Adlers-Olsens Jusi

Vēstule pudelē

Jusi Adlers-Olsens Vēstule pudelē

.

Manam dēlam Kesam

PROLOGS

TAS BIJA TREŠAIS rīts, un darvas un ūdenszāļu dvaka bija sākusi lipt pie drēbēm. Zem laivu mājas grīdas pret pāļiem klusi šļakstījās ledus putra un modināja atmiņas par dienām, kad viss bija labi.

Viņš paslējās no veco papīru guļvietas un paliecās uz priekšu tiktāl, lai varētu saskatīt jaunākā brāļa seju, kas pat miegā izskatījās izmocīta un nosalusi.

Pēc brīža brālis pamodīsies un apjucis paskatīsies apkārt. Sajutis ādas siksnas sažņaudzamies ap delmiem un vidukli. Dzirdēs nožvadzam ķēdi, kas viņu savažo. Redzēs, kā sniegs un gaisma cīnās, kurš iekļūs pa darvoto dēļu spraugām. Un tad viņš sāks skaitīt lūgšanu.

Neskaitāmas reizes brāļa acis bija atausis izmisums. Atkal un atkal aiz stingrās līmlentes uz mutes bija atskanējušas apslāpētas lūgšanas pēc Jehovas žēlastības.

Taču abi zināja, ka Jehova viņus vairs neuzlūko, jo viņi ir dzēruši asinis. Asinis, ko viņu cietumsargs bija iepilinājis glāzē ar ūdeni. Glāzē, no kuras deva viņiem dzert, pirms pastāstīja, kas tajā iekšā. Viņi bija dzēruši ūdeni ar aizliegtajām asinīm un tagad bija nolādēti uz mūžu. Tāpēc kauns dega viņos dziļāk nekā pašas slāpes.

"Kā tu domā, ko viņš ar mums darīs?" bija vaicājušas jaunākā brāļa baiļpilnās acis. Bet kā lai viņš zinātu atbildi? Viņš tikai instinktīvi juta, ka drīz viss būs galā.

Viņš atgāza galvu un vārajā gaismā vēlreiz izpētīja telpu. Ļāva skatienam slīdēt gar sijām un cauri zirnekļa tīklu veidojumiem. Ievēroja visus izvirzījumus un māzerus. Satrūdējušos airus, kas karājās pie čukura. Sapuvušo zvejas tīklu, kas jau sen bija noķēris savu pēdējo lomu.

Un tad viņš pamanīja pudeli. Vienā zibsnī saules stars pārslīdēja zilganajam stiklam un viņu apžilbināja.

Tā bija tik tuvu un tomēr tik grūti sasniedzama. Tieši aiz viņa, iesprūdusi starp biezajiem grīdas dēļiem.

Viņš iebāza pirkstus spraugā starp dēļiem un grozīja pudeles kaklu, kamēr gaiss ap viņu sasala ledū. Izvilcis pudeli, viņš gribēja to sadauzīt un ar lauskām pārvīlēt siksnu ap sasietajām rokām. Kad siksna padotos, viņš ar savām notirpušajām rokām sataustītu sprādzi uz muguras. Viņš to attaisītu, norautu līmlenti no mutes, nomauktu siksnas no vidukļa un ciskām un mirklī, kad pie ādas siksnas piestiprinātā ķēde vairs viņu neturētu, mestos uz priekšu un atbrīvotu jaunāko brāli. Pievilktu viņu sev klāt un cieši apskautu, līdz abu augumi mitētos drebēt.

Pēc tam viņš no visa spēka ar lauskām urbinātu koku ap durvīm. Pamēģinātu izdobt dēļus, kur piestiprinātas eņģes. Ja notiktu visšausmīgākais un mašīna atbrauktu, pirms tas izdotos, viņš gaidītu šo vīrieti. Gaidītu aiz durvīm ar nodauzīto pudeles kakliņu rokā. "To es darītu," viņš teica pats sev.

Viņš paliecās uz priekšu, uz muguras sakļāva kopā ledainos pirkstus un lūdza piedošanu par savu ļauno domu.

Tad viņš turpināja skrāpēt spraugā, lai atbrīvotu pudeli. Skrāpēja un skrāpēja, līdz pudeles kakliņš pieliecās tik daudz, ka to varēja satvert.

Viņš saausījās.

Vai tur atskanēja motora rūkoņa? Jā, tā bija. Izklausījās pēc spēcīga lielas mašīnas motora. Vai šī mašīna tuvojās vai ari vienkārši brauca garām?

Kādu brīdi dobjās skaņas pieņēmās spēkā, un viņš sāka vilkt pudeles kakliņu tik drudžaini, ka pirkstu locītavas noknakšķēja. Bet tad skaņa atkal pieklusa. Vai tur ārā dūca un trokšņoja vējdzirnavas? Varbūt tas bija kas cits. Viņš nezināja.

Viņš ļāva siltajai elpai izplūst caur nāsīm un vēdīt gaisā ap seju tvaika mākulīšos. Šajā mirkli viņam nebija bail. Kamēr vien domāja par Jehovu un viņa žēlsirdības dāvanām, tikmēr varēja justies labāk.

Sakniebis lūpas, viņš turpināja. Kad pudele beidzot padevās, viņš sāka sist to pret dēļiem tik stipri, ka brālis ar rāvienu pacēla galvu un izbijies paskatījās apkārt.

Atkal un atkal viņš sita pudeli pret grīdu. Ar rokām uz muguras bija grūti kārtīgi iešūpoties kustībā. Pārāk grūti. Beidzot, kad pirksti vairs nejaudāja pudeli noturēt, viņš palaida to vaļā, pagriezās un blenza uz to ar tukšu skatienu, kamēr šaurajā telpā no sijām lēni krita putekļi.

Viņš nespēja sadauzīt pudeli. Vienkārši nespēja. Mazu nieka pudeli. Vai tāpēc, ka viņi bija dzēruši asinis, Jehova bija viņus pametis?

Viņš paskatījās uz brāli, kas lēnām ieritinājās segā un atkrita guļvietā. Brālis klusēja. Pat necentās neko murmināt aiz līmlentes.

PAGĀJA KĀDS BRĪDIS, kamēr viņš savāca visu, kas vajadzīgs. Visgrūtāk bija izstiepties ķēdē tik tālu, lai ar pirkstu galiem varētu aizsniegt darvu starp griestu dēļiem. Viss pārējais bija sasniedzamā attālumā: pudele, grīdas dēļu skaida, papīrs, uz kura viņš sēdēja.

Tad viņš nomauca vienu kurpi un ar koka skaidu iedūra plaukstas pamatnē tik stipri, ka acīs nevilšus sariesās asaras. Minūti vai divas viņš ļāva asinīm pilēt uz spožās kurpes. Tad noplēsa lielu papīra gabalu un iemērca skaidu asinis, bet pēc tam grozījās un raustīja ķēdi tā, lai varētu saskatīt, ko raksta sev aiz muguras. Cik vien labi spēdams, viņš sīkiem burtiņiem pastāstīja par viņu nelaimi. Pēdīgi parakstījās, saritināja papīru un iebāza to pudelē.

Ar darvas pikuci nesteidzīgi aizbāza pudeles kakliņu. Pēc tam grozījās, vairākkārt pārbaudīdams, vai izdarījis to kārtīgi.

Pēdīgi to pabeidzis, viņš sadzirdēja zemo rūcoša motora skaņu. Šoreiz nevarēja kļūdīties. Uzmetis īsu, sāpīgu skatienu brālim, viņš no visa spēka pastiepās pret gaismu, kas ieplūda pa platu spraugu sienā vienīgo caurumu, pa kuru bija iespējams izbāzt pudeli.

Piepeši durvis atvērās, un baltu sniegpārslu mākonī parādījās blīva ēna.

Klusums. Tad atskanēja plunkšķis.

Pudele bija brīvībā.

1. NODAĻA

>

KARLS BIJA MODIES ari labākos apstākļos.

Pirmo viņš ievēroja kuņģa skābes strūklu, kas kairināja rīkli, bet pēc tam, atvēris acis, lai pameklētu, ar ko apslāpēt nelāgās sajūtas, uz spilvena sev blakus ieraudzīja kādas sievietes izplūdušo, nedaudz nosiekalojušos seju.

"Velns, Sisera!" viņš nodomāja un pūlējās atcerēties, kādas kļūdas pieļāvis iepriekšējā vakarā. Sisera! Viņa kaisligi smēķējošā kaimiņiene. Pļāpa un gandrīz pensionāre, saimniecības pārzine no Alleredas domes.

Kārlu sagrāba piepešas šausmas, un viņš pavisam lēni pacēla segu, ar atvieglojuma nopūtu konstatēdams, ka viņam kājās tomēr ir apakšbikses.

"Sasodīts!" viņš nodomāja, nostumdams Siseras kaulaino roku no sava krūškurvja. Tik briesmīgas galvassāpes viņu nebija piemeklējušas, kopš Viga vēl dzīvoja mājās.

-     LŪDZU, BEZ DETAĻĀM, Karls sacīja, virtuvē saticis Mortenu un Jesperu. Tikai pastāstiet man, ko tas sievišķis augšstāvā dara gultā uz mana spilvena.

-    Tā vecene sver veselu tonnu, iejaucās viņa padēls, celdams pie lūpām tikko atvērtu sulas paku. Pat Nostradams nevarēja pareģot dienu, kad Jespers iemācīsies ieliet to draņķi glāzē.

-    Nu piedod, Kari, sacīja Mortens. Viņa nevarēja atrast savas atslēgas, bet tu jau biji atslēdzies, tāpēc es nospriedu…

"Tā ir pēdējā reize, kad es piedalos Mortena grila vakaros," Karls sev apsolīja un pameta skatienu uz Hārdija gultu dzīvojamā istabā.

Kopš pirms divām nedēļām te bija ievietots viņa vecais kolēģis, mājīguma izjūta bija mazliet pagaisusi. Ne tāpēc, ka paceļamā gulta aizņēma ceturto daļu istabas un daļēji aizsedza skatu uz dārzu. Ne tāpēc, ka Karlam kļūtu nelabi no infūziju sistēmas statīvos vai pilniem urīna maisiņiem. Un ari ne tāpēc, ka Hārdija pilnīgi paralizētais augums nepārtraukti izdalīja nelāgi smakojošu gāzu straumi. Nē, visu mainīja sirdsapziņas ēdas. Tas, ka pašam Karlam kustējās abas kājas un viņš varēja nozust, kad vien vēlējās. Un sajūta, it kā viņam visu laiku to kaut kā vajadzētu kompensēt. Būt Hārdijam līdzās. Darīt kaut ko paralizētā vīra labā.

-     Nomierinies! Hārdijs bija viņu apsteidzis, kad abi pirms pāris mēnešiem apsprieda plusus un mīnusus, kādi rastos, aizvedot viņu no Mugurkaula traumu klīnikas Hornbekā. Te reizēm paiet pat nedēļa, kad es tevi nesatieku. Vai tu domā, ka, pārceļoties uz tavām mājām, es nevarētu iztikt bez tavas uzmanības pāris stundu?

Bet nelaime tā, ka Hārdijs gan varēja gulēt klusā snaudā kā šobrīd, un tomēr viņš tur bija. Domās, dienas plānos, visos vārdos, ko vajadzēja rūpīgi apsvērt, pirms tos izrunāja skaļi. Tas bija nogurdinoši. Bet mājām nevajadzētu nogurdināt.

Un tad vēl viss praktiskais. Veļas mazgāšana, veļas maiņa, Hārdija milzīgā auguma aprūpe, iepirkšanās, kontakti ar māsiņām un varas iestādēm, ēdiena gatavošana. Nūjā, to visu jau darīja Mortens. Bet pārējais?

-     Vai tu labi gulēji, veco zēn? Karls piesardzīgi pajautāja, tuvodamies Hārdija guļvietai.

Viņa vecais kolēģis atvēra acis un pūlējās pasmaidīt. Nu tad atvaļinājums ir cauri? Atpakaļ pie virpas, Kari? Divas nedēļas paskrēja kā vēja spārniem. Bet mēs ar Mortenu tiksim galā. Pasveicini čaļus no manis, labi?

Karls pamāja ar galvu. Hārdijam noteikti bija grūti. Kurš gan gribētu mainīties ar viņu kaut uz vienu dienu?

Kaut uz vienu dienu Hārdija dēļ.

IZŅEMOT SARGUS CAURLAIŽU birojā, Karls nesatika nevienu dzīvu dvēseli. Policijas pārvalde bija tukša kā izslaucīta. Kolonāde ziemīgi pelēka un noraidoša.

-     Kas, ellē, te notiek? viņš iesaucās, iegājis pagraba gaitenī.

Karls bija gaidījis skaļu uzņemšanu vai vismaz Asada piparmētru strebekļa dvaku, vai Rozes svilpojamās versijas par lielo klasiķu melodijām, taču viss bija kā izmiris. Vai tie abi pametuši kuģi, kamēr viņš bija paņēmis divu nedēļu atvaļinājumu saistībā ar Hārdija pārvākšanos?

Karls iegāja Asada kambarī un apjucis paskatījās apkārt. Tur nebija fotogrāfiju ar vecajām tantēm, nebija lūgšanu paklājiņa, nebija kastīšu ar pārsaldinātiem cepumiem. Pat dienasgaismas spuldzes pie griestiem bija izslēgtas.

Viņš šķērsoja gaiteni un ieslēdza gaismu savā kabinetā. Drošā teritorija, kur viņš bija atrisinājis trīs lietas un atmetis ar roku divām. Vieta, kuru nebija sasniedzis smēķēšanas aizliegums un kur visas vecās lietas, kas bija Q nodaļas valdījumā, droši gulēja uz rakstāmgalda trīs akurātās kaudzītēs saskaņā ar Karla nekļūdīgo sistēmu.

Karls apstājās, ieraudzījis pavisam nepazīstamu, spoži nopulētu rakstāmgaldu. Ne puteklīša. Ne papīra strēmelītes. Nevienas vienīgas cieši aprakstītas A4 lapas, uz kuras varētu uzcelt savas nogurušās kājas un pēc tam iemest to papīrgrozā. īsi sakot, tukšs kā izslaucīts.

-     ROZE! Karls iesaucās, cik skaļi vien spēdams.

Balss veltīgi aizdārdēja cauri gaitenim.

Viņš bija kā Palle viens pats pasaulē. Pēdējais dzīvais vīrietis, gailis bez vistu saimes. Karalis, kas atdotu savu karaļvalsti par vienu zirgu.

Karls paķēra telefonu un nospieda Līsas numuru trešajā stāvā slepkavību izmeklēšanas nodaļā.

Pagāja divdesmit piecas sekundes, līdz kāds pacēla klausuli.

-    Sekretariāts, A nodaļa, sacīja balss. Tā bija Sērensena kundze, Karla visnaidīgākā kolēģe. Plintniece.

-     Sērensena kundze, Karls ierunājās mīlīgā balsī. Te Karls Mērks. Es lejā sēžu viens pats. Kas te notiek? Vai jūs gadījumā nezināt, kur ir Asads un Roze?

Nepagāja ne milisekunde, kad klausule tika nomesta. Vecā govs!

Viņš piecēlās un uzņēma kursu uz Rozes valdījumiem mazliet tālāk gaitenī. Varbūt tur atradīsies atrisinājums nozudušo mapju mīklai. Ļoti loģiska doma, visādā ziņā līdz neveiklajam mirklim, kad viņš atklāja, ka pie sienas gaitenī starp Asada un Rozes kabinetu tagad atradās vismaz desmit mīkstas masonīta plāksnes, pie kurām piespraustas lietas, kas pirms divām nedēļām bija atradušās uz viņa rakstāmgalda.

Saliekamās kāpnītes no mirdzoši dzeltena lapegles koka norādīja, kur bija piesprausta pēdējā lieta. Tā, no kuras viņiem vajadzēja atteikties. Otrā neatrisinātā lieta pēc kārtas.

Karls paspēra soli atpakaļ, lai varētu ar skatienu aptvert visu šo papīru elli. Kāpēc viņa lietas bija piespraustas pie tās sienas? Vai Roze un Asads bija pilnīgi sajukuši? Varbūt tieši tāpēc tie stulbeņi bija izgaisuši.

Viņi vienkārši neuzdrošinājās neko citu.

TREŠAJĀ STĀVĀ BIJA tieši tāpat. Neviena cilvēka. Pat Sērensena kundzes vieta aiz letes bija tukša. Nodaļas vadītāja kabinets, vietnieka kabinets, atpūtas telpa, sanāksmju zāle. Viss bija pamests.

"Kas te notiek?" Karls nodomāja. Vai kāds piedraudējis ar bumbu? Vai varbūt policija reformēta tiktāl, ka personāls izlikts uz ielas un ēka izsludināta pārdošanā? Vai jaunais tieslietu ministrs ir sajucis? Vai te notikusi kāda katastrofa?

Karls pakasīja pakausi, pacēla klausuli un piezvanīja uz Caurlaižu biroju.

-    Te Karls Mērks. Kur palikuši visi cilvēki?

-     Lielākā daļa ir sapulcējusies Piemiņas pagalmā.

Piemiņas pagalmā? Lidz deviņpadsmitajam septembrim taču vēl pusgads.

-     Kāpēc? Deportāciju gadadiena taču vēl nav pienākusi. Ko viņi tur dara?

-     Direktore vēlējās informēt dažas nodaļas par reformām. Piedodiet, Kari. Mēs domājām, ka jūs zināt.

-     Bet es tikko runāju ar Sērensena kundzi.

-     Tad jau viņa ir pāradresējusi zvanus uz savu mobilo.

Karls nogrozīja galvu. Viņi visi bija jukuši. Pirms viņš paspēs nokļūt pagalmā, Tieslietu ministrija noteikti būs reformējusi visu šo jezgu vēlreiz.

Viņš blenza uz nodaļas vadītāja mīksto, vilinošo atzveltnes krēslu. Tur vismaz varētu aizvērt acis bez skatītājiem.

Pēc desmit minūtēm viņš pamodās, sajutis nodaļas vadītāja vietnieka roku uz pleca. Bet Asada jautrās, apaļās acis bija desmit centimetru no viņa sejas.

Miers bija beidzies.

-     Nāc, Asad, Karls sacīja, ar pūlēm sliedamies augšā no krēsla. Tagad mēs iesim lejā uz pagrabu un ātrā tempā dabūsim tos papīrus nost no sienas, skaidrs? Kur Roze?

Asads papurināja galvu. To mēs nevaram, Kari.

Karls beidzot piecēlās un sabāza kreklu biksēs. Ko tas čalis iedomājās? Protams, viņi var. Vai tad Karls te nav noteicējs?

-     Nāc nu! Un pasauc Rozi līdzi. TŪLĪT!

-     Pagrabs ir slēgts, sacīja nodaļas vadītāja vietnieks Larss Bjerns. No cauruļu izolācijas birst azbests. Te bija ieradusies Darba drošības inspekcija, un tā nu tas ir.

Asads pamāja ar galvu. Jā. Mums vajadzēja uznest savas mantas augšā, un tajā telpā nav īsti ērti. Bet mēs atradām tev labu krēslu, viņš piebilda, it kā tas spētu kādu mierināt. Jā, mēs nu esam divatā. Roze negribēja sēdēt augšā, tāpēc paņēma garu nedēļas nogali, bet viņa vēlāk atnāks.

Tikpat labi viņi būtu varējuši iespert Karlam pa kājstarpi.

2. NODAĻA

VIŅA BIJA SĒDĒJUSI un raudzījušies uz svecēm, līdz tās izdega un viņu apņēma tumsa. Tā ne tuvu nebija pirmā reize, kad vīrs atstāja viņu vienu, taču nekad viņu kāzu gadadienā.

Dziļi ievilkusi elpu, viņa piecēlās. Pēdējā laikā bija atmetusi gaidīšanu pie loga. Vairs nerakstīja viņa vārdu uz rūts savas elpas veidotajā miglā.

Toreiz, kad abi sastapās, brīdinājumu nebija trūcis. Draudzene pauda šaubas, bet māte pateica visu bez aplinkiem. Viņš esot par vecu. Viņa acīs esot ļauna dzirksts. Uz šo vīrieti nevarot paļauties. Šo vīrieti nevarot izprast.

Tāpēc viņa nebija tikusies ar draudzeni un māti jau ļoti ilgi. Un tāpēc pieauga izmisums, jo vajadzība pēc kontaktiem bija lielāka nekā jebkad. Ar ko lai parunājas? Neviena taču nebija.

Viņa ielūkojās tukšajās, glīti iekārtotajās istabās un saknieba lūpas, bet acīs sariesās asaras.

