciju, ko iepriekš biju slēpis. Es atstāstīju sarunas saturu, kad mēs ar Tiftusu satikāmies uz ielas, neilgi pirms viņa nāves. Atceries, ko es teicu Rīganam nopratināšanas laikā. Es divas reizes tikos ar Tiftusu. Pirmo reizi, kad viņš ienāca pie manis viesnīcas numurā, un otro reizi — vēlāk, uz ielas.

Jangers piekrītoši pamāja.

— Atceros.

— Lieliski. Mēs satikāmies uz ielas. Es ieraudzīju, ka viņš ticis sists. Es jautāju, un viņš man atbildēja: „Džimijs Čcmbcrss mani apstrādāja." Es viņam teicu: „Es nemaz nezināju, ka viņš ir pilsētā." Viņš teica: „Laikam arī atbraucis uz bērēm." Un viss. Atcerēsies?

Jangers atkārtoja dialogu un nopūtās:

— Nav tikai skaidrs, kas tas Čemberss tāds ir?

— Kad pienāks atbilde no Vašingtonas, tu varēsi visu izlasīt.

— Ko tad?

— Tad tu izdarīsi slēdzienu, ka Tiftusu ir nositis Čemberss, laipni pateiksies Rīganam par palīdzību un pamāsi viņam atvadu sveicienu.

— Ar tavu liecību vien nebūs pietiekami.

— Neuztraucies, uzpeldēs arī papildus pierādījumi.

— Kādi?

— Visam savs laiks. Svarīgi, lai tu nebrīnītos, kad tie parādīsies. Pats galvenais, pieprasījumu aizsūti šodien, tikko nonāksi iecirknī. Par pieprasījumu izstāsti Rīganam rīt no rīta. Saprati? Vispirms Rīganam par Čembersu. Un tikai tad par pieprasījumu.

— Labi. Tas ir viss?

— Jā. Kad Rīgans būs atbīdīts, mēs vienā mierā varēsim meklēt gan naudu, gan slepkavu.

— Jā, — Jangers pamāja. — Starp citu, par naudu. Es ar katru brīdi tuvojos tam, ka slepkava būs noķerts. Es atradu lāpstu, lietisko pierādījumu. Bet tu? Tu sēdi bez darba.

— Es pārmeklēju māju, — Pārkers teica. — Bet rīt pa dienu, kad Rīgans mūs vairs netraucēs, aizbrauksim uz Omahu un pārmeklēsim Džo dzīvokli tur.

— Dzīvoklī es jau biju, Vilis. Ja nauda tur būtu, es to būtu atradis.

Pārkers nogrozīja galvu.

— Man tomēr tas dzīvoklis jārcdz. Tev nebūs iebildumu, ja es braukšu viens pats.

— Nekad mūžā! — Jangers iebrēcās.

Pārkers paraustīja plecus.

— Tātad brauksim abi. Un vislabāk — ar tavu mašīnu. Atbrauksi man pakal ap trijiem.

— Tu uzskati, ka līdz tam laikam Rīgans jau būs izmests?

— Kāpēc gan ne? Vašingtonas pieprasījums būs ar atzīmi „steidzami". No rīta jau būs klāt atbilde. Ap pusdienlaiku Rīgans būs mums no kakla nost.

— Ja tas izdosies, es, protams, atbraukšu. Bet, ja nē... — viņš noplātīja rokas. — Tas ir viss, ko es varu apsolīt.

— Labs ir. Brauc uz iecirkni un sūti pieprasījumu Vašingtonai. Rīganam tu teiksi, ka aizsūtīji dienas vidū.

— Protams. Es zinu.

Pārkers viņu pavadīja, nogaidīja kādu brīdi, pa sētas durvīm izgāja ārā un cauri pagalmiem devās prom. Rīt viņam būs nepieciešama pistole un šobrīd viņam tā jādabū.

Pilsētas centrā viss bija tukšs un kluss. Galvenās ielas mazajos veikaliņos spigoja elektronisko pulksteņu cipari. Tumsu kliedēja retās neona izkārtnes. Dzelzceļa stacija un viesnīca bija gaismas saliņas pilsētas ielu tumsā, kur nebija ne mašīnu, ne gājēju.

Puskvartāla attālumā no galvenās ielas, šķērsielā, Pārkers sameklēja sporta preču veikalu. Izspiedis stiklu blakus dienesta ieejai, viņš ielīda veikalā, apskatījās — otršķirīgas mantas, galvenokārt, bises, un beidzot atrada piemērotu pistoli — „Invers — Džonsons“ firmas īsstobra pistoli, divdesmit otrā kalibra. Viņš pievāca arī kārbu ar patronām un pa logu izlīda ārā. Ar maksimālu rūpību viņš iznīcināja ielaušanās pēdas, lai notikušo nepamanītu uzreiz.