Izdzirdusi sakustamies bērnu, viņa saņēmās. Ar rādītājpirkstu noslaucīja degungalu un divreiz dziļi ieelpoja.

Ja vīrs viņu krāpa, tad var ar sievu vairs nerēķināties.

Dzīve taču noteikti varētu piedāvāt kaut ko vairāk.

VĪRS IENĀCA GUĻAMISTABĀ tik klusi, ka viņu nodeva tikai ēna uz sienas. Plati pleci un skaujām ieplestas rokas. Tad viņš apgūlās un pievilka sievu sev klāt, neteikdams ne vārda. Silts un kails.

Viņa bija gaidījusi mīļus vārdus un labi apsvērtu atvainošanos. Varbūt bija baidījusies sajust vieglu svešas sievietes smaržu un sirdsapziņas māktu vilcināšanos, taču vīrs viņu satvēra, strauji pagrieza un iekārē norāva viņai naktskreklu. Mēness spīdēja viņam tieši sejā un modināja alkas. Tagad gaidīšana, aizkaitinājums, bažas un šaubas bija izgaisušas.

Pēdējo reizi viņš tāds bija pirms pusgada.

Paldies Dievam, ka tā notika atkal.

-     ES KĀDU LAIKU būšu prom, mīļā, vīrs bez brīdinājuma sacīja pie brokastgalda, glāstīdams dēlam vaidziņu. Izklaidīgi, it kā viņa vārdi neko nenozīmētu.

Sieva sarauca uzacis un saknieba lūpas, lai uz mirkli apspiestu neizbēgamo jautājumu, tad nolika dakšiņu uz šķīvja un sēdēja, pievērsusi skatienu olu kultenim un bekona gabaliņiem. Nakts bija bijusi gara. Tā joprojām atgādināja par sevi gan ar sūrstoņu klēpī, gan atmiņām par noslēguma glāstiem un siltajiem skatieniem, kas līdz šim brīdim bija likuši viņai aizmirst laiku un vietu. Līdz šim brīdim. Jo šajā mirklī bālā marta saule ienāca istabā kā nelūgta viešņa un skaidri apgaismoja faktus: vīrs grasījās aizbraukt. Atkal.

-    Kāpēc tu nevari man pastāstīt, ko tu dari? Es esmu tava sieva. Es nevienam neteikšu, viņa sacīja.

Vīrs sastinga, pacēlis nazi un dakšiņu. Jau tobrīd viņa acis satumsa.

-    Es to domāju nopietni, sieva teica. Cik ilgi jāgaida, lai atkal būtu kā šonakt? Vai atkal būs tā, ka man nav ne jausmas, ar ko tu nodarbojies, un tu pat mājās neesi ar mums īsti kopā?

Vīrs paskatījās uz viņu pārāk tieši. Vai tad es jau no sākuma tev neteicu, ka nevaru runāt par savu darbu?

-    Jā, bet…

-    Tad pie tā ari paliksim.

Viņš nolika nazi un dakšiņu uz šķīvja un pagriezās pret viņu mazo dēliņu ar kaut ko smaidam līdzīgu sejā.

Sieva elpoja dziļi un mierīgi, bet iekšēji viņu pārņēma izmisums. Tā tiešām bija. Jau ilgu laiku pirms kāzām vīrs bija licis viņai saprast, ka viņam ir darba uzdevumi, par kuriem nedrīkst runāt. Varbūt bija devis mājienu, ka tas ir saistīts ar izlūkošanu, viņa vairs neatcerējās. Lai gan, cik viņa zināja, cilvēkiem no izlūkdienesta bija

diezgan normāla dzīve. Tomēr viņu abu dzīve nekādā ziņā nebija normāla, ja vien izlūkdienesta darbinieki cītīgi neveltīja laiku ari alternatīviem uzdevumiem, piemēram, neuzticībai, jo viņas pasaulē runa noteikti nevarēja būt ne par ko citu.

Viņa novāca šķīvjus un prātoja, vai nevajadzētu tūlīt pat izteikt vīram ultimātu. Riskēt izraisīt viņa dusmas, no kurām baidījās, taču vēl nebija tās izjutusi pilnā apmērā.

-     Kad es tevi atkal redzēšu? viņa pajautāja.

Vīrs smaidot paskatījās uz viņu. Varbūt atgriezīšos nākamtrešdien. Šāda veida darbiem vajadzīgas astoņas līdz desmit dienas.

-     Skaidrs. Tad tu paspēsi tieši laikā uz boulinga turnīru, viņa indīgi konstatēja.

Vīrs piecēlās un, piespiedies viņai ar savu lielo augumu, apskāva no mugurpuses, salikdams rokas viņai zem krūtīm. Sajūtot vīra galvu sev uz pleca, agrāk viņu vienmēr bija pārņēmušas patīkamas trīsas. Tagad viņa atrāvās.

-    Jā, vīrs sacīja. Es noteikti atgriezīšos pirms boulinga turnīra. Tātad pavisam drīz mēs atkārtosim pagājušās nakts sasniegumus. Labi?

KAD VĪRS BIJA aizbraucis un mašīnas troksnis noklusis, sieva ilgi stāvēja sakrustotām rokām un izklaidīgu skatienu. Viens bija dzīve vientulībā. Pavisam kas cits nezināt, par ko jāmaksā tāda cena. Izredzes pieķert tādu vīru kā viņējais kaut kāda veida krāpšanā bija minimālas, to viņa zināja, lai gan nekad nebija mēģinājusi to darīt. Viņa teritorija bija liela, un viņš bija piesardzīgs cilvēks, to pierādīja it viss viņu dzīvē. Pensijas, apdrošināšana, allaž divreiz pārbaudīti logi un durvis, čemodāni un bagāža, vienmēr kārtība uz galda, nekad nekādu nejaušu papīra lapiņu vai čeku kabatās vai atvilktnēs. Viņš bija vīrietis, kurš neatstāj īpaši daudz pēdu. Pat viņa smarža nevējoja gaisā ilgāk kā pāris minūšu, kad viņš bija pametis istaba. Kā lai viņa jebkad atmaskotu dēku, ja neiesaistītu privātdetektīvu, un kur lai viņa ņemtu tam līdzekļus?

Viņa pastiepa apakšlūpu un lēnām iepūta sev sejā siltu dvašu. To viņa vienmēr darīja pirms nozīmīga lēmuma pieņemšanas. Pirms lēciena pāri augstākajam šķērslim hipodromā, pirms iesvētību kleitas izvēles. Arī pirms sacīja "jā" savam vīram. Un tagad, pirms izgāja uz ielas, lai paskatītos, vai dzīve maigajā gaismā izskatās citādi.

3. NODAĻA

9

JĀTEIC, KĀ IR: lielajam, labsirdīgajam seržantam Deividam Bellām patika laiskoties un vērot, kā viļņi dun pret klintīm. Šeit, Džonogroutsā, Skotijas vistālākajā galā, kur saule spīdēja uz pusi retāk un divreiz skaistāk. Te Deivids bija dzimis, un te viņš gribēja nomirt, kad pienāks laiks.

Deivids gluži vienkārši bija radīts mežonīgajai jūrai. Kāpēc tad lai viņš visu laiku dirnētu sešpadsmit jūdzes tālāk uz dienvidiem Bankhedroudas policijas iecirknī Vikā? Nē, šī miegainā ostas pilsēta viņam neko nenozīmēja, to viņš nekad nebija slēpis.

Un tāpēc priekšniecība sūtīja tieši viņu, ja ziemeļu miestiņos bija izcēlies kāds tracis. Deivids aizripināja turp dienesta mašīnā, piedraudēja pārkarsušajiem puišiem, ka piezvanīs kādam policistam no Invernesas, un atkal iestājās miers. Tur augšā neviens negribēja redzēt, ka viņu dārziņos bradā svešinieki no lielpilsētas, tad jau labāk zirgu čurās Orkney Skull Splitter alus kausā. Pilnīgi pietika ar to, ka te iegriezās tie, kas ar prāmi devās uz Orkneju salām.

Kad nemieri bija pierimuši, viņu gaidīja viļņi, un, ja bija kas tāds, kam seržants Bells labprāt atvēlēja laiku, tie bija tieši viļņi.

Ja nebijis tik slavenā Deivida Bella lēnīguma, pudele būtu aizmesta sazin kur. Bet, ja jau seržants sēdēja uz klints savā svaigi gludinātajā formas tērpā, ar vēju matos un cepuri blakus uz klints, tad pudeli varēja atdot viņam.

Un tā ari notika.

Pudele bija iesprūdusi tralera tīklā un mazliet spīdēja, lai gan ūdenī pavadītais laiks to bija padarījis diezgan nespodru. Jaunākais vīrs uz kutera Brew Dog tūlīt pamanīja, ka tā nav gluži parasta.

Met to atpakaļ jūrā, SImus! iesaucās kapteinis, ieraudzījis pudelē zīmīti. Tās pudeles nes nelaimi. Mēs to saucam par pudeļu mēri. Velns noslēpjas tintē un gaida, kad viņu izlaidīs. Vai tu neesi dzirdējis tādus stāstus?

Taču jaunais Sīmuss nebija dzirdējis tādus stāstus un nolēma atdot pudeli Deividam Bellām.

KAD SERŽANTS BEIDZOT atgriezās iecirkni Vikā, viens no vietējiem dzērājiem bija izdemolējis divus kabinetus un pārējiem pamazām apnika turēt šo muļķi piespiestu pie grīdas. Tieši tāpēc Bells nometa formas jaku, un no tās kabatas izkrita Sīmusa iedotā pudele. Un tieši tāpēc viņš to pacēla un nolika uz palodzes, lai varētu uzsēsties piedzērušajam idiotam uz krūškurvja un izspiest no viņa mazliet gaisa. Bet gadās jau arī cienīgi pretinieki, it īpaši, ja sastopas ar kādu no īstenajiem Keitnesas vikingu pēctečiem. Žūpa iespēra Deividam Bellām pa debesu zvaniem tik pamatīgi, ka visas atmiņas par pudeli izgaisa asajos, zilajos zibšņos, ko raidīja viņa sāpinātā nervu sistēma.

Tāpēc pudele diezgan ilgu laiku nostāvēja paslēpta saules apspīdētajā palodzes stūri. Neviens to neievēroja, un neviens neraizējās par to, ka papīram nenāca par labu saules stari un kondensāts, kas pamazām sakrājās pudeles iekšpusē.

Neviens nepapūlējās izlasīt pašus augšējos, pa pusei izdzisušos burtus, un tāpēc neviens neprātoja: diezin ko gan varētu nozīmēt vārds PALĪGĀ?

* * *

PUDELE ATKAL NOKĻUVA cilvēku rokās tikai brīdī, kad kāds nelietis, kas jutās netaisni aizvainots par nožēlojamu stāvvietas soda naudas kvīti, inficēja Vikas iecirkņa iekšējo tīklu ar vīrusu grēku plūdiem. Šādā situācijā vienmēr zvanīja datoru ekspertei Mirandai Makalokai. Kad pedofili šifrēja savas cūcības, kad hakeri aizmēza internetbanku transakciju pēdas, kad firmu izlaupītāji izdzēsa savus cietos diskus, visi krita ceļos viņas priekšā.

Viņi ieaicināja Mirandu kabinetā, kura personāls bija novests līdz asarām, un apkalpoja viņu kā karalieni. Nemitīgi piepildīja termokrūzes ar karstu kafiju un atvēra logus, bet radioaparātus noskaņoja uz Radio Scotland staciju. Jā, Mirandu Makaloku cienīja visur, kur vien viņa parādījās.

Atvērto logu un plīvojošo aizkaru dēļ Miranda pamanīja pudeli jau pirmajā dienā.

"Glīta pudelīte," viņa, lauzdamās cauri ļaunuma pilnu kodu slejām, nodomāja un nobrīnījās par ēnu tajā. Trešajā dienā, kad Miranda pabeidza darbu un apmierināta piecēlās, guvusi labu priekšstatu par tuvākajā nākotnē gaidāmajiem vīrusu veidiem, viņa piegāja pie palodzes un paņēma pudeli. Tā bija krietni smagāka, nekā viņa bija gaidījusi, un šķita silta.

-     Kas tur iekšā? viņa pajautāja blakus sēdošajai biroja darbiniecei. Vai vēstule?

-     Es nezinu, darbiniece atbildēja. Deivids Bells to reiz tur atstāja. Man šķiet, joka pēc.

Miranda pacēla pudeli pret gaismu. Vai zīmītē bija burti? Kondensāts iekšpusē neļāva skaidri saskatīt.

Viņa mazliet pagrozīja pudeli. Kur ir tas Deivids Bells? Vai viņam ir dežūra?

Sekretāre papurināja galvu. Diemžēl ne. Deivids pirms pāris gadiem gāja bojā ārpus pilsētas. Viņi dzinās pakal bēgošam šoferim, un viss beidzās nelāgi. Nepatīkams stāsts. Deivids tiešām bija jauks cilvēks.

Miranda pamāja ar galvu. Viņa īsti neklausījās. Tagad viņa bija pārliecināta, ka uz papīra kaut kas ir rakstīts, bet ne jau tas pievērsa viņas uzmanību. Drīzāk tas, kas bija pudeles dibenā.

Ja uzmanīgāk ieskatījās caur nopulēto stiklu, sastingusi masa ļoti atgādināja asinis.

-     Vai es drīkstu ņemt šo pudeli līdzi? Vai varu kādam pajautāt?

-     Pajautājiet Emersonam. Viņš pāris gadu bija Deivida pārinieks. Viņš noteikti atļaus. Sekretāre pagriezās pret gaiteni. Ei,

Emerson! viņa iesaucās tā, ka rūtis notrīcēja. Lūdzu, panāc šurp!

Miranda sasveicinājās. Emersons bija drukns, labsirdīgs puisis ar skumīgi savilktām uzacīm.

-     Vai jūs drīkstat to ņemt? Jā, protams. Vismaz es tai nepieskar-

šos.

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Nu, tās droši vien ir tīrās muļķības, bet Deivids šo pudeli atrada neilgi pirms nāves un sacīja, ka laikam vajadzētu to atvērt. Viņš bija to dabūjis no kāda zvejniekpuiša savā dzimtajā pilsētā. Puisis un kuteris pēc dažiem gadiem nogrima jūras dibenā, tāpēc Deividam šķita, ka viņš ir puisim parādā paskatīties, kas īsti ir pudelē. Bet Deivids jau arī gāja bojā, pirms paspēja to izdarīt, un tā laikam nav laba zīme, vai ne? Emersons pašūpoja galvu. Ņemiet to. Ar pudeli nesaistās nekas labs.

TAJĀ PAŠĀ VAKARĀ Miranda sēdēja savā istabā rindu mājā Edinburgas priekšpilsētā Grentonā un skatījās uz pudeli. Aptuveni piecpadsmit centimetru augsta, zilgana, mazliet saspiesta un ar diezgan garu kakliņu. Varētu būt smaržu pudelīte, ja nebūtu tam par lielu. Noteikti odekolona pudele un, visticamāk, diezgan veca. Miranda pabungoja pa pudeli. Tā noteikti bija gatavota no izturīga stikla.

Viņa pasmaidīja. Kādu noslēpumu tu glabā, draudziņ? viņa jautāja, iedzēra malciņu sarkanvīna un tad ar korķviļķi sāka urbināt vielu, ar ko pudele bija aizbāzta. Šis pikucis smaržoja pēc darvas, taču ūdenī pavadītais laiks bija padarījis materiāla izcelsmi diezgan nenosakāmu.

Miranda mēģināja izvilkt papīru, bet tas bija trausls un šķita mikls. Tad viņa pagrieza pudeli un padauzīja tai pa dibenu, taču papīrs nepakustējās ne par milimetru. Pēc tam Miranda iznesa pudeli virtuvē un pāris reižu uzsita pa to ar gaļas āmuriņu.

Tas palīdzēja, un pudele sašķīda zilos kristālos, kas izkaisījās pa visu virtuves galdu kā sadauzīts ledus.

Miranda raudzījās uz papīru, kas gulēja uz dēlīša, un juta, kā viņas uzacis saraucas. Viņa pārlaida skatienu stikla lauskām un dziļi ievilka elpu.

Varbūt tas nebija gudri darīts.

-    JĀ, APSTIPRINĀJA VIŅAS kolēģis Daglass no Krimināltehniskās nodaļas. Tās ir asinis. Nekādu šaubu. Tu saprati pareizi. Tas ir ļoti raksturīgi, kā asinis un kondensāts ir iesūkušies papīrā. It īpaši te, lejā, kur paraksts ir pilnīgi izplūdis. Jā, krāsa un uzsūkšanās izskatās ļoti tipiski. Viņš piesardzīgi atlocīja papīru ar pinceti un vēlreiz apgaismoja ar zilo gaismu. Asins pēdas pa visu papīru. Ik burts difūzi spīdēja.

-    Tas ir rakstīts ar asinīm?

-     Pilnīgi noteikti.

-    Un tu ari domā, ka virsraksts ir lūgums pēc palīdzības? Katrā ziņā tā tas izklausās.

-    Jā, tā es domāju, Daglass atbildēja. Bet šaubos, ka mēs varam glābt ko vairāk nekā virsrakstu, šī vēstule ir diezgan stipri cietusi. Turklāt tai var būt jau daudz gadu. Tagad mums tā jāizpreparē un jāiekonservē, un pēc tam varbūt varēsim to datēt. Un vēl tā, protams, jāparāda kādam valodas speciālistam. Cerams, ka viņš varēs mums pateikt, kas tā par valodu.

Miranda pamāja ar galvu. Viņai jau bija minējums.

Islandiešu.

4. NODAĻA

>

-     DARBA DROŠĪBAS INSPEKCIJA ieradusies, Kari. Roze stāvēja durvis un negrasijās doties prom. Varbūt viņa cerēja, ka abas puses klups viena otrai matos.

Mazais virietis nevainojami izgludinātā uzvalkā nosauca savu vārdu: Jons Studsgords. Mazs un autoritatīvs. Ja neņēma vērā plakanu, brūnu mapi padusē, viņš šķita diezgan nekaitīgs. Draudzīgs smaids un pastiepta plauksta. Šis iespaids izgaisa, kad viņš pavēra muti.

-     Pēdējā inspekcijā šeit gaitenī un pagrabā ir konstatēti azbesta putekļi. Tāpēc ir jāpārskata cauruļu izolācija, lai telpas būtu drošas un tajās varētu uzturēties.

Karls paraudzījās griestos. Viena nolāpīta caurule. Vienīgā visā pagrabstāvā, un par to visa šī jezga.

-     Es redzu, ka jūs te esat iekārtojis kabinetus, mape turpināja. Vai tas ir saskaņā ar Policijas pārvaldes būvatļaujām un ugunsdrošības normām? Viņš grasījās atvilkt mapes rāvējslēdzēju, tātad viņam acīmredzot jau bija papīru kaudzīte, kas atbildēja uz šo jautājumu.

-     Kādus kabinetus? Karls jautāja. Jūs domājat šo arhīvu kārtošanas telpu?

-     Arhīvu kārtošanas telpu? Mirkli virs izskatījās apmulsis, bet tad birokrāts viņā ņēma virsroku. Es nezinu šo terminu, bet ir skaidri redzams, ka te lejā tiek aizvadīta liela daļa darbdienas un šie uzdevumi tradicionāli ir saistīti ar darbu.

-    Jūs domājat to kafijas automātu? Mēs varam to aizvākt.

-     Nepavisam ne. Es domāju visu. Rakstāmgaldi, ziņojumu dēļi, plaukti, pakaramie, atvilktnes ar papīriem, kancelejas preces, kopētāji.

-     Ak tā? Vai jus zināt, cik pakāpienu ved uz trešo stāvu?

-     Nē.

-     Redz, kā. Tad jau jūs varbūt ari nezināt, ka mums trūkst darbaroku un tas prasīs pusi dienas, ja mums būs jājoņo trīs stāvus augšup katru reizi, kad arhīvam vajadzēs kaut ko nokopēt. Varbūt jūs gribētu, lai pa ielām skraida masu slepkavas, tāpēc ka mēs nedarām savu darbu?

Studsgords grasījās protestēt, bet Karls to atvairīja ar paceltu roku. Kur ir tas azbests, par ko jūs runājat?

Vīrietis sarauca uzacis. Šī nav diskusija par kur un kā. Mēs esam konstatējuši azbesta piesārņojumu, un azbests izraisa vēzi. To neuzslauka ar grīdas lupatu.

-     Vai tu biji šeit, kad inspekcija veica pārbaudi, Roze? Karls jautāja.