Viņš atgriezās Džo mājā, piesēdies pie virtuves galda, izjauca pistoli, iztīrīja to, salika atpakaļ, pielādēja un gāja gulēt, ieroci palicis zem spilvena.

4. nodaļa

Rīgans stāvēja uz sliekšņa. Pārkers sacīja:

— Ienāciet!

Rīgans ar kaut ko bija ļoti neapmierināts. Viņš pamāja, ienāca iekšā un teica:

— Jāparunā.

— Labi, — Pārkers aizvēra durvis. — Vai oficiāli?

Rīgans riebumā savieba muti.

— Nē, — viņš teica. — Es vairs ar Tiftusa slepkavības izmeklēšanu neesmu saistīts.

— Es par to nezināju. Nāciet, sēdieties.

Rīgans ienāca viesistabā, taču nesēdās. Mugurā tam bija lēts lietusmētelis. Viņš stāvēja, rokas kabatās sabāzis. Plāna, stipras gribas cilvēka mute, īsi apcirpti mati, brilles un lietusmētelis viņa parasta, neievērojama skolmeistara ārieni transformēja par rūdītu, gudru policistu, kurš gatavs cīnīties līdz pēdējai patronai.

Pārkers arī palika stāvot.

— Jūs atradāt Tiftusa slepkavu?

Rīgans atbildēja:

— Par to pat tev ir vairāk zināms, nekā man, - viņš aplūkoja istabu. — Žēl, ka es nebiju pazīstams ar Džo Sardīņu. Viņš ir visu noslēpumu atslēga.

— Kāpēc es zinu vairāk?

— Tieši tu atšķetināji šo lielu, - Rīgans teica. Viņa balsī bija jūtams sarkasms, bet viņš nepārspīlēja.

— Tu mums atradi trūkstošo posmu.

— Džimiju Čcmbersu?

— Jā.

— Un viņš arī ir Tiftusu nositis?

— Tā izskatās. Ebners pat ir pārliecināts par to.

— Un jūs ne?

Rīgans papurināja galvu.

— Nē, Vilis, neesmu pārliecināts. Taču tam nav nekādas nozīmes. Es nevadu šo izmeklēšanu.

— Jūs man gribat kaut ko jautāt? Jautājiet, es mēģināšu atbildēt.

— Kam tas vajadzīgs?

— Es neesmu ieinteresēts, ka policija nodarbojas ar mani.

Rīgans drūmi paraudzījās viņam sejā.

— Man gribētos ticēt, ka tu saki taisnību, — viņš atzinās. — Man tikai nav skaidrs, kāpēc tu par to tik vēlu mums paziņoji?

— Sākumā es domāju, ka viņš nav vainīgs. Tad, kad slepkava neatradās, es sāku viņu turēt aizdomās. Viņš ir bijis tiesāts. Ja es viņu pieminētu uzreiz, jūs abi ar Jangeru mestos viņu meklēt un atstātu novārtā izmeklēšanu. Bet ja viņš patiešām ir vainīgs, kāda velna pēc man būtu jāklusē. Viņš ir apcietināts?

Rīgans nogrozīja galvu.

— Pilsētā viņa nav.

— Ja viņš ir nositis, tad tas ir tieši viņa stilā.

— Viss nostājies savās vietās, — Rīgans sacīja. — Tikai žēl, ka par vēlu. Dažādi, savā starpā nesaistīti fakti. Un pēkšņi vienā acumirklī tie savienojas veselā attēlā. Starp tevi, Ebneru un Rondu Semjuelu ir kāda saistība, tikai es to nesaprotu.

— Es ar viņiem iepazinos pēe slepkavības.

— Es tam ticu. Bet jūsu attiecības man šķiet dīvainas, — policists sāka staigāt pa istabu, pētīdams mēbeles. — Mīklas atrisinājums ir Šar-dīns, — viņš sacīja vairāk sev nekā Pārkeram. — Viņš mirst, un trīs viņa draugi atbrauc uz bērēm. Divi kriminālisti un viens biznesmenis no Mai-ami. Viens kriminālists nosit otru, bet biznesmenis pēkšņi kļūst par labāko draugu ne tikai pilsētas policijas priekšniekam, bet arī nogalinātā mīļākajai. Sākumā viņa tajā saskata slepkavu, pēc tam maina savas liecības, bet trešajā reizē stāsta par Čembcrsu, par kuru īsi pirms tam atcerējies arī biznesmenis. Dīvaina sakritība, vai ne, Vilis? Līdz šorītam es pat nenojautu par viņa eksistenci, bet tagad Čembersa vārds man nāk no visām pusēm.

— Jangers par Čcmbersu uzzināja vakar. Un ko tā sieviete sacīja?

Rīgans skābi pasmaidīja.

— Nu, tu jau, protams, to nevari zināt, tu taču bērēs nebiji. Šorīt viņa atcerējusies, ka Tiftuss ir nosaucis tā cilvēka vārdu, kurš viņu piekāvis. Un tas izrādījās Čemberss.

— Par to viņš man arī teica.

Rīgans palūkojās Pārkerā, tad atkal sāka pētīt istabu:

— Interesanti, no kā mira Džo Šardīns?

— Sirdslēkme.

— Zinu, zinu. Nu, labi, Vilis. Man gribējās zināt, kāpēc tu klusēji par Čembersu. Nu, ko, atbilde tev bija gatava.

— Es sacīju taisnību.

— Nešaubos, — Rīgans paraustīja plecus un apgriezās uz durvīm, — Par to jau man galva nesāp. Agrāk vai vēlāk Čembcrsu arestēs. Un kas zin, kas vēl uzpeldēs tiesas laikā. Man gribas zināt finālu.

— Man arī, — Pārkers pievienojās.

Rīgans izgāja no viesistabas un jau priekšnamā teica:

— Man bija interesanti ar tevi iepazīties, Vilis.

Replika neprasīja atbildi. Pārkers atvēra durvis. Rīgans uz sliekšņa vēl piebilda:

— Šķiet, ka tu drīz brauksi projām.

— Acīmredzot.

— Tad, uz redzēšanos, Vilis.

— Uz redzēšanos.

5. nodaļa

Jangers atbrauca tieši trijos. Pārkers nogaidīja, kamēr tas izkāps no ,,forda“ un pienāks pie durvīm. Ieraudzījis automašīnu, viņš paņēma koferi un gāja ārā.

Kad viņš atvēra mašīnas durtiņas, Jangers jautāja:

— Kāpēc ar koferi?

— Iespējams, paliksim pa nakti. Mēs vēlu izbraucam.

— Vajadzēja mani brīdināt. Es arī būtu sakravājies.

Tas Pārķēra plānā neietilpa. Viņš teica:

— Ja tev ko vajadzēs, es aizdošu. Bez problēmām, — viņš koferi iemeta aizmugures sēdeklī, apsēdās Jangeram blakus, aizcirta durtiņas un teica:

— Braucam.

— O’kei.

Pārkers norādīja uz ,,plimutu“, kas stāvēja viena kvartāla attālumā no Džo mājas:

— Pa ceļam jāpamodina tavs spēkavīrs.

— Ko?

— Pa dienu viņš parasti guļ kā nosists. Izskatās, ka naktīs kaut kur haltūrē.

Jangers kļuva nopietns:

— Tu jau sen viņu atšifrēji?

— Pašā sākumā.

— Maitas gabals! — Jangers uzsita pa stūri, iedarbināja motoru, pagrieza ,,fordu“ un brauca prom no mājas un no ,,plimuta“ ari.

— Kāpēc tu nelaidics lapās, pamanīdams sekotājus un konstatēdams, ka viens visu laiku guļ?

— Nauda, - Pārkers atbildēja.

Jangers ar atbildi bija apmierināts. Viņš pagriezās pret Pārkeru un pretīgi pasmaidīja:

— Naudiņa tev ārkārtīgi vajadzīga, tāpat kā man.

— Protams.

— Es jau to zināju, — Jangers turpināja vērot ceļu. Viņš bija apmierināts. — Ar Rīganu nebija nekādu problēmu. Viņa ļoti pārliecinoši stāstīja par Čembersu. Tu biji viņu labi sagatavojis.

— Labi nospēlēja?

— Es pats viņai noticēju. Dzimusi aktrise. Jā, bet kas būs tad, kad Čembersu arestēs?

— Diez vai.

— Tu neesi par daudz pārliecināts?

— Nē.

Kādu laiku viņi klusēja. Jangers izvēlējās ceļu, kas negāja caur pilsētas centru. Pārkeram tas bija ļoti izdevīgi — stipri samazinājās iespēja, ka kāds tos varētu redzēt kopā aizbraucam. Lai gan, tagad tam vairs nebija nozīmes.

Kad viņi izbrauca uz trīsjoslu autostrādi, kas ved uz Omahu, Jangers atkal uzsāka sarunu:

— Tu esi no Maiami?

— Pa retam es dzīvoju arī tur.

— Es arī tā darīšu. Kad nauda man būs rokā, es no šejienes braukšu prom. Varbūt man arī laist uz Maiami? Vai vispār aizbraukt no Štatiem? Uz Rivjēru vai Akapulko?

— Pilsētas ir tik līdzīgas cita citai, — Pārkers teica, zinot, ka Jangers viņu nesapratīs. Tā arī bija.

— Ar pusmiljonu kabatā — šaubos gan, — Jangers novilka.

— Ar ceturtdaļmiljonu, — Pārkers atgādināja.

Jangera reakcija bija kā skolniekam, kas nokavējis stundu — viņš vainīgi pasmaidīja, un tikai.