Viņa norādīja uz gaiteni. Viņi tur atrada kaut kādus putekļus.

-     ASAD! Karls iesaucās tik skaļi, ka vīrietis pakāpās soli atpakaļ.

-     Nāc, Roze, parādi man, viņš sacīja, kamēr uzradās Asads.

-     Nāc līdzi, Asad. Paņem ūdens spaini, lupatu un savus smukos, zaļos gumijas cimdus. Mums ir darbiņš.

Viņi aizgāja piecpadsmit soļu pa gaiteni, un Roze norādīja uz baltiem pulverveida putekļiem starp saviem zābakiem. Tur! viņa teica.

Vīrietis no Darba drošības inspekcijas protestēja un centās paskaidrot, ka tam, ko viņi grasās darīt, nav jēgas. Viņi nenovērsīs problēmu, un veselais saprāts un normas noteic, ka šīs vielas jāaizvāc reglamentētā veidā.

Pēdējo daļu Karls ignorēja. Kad būsi tos netīrumus uzmazgājis, Asad, piezvani galdniekam. Mums jāuzbūvē siena, kura atdala zonu, ko Darba drošības inspekcija atzina par piesārņotu, no mūsu arhivu kārtošanas telpas. Mēs taču negribam to indi sev tuvumā, vai ne?

Asads lēnām papurināja galvu. Par kādu telpu tu nupatās runāji? Arhīvu…

-    Uzmazgā nu, Asad! Šis kungs steidzas.

Ierēdnis uzmeta Karlam naidīgu skatienu. Jūs saņemsiet no mums ziņu. Tie bija viņa pēdējie vārdi, pirms viņš aizgāja pa gaiteni, cieši iespiedis mapi padusē.

"Saņems ziņu!" Jā, kā tad.

-    TAGAD TU MAN paskaidrosi, kāda iemesla pēc manas lietas karājas tur pie sienas, Asad, Karls sacīja. Tevis paša dēļ es ceru, ka tās ir kopijas.

-    Kopijas? Ja tu gribi kopijas, es tās tūlīt noņemšu, Kari. Tu vari dabūt visas kopijas, cik tik vēlies, pilnīgi noteikti.

Karls norija siekalas. Vai tu gribi man apgalvot, ka tur kaltējas oriģinālie lietu materiāli?

-    Jā, bet paskaties uz manu sistēmu, Kari. Tu tikai pasaki, ja tev nepatīk. Tas ir pilnīgi okei. Es nedusmošos.

Karls salēcās. "Nedusmosies." Cilvēks ir prom divas nedēļas, un pa to laiku darbinieki sajūk prātā, ieelpojuši azbestu.

-    Paskaties, Kari! Asads, priekā starodams, pacēla divus auklu rituļus.

-    Jā, redzu. Tu esi sadabūjis vienu rituli zilas auklas un vienu rituli sarkani svītrotas. Varēsi iesaiņot daudz dāvanu, kad pienāks Ziemassvētki. Pēc deviņiem mēnešiem.

Asads uzsita viņam pa plecu. Ha, ha! Tas bija labs, Kari! Nu es tevi atkal pazīstu.

Karls nogrozīja galvu. Viņš drūmi nodomāja, ka gaidāmais pensijas vecums vēl ir bezgala tālu.

-     Nu paskaties. Asads atritināja zilo auklu. Norāvis gabalu līmlentes, viņš piestiprināja vienu auklas galu pie kādas sešdesmito gadu lietas, aizvilka auklas rituli pāri daudzām citām lietām, pārgrieza auklu un piestiprināja otru tās galu pie kādas lietas no astoņdesmitajiem gadiem. Vai nav labi?

Karls salika rokas aiz pakauša, it kā lai noturētu galvu vietā. Fantastisks mākslas darbs, Asad. Endijs Vorhols nav dzīvojis velti.

-     Kāds Endijs?

-     Un ko tu tur īsti dari, Asad? Mēģini saistīt tās divas lietas kopā?

-     Nu bet padomā. Ja nu tās lietas patiesībā būtu saistītas, tad to varētu redzēt. Asads atkal norādīja uz zilo auklu. Lūk! Zilā aukla! Viņš uzsita knipi. Varbūt tām lietām ir kaut kas kopīgs.

Karls smagi nopūtās. Ahā! Tad es zinu, kam domāta sarkanā.

-    Jā! Tā nozīmēs, ka lietām tiešām ir saistība. Laba sistēma, vai

ne?

Karls atkal nopūtās. Jā, Asad. Bet patiesībā nevienai no šīm lietām, visticamāk, nav saistības ar citām un būtu labāk, ja tās atrastos uz mana rakstāmgalda, lai mēs varētu tās pašķirstīt, labi? Tas nebija jautājums, tomēr atbilde atskanēja.

-    Jā, labi, šef. Asads stāvēja, mazliet šūpodamies savās nodilušajās Ecco kurpēs. Nu tad es sākšu tās kopēt pēc desmit minūtēm. Tu dabūsi oriģinālus, bet es piespraudīšu kopijas.

MARKUSS JAKOBSENS PIEPEŠI izskatījās novecojis. Pēdējā laikā uz viņa galda bija sakrājies daudz lietu. Vispirms jau bandu kari un apšaudes Nerrebro un apkārtnē, kā arī daži riebīgi ugunsgrēki. Ļaunprātīga dedzināšana ar lieliem finansiāliem zaudējumiem un diemžēl arī bojāgājušajiem. Turklāt vienmēr naktī. Ja pēdējā nedēļā Markusam diennaktī izdevās nogulēt trīs stundas no vietas, tad tas jau bija izcili. Varbūt vajadzētu panākt viņam pretī, lai kas viņam būtu uz sirds.

-     Kas noticis, šef? Kāpēc tu mani sauci? Karls jautāja.

Markuss taustīja savu veco cigarešu paciņu. Nabaga velns! Viņš

nekādi netika galā ar savu abstinenci. Es zinu, ka tavai nodaļai te augšā nav daudz vietas, Kari. Bet patiesībā es nedrīkstu ļaut tev sēdēt pagrabā. Un tagad man zvana no Darba drošības inspekcijas un stāsta, ka tu esot pretojies viņu darbinieka norādījumiem.

-     Mēs visu kontrolējam, Markus. Gaiteņa vidū uzbūvēsim sienu ar durvīm un tā tālāk. Tie draņķi būs izolēti.

Loki zem Markusa acīm piepeši kļuva dziļāki. Tieši to es negribu dzirdēt. Kari, viņš sacīja. Un tāpēc tev, Rozei un Asadam jānāk atpakaļ augšā. Man nav spēka plēsties ar inspekciju. Jau tā nepatikšanu pietiek. Tu zini, cik man šobrīd saspringta situācija. Paskaties! Viņš norādīja uz sava jaunā, mazā televizora ekrānu, kur TV2 Ziņas apkopoja bandu kara sekas. Prasība pēc upuru bēru gājiena pa Kopenhāgenas ielām tikai pielēja eļļu uguni. Policijai beidzot jāatrod vainīgie un jāaizvāc šis vājprāts no ielām, visi kliedza.

Jā, Markuss Jakobsens bija grūtā situācijā.

-    Labi, bet, ja pārcelsi mūs augšā, tad sekas būs tādas, ka tajā pašā sekundē tu likvidēsi Q nodaļu.

-     Nekārdini mani, Kari.

-     Un zaudēsi astoņus miljonus papildu finansējuma gadā. Vai tad Q nodaļai nepiešķīra astoņus miljonus? Padomā: vai patiešām tik daudz izmaksā ieliet benzīnu vecajā dampī, ar ko mēs braukājam apkārt? Jā, protams, vēl alga Rozei, Asadam un man. Astoņi miljoni. Padomā tik.

Nodaļas vadītājs nopūtās. Viņš bija sprukās. Bez papildu finansējuma viņa paša nodaļām pietrūks vismaz piecu miljonu gadā. Radoša resursu pārdalīšana. Gandrīz kā pašvaldību izlīdzinājuma fonds. Tāda kā legāla zādzība.

-     Lūdzu, ierosinājumus, Jakobsens pēdīgi sacīja.

-     Kur tu mūs gribēji te nosēdināt? Karls jautāja. Atejā? Uz palodzes, kur vakar sēdēja Asads? Vai varbūt savā kabinetā?

-     Gaitenī ir vieta. Bija skaidri redzams, ka Markuss Jakobsens to sacīja nelabprāt. Gan mēs drīz sameklēsim citu vietu. Tā taču visu laiku bija ieplānots, Kari.

-     Okei, lielisks risinājums. Bet mēs gribam trīs jaunus rakstāmgaldus. Karls bez pamudinājuma piecēlās un sniedza roku. Tātad sarunāts.

Nodaļas vadītājs mazliet parāvās atpakaļ. Mirklīti, viņš sacīja. Es te nojaušu kādu viltību.

-     Viltību? Jūs dabūsiet trīs papildu rakstāmgaldus, bet, kad ieradīsies inspekcija, es uzsūtīšu augšā Rozi mazliet izpušķot tukšos krēslus.

-     Mēs netiksim tik viegli cauri, Kari. Markuss Jakobsens ieturēja nelielu pauzi. Acīmredzot viņš uzķērās. Bet laiks rādīs, kā mēdza teikt mana vecā māmuļa. Apsēdies, Kari, ir viena lieta, ko tev vajadzētu apskatīt. Vai atceries kolēģus no Skotijas policijas, kuriem mēs palīdzējām pirms trim četriem gadiem?

Karls vilcinādamies pamāja ar galvu. Vai tagad Q nodaļu piespiedu kārtā spīdzinās ar dūdām un baros ar jēra spēķēm? Ne tad, ja tas bija viņa varā. Pietika ar to, ka palaikam ieradās norvēģi. Bet skoti!

-     Tu taču atceries, ka mēs nosūtījām viņiem viena Vestres cietumā ieslodzītā skota DNS paraugus. Tā bija Baka lieta. Viņi atrisināja slepkavības lietu, un tagad mēs saņemam kaut ko pretī. Policijas tehniķis Džiliams Daglass no Edinburgas ir atsūtījis mums šo paciņu. Tajā ir vēstule, ko viņi atrada kādā pudelē. Viņi konsultējās ar lingvistu un konstatēja, ka tā laikam ir cēlusies no Dānijas. Markuss Jakobsens pacēla no grīdas brūnu kartona kasti. Viņi labprāt uzzinātu, kas šajā lietā noticis, ja mēs kaut ko noskaidrosim. Lūdzu, Kari.

Viņš pasniedza Karlam kasti un deva zīmi pazust kopā ar to.

-     Ko lai es ar to iesāku? Karls jautāja. Kāpēc neatdot to Dānijas pastam?

Jakobsens pasmaidīja. Ļoti asprātīgi, Kari. Redzi, pastam īpaši nepadodas mīklu risināšana, drīzāk viņi tās rada.

-     Mums lejā tāpat pietiek darba, Karls sacīja.

-    Jā, Kari, es nešaubos. Bet tu tikai paskaties, tas ir tīrais sīkums. Turklāt atbilst visiem Q nodaļas kritērijiem. Lieta ir veca un neatrisināta, un neviens cits negrib ķerties tai klāt.

"Tā gan man netraucēs sasliet kājas uz rakstāmgalda," Karls nodomāja, lejupceļā svārstīdams kasti rokā.

Un tomēr.

Viena stundiņa snaudas taču neko nemainīs skotu un dāņu draudzībā.

-     ES TO VISU pabeigšu rītdien, Roze man palīdzēs, sacīja Asads, apsvērdams, kurā no Karla sistēmas kaudzītēm sākotnēji bija atradusies lieta, ko viņš šobrīd turēja rokā.

Karls sadrūma. Skotu kaste stāvēja viņam priekšā uz rakstāmgalda. Sliktas priekšnojautas mēdza piepildīties, un ar muitas līmlenti aplīmētās kartona kastes aura noteikti nevēstīja neko labu.

-    Vai tā ir jauna lieta? Asads ieinteresēti jautāja, cieši pievērsis skatienu brūnajam četrstūrim. Kurš attaisīja kasti?

Karls ar īkšķi norādīja uz augšu.

-     Roze, lūdzu, panāc šurp! Karls uzsauca gaitenī.

Pagāja piecas minūtes, iekams viņa parādījās. Tas bija rūpīgi nomērīts intervāls, kas viņas sistēmā signalizēja, kurš te noteiks, kas ir jādara un jo īpaši kad. Pie tā pierada.

-     Kā tev patiktu, ja tu dabūtu savu pirmo patstāvīgo lietu, Roze? Karls maigi pastūma kasti uz viņas pusi.

Viņš nevarēja saskatīt Rozes acis zem panku melnajiem matiem, taču iepriecinātas tās noteikti nebija. Tam noteikti ir kāda saistība ar bērnu pornogrāfiju vai cilvēku tirdzniecību, vai ne, Kari? Kaut ko tādu, kam tu pats negribi skarties klāt. Nē, paldies. Ja tev pašam nav dukas, tad ļauj mūsu mazajam kamieļu dzinējam paspēlēties manēžā. Man ir cits, ko darīt.

Karls pasmaidīja. Nekādu lamuvārdu vai spērienu pa durvju stenderi. Roze gandrīz izklausījās labā garastāvoklī. Viņš vēlreiz pastūma kasti. Tur ir vēstule, kas atradusies pudelē. Es to vēl neesmu redzējis. Mēs taču varētu to atvērt kopā.

Roze sarauca degunu. Skepse bija viņas pastāvīgā pavadone.

Karls atvēra kastes atlokus, pastūma sāņus plastikāta lodītes, izņēma kartona mapi un nolika to uz galda. Tad viņš mazliet parakājās pa lodītēm un sameklēja ari plastikāta maisiņu.

-     Kas tur ir iekšā? Roze jautāja.

-     Cik varu spriest, pudeles lauskas.

-    Viņi to sadauzīja?

-    Nē, vienkārši sadalīja. Mapē ir lietošanas pamācība, kur parādīts, kā to atkal salikt kopā. Tīrā bērnu spēlīte tādai veiklai sievietei kā tu.

Roze parādīja viņam mēli un pasvārstīja maisiņu rokā. Nav īpaši smags. Cik liela tā bija?

Karls pastūma viņai mapi. Izlasi pati.

Roze atstāja kartona kasti Karlam un nozuda gaitenī. Tagad iestājās miers. Pēc stundas diena būs galā, viņš ar vilcienu aizbrauks uz Alleredu, nopirks pudeli viskija un apdullinās Hārdiju un sevi. Viena glāze būs ar salmiņu, bet otra ar ledu. Tas būs rāms vakars.

Karls aizvēra acis un iesnaudās ne vairāk kā uz desmit sekundēm, kad viņa priekšā jau nostājās Asads.

-     Es kaut ko atradu, Kari. Nāc paskaties. Tas ir tur, uz sienas.

Ar līdzsvara nervu notiek kaut kas savāds, ja cilvēks kaut uz

dažām sekundēm ir bijis prom no pasaules. Karls to konstatēja, kad apdullis atspiedās pret gaiteņa sienu. Asads lepni norādīja uz vienu no piespraustajām lietām.

Karls piespieda sevi atgriezties īstenībā. Atkārto vēlreiz, Asad. Es biju aizdomājies par kaut ko citu.

-     Es tikai teicu: vai tev nešķiet, ka nodaļas vadītājam varbūt vajadzētu drusku padomāt par šito lietu, ja jau Kopenhāgenā notiek visi tie ugunsgrēki?

Karls pārliecinājās, ka viņa kājas stāv stingri, un pavirzījās mazliet tuvāk lietai, pie kuras bija pielikts Asada rādītājpirksts. Tā bija četrpadsmit gadus veca lieta. Ugunsgrēks ar atrastu līķi, iespējams, ļaunprātīga dedzināšana, tuvu pie Damhūsas ezera. Tur bija atrasts tik smagi apdedzis cilvēka līķis, ka nebija iespējams noteikt ne nāves bridi, ne dzimumu, ne DNS. Un visu vēl vairāk sarežģīja apstāklis, ka līķim neatbilda neviena meklēšanā izsludinātā persona. Beigās lietu slēdza. Karls to ļoti labi atcerējās. Tā bija viena no Antonsena lietām.

-     Kāpēc tu domā, ka tam ir kāda saistība ar ugunsgrēkiem, kas plosās šobrīd?

-     Plosās?

-     Notiek.

-    Tāpēc! Asads sacīja, norādīdams uz skeleta atlieku fotogrāfijām. Tas apaļais padziļinājums viņa mazpirkstiņa kauliņā. Par to ir rakstīts ari šeit. Viņš paņēma no ziņojumu dēļa plastikāta kabatiņu un sameklēja attiecīgo lappusi. Te tas ir aprakstīts. "It kā tur ilgus gadus būtu atradies gredzens." Padziļinājums visapkārt.

-     Nu un?

-     Uz mazpirkstiņa, Kari!

-     Un tad?

-     Kamēr es biju augšā A nodaļā, pirmajā ugunsgrēkā bija līķis, kuram nemaz nebija mazpirkstiņa.

-     Skaidrs. To sauc par mazo pirkstiņu. Divos vārdos, Asad.

-    Jā, un nākamajā ugunsgrēkā atrastajam vīrietim uz mazpirkstiņa ari bija padziļinājums. Tāpat kā te.

Karls juta, ka viņa uzacis saraucas.

-     Man šķiet, ka tev vajadzētu uzkāpt uz trešo stāvu un pastāstīt nodaļas vadītājam to, ko tu tikko teici, Asad.

Asads smaidīja pa visu ģīmi. Es nemaz nebūtu to ievērojis, ja tā bilde visu laiku nekarātos uz sienas man acu priekšā. Jautri, vai ne?

BIJA TĀDA SAJŪTA, it kā Rozes necaursitamās melnās augstprātības bruņas līdz ar jauno uzdevumu būtu mazliet ieplaisājušas. Vismaz viņa tūlīt nenometa dokumentus uz Karla galda, bet vispirms aizvāca viņa pelnu trauku un tad nolika vēstuli uz galda uzmanīgi, gandrīz godbijīgi.

-     īpaši daudz nevar salasīt, viņa sacīja. Tā acīmredzot ir rakstīta ar asinīm, bet kondensāts ir pamazām samitrinājis asinis un iesūcis tās papīrā. Turklāt drukātie burti ir diezgan neveikli. Bet virsrakstu noteikti var saskatīt. Paskaties, cik tas ir skaidrs! Tur rakstīts: PALĪGĀ.

Karls negribīgi pavirzījās uz priekšu un paskatījās uz drukāto burtu atliekām. Varbūt papīrs reiz bija bijis balts, bet tagad tas bija brūns. Vairākās vietās malās trūka mazu gabaliņu, acīmredzot tie bija pazuduši, vēstuli atlokot, kad tā tika atrasta pēc ceļojuma jūrā.

-     Vai tur ir teikts, kādas analīzes šai vēstulei veiktas? Kur to atrada? Un kad?

-    Pudeli atrada gandrīz augšā pie Orkneju salām. Tā bija iepinusies zvejas tiklā. Tur rakstīts: 2002. gadā.

-    2002. gadā?! Tad nu gan jāteic, ka viņi nav steigušies nosūtīt to tālāk.

-    Pudeli aizmirsa uz palodzes. Noteikti tāpēc tajā radās tik daudz kondensāta. Tā ir stāvējusi tieši saulē.

-     Sasodītie žūpas skoti, Karls norūca.

-     Ir pievienots diezgan neizmantojams DNS profils. Ir ari dažas ultravioletajā gaismā uzņemtas fotogrāfijas. Viņi centušies izpreparēt vēstuli, cik labi vien spēja. Paskaties! Te ir mēģināts rekonstruēt pudeles vēstījuma saturu. Te var drusciņ izlasīt.

Karls palūkojās uz fotokopiju un ņēma atpakaļ savus vārdus par žūpām. Ja salīdzināja oriģinālo vēstuli ar apstrādātajiem, apgaismotajiem un preparētajiem iespējamā teksta rekonstrukcijas mēģinājumiem, tas tomēr bija iespaidīgi.

Viņš skatījās uz lapiņu. Droši vien daudzus cilvēkus laika gaitā ir valdzinājusi doma nosūtīt vēstuli pudelē, ko varētu izzvejot un izlasīt otrā zemeslodes pusē. Varbūt tādā veidā pavērtos jauni un negaidīti piedzīvojumi.

Taču viņš juta, ka šajā gadījumā tā nebija. Šī bija pilnīga nopietnība. Tās nebija zēnu palaidnības, tie nebija skauti, kas devušies aizraujošā pārgājienā, nekādas harmonijas un zilu debesu. Visticamāk, šī vēstule bija tieši tas, par ko tā vēstīja.

Izmisīgs kliedziens pēc palīdzības.

5. NODAĻA

9

PAMETIS SIEVU, VIŅŠ atstāja aiz muguras ikdienas dzīvi. Aizbrauca divdesmit kilometru no Roskildes līdz nomaļajai saimniecībai, kas atradās aptuveni pa vidu starp viņu mājām un māju pie fjorda. Atpakaļgaitā izbrauca no šķūnīša furgonu un pēc tam tur iekšā novietoja mersedesu. Aizslēdza durvis, ātri nomazgājās un iekrāsoja matus, pārģērbās un desmit minūtēs pie spoguļa nogrimējās. Sameklēja skapjos visu vajadzīgo un pēc tam ar bagāžu devās pie gaišzilā Peugeot Partner, kuru izmantoja, kad devās savos braucienos. Tas bija bez pazīšanās zīmēm, ne par lielu, ne par mazu, numura plāksnītes ne pārāk netīras, tomēr diezgan nesalasāmas. Pavisam anonīms transportlīdzeklis, reģistrēts uz vārda, kuru viņš piesavinājās, kad sagādāja sev šo saimniecību. It kā tas būtu bijis ar nolūku.

Tagad viņš bija pilnībā gatavs. Pamatīga meklēšana internetā un publiskajos reģistros, kuru piekļuvei viņš gadu gaitā bija sagādājis paroles, bija sniegusi viņam nepieciešamo informāciju par potenciālajiem upuriem. Viņam bija daudz skaidras naudas. Degvielas uzpildes stacijās un pie tiltiem viņš maksāja ar vidēji lielām banknotēm, vienmēr skatījās prom no kamerām un allaž centās turēties tālāk no visa, kas varēja modināt ievērību.

Šoreiz viņa medību teritorija būs Vidusjitlande. Tur bija augsta reliģisko sektu koncentrācija, un pēdējo reizi viņš šajā apgabalā bija uzbrucis pirms pāris gadiem. Jā, nāvi viņš izkliedēja rūpīgi.

Viņš kādu laiku bija veicis novērojumus, parasti gan tikai pāris dienu no vietas. Pirmajā reizē viņš bija dzīvojis pie kādas sievietes Haderslevā, bet nākamajās reizēs pie kādas citas mazā pilsētiņā ar nosaukumu Lenne. Tāpēc risks, ka viņu varētu atpazīt Viborgas apkaimē, bija pavisam niecīgs.

Bija izvēle starp piecām ģimenēm. Divas saistītas ar Jehovas lieciniekiem, viena ģimene no Evaņģēlistiem, viena no Grēka uzraugiem un viena no Mātes baznīcas. Šobrīd viņš vairāk sliecās uz pēdējo.

Viborgā viņš ieradās ap astoņiem vakarā, varbūt mazliet par agru savam nolūkam, it īpaši tāda lieluma pilsētā, bet nekad jau nevarēja zināt, kas notiks.

Kritēriji krodziņiem, kuros viņš izvēlējās sievietes, kas atbilstu namamātes lomai, vienmēr bija vieni un tie paši. Krodziņš nedrīkstēja būt par mazu, nedrīkstēja atrasties vietā, kur visi cits citu pazina, nedrīkstēja būt pastāvīgo viesu aizpildīts un nedrīkstēja būt par netīru, lai nevarētu piesaistīt zināma līmeņa sievietes vecumā no trīsdesmit pieciem līdz piecdesmit pieciem gadiem.

Apgaitas pirmajā punktā Julles bārā bija pārāk šauri un tumši, pārāk daudz alus mucu vāku un spēļu automātu. Nākamajā vietā veicās labāk. Neliela deju grida, pieņemams apmeklētāju salikums, ja neskaita vienu geju, kurš tūlīt novietojās blakus, milimetra attālumā no viņa krēsla. Ja viņš tur atradīs sievieti, gejs, par spīti pieklājīgam atraidījumam, viņu nešaubīgi atcerēsies, un tas nebija vēlams.

Tikai piektajā mēģinājumā viņš atrada meklēto. Par to vēstīja visi saukļi virs bāra letes. "Vislabāk ķeras tam, kurš nerunā", "Citur labi, Terminālā vislabāk", bet kamertoni uzdeva sauklis: "Te ir pilsētas labākās krūtis".

Krodziņu ar nosaukumu Termināls gan slēdza jau pulksten vienpadsmitos, taču Hancock Heker alus kausu un vietējās rokgrupas izklaidētie apmeklētāji bija lieliskā garastāvoklī. Ar šādu klientūru viņam kāda uzķersies līdz slēgšanas laikam.

Viņš izvēlējās ne pārāk jaunu sievieti, kas sēdēja pie spēļu zāles ieejas. Kad viņš ienāca, sieviete, šūpodama gaisā rokas, viena pati dejoja uz mazītiņās deju grīdas. Diezgan glīta un ne gluži viegls medījums. Nopietna zvejniece. Tāda, kas vēlas vīrieti, uz kuru var paļauties. Vīrieti, kuram vērts pamosties blakus visu atlikušo dzīvi. Un necerēja šo vīrieti te atrast. Viņa pēc grūtas dienas bija atnākusi šurp kopā ar kolēģēm, un viss. To manīja jau pa gabalu. Viss bija tieši tā, kā tam jābūt.

Divas no viņas labi veidotajām kolēģēm šūpojās mūzikas ritmā un ķiķināja smēķēšanas kabīnē, bet pārējās bija sasēdušās pie dažādiem galdiņiem. Acīmredzot kompānija jautri uzdzīvoja jau labu laiku. Katrā ziņā viņam šķita, ka jau pēc dažām stundām pārējie nespēs viņu īpaši precīzi aprakstīt.

Viņš apsēdās pie sievietes, pirms tam piecas minūtes uzturējis ar viņu acu kontaktu. Viņa nebija īpaši iereibuši. Laba zīme.

Jūs teicāt, ka neesat šejienietis, sieviete sacīja, pievērsusi skatienu viņa uzacīm. Ko tad jūs darāt Viborgā?

Viņa labi smaržoja, un skatiens bija ciešs. Nebija grūti noprast, kādu atbildi viņa vēlas dzirdēt. Vislabāk to, ka viņš ierodas pilsētā diezgan bieži. Ka viņam patīk Viborga. Ka viņš ir labi izglītots un neprecējies. To viņš arī pateica. Klusi, mierīgi un pareizā secībā. Viņš teiktu jebko, ja tikai tas iedarbotos.

Pēc divām stundām viņi gulēja mājās sievietes gultā. Viņa pilnībā apmierināta, bet viņš pārliecināts, ka varēs te nodzīvot pāris nedēļu un sieviete neuzdos viņam pārāk uzmācīgus jautājumus, izņemot parastos: vai viņa vīrietim patiešām patīk un vai viņš to domā nopietni.

Viņš piesargājās pārāk attaisnot sievietes cerības. Tēloja kautrīgo, lai viņa nesaprastu, no kura personības stūra nāk šaubīgās atbildes.

Pussešos nākamajā rītā viņš, kā ierasts, pamodās, saposās un diskrēti parakņājās sievietes slēptuvēs, noskaidrodams par viņu ļoti daudz, pirms viņa sāka staipīties gultā. Šķīrusies, to viņš jau zināja. Droši vien gluži labs, necils pašvaldības ierēdnes darbiņš, kas tikpat droši paņēma visu viņas enerģiju. Viņa bija trīsdesmit divus gadus veca un šajā brīdī vairāk nekā gatava ielaist savā dzīvē pasaku.

Pirms nolika paplāti ar kafiju un grauzdiņu gultā viņai blakus, viņš mazliet pavēra aizkarus, lai sieviete varētu uztvert viņa smaidu un svaigo izskatu.

Pēc tam viņa cieši piespiedās viņam klāt. Maigi padevīga un ar dziļākām smieklu bedrītēm nekā iepriekš. Sieviete noglāstīja viņam vaigu un gribēja noskūpstīt tā rētu, taču nepaspēja, pirms vīrietis satvēra viņu aiz zoda un uzdeva jautājumu: "Vai man reģistrēties viesnīcā "Palads" vai šovakar atgriezties pie tevis?"

Atbilde bija skaidra. Pirms viņš devās ārā pie furgona, lai izbrauktu no rindu māju rajona, sieviete vēlreiz mīlīgi piespiedās viņam klāt un pateica, kur glabājas atslēga.

VIŅA IZRAUDZĪTAJAI ĢIMENEI bija iespējas ātri samaksāt miljonu lielo izpirkuma maksu, kādu viņš parasti pieprasīja. Varbūt vajadzēs pārdot akcijas, lai gan šis noteikti nebija izdevīgākais bridis, bet neatkarīgi no tā ģimene bija īpaši turīga. Krīzes laiki gan samazināja izredzes uz ienesīgiem noziegumiem, bet, ja upurus izraudzījās rūpīgi, vienmēr pavērās kāda iespēja. Katrā ziņā viņš sprieda, ka šai ģimenei piemīt spēja un vēlme apmierināt viņa prasību un darīt to diskrēti.

Tagad viņš labi pazina šo ģimeni no saviem novērojumiem. Bija apmeklējis draudzi un sarunājies ar vecākiem pēc dievkalpojumiem. Zināja, cik ilgi viņi bijuši sektas locekļi, kā radusies viņu bagātība, cik viņiem bērnu, kā tos sauc un vispārīgos vilcienos arī kādi ir viņu ikdienas paradumi.

Ģimene dzīvoja Frederiksas nomalē. Pieci bērni vecumā no desmit līdz astoņpadsmit gadiem. Visi dzīvoja mājās un bija aktīvi Mātes baznīcas locekļi. Vecākie apmeklēja Viborgas ģimnāziju, bet pārējos mājās mācīja māte, bijusī Tvindas skolas skolotāja mazliet pāri par četrdesmit, kura bija pievērsusies Dievam, nespēdama rast citu saturu dzīvei. Tieši māte mājās bija noteicēja. Viņa diriģēja parādi un reliģiju. Virs bija divdesmit gadus vecāks un viens no apkaimes turīgākajiem uzņēmumu īpašniekiem. Lai gan pusi savu ienākumu viņš ziedoja Mātes baznīcai, kā tas bija noteikts visiem tās locekļiem, vēl atlika pietiekami daudz naudas. Tāds uzņēmums kā viņa lauksaimniecības mašīnu parks nekad necieta trūkumu.

Labība taču auga ari tad, ja bankas bankrotēja.

Vienīgā problēma ar šo ģimeni bija tā, ka otrais dēls, kas būtu bijis ļoti piemērots objekts, bija sācis trenēties karatē. Nebija jāuztraucas par to, ka sīkais puisis varētu radīt kādus draudus, taču viņš varēja izjaukt ieplānoto laika grafiku.

Kad situācija kļuva saspringta, pats svarīgākais bija grafiks. Vienmēr tas.

Tomēr tieši otrais dēls un vidējā no māsiņām ceturtais numurs bariņā bija tieši tas, kas vajadzīgs. Viņi bija darbīgi, paši glītākie no bērniem un turklāt noteica toni. Mātes acuraugi. Apzinīgi baznīcas apmeklētāji, bet reizē arī mazliet nevaldāmi. Tādi parasti kādā brīdī kļūst par augstākajiem priesteriem vai tiek izslēgti no draudzes. Ticīgi un tomēr dzīvi apliecinoši. Ideāla kombinācija.

Varbūt mazliet līdzīgi viņam, kāds viņš reiz bija.

VIŅŠ NOVIETOJA FURGONU pa gabalu starp kokiem aizsargjoslā un ilgi sēdēja, pielicis tālskati pie acīm, un vēroja bērnus starpbrīžos, kamēr viņi rotaļājās dārzā blakus mājai. Viņa izraudzītajai meitenei acīmredzot bija kaut kas darāms stūri zem dažiem kokiem. Kaut kas tāds, kas nebija domāts citu skatieniem. Viņa ilgi tupēja uz ceļiem garajā zālē un rosījās. Tas tikai apstiprināja, cik viņa ir piemērota izvēle.

"Viņa dara kaut ko tādu, ko neatzītu viņas mammas un Mātes baznīcas priekšraksti," viņš nodomāja un pamāja ar galvu. Dievs vienmēr sagādā pārbaudījumus labākajiem no bara, un divpadsmit gadus vecā pusaudze Magdalēna nebija izņēmums.

Viņš vēl pāris stundu sēdēja furgonā un vēroja zemnieku sētu, kas atradās vēju plucinātajā ceļa likumā uz Stanghedi. Tālskati viņš meitenes uzvedībā ieraudzīja skaidru shēmu. Katru reizi, kad bērniem bija starpbrīdis, viņa lielākoties viena pati sēdēja dārza stūrī, bet, kad māte sauca visus uz nākamo stundu, viņa kaut ko apsedza.

Vispār jau pusaugu meitenei bija daudz, no kā uzmanīties ģimenē, kas atzina Mātes baznīcu un visu tās būtību.

Dejas, mūzika, jebkāds drukāts izdevums, izņemot Mātes baznīcas rakstus, alkohols, tikšanās ar cilvēkiem ārpus baznīcas, mājdzīvnieki, televīzija, internets. Viss bija aizliegts, un sods par pārkāpumiem bija bargs. Izraidīšana no ģimenes un draudzes.

Guvis pārliecību, ka šī ir īstā ģimene, viņš aizbrauca, pirms mājās pārradās lielie zēni. Tagad viņš vēlreiz pārskatīs tēva firmas rēķinus un ienākumu deklarācijas un tad dosies turp nākamajā rītā un, cik nu tas būs iespējams, sekos bērnu gaitām.

Drīz vairs nebūs ceļa atpakaļ, un šī doma radīja patīkamas izjūtas.

SIEVIETI, KAS BIJA viņu uzņēmusi, sauca Isabela. Taču viņa ne tuvu nebija tik eksotiska kā viņas vārds. Zviedru kriminālromāni plauktā un Anne Linete kompaktdiskos. Viņa nemēdza novirzīties no ceļa.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Sieviete varēja būt mājās pēc pusstundas. Tātad pietika laika pārbaudīt, vai kaut kur neslēpjas nepatīkami pārsteigumi. Viņš apsēdās pie sievietes rakstāmgalda, ieslēdza klēpjdatoru, nolamājās, kad dators pieprasīja paroli, veltīgi minēja sešas septiņas reizes, tad pacēla rakstāmgalda paliktni un atrada mazu lapiņu ar parolēm visām iespējamām vietnēm no iepazīšanās portāliem līdz internetbankai un e-pasta kontam. Kļūdīties negadījās bieži. Tādas sievietes lielākoties izmantoja dzimšanas datus, bērnu vai suņu vārdus, telefona numurus vai vienkārši skaitļu rindu, bieži vien no lielāka uz mazāku, bet citos gadījumos nodrošinājās, pierakstot savas paroles. Ļoti reti zīmītes atradās tālāk nekā pusmetru no tastatūras. Negribējās taču celties kājās.

Viņš atvēra iepazīšanās portālu saraksti un apmierināts konstatēja, ka viņā šī sieviete ir atradusi vīrieti, kuru jau kādu laiku meklējusi. Varbūt pāris gadu jaunāku, nekā cerēts, bet kura sieviete gan atteiktos no kaut kā tāda?

Viņš pārskatīja kontaktadreses Outlook. Viena no tām iesūtnē atkārtojās daudz reižu. Karstens Jensons. Varbūt brālis, varbūt bijušais virs, tas nebija tik svarīgi. Svarīgāk bija tas, ka e-pasta adrese beidzās ar politi.dk.

"Sasodīts!" viņš nodomāja. Kad pienāks īstais brīdis, viņam jāpiesargās no vardarbības, drīzāk jāsarunā riebeklības vai visur jāizmētā netīras drēbes, jo iepazīšanās portāla profilā viņa bija minējusi, ka tas viņu kaitina.

Viņš sameklēja mazo zibatmiņu un iesprauda to USB portā. Skype konts, austiņas, telefonu katalogs, viss vienā. Tad viņš ierakstīja tur sievas telefona numuru.

Šajā laikā viņa parasti iepirkās. Vienmēr šajā laikā. Viņš ierosinās, lai sieva nopērk pudeli šampanieša un noliek to atdzesēties.

Pie desmitā signāla viņš sarauca uzacis. Nekad agrāk vēl nebija noticis tā, ka viņa neatbildētu. Ja nu bija kaut kas, no kā viņa sieva nešķīrās, tas bija mobilais telefons.

Tad viņš piezvanīja vēlreiz. Atkal bez panākumiem.

Viņš paliecās uz priekšu un blenza uz tastatūru, līdz seja sāka kaist.

Cerams, ka sievai ir ļoti labs izskaidrojums. Ja viņa atklās iepriekš nepazīstamas sava rakstura šķautnes, tad riskēs, ka arī vīrs būs spiests viņai parādīt pavisam jaunas īpašības.

Un to nu viņa itin nemaz negribēs.

6. NODAĻA

9

-     JĀ, MAN JĀATZĪST, ka Asada novērojums ir licis mums padomāt, sacīja slepkavību nodaļas vadītājs, vilkdams mugurā ādas jaku. Pēc desmit minūtēm viņš stāvēs uz ielas stūra Ziemeļrietumu kvartālā un vēros šīsnakts apšaudes asiņu traipus. Karls viņu neapskauda.

Viņš pamāja ar galvu. Tātad tu, tāpat kā Asads, domā, ka tas norāda uz saistību starp ugunsgrēkiem?

-     Vienādi padziļinājumi ugunsgrēku upuru mazajā pirkstiņā divos no trim ugunsgrēkiem. Jā, tur noteikti ir par ko padomāt. Bet tad jau redzēsim. Šobrīd materiālus caurlūko Tiesu medicīniskās ekspertīzes nodaļā, redzēsim, ko viņi atbildēs. Bet mans deguns, Kari… Jakobsens ar pirkstu uzsita pa savu slaveno snuķi. Nebija daudz degunu, kas laika gaitā būtu bāzti tik daudzās netīrās lietās.

Jā, Asadam un Jakobsenam noteikti bija taisnība. Tur pastāvēja saistība. Karls pats to aptvēra.

Viņš papūlējās ielikt balsī mazliet autoritātes. Tas nebija viegli pirms pulksten desmitiem. Tad es saprotu, ka mēs atstājam lietu jūsu ziņā.

-     Pagaidām jā. Pagaidām.

Karls pamāja ar galvu. Tagad viņš nokāps lejā un atzīmēs, ka vecā dedzināšanas lieta Q nodaļā ir pabeigta.

Kaut kas, kas varētu uzlabot statistiku.

-     NĀC, KARL! ROZEI ir kaut kas, ko parādīt. Šie vārdi atbalsojās tā, it kā pagrabstāvu būtu ieņēmuši Borneo brēcošie pērtiķi. Asadu nemocīja balss saišu iekaisums, tas nu bija droši.

Viņš stāvēja un plati smaidīja, turēdams rokā kopiju žūksni. Tie nebija izmeklēšanas materiāli, cik Karls varēja spriest. Drīzāk kaut kādu fragmentu palielinājumi, ko labākajā gadījumā varētu saukt par neskaidriem.

-     Paskat, ko viņa izgudrojusi.

Asads gaitenī norādīja uz starpsienu, ko galdnieks tikko bija uzstādījis, lai norobežotu azbestu, vai drīzāk uz vietu, kur tai būtu vajadzējis atrasties. Jo patiesībā gan sienu, gan durvis visā pilnībā klāja milzīgs daudzums fotokopiju, kas bija rūpīgi salīmētas kopā. Ja kāds gribēs iziet pa durvīm, viņam vajadzēs izmantot šķēres.

Jau desmit metru attālumā bija redzams, ka tā ir milzīgi palielināta vēstule no pudeles.

"PALĪGĀ" bija rakstīts šķērsām pāri pagraba gaitenim.

-     Sešdesmit četras A4 lapas. Smuki, ne? Es te nesu pēdējās piecas. Divi simti un četrdesmit augstumā un piecdesmit platumā. Vareni, vai ne? Vai viņa nav riktīgi gudra?

Karls piegāja pāris metru tuvāk. Roze gulēja uz grīdas, izslējusi gaisā pēcpusi, un līmēja Asada atnestās kopijas stūrī.

Karls vispirms aplūkoja pēcpusi un tad meistardarbu. Milzīgajam palielinājumam bija savas priekšrocības un savi trūkumi, tas bija skaidrs uzreiz. Vietas, kur burti bija iesūkušies papīrā, izskatījās ārkārtīgi miglainas, bet citas ar pilnīgi nesalasāmiem, šķībiem burtiem, ko pūlējušies atdzīvināt skotu restauratori, piepeši ieguva jēgu.