— Tev taisnība, protams, tev taisnība, Vilis. Es gribēju teikt „ceturtdaļmiljonu". Tieši tā es gribēju teikt.

— Jā?

— Vari man droši uzticēties.

— Nē. Nevaru uzticēties. Un tu to labi zini. Un ari tu nevari uzticēties man. Tu jau man neuzticies - no kurienes citādi būtu radušies tie zēni ,,plimutā“ un ,,dodžā“.

— Tu abas mašīnas pamanīji?

— Mēs viens otram neticam. Uz kārts likts pārāk daudz naudas. Bet izspiegojot viens otru, mēs nekad Džo dārgumus neatradīsim. Neaizmirsti, ka Tiftusa slepkava staigā brīvībā.

— Drīz es viņu apcietināšu.

— Runa jau nav tikai par to.

Jangers pamāja, neatraujot skatu no ce|a:

— Es zinu, tev ir taisnība. Mums jāmācās paļauties vienam uz otru.

— Tieši to es gribu teikt.

— Kādā veidā? — Jangers uzmeta Pārkeram skatienu un atkal pievērsās ceļam. — Atklāti sakot, Vilis, pat ja tu pie Bībeles zvērēsi, ka spīd saule, es noteikti iešu un pats pārbaudīšu. Nekas uz visas pasaules nepiespiedīs man tev uzticēties.

— Ir viens veids.

— Kāds?

— Es tev došu garantiju gadījumam, ja iedomāšos tevi pamest.

Jangers sāka domāt.

— Es tevi ne visai saprotu.

— Es uzrakstīšu atzīšanos. Apmēram: „Es nogalināju Ādolfu Tiftu-su.“ Un parakstīšos. Tā būs garantija. Es atdošu to papīru tev, bet tu varēsi to atdot advokātam vai kādam draugam glabāšanā un brīdināt, ja ar tevi kaut kas atgadās, lai viņi to nodod policijā. Tādā veidā tu esi drošs, ka es nevarēšu tevi novākt.

Jangers pamāja.

— Tur ir kāda jēga. Nav slikta ideja. Pēc tam es varēšu tev uzticēties.

— Protams.

— Tā mēs izdarīsim, kad atgriezīsimies Sagamorā.

— Izdarīsim to jau Omahā. Džo dzīvoklī. Jo ātrāk, jo pašiem labāk.

Jangers paraustīja plecus:

— Bet kā tad alibi, ko es tev devu?

— Es par to uzrakstīšu vēstulē. Teiksim, viss notika agrāk, bet tev nebija pulksteņa. Nebaidies, es par visu uzrakstīšu.

— Labi. Lieliska doma.

— Tas attiecas arī uz tevi, — Pārkers piebilda.

Jangers piesardzīgi uz viņu paskatījās.

— Man ari būs jāraksta?

— Jā, atzīšanās.

— Ka es nogalināju Tiftusu? Tas butu nejēdzīgi!

— Nē, ka tu nositi Džo Sardīņu.

Jangers bailēs iesaucās:

— Es to neesmu darījis! Ko tu, Vilis, muldi! Es viņu nenositu!

— Es taču nenositu Tiftusu, — Pārkers atgādināja. — Ne jau par to ir runa. Man tas vajadzīgs drošības dēļ.

— Nejēdzība. Kas man būs jāraksta?

Pārkers teica:

— Tu rakstīsi tā: „Es nogalināju Džozcfu Sardīņu. Es mēģināju no viņa izspiest naudu, bet slepkavība nebija mans nolūks." Un parakstīsies. Nē, pagaidi. Vēl uzraksti: „Doktoram Reibornam viss par to ir zināms." Jo viņš taču patiešām visu zin, vai ne?

Jangers kļuva sarkans no dusmām:

— Lops. Visu izpļāpājis.

— Nebūt nē. Mūsu pēdējā tikšanās bija tad, kad viņš man lāpīja ģīmi.

— Man tas viss kaut kā nepatīk. Es to veci nost nesitu. Kādēļ tad man jāraksta atzīšanās? — Jangers kodīja apakšlūpu un grozīja galvu. — Man nepatīk. Ļoti, ļoti nepatīk.

Pārkers atspiedās pret sēdekļa atzveltni un vēroja lauku ainavu aiz loga. Neviena koka, tikai lielo lauku dziļumā pa kādai baltai fermai.

Jangers, ieķēries stūrē, centās samierināties ar ceturtdalmiljonu. Viegli tas viņam nenācās. Jangers cerēja uz visu laupījumu, bet tagad nāksies apetīti samazināt uz pusi.

Šie mistiskie ceturtdaļmiļjona dolāru.

Kad tālumā jau bija redzama Omahas priekšpilsēta, Jangers pamāja un teica:

— Labi, lai tā būtu.

Pārkers viņu saprata. Jangers nemaz nebija drošs, ka varēs apmuļķot Pārkeru.

— Tev taisnība.