īsi sakot, pēkšņi bija par vismaz divdesmit salasāmiem burtiem vairāk.

Roze īsi paskatījās uz Kārlu, ignorēja viņa mājienu un pavilka kāpnītes uz gaiteņa vidu.

-     Kāp augšā, Asad. Es pateikšu, kur likt punktus, skaidrs?

Roze pastūma Kārlu sāņus un nostājās tieši tajā vietā, kur viņš

bija stāvējis.

-     Ne tik stipri, Asad. Varbūt tos vajadzēs atkal izdzēst.

Asads uz kāpnītēm pamāja, turēdams zīmuli gatavībā.

-     Sāc zem "PALĪGA" pirms "g". Man šķiet, es redzu četrus plankumus. Vai tu piekriti?

Asads un Karls skatījās uz plankumiem, kas vidēja kā melni pelēki spalvmākoņi "g" un "d" priekšā.

Tad Asads pamāja ar galvu un uz plankumiem uzvilka punktus.

Karls mazliet pakāpās sāņus. Laikam jau bija pareizi. Zem skaidrā virsraksta "PALĪGĀ" tiešām bija neskaidri plankumi pirms diviem nākamajiem burtiem. Jūras ūdens un kondensāts bija darījuši savu. Ar asinīm rakstītie burti jau sen bija izšķīduši un iesūkti papīra masā. Ja tikai zinātu kādi.

Viņš brīdi sekoja darbībai, kamēr Roze diriģēja Asadu. Tas bija lēns process. Un galu galā pie kā tas novedis? Pie nebeidzamām minējumu stundām. Un kāpēc? Pudele varēja būt desmitiem gadu veca. Turklāt pastāvēja arī iespēja, ka tas vienkārši ir nelāgs joks. Burti likās tik bezpalīdzīgi, it kā tos būtu rakstījis bērns. Pāris skautu, šņāpiens pirkstā, un gatavs. Un tomēr…?

-     Es īsti nezinu, Roze, viņš piesardzīgi ierunājās. Varbūt mums vienkārši jāaizmirst par to. Mums taču ir tik daudz, ko darīt.

Karls redzēja, kādu iespaidu atstāj šie vārdi. Rozes augums sāka drebēt. Mugura it kā pārvērtās trīsošā želejā. Ja viņš nezinātu patiesību, tad domātu, ka viņai uznākusi smieklu lēkme. Taču Karls pazina Rozi un tāpēc atkāpās tikai soli, bet pietiekami, lai viņam netrāpītu eksplozīvā, burbuļojošā lamuvārdu straume.

Roze nebija apmierināta ar viņa iejaukšanos. Tik daudz viņš aptvēra.

Karls pamāja ar galvu. Kā jau teikts, bija tik daudz cita, ko darīt. Katrā ziņā viņam prātā bija pāris svarīgu lietu, kas, pareizi novietotas, varētu pavisam nevainojami aizsegt viņa seju, kamēr viņš apmierinātu savu šobrīd neapmierināto vajadzību pēc miega. Tie abi tikmēr varēja turpināt skautu spēlītes.

Roze ievēroja viņa gļēvo atkāpšanos, lēnām pagriezusies un uzlūkojusi viņu ar asu skatienu.

-     Tas ir lielisks atklājums, Roze. Tiešām lielisks, Karls steidza piebilst, taču Roze neuzķērās.

-     Es dodu tev divas iespējas, Kari, viņa nošņāca, kamēr Asads augšā uz kāpnītēm pavērsa acis pret debesīm. Vai nu tu turi muti, vai ari es eju mājās. Es atsūtīšu savā vietā dvīņumāsu, un zini, kas tad notiks?

Karls klusēdams pašūpoja galvu. Viņš nebija pārliecināts, ka vēlas to uzzināt. Jā, nu tad viņa laikam ieradīsies ar trim bērniem, četriem kaķiem, četriem nelegāliem īrniekiem un maitasgabalu vīru, vai ne? Tavā kabinetā noteikti būs liela drūzma. Vai šī ir pareizā atbilde? viņš jautāja.

Roze iespieda dūres sānos un paliecās pret viņu. Es nezinu, kurš tev ir iestāstījis tādas muļķības. Irsa dzīvo pie manis, un viņai nav ne kaķu, ne īrnieku. Rozes melni ierāmētajās acīs vīdēja apzīmējums "muļķis!".

Karls aizstāvēdamies pacēla rokas priekšā sejai.

Viņa kabinetā maigi aicināja krēsls.

-     KAS TUR IR ar to viņas dvīņumāsu, Asad? Vai Roze jau iepriekš ir ar kaut ko tādu draudējusi?

Asads kāpa augšā viegliem soļiem, Karls sajuta kājās svinu.

-     Ai, neuzņem to tik nopietni, Kari. Roze ir kā smiltis uz kamieļa muguras. Reizēm tā pakaļa niez un reizēm ne. Tas atkarīgs no tā, cik tev bieza āda. Viņš pagriezās pret Kārlu, atklādams smaidā divas baltu zobu rindas. Ja kāda pēcpusi gadu gaitā bija pārklājusi raupja āda, tad tā bija viņējā.

-     Roze ir stāstījusi man par savu māsu. Viņu sauc Irsa, es to atceros tāpēc, ka ir līdzīgi Irmai. Nedomāju, ka viņas ir tik labas draudzenes, Asads piebilda.

"Irsa? Vai tiešām kādam cilvēkam vēl ir šāds vārds?" Karls nodomāja, kad viņi sasniedza trešo stāvu un viņa pulss dejoja fandango.

-     Sveiki, zēni! aiz letes atskanēja brīnišķi pazīstama balss. Tātad LIsa bija atpakaļ ierindā. LIsa četrdesmitgadīgs augums labā formā un tādas pašas smadzeņu šūniņas. īsta bauda visām maņām pretstatā Sērensena kundzei, kas maigi uzsmaidīja Asadam, bet pret Kārlu pacēla galvu kā aizkaitināta kobra.

-     Pastāsti Merka kungam, cik jauki tev un Frankam gāja ASV, Līsa. Tas sievišķis atplauka ļaunu vēstošā smaidā.

-     To kādu citu reizi, Karls ātri attrauca. Markuss gaida.

Viņš veltīgi raustīja Asadu aiz piedurknes.

"Velns tevi rāvis, Asad," Karls domāja, kamēr Līsas infrasarkanās lūpas, priekā starodamas, stāstīja par mēnesi ilgu ceļojumu pāri Amerikai kopā ar pavītušu vīrieti, kas kempinga vagoniņa gultā piepeši pārvērties par bizonu. Karls visiem spēkiem pūlējās apspiest šīs iztēles ainas tāpat kā domas par savu piespiedu celibātu.

"Sasodītā Sērensena," viņš domāja. Sasodītais Asads un sasodītais vecis, kurš bija savaldzinājis Līsu. Un, visbeidzot, sasodītie "Ārsti bez robežām", kas aizvilināja viņa iekāres epicentru Monu uz vistumšāko Āfriku.

-     Kad tā psiholoģe atgriezīsies mājās, Kari? Asads pajautāja pie sapulču telpas durvīm. Kā viņu tur sauca, nu, vēl bez Monas?

Karls ignorēja Asada ķircinošo smaidu un atvēra durvis uz nodaļas vadītāja kabinetu. Tur sēdēja lielākā daļa A nodaļas, un visi berzēja acis. Viņi bija piedzīvojuši pāris smagu dienu sabiedrības dūksnājā, bet Asada atklājums tagad bija atvilcis viņus šurp.

Markuss Jakobsens desmit minūtēs informēja savus grupu vadītājus, viņš un Larss Bjerns šķita entuziasma pārņemti. Viņi vairākkārt pieminēja Asada vārdu, un Asada priecīgo seju vairākkārt uzlūkoja piemiegtas acis, aiz kurām vīdēja izbrīns par to, kā šis melnais apkopējs piepeši nokļuvis viņu vidū.

Tomēr neviens neuzdrošinājās uzdot jautājumus. Galu galā Asads bija atradis saistību starp vecajām un jaunajām dedzināšanas lietām un tā šķita ticama. Visiem ugunsgrēka vietā atrastajiem līķiem bija padziļinājums kreisās rokas mazā pirkstiņa pirmās falangas kauliņā. Tiesu medicīnas eksperti to bija atzīmējuši visās lietās, tikai neviens nebija ievērojis šo saistību.

Saskaņā ar autopsiju rezultātiem tas norādīja, ka diviem mirušajiem mazajā pirkstiņā bijis gredzens. Tiesu mediķi atzīmēja, ka padziļinājumu kaulā nav izraisījusi gredzena pārkaršana ugunī. Visticamāk, mirušie nēsājuši šo gredzenu kopš jaunības gadiem, un tāpēc gredzens deformējis kaulu. Kāds eksperts izteica domu, ka varbūt tiem bijusi kultūras tradīciju nozīme, kaut kas līdzīgs ķīniešu pēdu nosiešanai, bet kāds cits pieminēja, ka tam varētu būt saistība ar rituāliem.

Markuss Jakobsens pamāja ar galvu. Kaut kas tādā garā. Nevarēja izslēgt arī kaut kāda veida brālību. Kad gredzens bija uzvilkts, to nekad vairs nenovilka.

Tas, ka pirksti visiem līķiem nebija neskarti, bija cita lieta. Tam varēja būt vairāki izskaidrojumi. Piemēram, kāds tos nocirtis.

-    Tagad tikai jānoskaidro, kas to izdarījis un kāpēc, noslēgumā teica vadītāja vietnieks Larss Bjerns.

Gandrīz visi māja ar galvu, un daži nopūtās. Jā, tagad atlika tikai noskaidrot. Kas gan varēja būt vieglāk?

-     Q NODAĻA ziņos, ja atradīs vēl citas līdzīgas lietas, sacīja nodaļas vadītājs. Viens no izmeklētājiem, kam pilnīgi noteikti nebūs nekāda sakara ar šo lietu, uzplīkšķināja Asadam pa plecu.

Pēc tam viņi atkal stāvēja gaitenī.

-     Nu, kā tad ar to Monu Ibsenu, Kari? nelabais turpināja, kur iepriekš bija pārtraucis. Vai tev drīz nevajadzētu atsaukt viņu atpakaļ mājās, pirms tavas olas nostiepjas līdz ceļgaliem?

LEJĀ, PAGRABĀ, VISS būtībā bija pa vecam. Roze bija aizvilkusi pie vēstules ķeblīti un tagad sēdēja, iegrimusi tik dziļās pārdomās, ka rievas viņas sejā gandrīz varēja saskatīt no aizmugures.

Acīmredzot viņa bija nonākusi strupceļā.

Karls paskatījās uz milzīgo kopiju. Tas jau ari nebija nekāds vieglais uzdevums. Nepavisam ne.

Viņa bija rūpīgi apvilkusi burtus ar flomāsteru. Tas droši vien nebija īpaši atjautīgi, taču tagad visu varēja labāk pārskatīt.

Ar koķetu žestu Roze izvilka pirkstus caur putna ligzdai līdzīgo melno matu ērkuli, nagi bija nosmērēti ar melno flomāsteru. Ļoti saderīgi.

Vēlāk viņa droši vien tos nolakos ar melnu laku. Tā taču viņa mēdza darīt.

-     Vai tur ir saskatāma kāda jēga? Vai tāda vispār ir? viņa jautāja, kamēr Karls mēģināja lasīt.

Tur bija rakstīts:

PALĪGĀ

…. ga…….. brārī… n.Lpija

… .aņ.m. .ie au.a.u.a .iet.ras .aut.op…

Bail…. Vīriet.. .. 18. g…………………. mati

…………….. Viņam ir………….. abā………

a. sil. …gonu Tēt………. viņu ..zīst Fr.d… u.

…… ar B -………. traud………………… .i., mū. ,.gali.ās -

….. sp………….. a……. irms……….

brālim mēs braucām………. stundu……….. p.. ūden. ..

….. vē…….. T. ,.sma… lab. -………. u.

………….. s .. .rig.. -……………………

gadi P

Kā jau teikts, sauciens pēc palīdzības un vēl norādes uz kaut kādu vīrieti un tēvu, un braucienu. Parakstā P, un tas bija viss. Nē, nekādas jēgas nebija.

Kas bija noticis? Kur, kad un kāpēc?

-     Esmu pārliecināta, ka tas ir nosūtītājs, sacīja Roze, ar flomāsteru norādīdama uz P burtu apakšā. Gluži stulba viņa nebija.

-     Esmu arī pārliecināta, ka parakstā ir divi vārdi no četriem un pieciem burtiem, viņa piebilda un uzsita pa Asada apvilktajām zīmēm.

Karla skatiens aizklīda no viņas notraipītajiem nagiem līdz zīmuļa pēdām uz vēstules. Diezin vai nebūtu laiks pārbaudīt redzi? Kā gan Roze varēja būt tik droša, ka tur ir četri un pieci burti? Tāpēc, ka Asads bija salicis dažus punktus uz dažiem plankumiem? Karls redzēja daudz citu iespēju.

-     Es pārbaudīju oriģinālā, Roze sacīja. Un runāju ar Skotijas ekspertu. Mēs esam vienisprātis. Četri un pieci burti.

Karls pamāja ar galvu. Skotijas eksperts, viņa teica. Ak tā gan! Roze būtu varējusi runāt kaut ar ekstrasensi no Reikjavikas rūtiņraksta tērpā. Viņa acīs lielākā daļa vēstules bija tikai ķeburi, lai ko kāds par to teiktu.

-     Esmu pārliecināta, ka to ir rakstījusi vīriešu dzimuma persona. Ja pieņem, ka šādā situācijā vēstuli neparaksta ar iesauku, tad man nav izdevies atrast dāņu meiteņu vārdus, kas sāktos ar P un kam būtu četri burti. No citām valodām nāk vārdi Paka, Pala, Papa, Pele, Peta, Pija, Pili, Pina, Piri un Posi.

Viņa tos nobēra vienā sekundē, pat neieskatīdamās savās piezīmēs. Tā Roze nudien bija savāda.

-     Papa tad nu gan jocīgs vārds meitenei, ieņurdējās Asads.

Roze paraustīja plecus. Vai nav vienalga. Neviena dāņu meitenes vārda ar P un četriem burtiem, viņa bija teikusi. Neiespējami.

Karls palūkojās uz Asadu, kas sēdēja, savilcis pieri dziļās grumbās. Neviens nespēja domāt tik satriecoši acīmredzami kā šī apaļīgā būtne.

-    Tas nav arī musulmaņu vārds, viņš sacīja, savilcis seju. Katrā ziņā es nevaru iedomāties nevienu citu kā Pari, un tas ir irāņu.

Karla lūpu kaktiņi noraustījās. Ak tā? Un irāņu jau Dānijā gandrīz nemaz nav, ja? Nu, tātad to vīrieti sauc par Polu. Labi, ka noskaidrojām. Tad jau mēs viņu atradīsim kā divi deviņi.

Rievas Asada pierē ievilkās vēl dziļāk. Kā divi deviņi, tu teici? Kā tad?

Karls dziļi ievilka elpu. Jāaizsūta mazais palīgs pie viņa bijušās sievas. Tur viņš samācīsies tādus izteicienus, ka viņa milzīgās acis vairs nenovērsīsies no debesīm.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Tātad viņu sauc Pols. Vai esam vienojušies? Es paņemšu piecpadsmit minūšu pārtraukumu, un gan jau jūs tikmēr atradīsiet vēstules autoru.

Roze centās ignorēt viņa toni, taču viņas nāsis manāmi iepletās. -Jā, Pols noteikti ir labs minējums. Vai Pīts, vai Pērs, vai varbūt Pets. Tikpat labi ari Pils. Ir daudz iespēju, Kari. Mēs tagad esam multietniska sabiedrība, apritē ir daudz jaunu vārdu. Pako, Paki, Pals, Pasi, Pepe, Pere, Pero, Peru…

-     Rimsties, Roze! Šis taču nav personvārdu reģistrs. Un ko tu domā ar Peru? Tā taču, velns parāvis, ir valsts, nevis vārds…

-     …un Peti, Pino, Pins, Pijs…

-     Pijs? Jā, pieskaiti vien pāvestus. Viņi taču ir…

-     Pons, Pans, Puks, Pirs.

-     Vai esi beigusi?

Roze neatbildēja.

Karls atkal paskatījās uz parakstu pie sienas. Lai nu kā, šobrīd varēja secināt vien to, ka vēstuli uzrakstījis kāds, kura vārds sākas ar P. Bet kas bija šis P? Diezin vai Pīts Heins. Bet kurš tad?

-     Tur taču varētu būt arī divi priekšvārdi, Roze. Vai esi pārliecināta, ka tur pa vidu nav defises? Karls norādīja uz izplūdušu fragmentu. Piemēram, Pols-Ēriks vai Pako-Pakis, vai Pili-Pings. Viņš centās pielipināt savu smaidu Rozei, taču viņa nepakļāvās tādiem uzbrukumiem. Nu, lai jau.

-     Varbūt atļausim tai milzu vēstulei mierīgi karāties un turpināsim darbu pie konkrētākiem uzdevumiem. Rozei būs laiks nolakot savus apskādētos nagus pavisam melnus, Karls pabeidza domu. Mēs taču varam šad tad pienākt pie vēstules un paskatīties. Varbūt ar laiku radīsies kāda spīdoša ideja. Tāpat kā krustvārdu mīkla guļ un gaida nākamo reizi, kad vajadzēs iet uz tualeti.

Roze un Asads palūkojās uz viņu sarauktām uzacīm. Krustvārdu mīkla tualetē? Tik ilgi viņi abi acīmredzot uz poda nesēdēja.

-     Un, starp citu, es nedomāju, ka mēs varam atstāt vēstuli uz starpsienas. Te staigā cilvēki. Jūs zināt, ka aiz tām durvīm atrodas daļa arhīva. Vecas lietas, būsiet taču par to dzirdējuši. Karls pagriezās un uzņēma kursu uz savu kabinetu un ērto krēslu, kas viņu jau gaidīja, bet paspēja pieveikt tikai precīzi divus metrus, iekams viņu caururba Rozes balss, asa kā īlens.

-     Pagriezies, Kari.

Viņš lēnām pagriezās un ieraudzīja, ka Roze norāda uz savu mākslas darbu.

-    Ja tu domā, ka mani nagi ir neglīti, tad es ar tiem neko nedarīšu, skaidrs? Un vēl vai tu redzi to vārdu pašā augšā?

-    Jā, Roze. Tas patiesībā ir vienīgais, ko es pavisam droši varu saskatīt. Tur ļoti skaidri rakstīts "palīgā".

Roze brīdinoši pastiepa savus melni rotātos nagus viņam pretim. Labi. Jo tieši šo vārdu tu gribēsi kliegt pilnā kaklā, ja noņemsi kaut vienu vienīgu papīra lapu, saprati?

Karls novērsās no viņas dumpīgā skatiena un pamāja, lai Asads nāk viņam līdzi.

Acīmredzot ir pēdējais laiks iedvest respektu.

7. NODAĻA

9

SKATOTIES UZ SEVI spoguli, viņai šķita, ka ir pelnījusi labāku dzīvi. Viņas paštēlu joprojām veidoja iesaukas "Persiku vaidziņi" un "Tīregodas skolas Ērkšķrozīte". Izģērbjoties viņa vēl aizvien bija pozitīvi pārsteigta, ieraugot savu augumu. Tikai šo apziņu nepavisam nebija jauki glabāt vienai.

Attālums starp viņiem bija izaudzis pārāk liels. Vīrs viņu vairs neredzēja.

Kad viņš atgriezīsies mājās, viņa sacīs, lai vairs nebrauc prom. Ir taču jābūt citām darba iespējām. Viņa grib viru iepazīt un zināt, ko viņš dara, redzēt viņu katru rītu pamostamies sev blakus.

To viņa teiks.

AGRĀK TUR BIJA maza atkritumu izgāztuve, kas piederēja psihiatriskajai slimnīcai Toftebakenas galā. Tagad saplosītie vates matrači un sarūsējušie gultu rāmji bija pazuduši, bet to vietā parādījusies oāze ar brivu skatu uz fjordu un pilsētas krāšņākajiem parādes mitekļiem.

Tur viņai patika stāvēt, ļaujot skatienam slīdēt pār jahtu ostu un koku rindām zilā fjorda atspulgos.