6. nodaļa

Pārķēra atzīšanās skanēja sekojoši:

„Es nogalināju Ādolfu Tiftusu. Viņš ienāca pie manis numurā. Izcēlās strīds, un cs tam iesitu ar pelnutrauku. Pēc tam es gāju uz Džo Šardīna māju, satiku kapteini Jangeru un pateicu viņam, ka ir par pusstundu agrāks, nekā īstenībā rādīja pulkstenis. Es iebaidīju Rondu Semjuelu, un viņa mana spiediena rezultātā deva nepatiesu liecību par Džimiju Čembersu.

Čārlzs Viliss."

Jangers izlasīja un teica:

— Nevainojami, viss kā pa notīm.

Viņi sēdēja Džo Šīra Omahas dzīvokļa virtuvē pie galda.

Pārkers sameklēja pildspalvu un papīru, un, lai neradītu Jangeram aizdomas, pirmais uzrakstīja savu atzīšanos. Viņš pāri galdam pastūma pildspalvu un tīru lapu un teica:

— Tava kārta.

— Nu ja, — Jangers pamāja, no rokām neizlaizdams Pārķēra uzrakstīto, bet pēkšņi sāka pārdomāt.

Pārkers deva padomu:

— Nav vērts. Es tev esmu vajadzīgs, lai atrastu gan naudu, gan Tif-tusa slepkavu.

— Es neko netaisos darīt, — Jangers taisnojās, nolika malā Pārķēra atzīšanos, paņēma pildspalvu un sāka rakstīt. Pārkers skatījās un gaidīja.

Džo bija nopircis dzīvokli klusā rajonā. Pa virtuves logu no ielas neienāca nekādas skaņas. Bet virtuves iekšpusē klusumu traucēja tikai pildspalvas skrapsti. Jangers rakstīja savu spriedumu.

Kad kapteinis bija beidzis, Pārkers paņēma lapu un izlasīja:

„Es nogalināju Džozcfu Sardīņu. Slepkavība nebija mans nolūks. Es centos no viņa izspiest naudu, slepkavība gadījās nejauši. Doktors Rei-borns ir lietas kursā. Viņš man palīdzēja noslēpt pēdas. Piespiedu kārtā, jo es viņu šantažēju.

Kapteinis Ebners L. Jangers!'

— Nu, kā? — Jangers jautāja.

— Normāli, — Pārkers uzslavēja un izņēma no kabatas divdesmit otrā kalibra pistoli.

— Rokas no galda nost neņem, — viņš ieteica.

Jangeram iepletās acis, viņš šņāca:

— Ko tu taisies darīt?

Pārkers paņēma savu atzīšanos, saburzīja un iebāza kabatā. Tad viņš piecēlās.

— Nekusties. Pat nemēģini.

— Nauda, — Jangers nožēlā un riebumā novaidējās. — Tu to esi atradis. Tad tomēr tā bija mājā...

— Neko es neatradu. Džo tev sacīja taisnību — tas pusmiljons nemaz neeksistē.

— Tu melo!

Pārkers nogrozīja galvu:

— Nē, tagad man nav nozīmes melot.

Uzmanīgi, lai nesaburzītu to, Pārkers paņēma Jangera uzrakstīto atzīšanos un nolika uz ledusskapja — tālāk no Jangera.

— Ja naudas nav, tad tev nav iemesla mani nogalināt, — Jangers sāka lūgties.

— Es tev nevaru uzticēties. Tas ir izslēgts. Ja es tevi atstāšu dzīvu, tu uzskatīsi, ka tas pusmiljons kaut kur ir, vai arī, ka es to esmu pievācis.

— Nē, nē! Es nekad...

— Mēs apspriedīsim tavu priekšlikumu, — Pārkers solīja, — taču sākumā atdod ieroci. Tas traucēs mūsu sarunai.

— Labi, apdomāsim visu, — Jangers piekrita. — Tev taisnība, mēs varam nesteidzīgi visu apdomāt. Man šķiet, mēs varēsim vienoties...

— Ieroci, — Pārkers atgādināja. - Velc ārā no maksts un liec uz galda. Lēni un uzmanīgi, ar īkšķi un rādāmo pirkstu izvelc to un noliec uz galda.

— Protams, Vilis. Tieši tā, kā tu saki.

Uz Jangera pieres izspiedās sviedri. Viņš bija nobijies un centās atrast vissīkāko iespēju, lai paliktu dzīvs. Viņš izvilka pistoli, kā Pārkers bija pavēlējis, un nolika uz galda.

Tas bija „Smita un Vcsona“ trīsdesmitais modelis, trīsdesmit otrā kalibra. Pārkers no kabatas izvilka lielu baltu lakatu un ar labo roku paņēma Jangera pistoli. Savējo viņš turēja kreisajā rokā.

Jangera plaukstas gulēja uz virtuves galda galdauta un trīcēja. Kapteinis vēroja Pārķēra kustības un smaidīja. Viņš no visa spēka spieda sevi smaidīt, lai Pārkeram parādītu savu uzticamību, paļāvību un bezbailību. Viņš teica:

— Es ticu tev, Vilis. Nauda neeskistē. Es tev ticu.

— Nu jau ir par vēlu, — Pārkers atbildēja, apgāja apkārt galdam un pielika „Smilu un Vcsonu“ Jangeram pie krūtīm tādā leņķī, it kā Jangers pats turētu pistoli labajā rokā. Jangeram atvērās mute, un viņš ar rokām izmisīgi mēģināja aizsargāties. Pārkers nospieda gaili īsu brīdi pirms tam...

Viņam pat nebija vajadzīgas piecas minūtes, lai visu sakārtotu. Jangeram viņš ielika rokā viņa pistoli. Uz galda nolika lapu ar Jangera atzīšanos, pirms tam no lapas stūra noslaucīja savus pirkstu nospiedumus. Sākot no šī brīža, viņš visus priekšmetus aizskāra tikai caur balto kabat-lakatu. Viņš rūpīgi pārmeklēja dzīvokli un pārliecinājās — nekas nevar policiju uzsūtīt Vilisam vai citiem Sīra draugiem. No policista kabatas viņš dabūja ārā aploksni ar Džo laupījumu un līdzzinātāju sarakstiem. Kopā ar savu atzīšanos sadedzināja tos pelnutraukā un pelnus nolaida kanalizācijā.

Pārkers bija ar padarīto apmierināts. Rīgans dabūs atbildes uz visiem saviem jautājumiem. Par Džo Sardīņu viņš uzzinās no Jangera rakstītā — Jangers no vecā vīra gribēja izspiest naudu un netīšām nogalināja. Trīs Sardīna vecie draugi bija atbraukuši uz bērēm. Viens nogalināja otru, bet trešais bija bez vainas. Toties viņam radās aizdomas par to, ka Jangers ir vainīgs sirmgalvja nāvē, bet konkrētu pierādījumu viņam nebija, tāpēc Rīganam neko par to neteica. Kad Tiftusa slepkavības izmeklēšana bija beigusies, trešais aizbrauca. Jangers sirdsapziņas mokās aizbrauca uz Oma-hu, ar ko netieši pierāda savu vainu vecā vira nāvē. Džo dzīvoklī viņš uzrakstīja savu atzīšanos un nošāvās.

Brīnišķīgi. Tagad jādabū ārā no pilsētas Rondu Semjuelu. Viņu nedrīkst atstāt vienu. Viņa varēja sākt psihot un pievērst sev uzmanību.

Pārkers vēl pēdējo reizi apskatījās, pārliecinājās, ka viss ir vislabākajā kārtībā un izgāja no dzīvokļa.

7. nodaļa

Pārkers iegāja telefona automāta kabīnē un pierakstīja numuru. Pēc tam viņš gāja uz staciju un atrada „Western Union" biroju. Skaļa, metāliska reproduktora balss ziņoja par vilciena atiešanu.

„Western Union" telpā Pārkers paņēma tīru papīra lapu un uzrakstīja telegrammu Rondai Semjuelai uz viesnīcu „Sagamora" Nebraskas štatā.

Viņš uzrādīja telefona automāta numuru un pierakstīja klāt: „Sešos vakarā piezvani no automāta." Telegrammu viņš atdeva meitenei. Viņa nobrīnījās:

— Jūs aizmirsāt parakstīties.

— Sūtiet bez paraksta, — Pārkers paskaidroja. — Viņa pati sapratīs, no kā tas ir.

— Bet ir obligāti jāparakstās, — viņa iebilda.

Viņš pieliecās tuvāk, piemiedza ar aci un draudzīgi sacīja:

— Tas ir joks.

— Ā... — meitene pasmaidīja. — Labi.

Viņš samaksāja par telegrammu, izgāja no stacijas ēkas un devās uz restorānu, lai arī lenčam bija par vēlu, bet vakariņām vēl par agru.

Viņš mierīgi izdzēra divas kafijas tases, izgāja laukā un pastaigājās stacijas tuvumā. Bez desmit minūtēm sešos viņš iegāja telefona kabīnē un apsēdās uz mazā atlokāmā sēdeklīša.

Viņa piezvanīja piecas minūtes pāri sešiem. Pēc pirmā zvana Pārkers pacēla klausuli, pielika pie auss, taču neko neteica. Pauze ievilkās dažas sekundes, tad balss nedroši teica:

— Hallo?

Viņš pazina Rondu un teica:

— Tas esmu es.

— Ak, — viņa nopriecājās. — Uzradies gan.

— Vai mantas sakravātas?

— Tu to nopietni?

— Nopērc divas biļetes uz Omahas vilcienu. Noteikti nopērc divas.