Šādā vietā un šādā stāvoklī nav viegli pasargāt sevi no dzīves nejaušībām. Varbūt tieši tāpēc viņa sacīja "jā", kad jaunais vīrietis nokāpa no velosipēda un ierosināja izdzert tasi kafijas. Viņš dzīvoja tajā pašā kvartālā, un abi pāris reižu bija pamājuši viens otram F0tex lielveikalā. Tagad viņi stāvēja šeit.

Sieviete ieskatījās pulkstenī. Dēliņš jāizņem no bērnudārza tikai pēc divām stundām, tātad laika diezgan, un tase kafijas taču nevienam neko nenodarīs.

Te nu viņa briesmīgi kļūdījās.

VAKARA VIŅA SEDEJA un šūpojās savā krēslā kā veca sieva. Spieda rokas pakrūtē un centās remdēt muskuļu spazmas. Viņa bija izdarījusi kaut ko pilnīgi neaptveramu. Vai tas tiešām bija aizgājis tik tālu? It kā glītais vīrietis būtu viņu nohipnotizējis. Pēc desmit minūtēm viņa bija izslēgusi mobilo telefonu un sākusi stāstīt par sevi. Un viņš bija klausījies.

"Mia, skaists vārds," viņš bija teicis.

Viņa tik sen nebija dzirdējusi savu vārdu, ka tas izklausījās pavisam svešādi. Vīrs nekad to nelietoja. Itin nekad.

Šis puisis bija tik tiešs. Viņš jautāja un atklāti atbildēja, ja jautājumus uzdeva viņa. Puisis bija karavīrs, vārdā Kennets, viņam bija labsirdīgas acis, un viņš uzlika savu plaukstu uz viņējās divdesmit citu apmeklētāju acu priekšā, bet tas nešķita nepareizi. Maigi pievilka to sev klāt pāri galdiņam un stingri saspieda.

Un viņa neko nedarīja, lai to aizkavētu.

Pēc tam viņa bija steigusies uz bērnudārzu, visu laiku juzdama Kenneta klātbūtni.

Tagad ne laiks, ne tumsa nespēja piespiest viņas elpu atgriezties dabiskā ritmā. Viņai aizvien bija jākož lūpā. Izslēgtais telefons gulēja uz žurnālu galdiņa un apsūdzoši viņu uzlūkoja. Viņa bija nokļuvusi uz salas, no kuras nepavērās nekāds skats. Neviena, kam varētu prasīt padomu. Neviena, kam varētu lūgt piedošanu.

Kā lai tagad dzīvo tālāk?

KAD PIENĀCA RĪTS, viņa joprojām sēdēja apģērbusies un iegrimusi mulsās pārdomās. Vakar, kamēr viņa runāja ar Kennetu, virs bija zvanījis uz mobilo telefonu. To viņa atklāja tik tikko. Trīs neatbildēti zvani displejā prasīs paskaidrojumu. Vīrs piezvanīs un jautās, kāpēc viņa neatbildēja. Viņa baidījās, ka pēc melu stāsta vīrs viņu atmaskos, lai cik ticams šis stāsts ari izklausītos. Vīrs bija gudrāks, vecāks un pieredzējušāks. Viņš nojautīs sievas nodevību, tāpēc viņa drebēja pie visām miesām.

Parasti viņš zvanīja trīs minūtes pirms astoņiem, tieši pirms viņa devās ārā pa durvīm kopā ar Benjaminu. Uz velosipēda un ceļā. Šodien viņa gribēja to darīt citādi un aizbraukt pāris minūšu agrāk. Vīram būs iespēja parunāt, bet viņš nedrīkst viņu satraukt. Tad viss beigsies slikti.

Viņa jau bija paņēmusi dēlu rokās, kad nodevīgais telefons uz galda sāka griezties ap savu asi. Mazais, vienmēr pieejamais lodziņš uz pasauli.

-     Sveiks, mīļais! viņa savaldīgi sacīja, bet deniņos dunēja pulsa sitieni.

-     Es centos tevi sazvanīt vairākas reizes. Kāpēc tu neatzvanīji?

-     Es tikko grasījos to darīt, viņai izlauzās. Lūk, viņa jau bija slazdā.

-     Bet tu taču jau dodies prom kopā ar Benjaminu. Ir bez vienas minūtes astoņi. Es tevi pazīstu.

Viņa aizturēja elpu un uzmanīgi nolika dēlu uz gridas. Viņš šodien ir mazliet apslimis. Tu jau zini, viņi negrib dārziņā bērnus ar zaļiem puņķiem. Man šķiet, ka viņam ir neliela temperatūra. Viņa elpoja pavisam lēni, lai gan viss organisms kliedza pēc skābekļa.

-     Aktā.

Viņai nepatika šī pauze. Vai vīrs gaidīja, ka viņa kaut ko teiks? Vai viņa bija kaut ko aizmirsusi? Viņa centās pievērst domas kaut kam citam. Kaut kam aiz loga. Dārza vārtiņiem, kas šūpojās vējā. Kailajiem zariem. Cilvēkiem, kas devās uz darbu.

-     Es vakar zvanīju vairākas reizes. Vai tu dzirdi, ko es saku? vīrs jautāja.

-     Ak jā. Piedod, mīļais, mobilais izlādējās. Laikam vajadzēs mainīt akumulatoru.

-     Es taču otrdien to uzlādēju.

-    Jā, tieši tā, šoreiz izlādējās ļoti ātri. Divās dienās bija cauri, tas ir ļoti savādi.

-     Un tu pati to uzlādēji? Prati to izdarīt?

-     Jā. Viņa centās bezrūpīgi iesmieties. Tas bija grūti. Tur jau nav nekā sarežģīta. Es tik daudz reižu esmu redzējusi, kā tu to dari.

-     Man šķita, ka tu nezini, kur atrodas lādētājs.

-     Zinu gan. Tagad viņai drebēja rokas. Vīrs zināja, ka te kaut kas nav kārtībā. Pēc mirkļa viņš jautās, kur viņa ņēma to sasodīto lādētāju, bet viņai nebija ne jausmas, kur tas atrodas.

"Domā! Domā ātri!" Šie vārdi riņķoja viņai pa galvu.

-     Es… Viņa pacēla balsi. Ak nē, Benjamin! Nē, tā nedrīkst. Viņa ar kāju pagrūda mazuli tā, ka viņš iekunkstējās. Tad viņa uzmeta dēlam niknu skatienu un grūda vēlreiz.

Klausulē atskanēja jautājums: Kur tu atradi to lādētāju? Bet bērns beidzot sāka raudāt.

-     Parunāsim vēlāk, viņa raižpilnā balsī sacīja. Benjamins sasitās.

Viņa aizcirta mobilā telefona vāciņu, notupās un novilka zēnam kombinezonu, mierinādama viņu ar bučiņām un klusiem, monotoniem vārdiem. Kuš, kuš, Benjamin. Piedod, piedod, piedod! Mammīte tikai drusciņ pagrūda. Vai tu gribi cepumiņu?

Dēls šņukstot piedeva viņai un drūmi pamāja ar galvu, lūkodamies skumjām acīm. Viņa ielika bērnam klēpī bilžu grāmatu, lēnām aptverdama katastrofas apmērus: viņu māja bija trīssimt kvadrātmetrus liela, bet mobilā telefona lādētājs varēja atrasties jebkurā dūres lieluma caurumā.

PĒC STUNDAS PIRMAJĀ stāvā nebija palikusi nepārbaudīta neviena atvilktne, neviena mēbele, neviens plauktiņš.

Tad viņai iešāvās prātā doma: ja nu viņiem bija tikai viens lādētājs? Un ja nu virs bija paņēmis to līdzi? Vai viņiem abiem bija vienas firmas telefons? Pat to viņa nezināja.

Barodama bērnu, viņa sarauktu pieri aptvēra, ka tieši tā ari ir. Virs bija paņēmis lādētāju līdzi.

Papurinājusi galvu, viņa notīrīja bērnam muti ar karotīti.

Nē, pērkot mobilo telefonu, lādētāju vienmēr deva līdzi. Protams. Tāpēc te noteikti kaut kur atradās viņas telefona kastīte ar lietotāja rokasgrāmatu un droši vien ari neizmantotu lādētāju. Noteikti, tikai ne pirmajā stāvā.

Viņa paskatījās augšup uz otro stāvu.

Mājā bija vietas, kur viņa gandrīz nekad neielūkojās. Ne jau tāpēc, ka virs viņai to aizliegtu, bet tā tas vienkārši bija. Toties virs nenāca viņas šūšanas istabā. Abiem bija katram savas intereses, oāzes un vienatnes stundas, tikai vīram vairāk nekā viņai.

Viņa atkal paņēma bērnu uz rokas, uzkāpa pa kāpnēm un nostājās pie vira kabineta durvīm. Ja kastīte ar lādētāju atradīsies kādā no atvilktnēm vai skapjiem, kā viņa izskaidros savu atradumu?

Viņa atvēra durvis.

Atšķirībā no viņas pašas istabas, kas atradās iepretī, šajā nebija nekādas enerģijas. Nebija nedefinējamā krāsu un radošo domu starojuma, kas viņai tā patika. Te bija tikai bēšas un pelēkas virsmas un vairāk nekā.

Viņa plaši atvēra visus iebūvētos skapjus un ielūkojās tukšumā. Ja tie būtu viņas skapji, no tiem izveltos asarām slacītas dienasgrāmatas un nieciņi no daudzām jautrām, kopā ar draudzenēm aizvadītām dienām.

Šeit plauktos bija tikai dažas grāmatu kaudzītes. Saistībā ar darbu. Par šaujamieročiem, policijas darba metodēm un tamlīdzīgi. Un vēl kaudzīte par reliģiskām sektām. Par Jehovas lieciniekiem, Dieva bērniem un mormoņiem, un daudzām citām, par kurām viņa nebija pat dzirdējusi. "Savādi," viņa mirkli nodomāja, pirms pacēlās pirkstgalos, lai saskatītu, kas atrodas augšējos plauktos.

Arī tur nebija gandrīz nekā.

Tad viņa paņēma bērnu uz rokas un ar brīvo roku citu pēc citas atvēra rakstāmgalda atvilktnes. Izņemot pelēku galodu, līdzīgu tai, uz kuras viņas tēvs mēdza asināt savu zivju nazi, nekas nepiesaistīja skatienu. Tikai papīrs, spiedogi un dažas kastītes ar pavisam jaunām disketēm, kādas neviens vairs nelietoja.

Pavisam sastingusi, viņa aizvēra durvis. Šajā mirklī viņa vairs nepazina ne sevi, ne vīru. Tas bija biedējoši un sirreāli. Nekas tāds vēl nebija piedzīvots.

Viņa sajuta bērna galviņu noslīgstam sev uz pleca un mierīgu elpu uz kakla.

Mīļumiņ! Tu aizmigi? viņa pēc brīža čukstēja, apguldīdama dēlu redeļu gultiņā. Tagad nedrīkstēja zaudēt kontroli. Visam jānotiek kā parasti.

Tad viņa paņēma telefonu un piezvanīja uz bērnudārzu. Benjamiņam ir tādas iesnas, ka es nevaru vest viņu uz dārziņu. Es tikai gribēju jums paziņot. Piedodiet, ka zvanu tik vēlu, viņa mehāniski sacīja, aizmirsdama pateikties, kad audzinātāja novēlēja drīzu atveseļošanos.

Pēc tam viņa pagriezās pret gaiteni un skatījās uz šaurajām durvīm starp vīra kabinetu un abu guļamistabu. Viņa bija palīdzējusi vīram uznest tur veselu lērumu kartona kastu. Viņu abu dzīve atšķīrās ar balastu. Viņa ieradās ar pāris vieglām Ikea mēbelēm no kopmītņu istabas, bet vīrs ar visu, ko sakrājis divdesmit gados, kas bija viņu vecuma starpība. Tāpēc istabās bija dažādu laiku mēbeles, bet telpa aiz šīm durvīm bija piekrauta ar kartona kastēm, par kuru saturu viņai nebija nekādas nojausmas.

Kad Mia atvēra durvis un ielūkojās telpā, viņai tūlīt sašļuka dūša. Telpa bija mazāk nekā pusotru metru plata, taču tieši tik liela, lai tur varētu sakraut četras kastes platumā un četras augstumā. Tām pāri tik tikko varēja saskatīt Velux jumta logu. Kopā tur bija ne mazāk kā piecdesmit kastu.

"Galvenokārt manu vecāku un vecvecāku mantas," vīrs bija teicis. Droši vien sen laiks mest tās ārā. Viņam nebija ne brāļu, ne māsu, ar kuriem to apspriest.

Viņa paskatījās uz kartona kastu mūri un padevās bez cīņas. Nebūtu jēgas slēpt tur mobilā telefona iesaiņojumu. Šajā istabā pagātne saslēdzās pati ap sevi.

"Un tomēr," viņa nodomāja un pievērsa skatienu dažiem mēteļiem ar milzīgu apkakli, kuri bija samesti kaudzē uz pašām tālākajām kastēm. Vai tie vidū nav tādi kā uztūkuši? Vai zem tiem kaut kas varētu slēpties?

Viņa pastiepās pāri kastēm, taču nespēja aizsniegt. Tad uzrāpās papes kalnā, atbalstījās uz ceļiem un palīda mazliet uz priekšu.

Viņa parāva mēteļus un vīlusies konstatēja, ka zem tiem nekā nav. Un tad viens viņas ceļgals iegrima caur kastes vāku.

"Velns!" viņa nodomāja. Tagad vīrs redzēs, ka viņa te bijusi.

Mazliet palīdusi atpakaļ, viņa pavilka vāka atloku augšup un secināja, ka nekāds ļaunums nav nodarīts.

Šajā mirklī viņa kastē pamanīja avīžu izgriezumus. Tie nebija tik veci, ka tos būtu varējuši krāt vīra vecāki. Diezgan savādi, ka viņas vīrs savācis šos izgriezumus, bet varbūt tie bija saistīti ar darbu vai kādām interesēm, kas tagad jau aizmirstas.

Paldies Dievam, viņa nomurmināja. Kāpēc gan lai vīru interesētu raksti par Jehovas lieciniekiem?

Viņa mazliet pašķirstīja izgriezumus. Materiāli nebija tik viendabīgi, kā varētu gaidīt. Starp rakstiem par dažādām sektām bija ari izgriezumi par akciju kursu, biržu un DNS analīzi un pat piecpadsmit gadus veci raksti par Hornsherredā pārdodamām vasarnīcām. Diezin vai vīram tie vairs būtu vajadzīgi. Varbūt kādu dienu apjautāties, vai šo istabu nevajadzētu iztukšot. Tad viņi tur varētu ierīkot garderobes istabu. Kurš gan tādu negribētu?

Nošļūcot no kastēm, viņu pārņēma atvieglojums. Galvā rosījās jauna ideja.

Drošības dēļ viņa pēdējo reizi pārlaida skatienu pār kastēm. Vidējās kastes iespiedums nešķita īpaši uzkrītošs. Nē, to viņš nepamanīs.

Pēc tam viņa aizvēra durvis.

VIŅAI BIJA IEŠĀVUSIES prātā doma nopirkt jaunu lādētāju. Tūlīt pat. Viņa par to samaksās no savas iekrātās mājsaimniecības naudas, par kuru vīrs neko nezināja. Ar velosipēdu aizbrauks uz Sonofon veikalu Algādē un nopirks lādētāju. Atgriezusies viņa to norīvēs ar smiltīm no Benjamina smilšu kastes, lai tas izskatītos vecs un nobružāts, un gaitenī ieliks to grozā, kur glabājās Benjamina cepures un cimdi. Varēs parādīt, kad vīrs atkal jautās.

Protams, viņš brīnīsies, kur lādētājs uzradies, un viņa, protams, brīnīsies par to, ka viņš brīnās. Tad viņa ieteiksies, ka lādētāju acīmredzot kāds te aizmirsis, ja jau tas nepieder viņiem.

Viņa centās atcerēties, kad pie viņiem bijuši viesi. Pāris reižu, lai gan tas bija jau sen. Zemes ipašnieku apvienības sapulce. Medicīnas māsa. Jā, hipotētiski kāds to varēja būt aizmirsis. Lai gan kurš ņemtu līdzi lādētāju, ejot ciemos?

Kamēr Benjamins gulēs pusdienlaiku, viņa paspēs aizbraukt un nopirkt lādētāju. Viņa klusi pasmaidīja, iztēlojusies vīra pārsteigto seju, kad viņš prasīs parādīt lādētāju, bet viņa to tūlīt izvilks no cimdu groza. Viņa vairākas reizes atkārtoja teikumu pie sevis, lai atrastu īsto toni un uzsvaru.

Vai tad tas nav mūsu? Savādi. Tad jau kāds to būs aizmirsis. Varbūt kāds no kristību viesiem?

Jā, izskaidrojums bija acu priekšā. Tik vienkāršs un savāds, ka šķita pilnīgi drošs.

8. NODAĻA

JA KARLS JEBKAD bija apšaubījis Rozes spēju turēt vārdu, tad tagad vairs to nedarīja. Tik tikko viņš bija atļāvies pacelt savu nogurušo balsi pret Rozes bezcerīgo vēstules atšifrēšanas projektu, kad viņa jau iepleta acis un nodeklamēja, ka tādā gadījumā viņš, sasper jods, var iet ellē un vispār ņemt tās sasodītās pudeles lauskas un sev kaut kur iebāzt.

Karls pat nepaspēja protestēt, kad viņa jau bija uzmetusi plecā savu maisveida somu un nozudusi. Pat Asads mirkli stāvēja kā sastindzis, iecirtis zobus greipfrūta šķēlē.

Abi kādu laiku stāvēja nekustīgi.

-     Diezin vai tagad viņa atsūtīs māsu? Asads domīgi novilka, kamēr greipfrūta gabals iekrita viņam plaukstā.

-     Kur tavs lūgšanu paklājiņš? Karls norūca. Izlūdzies, lai tā nenotiek, tad tu būsi prīmā džeks.

-     Prīmā…?

-    Jauks puisis, Asad.

Karls ar mājienu norādīja uz milzīgo vēstuli. Noņemsim to vēstuli no durvīm, ja jau viņas te nav.

-     Mēs?

Karls pamāja ar galvu. Tev taisnība, Asad. Tu pats varētu to noņemt un pakārt pie sienas blakus savai smukajai sistēmai ar visām tām auklām. Tikai atstāj pāris metru starpā, labi?

KARLS BRĪDI AR zināmu godbijību aplūkoja oriģinālo vēstuli. Lai gan tā bija gājusi caur daudzām rokām un ne visiem bija tik uzmanīga attieksme pret to kā pierādījumu, viņš ne mirkli negrasījās strādāt bez saviem kokvilnas cimdiem.

Papīrs bija tik trausls. Paliekot ar to vienatnē, varēja sajust kaut ko īpašu. Markuss to sauca par ožu, vecais Baks par Spitzgefuhl, viņa gandrīz jau bijusī sieva par intuīciju, ar pamatīgu uzsvaru uz "tu". Bet vienalga, kā to sauktu, šis mazais rakstu galiņš lika kaut kam iekšā kņudēt. Tā autentiskums bija pamanāms pa gabalu. Rakstīts steigā. Noteikti uz slikta pamata. Rakstīts ar asinīm un nezināmu rakstāmrīku. Vai tā varētu būt spalva, kas iemērkta asinīs? Nē. Svītras bija nekontrolētas. Dažviet šķita, ka uzspiests par stipru, bet dažviet -, ka ne. Karls paņēma lupu un mēģināja izjust padziļinājumus un nelīdzenumus, taču dokuments bija pārāk stipri cietis. Mitrums varēja būt izlīdzinājis sākotnējos iespiedumus vai radījis jaunus.

Iztēlojies Rozes domīgo seju, Karls nolika vēstuli sāņus. Kad Roze rit atgriezīsies, viņš pateiks, ka viņai ir nedēļa laika. Pēc tam viņiem jāturpina citi darbi.

Karls apsvēra, vai nepalūgt Asadu pagatavot to cukura strebekli, taču no rūkšanas gaitenī noprata, ka Asads joprojām īgņojas par to, ka viņam tagad veselu mūžību jāskraida augšā lejā pa kāpnītēm, lai pārvietotu vēstuli. Varbūt vajadzētu viņam pastāstīt, ka skapī pie Apbedīšanas biedrības stāv tieši tādas pašas kāpnītes, bet, taisnību sakot, Karls negribēja pūlēties. Asads tik un tā būs pabeidzis darbu stundas laikā.

Karls palūkojās uz veco mapi ar Redovres ugunsgrēka lietu. Kad viņš būs vēlreiz izlasījis materiālus, vajadzēs mapi aiznest šefam, lai viņš to novieto uz Alpu grēdas, kas jau slējās uz viņa rakstāmgalda.

Tie bija materiāli par kādu ugunsgrēku Redovrē 1995. gadā. Nesen atjaunots dakstiņu jumts uz baltas savrupmājas Damhusdālenā piepeši bija pāršķēlies uz pusēm, un liesmas dažu sekunžu laikā aprija augšējo stāvu. Kad ugunsgrēks bija nodzēsts, mājā atrada līķi. Mājas īpašnieks šo vīrieti nepazina, taču pāris kaimiņu zināja stāstīt, ka visu nakti redzējuši gaismu jumta logos. Tā kā līķi nebija iespējams identificēt, izmeklētāji secināja, ka tas bijis kāds bezpajumtnieks, kas neuzmanīgi rīkojies ar gāzi mazajā virtuvītē.

Tikai tad, kad gāzes piegādātājs HNG informēja, ka mājai bijusi atslēgta gāzes padeve, lietu nosūtīja uz Redovres policijas slepkavību izmeklēšanas nodaļu, un tur tā bija krājusi putekļus līdz dienai, kad nodibināja Q nodaļu. Un ari šeit tā būtu varējusi aizvadīt tikpat neievērojamu mūžu, ja Asads nebūtu piesējies iedobumam uz līķa kreisās rokas mazā pirkstiņa.

Karls paņēma savu telefonu, nospieda nodaļas vadītāja numuru un nelaimīgā kārtā izdzirdēja melanholiju uzdzenošo Sērensena kundzes balsi.

-    Pavisam īss jautājums, Sērensena kundze, viņš sacīja. Cik daudz lietu…?

-    Vai tas ir Merkutēvs? Es tevi savienošu ar kādu, kam no tevis nemetas nelabi.

Kādu dienu viņš šim sievišķim uzdāvinās ļoti indīgu dzīvnieku.

-    Jā, dārgais, atskanēja Līsas balss.

Paldies Dievam! Tātad Sērensena kundzei līdzjūtība nebija gluži sveša.

-    Vai tu vari man pateikt, cik daudzās no pēdējām dedzināšanas lietām mēs zinām upuru identitāti? Jā, cik daudz to lietu vispār ir?

-     Pēdējās lietas, tu domā? Ir trīs, un mēs zinām tikai viena upura vārdu, bet arī tas nav droši.

-     Nav droši?

-    Jā, mums ir viņa vārds no medaljona, kas bija viņam ap kaklu, taču mēs nezinām, kas viņš ir. Tas var nebūt īstais vārds.

-     Hm. Lūdzu, nosauc vēlreiz, kur tie ugunsgrēki bija!

-     Vai tu neesi izlasījis materiālus?

-    Nu tā, pavirši. Karls nopūtās. Mēs esam atraduši vienu Redovrē 1995. gadā. Un jums ir…?

-    Viens pagājušajā sestdienā Stokholmsgādē, viens nākamajā dienā Emdrupā un tas pēdējais Nordvestā.

-     Stokholmsgādē, izklausās grezni. Vai tu zini, kura māja ir vismazāk cietusi?

-     Domāju, ka tā Nordvestā. Dorteavejā.

-     Vai ir atrasta kāda saistība starp ugunsgrēkiem? īpašnieki? Renovācijas? Kaimiņi, kas redzējuši gaismu naktī? Saistība ar terorismu?

-     Neko tādu es nezinu. Bet pie tā strādā vairāki darbinieki, pajautā kādam no viņiem.

-     Paldies, Līsa! Tā jau galu galā nav mana lieta.

Karls pateicās zemā balsī, cerēdams, ka tas atstās zināmu iespaidu, un nolika mapi atpakaļ uz galda. Viņi acīmredzot visu kontrolē, viņš nodomāja, dzirdēdams gaitenī balsis. Noteikti tas riebīgais burta kalps no Darba drošības inspekcijas bija atgriezies vēl mazliet papukstēt par darba drošības apstākļiem.

-    Jā, viņš sēž kabinetā, nokvarkšķēja Asada nodevīgā balss.

Karls ievēroja mušu, kas lidinājās pa telpu. Ja aprēķinātu pareizi,

viņš varētu nosist to tieši vīrelim uz ģīmja.

Viņš nostājās cieši pie durvīm, pacēlis Redovres mapi cirtienam.

Durvīs parādījās seja, kuru viņš nepazina.

-     Labdien! Vīrietis sniedza roku. Mani sauc Idings. Vicekomisārs no Vestegnas. Jūs jau zināt, Albertslunda.

Karls pamāja ar galvu. Idings? Vai tas ir vārds vai uzvārds?

Vīrietis pasmaidīja. Varbūt viņš pats to nezināja.

-     Esmu atnācis saistībā ar pēdējo dienu ugunsgrēkiem. Es palīdzēju Antonsenam izmeklēšanā Redovrē 1995. gadā. Markuss Jakobsens vēlējās mutisku atskaiti un teica, lai parunāju ar jums, un tad jūs varētu iepazīstināt mani ar savu asistentu.

Karls atviegloti uzelpoja. Jūs tikko runājāt ar viņu. Tas uz kāpnītēm bija viņš.

Idings samiedza acis. Tas tur ārā?

-    Jā, vai tad viņam ir kāda vaina? Viņš ir mācījies policijas skolā Ņujorkā un ieguvis īpašu izglītību Skotlendjardā kā DNS un attēlu analītiķis.

Idings uzķērās un cieņpilni pamāja ar galvu.

-     Asad, lūdzu, panāc! Karls uzsauca, sizdams ar mapi mušai.

Viņš iepazīstināja Idingu un Asadu.

-     Vai pabeidzi? Karls jautāja.

Asada plaksti izskatījās bezgala smagi. Tā bija pietiekama atbilde.

-    Markuss Jakobsens man sacīja, ka oriģinālie Redovres lietas materiāli esot šeit lejā, Idings teica, sniegdams roku. Jūs zinot, kur tie ir.

Asads norādīja uz Karla roku brīdī, kad Karls pacēla gaisā mapi. Tie ir te, viņš sacīja. Vai tas ir viss? Viņš šodien tiešām nebija formā. Roze jau ari bija uztaisījusi briesmīgu traci.

-    Slepkavību nodaļas vadītājs tikko vaicāja man par vienu detaļu, ko es vairs nevarēju atcerēties. Vai drīkstu uzmest aci?

-     Bet, lūdzu, Karls atteica. Mēs esam ļoti aizņemti, tā ka varbūt atvainosiet mūs uz brīdi.

Viņš aizvilka Asadu pāri gaitenim un apsēdās pie viņa rakstāmgalda zem glītas smilškrāsas drupu reprodukcijas. Apakšā bija rakstīts "Rasafa", lai kur nu tas būtu.

-    Vai tev tur kaut kas ir, Asad? viņš jautāja, norādīdams uz patvāri.

-    Vari dabūt pēdējo malciņu, Kari. Es sev uztaisīšu svaigu. Asads pasmaidīja. "Paldies," sacīja viņa acis.

-     Kad tas tips būs prom, mēs dosimies vienā izbraukumā, Asad.

-     Uz kurieni?

-     Uz Nordvestu, apskatīsim vienu gandrīz nodegušu māju.

-     Bet tā tak nav mūsu lieta. Kari. Tie citi būs dusmīgi.

-    Jā, nu, varbūt sākumā. Bet tas pāries.

Asads neizskatījās pārliecināts. Tad viņa sejas izteiksme pārvērtās. Es uz sienas atradu vēl vienu burtu, viņš teica. Un man ir radušās pavisam sliktas aizdomas.

-     Ak tā! Un…?

-     Es tagad neko vairāk neteikšu. Tu tikai smiesies.

Tas izklausījās pēc šīsdienas priecīgajiem jaunumiem.

-     Paldies, durvīs sacīja Idings, pievērsis skatienu tasītei ar dejojošajiem ziloņiem, no kuras Karls dzēra tēju. Es paņemšu tos līdzi augšā pie Jakobsena, labi? Viņš parādīja dažus dokumentus.

Tie abi pamāja ar galvu.

-     Un vēl man ir jānodod sveicieni no kāda paziņas. Es tikko satiku viņu ēdnīcā. Laursens no Tehniskās nodaļas.

-     Tomass Laursens? -Jā-

Karls sarauca uzacis. Bet viņš taču laimēja desmit miljonus Loto loterijā un uzrakstīja atlūgumu. Viņš allaž teica, ka viņam esot apnikuši visi tie līķi. Ko viņš te dara? Atkal ir uzvilcis kombinezonu?

-     Diemžēl ne, lai gan Tehniskajai nodaļai tas lieliski noderētu. Viņš ir uzlicis tikai priekšautu. Laursens strādā ēdnīcā.

-     Velns un elle! Karls iztēlojās masīvo regbija spēlētāju. Ja uz tā priekšauta nebija kādas smieklīgas bildes, tad tas noteikti bija pavisam bēdīgs skats. Kas noticis? Viņš taču bija ieguldījis naudu visās iespējamās kompānijās.

Idings pamāja. Tieši tā. Un nu viss ir vējā. Traki gan.

Karls nogrozīja galvu. Kāds atalgojums par mēģinājumu būt saprātīgam! Labi, ka viņam pašam nekas nepiederēja.

-     Cik ilgi viņš tur jau strādā?

-     Viņš teica, ka mēnesi. Vai jūs nekad neejat uz ēdnīcu?

-     Vai jūs traks! Līdz tai lauka virtuvei ir desmit miljoni pakāpienu. Jūs taču ievērojāt, ka lifts ir salūzis.

NEBIJA NEMAZ IESPĒJAMS uzskaitīt, kādi tik uzņēmumi un institūcijas laika gaitā bija mitinājušies Dorteavejas sešsimt kvadrātmetros. Tagad tur bija krīzes centrs, ierakstu studija, autoskola, kultūras centri, etniskās biedrības un visas iespējamās citas iestādes. Vecs fabrikas kvartāls, ko acīmredzot nespēja iznīcināt nekas, ja vien tam nepielaida uguni kā K. Frandsena vairumtirdzniecības noliktavām.

Pagalmā bija novākti lielākie gruveši, taču izmeklētāju darbs ne tuvu nebija galā. Vairāki kolēģi Kārlu nesveicināja. Karls to iztulkoja kā skaudību, droši vien būdams šādās domās viens pats. Viņam patiesībā bija pilnīgi vienalga.

Viņš nostājās pagalma vidū pie K. Frandsena noliktavu ieejas un pārlaida skatienu postījumiem. Ēku nebija vērts saglabāt, taču galvanizēto stiepļu žogs izskatījās jauns. Krass kontrasts.

-    Tādas mājas es esmu redzējis Sīrijā, Kari. Kad pārkarsa petrolejas krāsniņa. Bummm… Asads pavēcināja rokas, lai ilustrētu blīkšķi.

Karls palūkojās augšup uz otro stāvu. Izskatījās, it kā jumts būtu pacēlies un tad atkal nokritis vietā. Plati sodrēju pirksti bija novilkti pār jumta dzegu un augšup pa eternīta plāksnēm. Velux logi izsprāguši.

-    Jā, tas noteikti bija ļoti ātri, viņš sacīja, prātodams, kāpēc gan cilvēki labprātīgi gribētu uzturēties tādā Dieva pamestā un nepievilcīgā vietā. Varbūt tas ari bija atslēgvārds. Varbūt tas nebija brīvprātīgi.

-     Karls Mērks, Q nodaļa, viņš teica, kad garām devās viens no jaunajiem izmeklētājiem. Vai mēs varam uziet augšā paskatīties? Tehniķi ir beiguši?

Puisis paraustīja plecus. Te beigas būs tikai tad, kad šis grausts būs nojaukts, viņš atbildēja. Tikai uzmanieties. Mēs salikām uz grīdas plāksnes, lai neizkristu cauri, bet nekad jau nevar zināt.

-     K. Frandsens, vairumtirgotājs? Ko tad viņi importēja? jautāja Asads.

-    Visu iespējamo tipogrāfijām. Pilnīgi legāls bizness, sacīja kriminālists. Viņi nezināja, ka bēniņos kāds ir, tāpēc visi firmas darbinieki ir šokā. Laime, ka nenodega viss grausts.

Karls pamāja ar galvu. Šādus uzņēmumus vajadzētu novietot, augstākais, sešsimt metru no ugunsdzēsēju depo, gluži kā šajā gadījumā. Cūkas laime, ka vietējais depo bija pārdzīvojis visas smieklīgās ES direktīvas.

Kā jau gaidīts, otrais stāvs bija pilnībā izdedzis. Masonīta plāksnes pie slīpajām sienām karājās strēmelēs, bet atdalošās sienas atgādināja Ground Zero robainās dzelzs konstrukcijas. Sodrējaina iznīcības pasaule.

-     Kur atradās līķis? Karls jautāja vecākam vīram, kurš pastāstīja, ka esot apdrošināšanas sabiedrības ugunsgrēku izmeklēšanas grupas pārstāvis.

Apdrošinātājs norādīja uz plankumu grīdā, kas skaidri liecināja par līķa novietojumu.

-     Sprādziens bija spēcīgs, tas atkārtojās divas reizes ar ļoti īsu starplaiku, viņš stāstīja. No pirmā sākās ugunsgrēks, bet otrais izsūca no telpas skābekli, un uguns atkal nodzisa.

-    Tātad tas nebija gruzdošais ugunsgrēks ierastajā izpratnē, kad upuri nogalina oglekļa dioksīds? Karls jautāja.

-     Nē.

-     Kā jūs domājat varbūt pirmais sprādziens vīrieti nogāza no kājām un tāpēc viņš tā mierīgi sadega?

-     Es nezinu. Ir palicis tik maz pierādījumu, ka to nav iespējams pateikt. Diezin vai mēs tādā līķī atradīsim elpceļu atliekas, lai varētu noskaidrot sodrēju koncentrāciju plaušās un trahejā. Vīrietis papurināja galvu. Ir grūti noticēt, ka līķis tik īsā laikā varētu tik smagi ciest šādā ugunsgrēkā. Es nesen to teicu arī jūsu kolēģiem Emdrupā.

-     Ak tā?

-    Jā. Es domāju, ka ugunsgrēks ir sarīkots tā, lai noslēptu, ka upuris patiesībā ir gājis bojā pavisam citā ugunsgrēkā.

-    Jūs domājat, ka līķi pārvietoja? Un ko viņi teica?

-     Nu, šķiet, viņi bija ar mani vienisprātis.

-     Tātad tā ir slepkavība? Vīrieti noslepkavo un sadedzina, un tad pārvieto uz citu ugunsgrēku?

-    Jā, bet mēs jau nezinām, vai upuri tiešām nogalināja. Tomēr, pēc manām domām, ir ļoti iespējams, ka tas ir pārvietots. Es neuzskatu, ka tik īsā, lai gan ārkārtīgi spēcīgā ugunsgrēkā līķis varētu sadegt līdz pat skeletam.

-     Vai esat bijis visās trīs degšanas vietās? jautāja Asads.

-     Es būtu varējis, jo strādāju vairākām apdrošināšanas sabiedrībām, taču Stokholmsgādē bija mans kolēģis.

-     Vai pārējie ugunsgrēki arī bija līdzīgās vietās kā šī? vaicāja Karls.

-    Nē, taču visas ēkas bija tukšas. Tāpēc jau teorija, ka upuri ir bezpajumtnieki, likās gluži dabiska.

-    Jūs domājat, ka visi ugunsgrēki ir vienādi? Visi mirušie ir ielikti tukšā telpā un tad aizdedzināti vēlreiz? Asads jautāja.

Apdrošinātājs ar rāmu skatienu palūkojās uz neparasto izmeklētāju. Es domāju, ka vairāku iemeslu dēļ tā varētu spriest.

Karls pacēla galvu un paskatījās uz melnajām sijām. Man ir vēl divi jautājumi, un tad mēs liksim jūs mierā.

-    Jautājiet.

-    Kāpēc divi sprādzieni? Kāpēc neļaut tam visam vienkārši ātri sadegt? Vai jums ir kāds minējums?

-     Es varu iedomāties tikai to, ka dedzinātājs vēlējās kontrolēt postījumu apmēru.

-     Paldies! Otrais jautājums: vai mēs drīkstam jums piezvanīt, ja radīsies citi jautājumi?

Vīrietis pasmaidīja un izvilka savu vizītkarti. Protams. Mani sauc Torbens Kristensens.

Karls taustījās kabatā pēc savas vizītkartes, labi zinādams, ka tādas tur nav. Vēl viens uzdevums Rozei, kad viņa atgriezīsies.

-     Es nesaprotu. Asads stāvēja viņiem blakus un vilka svītras sodrējos uz slīpās sienas. Viņš acīmredzot bija tas tips, kas spēja niecīgu krāsas plankumiņu no pirksta izsmērēt pa visām drēbēm un tuvāko apkārtni. Katrā ziņā šobrīd viņam uz apģērba un galvas bija pietiekami daudz sodrēju, lai ar tiem noklātu vidēja izmēra ēdamgaldu. Es nesaprotu, ko nozīmē tas, par ko jūs runājat. Visam taču vajadzētu kaut kā sakrist kopā. Gredzenam pirkstā vai pirkstam, kura vairs nav, un mirušajiem, un ugunsgrēkiem, un visam. Tad viņš strauji pagriezās pret apdrošināšanas kompānijas izmeklētāju. Cik daudz naudas firma no jums dabūs? Tā taču ir veca, nekam nederīga māja.

Apdrošinātājs sarauca uzacis. Viņš bija uztvēris domu par apdrošināšanas summas izkrāpšanu, tomēr nebija gluži vienisprātis. -Jā, ēka nav labā stāvoklī, tomēr firmai ir tiesības uz atlīdzību.

Mēs šeit runājam par ugunsgrēka apdrošināšanu. Nevis sēnīšu vai trupēs apdrošināšanu.

-     Nu tad cik daudz?

-     Mjā, es teiktu: septiņsimt astoņsimt tūkstošus.

Asads iesvilpās. Vai viņi būvēs kaut ko jaunu virs sliktā pirmā stāva?

-     Tas ir apdrošinātās firmas ziņā.

-     Tātad, ja viņi gribētu, tad varētu visu nojaukt.

-    Jā, protams.

Karls paskatījās uz Asadu. Nudien, viņa palīgs bija kaut ko uzodis.

Ceļā uz mašīnu Karlam radās sajūta, ka viņi nākamajā pagriezienā apdzīs savu pretinieku un šajā gadījumā pretinieks ir nevis bandīti, bet slepkavību izmeklēšanas nodaļa.

Kāds triumfs, ja varētu viņus apsteigt.

Karls atturīgi pamāja ar galvu kolēģiem, kas joprojām stāvēja pagalmā. Viņam negribējās runāt.

Lai viņi paši noskaidro visu, ko grib zināt.

Asads uz mirkli apstājās pie dienesta mašīnas un izburtoja grafiti, kas zaļiem, baltiem, melniem un sarkaniem burtiem bija uzpūsts uz glīti notīrītā mūra.

Tur bija rakstīts: "Izraēlu laukā no Gazas sektura. Palestīnu palestīniešiem."

-     Viņi nezina pareizrakstību, Asads sacīja un iesēdās mašīnā.

"Vai tad tu zini?" Karls nodomāja, tomēr jutās pārsteigts.

Karls iedarbināja mašīnu un paskatījās uz savu palīgu, kas

sēdēja, stingi pievērsis skatienu panelim. Viņš bija dziļi iegrimis domās.

-     Ei, kur tu šobrīd atrodies, Asad?

Palīgs neatrāva skatienu no paneļa. Es taču esmu šeit, Kari, viņš atteica.

Pēc tam ceļā atpakaļ uz Policijas pārvaldi neatskanēja vairs ne vārda.

9. NODAĻA

i

LOGI MAZAJĀ DRAUDZES namā spīdēja kā kvēlošas metāla plāksnes. Tātad tie stulbeņi jau bija sākuši.

Viņš priekštelpā novilka mēteli, pasveicināja tā sauktās netīrās sievietes, kurām bija menstruācijas un kuras stāvēja ārpusē un klausījās slavināšanā, un tad ielavījās pa divviru durvīm.

Dievkalpojums jau bija tajā vietā, kad gaisotne kļuva patiesi pacilāta. Viņš tur bija viesojies vairākas reizes, un rituāls allaž bija tas pats. Šobrīd garīdznieks, tērpies ornātā, stāvēja pie altāra un gatavoja "dzīvības mierinājumu", kā viņi dēvēja Vakarēdienu. Pēc maza brīža visi gan bērni, gan pieaugušie savos nevainīgi tīrajos, baltajos kreklos pēc viņa aicinājuma piecelsies un, noliekuši galvas, tuvosies cits citam maziem solīšiem.