— Tu man atlīdzināsi zaudējumus?

— Par to neuztraucies. Brauc ar nākošo vilcienu. Tas attiet 6.20 un pienāk šeit 6.45.

— Es neesmu sakrāvājusi mantas.

— Taisies. Un neaizmirsti, ka divas biļetes.

— Neaizmirsīšu.

Viņš pakāra klausuli un izgāja ārā. Bez divdesmit minūtēm septiņos viņš automātiskajā bagāžas glabātuvē paņēma savu koferi. Bez piecpadsmit septiņos viņš viņu ieraudzīja, piegāja klāt, un viņa jautāja:

— Mēs tagad esam kopā?

— Jā.

— Vai uz ilgu laiku?

— Jā.

— Mēs brauksim uz Maiami?

— Rit.

— Bet šodien?

— Paliksim viesnīcā.

— Atkal viesnīca, — viņa nopūtās.

— Šajā ies labāk, — Pārkers viņai apsolīja un paņēma zem rokas. Taču bija vairāki apstākļi, kurus Pārkers nezināja, taču kuri varēja

visu sabojāt.

Pirmsnāves atzīšanās. Tā bija uzrakstīta nevainojami, izņemot vienu punktu. Kad policija purinās Rcibornu, tas kādu laiku pretojies, tomēr atzīsies, ka palīdzējis Jangeram noslēpt pašnāvību. „Džozefs Šardīns pakārās" — viņš teiks un vairs no saviem vārdiem neatkāpsies.

Izmeklēšanu vadīs Rīgans, un viņš papūlēsies nokļūt līdz patiesībai. Pēc kāda laika viņš saņems tiesas lēmumu, kas atļaus ekshumāciju. Ekspertīzes rezultāts būs sekojošs — Šardīns izdarījis pašnāvību, taču pirms nāves ilgstoši spīdzināts.

Ja jau Šardina slepkavība izrādījās pašnāvība, tad visai ticams, ka Jangera pašnāvība ir slepkavība.

Bija vēl citi momenti. Lāpsta. Parasta lāpsta, ko atrada Jangera kabinetā. Kā tā tur nokļuvusi? Rīgans atgriezīsies Šardina namā, vēlreiz kārtīgi pārmeklēs to un pagrabā atradīs kaimiņpuikas kapu, tā paša, kurš uz pāris nedēļām aizbraucis, par ko pats raksta savā zīmītē.

Tad Rīgans nāks pie secinājuma, ka Čārlzs Viliss ir galvenais varonis šajā stāstā. Viliss ir aizbraucis, tāpat kā Ronda Semjuela. Taču neskatoties uz to, Rīgans vēlēsies ar viņiem parunāt.

Pirkstu nospiedumi Vilisa viesnīcas numurā sakritīs ar tiem, kas atradās Šardina namā, kur Viliss dzīvoja līdz aizbraukšanai no pilsētas.

Rīganam nāksies krietni papūlēties, tomēr viņš spēs dažus pirkstu nospiedumus noņemt un aizsūtīs tos uz Vašingtonu ar pieprasījumu uz Čārlza Vilisa vārda.

Viss būtu beidzies labi, ja Jangers patiešām būtu nogalinājis Džo Sardīņu. Bet tā tas nebija. Izejot no tā, Rīgans šķetinās pavedienu tālāk. Pienāks atbilde no Vašingtonas. Tajā būs teikts, ka Čārlzs Viliss īstenībā ir Ronalds Kaspers, kuru meklē policija sakarā ar slepkavību un bēgšanu no cietuma. Atbildei būs pievienota fotogrāfija. Pēc iznākšanas no cietuma, Pārkers izdarīja plastisko operāciju, Ronalda Kaspera āriene atšķīrās no Čārlza Vilisa. Tas izmeklēšanas gailu mazliet aizkavēs.

Taču ne uz ilgu laiku. Rīgans intuitīvi sajutīs, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš aizsūtīs otru pieprasījumu uz Maiami FIB nodaļu ar lūgumu pārbaudīt Čārlza Vilisa personību. Viņš brīdinās, ka adrese varētu būt nepareiza, taču katram gadījumam grib to pārbaudīt.

Viņš ļoti brīnīsies, kad ieradīsies — adrese ir īsta.

8. nodaļa

Pārkers gaidīja liftu. Pie viņa pienāca administrators un sacīja:

— Vai varu jūs palūgt uz pāris vārdiem? Manā kabinetā.

— Par ko?

— Konfidenciāla lieta.

Pārkers paskatījās uz viņu, viņa uzvārds bija Frīdmens, DA.Frīdmens. Jau desmit gadus Pārkers uz kādu mēnesi vai ilgāk katru gadu mēdza palikt šajā viesnīcā, un pa šiem gadiem viņš bija Frīdmenu iepazinis.

Frīdmens pieskārās Pārķēra plecam un klusi teica:

— Tas ir ļoti svarīgi.