Gājiens pie altāra ceturtdienas vakarā bija nedēļas kulminācijas brīdis. Te pati Dievmāte garīdznieka veidolā sniedza draudzei kausu un piedāvāja maizi. Pēc brīža visi Mātes zālē laidīsies prieka dejā un plūdīs nebeidzamas slavēšanas vārdu kaskādes, cildinot Dievmāti, kas ar Svētā Gara palīdzību bija devusi dzīvību Jēzum Kristum. Viņi sāks runāt mēlēs, lūgsies par visiem nedzimušajiem bērniem, apskausies, atsauks atmiņā jutekliskumu, ar kādu Dievmāte atdevās savam Kungam, un darīs daudz ko citu tādā garā.

Tīrās blēņas, tāpat kā viss pārējais, kas te notika.

Viņš klusi aizlavījās līdz telpas galam un nostājās pie sienas. Viņam svinīgi uzsmaidīja. Visi ir laipni gaidīti, sacīja smaidi. Un, kad pēc brīža bars būs padevies ekstāzei, draudzes locekļi pateiksies par to, ka viņš iegriezies pie tiem savā tieksmē pēc Dievmātes.

Pa to laiku viņš vēroja savu izraudzīto ģimeni. Tēvs, māte un pieci bērni. Šajās aprindās reti kam bija mazāks bērnu pulciņš.

Daļēji paslēpies aiz abiem lielākajiem zēniem, stāvēja iesirmais tēvs, un viņiem priekšā trīs meitenes gariem, izlaistiem matiem, kuras ritmiski šūpojās šurpu turpu. Pašā priekšā, pulciņā starp citām pieaugušajām sievietēm, stāvēja viņu māte pavērtām lūpām, aizvērusi acis, viegli sakļāvusi rokas uz krūtim. Visas sievietes tā stāvēja. Attālinājušās no pasaules, šūpodamās kolektīvajā apziņā, trīsēdamas Dievmātes klātbūtnes izjūtā.

Lielākā daļa jauno sieviešu bija stāvoklī. Vienai no viņām, kurai teju teju bija jādzemdē, piens bija iezīmējis izplūdušus plankumus uz tunikas.

Vīri vēroja šīs auglīgās sievietes ar sajūsminātu padevību. Ja neņem vērā menstruācijas, sievietes ķermenis Mātes baznīcas mācekļiem bija vislielākais svētums.

Šajā auglību pielūdzošajā draudzē visi pieaugušie vīrieši stāvēja, salikuši plaukstas kopā virs cirkšņiem, bet mazākie zēni smējās un centās viņus atdarināt bez mazākās izpratnes par šī žesta dziļāko jēgu. Viņi vienkārši dziedāja un darīja tāpat kā vecāki. Visi trīsdesmit pieci cilvēki bija kā viens. Šī kopība bija izvērsti aprakstīta Mātes dekrētā.

Kopība ticībā Dievmātei, uz kuru balstījās visa dzīve. Viņš par to bija klausījies līdz nelabumam.

Katrai sektai ir sava neapstrīdamā, neizprotamā patiesība.

Kamēr garīdznieks meta maizi tuvākajiem un runāja mēlēs, viņš vēroja vidējo no ģimenes meitenēm Magdalēnu.

Meitene bija dziļi iegrimusi domās. Vai viņa domāja par Vakarēdiena vēsti? Par to, kas bija paslēpts bedrītē dārza zālienā? Par dienu, kad viņu iesvētīs par Dievmātes kalponi, izģērbs un ieziedīs ar svaigām aitas asinīm? Par dienu, kad tie viņai izvēlēsies vīru un slavēs viņas klēpi, kam jānes augļi? To nevarēja zināt. Kas vispār notika tādas divpadsmitgadīgas meitenes galvā? Tikai viņa pati to zināja. Varbūt viņa jutās nobijusies, bet tas jau arī bija biedējoši.

Tur, no kurienes nāca viņš, rituālus pārcieta zēni. Tieši viņiem bija jāatdod sava griba un sapņi draudzei. Jāziedo sava miesa. To viņš atcerējās pārāk labi. Pārāk labi.

Bet šeit tātad runa bija par meitenēm.

Viņš mēģināja notvert Magdalēnas skatienu. Vai tik viņa tomēr nedomāja par bedrīti dārzā? Vai šis nepieminamais priekšmets uzjundīja viņā stiprākus spēkus nekā ticība?

Acimredzot Magdalēnu bija grūtāk salauzt nekā brāli, kas stāvēja viņai blakus. Tāpēc nepavisam nebija skaidrs, kuru no abiem viņš izvēlēsies.

Kuru no abiem viņš nogalinās.

LAI IELAUZTOS MĀJĀ, viņš bija nogaidījis veselu stundu, līdz ģimene aizbrauca uz svētbrīdi un marta saule bija zemu noslīgusi pie apvāršņa. Vajadzēja tikai divas minūtes, lai atāķētu logu un ielīstu vienā no bērnu istabām.

Viņš bija iekļuvis jaunākās meitenes istabā, to varēja redzēt uzreiz. Ne tāpēc, ka tur valdītu rožaina krāsa vai uz dīvāna būtu spilveni ar sirsniņām. Nē, tur nebija ne Bārbiju vai zīmuļu ar lācīti galā, ne ari kurpīšu ar šaurām siksniņām zem gultas. Šajā istabā nebija pilnīgi nekā, kas varētu atspoguļot normālas desmitgadīgas dāņu meitenes skatu uz pasauli un pašai uz sevi. Nē, to, ka tā ir jaunākās meitas istaba, varēja saprast tikai tāpēc, ka pie sienas joprojām karājās kristību kleitiņa, jo Mātes baznīcā bija šāda paraža. Kristību kleitiņa bija Dievmātes plīvurs, un šo plīvuru sargāja un nodeva nākamajam bērnam ģimenē. Jaunākajam bija par katru cenu jāsargā kristību kleitiņa. Katru sestdienu pirms diendusas uzmanīgi jānosukā no tās putekļi. Jāgludina apkaklite un mežģīnes, kad pienāca Lieldienas.

Laimigs bija pastarītis, kurš dabūja rūpēties par šo svētumu visilgāk. Laimīgs un tāpēc īpaši veiksmīgs, tā viņi teica.

Viņš iegāja tēva darbistabā un ātri atrada meklēto. Dokumentus, kas apstiprināja ģimenes turību, ikgadējās liecības, kurās izklāstīts Mātes baznīcas vērtējums par katra locekļa vietu baznīcā. Un, visbeidzot, tālruņu sarakstus, kas sniedza viņam jaunu ieskatu sektas ģeogrāfiskajā izplatībā gan valstī, gan citās vietās pasaulē.

Kopš pēdējās reizes, kad viņš bija izvēlējies upuri no šīs sektas, tikai Vidusjitlandē vien bija nākuši klāt aptuveni simt jaunu locekļu.

Tā nebija patīkama doma.

IZPĒTĪJIS VISAS ISTABAS, viņš izlīda ārā pa logu un aizstūma to ciet. Viņš lūkojās uz dārza stūri. Magdalēna bija izraudzījusies labu rotaļu vietu. Gandrīz neiespējami to saskatīt no mājas un pārējā dārza.

Viņš atgāza galvu un redzēja, ka mākoņu sega satumst. Drīz iestāsies tumsa, tāpēc jāpasteidzas.

Ja nezinātu, kur meklēt, viņš to neatrastu, jo Magdalēnas paslēptuvi nodeva tikai zariņš, kas slējās augšup no velēnas malas. To ieraudzījis, viņš pasmaidīja, piesardzīgi izvilka zariņu un pacēla plaukstas lieluma velēnas gabalu.

Apakšā bija ar dzeltenu plastmasas maisiņu izoderēta bedrīte, un tajā gulēja salocīts krāsaina papīra gabaliņš.

To atlocījis, viņš pasmaidīja.

Tad viņš iebāza to kabatā.

DRAUDZES NAMĀ VIŅŠ ilgi vēroja meiteni ar garajiem matiem un viņas brāli Samuelu ar spītīgo smaidu. Viņi stāvēja drošībā kopā ar visiem citiem draudzes locekļiem. Tiem, kuri varēs dzīvot tālāk neziņā, un tiem, kuri ļoti drīz dzīvos ar zināšanām, kas šķitīs neizturamas.

Briesmīgām zināšanām par to, ko viņš tiem nodarīs.

Pēc dziesmas bars sastājās viņam apkārt un glāstoši pieskārās viņa galvai un rumpim. Tā viņi pauda savu sajūsmu par to, ka viņš meklē Dievmāti, un pateicās par uzticēšanos. Visi jutās aizgrābti un sajūsmināti, ka drīkst parādīt viņam ceļu uz mūžīgo patiesību. Pēc tam bariņš pakāpās soli atpakaļ un pastiepa rokas pret debesīm. Pēc brīža viņi sāks glāstīt cits citu. Glāsti turpināsies, līdz viens no viņiem nokritīs uz grīdas un ļaus Mātei ienākt viņa trīcošajā ķermenī. Viņš zināja, kurš tas būs. Ekstāze jau staroja no sievietes acu zīlītēm. Jauna, sīka sieviņa, kuras lielākais sasniegums bija trīs resni bērni, kas lēkāja viņai blakus.

Tāpat kā visi citi, viņš kliedza pret griestiem, kad tas notika. Atšķirība vien tā, ka viņš paturēja sevī to, ko pārējie no visa spēka centās izdzīt ārā. Velnu dvēselē.

KAD DRAUDZES LOCEKĻI uz kāpnītēm atvadījās cits no cita, viņš nemanīti paspēra soli uz priekšu un pašāva kāju priekšā Samuelam. Zēns sagrīļojās un no augšējā pakāpiena iegāzās tukšumā.

Skaņa, ar kādu Samuela ceļgals atsitās pret zemi, bija atbrīvojoša. Gluži kā spranda krakšķis pēc pakāršanas.

Viss bija tā, kā tam jābūt.

No šī brīža visu kontrolēja viņš. No šī brīža viss bija izlemts.

10. NODAĻA

9

ATGRIEŽOTIES RENNEHOLTAS PARKĀ šādā vakarā, kad no betona klučiem līdzīgajām mājām plūda televizoru ekrānu ņirboņa un visās virtuvēs vidēja mājsaimnieču silueti, sajūta bija gluži kā mūziķim bez muzikālās dzirdes simfoniskajā orķestri bez notīm.

Karls joprojām nesaprata, kāpēc tā ir sanācis. Kāpēc viņš jūtas tik ļoti ārpusē.

Ja ģimeni spēja nodibināt grāmatvedis ar vidukļa apkārtmēru metrs un piecdesmit četri centimetri vai datortārps ar augšdelmiem sērkociņa tievumā, tad kāpēc, velns parāvis, to nespēja viņš?

Karls piesardzīgi pamāja ar roku kaimiņienei Siserai, kas ledainā gaismā stāvēja savā virtuvē un kaut ko cepa uz pannas. Paldies Dievam, pēc neveiklā pirmdienas rīta viņa bija atradusi ceļu atpakaļ uz savām mājām. Citādi viņš arī nezinātu, ko iesākt.

Viņš gurdi palūkojās uz durvju plāksnīti, kur viņa un Vigas vārdu pamazām bija pārklājuši labojumi. Nebija jau gluži tā, ka viņš kopā ar Mortenu Hollandu, Jesperu un Hārdiju šajās sienās justos vientuļš, vismaz šobrīd aiz dzīvžoga skanēja paskaļš troksnis. Varētu teikt, ka arī tā bija sava veida ģimenes dzīve.

Tikai ne tāda, par kādu viņš bija sapņojis.

PARASTI KARLS JAU priekšnamā varēja saost, kas šodien ēdienkartē, taču šoreiz viņam nāsīs neiecirtās Mortena kulināro izpausmju smarža. Vismaz tā viņš cerēja.

Hallo! viņš uzsauca istabā, kur parasti atradās Mortens un Hārdijs. Nevienas dzīvas dvēseles. Toties uz terases ārpusē bija manāma traka aktivitāte. Pa vidu zem terases sildītāja viņš pamanīja Hārdija gultu ar infūzijas sistēmu un visu pārējo, bet tai apkārt stāvēja kaimiņu bariņš dūnu jakās un baudīja grilētas desiņas un alu. Spriežot pēc viņu muļķīgās sejas izteiksmes, viņi tam nodevās jau pāris stundu.

Karls centās lokalizēt sīvo smaku iekštelpās un nokļuva līdz katliņam uz virtuves galda, kura saturs atgādināja vecus, pārogļojušos konservus. Ārkārtīgi nepatīkami. Arī katliņa turpmākajai eksistencei.

-    Kas te notiek? Karls jautāja, izgājis uz terases un pievērsis skatienu Hārdijam, kas gulēja un klusi smaidīja zem četrām segām.

-    Vai tu zini, ka Hārdijam uz augšdelma ir mazs plankumiņš, kur viņš kaut ko sajūt? Mortens jautāja.

-    Jā, tā viņš stāsta.

Mortens līdzinājās zēnam, kurš pirmo reizi grasās atvērt žurnālu ar kailām sievietēm. Un vai tu zini, ka viņam ir mazliet refleksu vienas rokas vidējā pirkstā un rādītājpirkstā?

Karls papurināja galvu un paskatījās uz Hārdiju. Kas tas ir? Neiroloģiska viktorīna? Tādā gadījumā apstāsimies pirms zemākajām ķermeņa daļām, labi?

Mortens smaidā atklāja sarkanvīna iekrāsotos zobus. Un pirms divām stundām Hārdijs mazliet pakustināja delmu, Kari. Patiešām. Tajā brīdī es aizmirsu par pusdienām. Viņš sajūsmā iepleta rokas, pavērdams skatam savu korpulento figūru. Izskatījās, ka Mortens grasās mesties Karla skavās. Lai tik pamēģina.

-     Vai drīkstu paskatīties, Hārdij? Karls sausi vaicāja.

Mortens atvilka segu un atklāja Hārdija krita bālo ādu.

-     Nu, veco zēn, parādi, Karls sacīja, kamēr Hārdijs aizvēra acis un sakoda zobus tā, ka izspīlējās žokļu muskuļi. Šķita, ka visiem ķermeņa impulsiem ir pavēlēts pa nervu ceļiem doties uz cieši novēroto locītavu. Hārdija sejas muskuļi sāka trīsēt un trīsēja ilgi, iekams viņš beidzot bija spiests izpūst elpu un padoties.

-    Ooo! izdvesa apkārt sastājušies kaimiņi, pavadot Hārdija pūles ar visiem iespējamiem uzmundrinājumiem. Tomēr locītava nekustējās.

Karls mierinoši pamirkšķināja Hārdijam un aizvilka Mortenu pie dzīvžoga.

-     Tev tas būs jāpaskaidro, Morten. Kāpēc šis tracis? Sasodīts, tu esi atbildīgs par viņu, tas ir tavs darbs. Izbeidz iebarot nabaga cilvēkam tādas cerības un nepataisi viņu par cirka numuru. Tagad es iešu augšā uzvilkt sporta tērpu, bet tu aizsūtīsi visus mājās un nogādāsi Hārdiju atpakaļ vietā, skaidrs? Vēlāk parunāsim.

Viņš pat negrasījās klausīties aizbildinājumos. Tos Mortens lai klāsta pārējai publikai.

-     PASAKI TO VĒLREIZ, Karls teica pēc pusstundas.

Hārdijs mierīgi lūkojās uz savu veco partneri. Viņš izskatījās gluži cienīgs, gulēdams tur garš kā mūžība.

-     Tā ir taisnība, Kari. Mortens to neredzēja, bet viņš stāvēja blakus. Mana locītava sarāvās. Un pie pleca arī mazliet sāp.

-     Tad kāpēc tu to nevari atkārtot?

-     Es īsti nezinu, ko izdarīju, bet tā bija kontrolēta kustība. Tā nebija tikai saraušanās.

Karls uzlika plaukstu paralizētajam draugam uz pieres. Cik saprotu, tas ir tikpat kā neiespējami, tomēr es tev ticu. Vienkārši nezinu, ko mums ar to iesākt.

-     Es zinu, ierunājās Mortens. Hārdijam pie pleca joprojām ir jutīgs laukumiņš. Tieši tur viņam sāp. Es domāju, ka mums vajadzētu stimulēt šo punktu.

Karls papurināja galvu. Hārdij, tu domā, ka tā ir laba ideja? Izklausās pēc šarlatānisma.

-     Nu un tad? iebilda Mortens. Es taču tik un tā te esmu, ko tad tas var kaitēt?

-     Tu iznīcināsi visus mūsu katliņus.

Karls palūkojās uz gaiteni. Uz pakaramā atkal trūka vienas jakas. Vai tad Jespers neēdīs?

-     Viņš ir Brenshojā pie Vigas.

Tas izklausījās savādi. Ko Jespers gribēja tajā sasodīti aukstajā dārza mājiņā? Viņš taču ienīda Vigas jauno mīļāko. Ne tāpēc, ka tas puisis rakstīja dzeju un valkāja lielas brilles, bet drīzāk tāpēc, ka viņš to dzeju lasīja skaļi un pieprasīja uzmanību.

-    Kāpēc Jespers ir tur? Viņš taču, velns parāvis, nebasto skolu, ko? Karls pašūpoja galvu. Tikai pāris mēnešu līdz gala eksāmeniem. Ar šo vājprātīgo atzīmju sistēmu un nožēlojamo ģimnāziju reformu puisim vienkārši vajadzēs mazliet piepūlēties un izlikties, ka viņš kaut ko iemācās. Citādi…

Te Hārdijs pārtrauca viņa domu plūsmu. Nomierinies, Kari. Mēs ar Jesperu katru dienu pēc skolas kopā mācāmies. Es viņam atprasu vielu, pirms viņš dodas pie Vigas. Viņš tiek visam līdzi.

Tiek līdzi? Tas patiešām izklausījās sirreāli. Tad kāpēc viņš ir pie mātes?

-    Viga piezvanīja, Hārdijs atbildēja. Viņa nožēlo, Kari. Viņai ir apnikusi tāda dzīve, un viņa grib atpakaļ mājās.

-     Mājās? Uz šejieni?

Hārdijs pamāja ar galvu. Tuvāk šoka izraisītam kolapsam Karls vairs nevarēja nonākt.

Mortenam vajadzēja atnest viskiju divas reizes.

SEKOJA BEZMIEGA NAKTS un gurdens rīts.

Patiesībā, beidzot apsēdies kabinetā, Karls jutās daudz vairāk noguris nekā iepriekšējā vakarā, kad likās gultā.

-     Vai ir kāda ziņa no Rozes? viņš jautāja, kamēr Asads nolika viņam priekšā šķīvi ar nenosakāma veida kunkuļiem. Acīmredzot viņu vajadzēja uzmundrināt.

-     Es viņai zvanīju vakarvakarā, bet viņas nebija mājās. Viņas māsa tā teica.

-    Jā? Karls aizgaiņāja savu veco labo, aizvien klātesošo mēslu mušu un mēģināja izzvejot no šķīvja vienu no sīrupainajiem kunkuļiem, bet tas bija ārkārtīgi spītīgs. Māsa neteica, vai Roze šodien nāks?

-    Jā, māsa Irsa nāks, Roze ne. Viņa ir aizbraukusi.

-     Ko tu teici?! Kurp Roze ir aizbraukusi? Un māsa nāks šurp?? Tu to gribēji teikt? Karls beidzot atbrīvojās no mušu ķeramā kunkuļa. Tas paņēma līdzi nedaudz ādas no pirkstu galiem.

-     Irsa sacīja, ka Roze reizēm aizbrauc uz pāris dienām, bet tas neko nenozīmē. Roze atgriežas. Viņa vienmēr atgriežas, Irsa sacīja. Pa to laiku Irsa nāks darīt viņas darbu. Viņas nevarot atļauties zaudēt Rozes algu, viņa teica.

Karls atmeta galvu. Ko? Tātad pastāvīga darbiniece aizlaižas no darba, kad vien viņai iepatīkas? Nolādēts! Tā Roze taču ir sajukusi. Viņš noteikti Rozei to pateiks, kad viņa atgriezīsies. Un tā Irsa! Es parūpēšos, lai viņa nemūžam netiek garām Caurlaižu birojam.

-     Ē, hm… Es jau nokārtoju visu ar sargu un Larsu Bjernu, Kari. Viss ir okei, Bjernam ir vienalga, ja tikai algu maksā Rozei