— Labi.

Viņi gāja uz Frīdmena kabinetu. Viņš bija neliela auguma cilvēks ar lielu vēderu. Ar tādu miesas uzbūvi, šķiet, bija grūti pārvietoties kājām. Frīdmena nogurušajā sejā rotājās milzīgas raga brilles.

Ieejot kabinetā, viņš ar žestu aicināja Pārkeru apsēsties.

— Mister Vilis, tā ir delikāta lieta, un es pat nezinu, kā lai iesāku.

— Kas noticis?

— Acīmredzot, — Frīdmens nenoteikti pamāja ar roku, — acīmredzot, jums ir nepatikšanas. Tā nav mana darīšana. Taču es uzskatu, ka izvairīšanos no nodokļu maksāšanas var pieskaitīt pie nepatikšanām. Tas var gadīties ar jebkuru, ar mani arī.

Bija pagājušas divas nedēļas, kopš viņš atbraucis no Sagamoras. Sieviete viņu nebija varējusi sagaidīt, tāpēc viņš paturēja Rondu pie sevis. Un, tikko Frīdmens pieminēja nepatikšanas, viņš sajuta, ka Sagamoras epopeja vēl nav galā. Viņš jautāja:

— Kāpēc jūs domājat, ka man ir nepatikšanas?

— Ir atnākuši divi no FIB.

Sagamora!

— Ko viņi jautāja?

— Neko, mister Vilis. Viņi tikai jūs meklēja.

— Ko jūs viņiem teicāt?

Frīdmens noplātīja rokas:

— Neatteicu palīdzību. Kā biznesmenim jums būtu mani jāsaprot.

— Protams.

— Es pateicu jūsu istabas numuru un to, ka jūs pašlaik neesat viesnīcā. Viņi teica, ka pagaidīs jūs numurā. Izsūtāmais zēns uzveda viņus augšā. Es paliku lejā gaidīt jūs. Viņi atnāca pirms pusstundas. Es gribēju jūs brīdināt, citādi viņi pārsteigs jūs nesagatavotu un tādā veidā mēģinās iegūt iespējami vairāk informācijas. Tāpēc jau es gribēju, lai jūs būtu gatavs šai sarunai un, varbūt, paspētu saistīties ar savu advokātu.

Tātad, viņi ir savākuši Rondu. Pēc piecām minūtēm viņa visu būs izstāstījusi, tikko uzzinās, ka viņi ir no Federālās Izmeklēšanas Biroja.

Pārkers nopūtās:

— Ārkārtīgi pateicos.

— Nav par ko. Es varētu atrasties jūsu vietā, — Frīdmens skumji pasmaidīja. — Valdība nesaprot biznesa būtību, — viņš piebilda.

Pārkers piecēlās.

— Jāsāk rīkoties.

— Protams, protams. Ceru, jūs pārāk necietīsiet.

— Iespējams, ka ne. Vēlreiz pateicos.

— Nav par ko.

Pārkers atgriezās vestibilā. Vai trešais nepalika lejā? Vai viņiem ir Pārķēra fotogrāfija? Viņš negāja uz durvīm, bet tika ārā caur bāru pa sānu durvīm un devās uz taksometru stāvvietu. Viņš negaidīja, kamēr puisis purpurkrāsas formastērpā atvērs durtiņas. Viņš apsēdās aizmugures sēdeklī un nosauca pirmo prātā ienākušo adresi. Svarīgi bija tikt pēc iespējas tālāk no hoteja.

Brauciena laikā viņš domāja par to, kas gan ir noticis Sagamorā. Nu, nav jau svarīgi. Svarīgi, ka viņš ir atmaskots. Un Čārlza Vilisa vārds vairs nebūs izmantojams. Tas nozīmēja sešdesmit tūkstošu dolāru zaudējumu, kas atradās banku rēķinos un viesnīcu seifos uz Vilisa vārda. Kabatā viņam bija tikai simtnieks, ar kuru būs jāsāk jauna dzīve.

Aizbraucis līdz norādītajam ielu stūrim, viņš nozaga automašīnu baltu ,,rambleru“. Viņš brauca uz. rietumiem, pametis visu — vārdu, iekrāto naudu, visu iepriekšējo dzīvi.

Pārkers sāka nopietni domāt par nākotni. Nāksies radīt jaunu slēptuvi, un tas prasīs laiku. Nāksies gādāt dokumentus, līdz kamēr jaunais vārds nekļūs ticams sabiedrības acīs. Taču pagaidām viņam jāatrod vieta, kur patverties un sameklēt jaunu darbiņu. Drīz viņam vajadzēs naudu. Daudz naudas.

Viss būs labi. Viņš brauca uz rietumiem.

Content

Starks Ričards Vecais kramplauzis

Pirmā daļa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

Otrā daļa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

Trešā daļa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

Ceturtā daļa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa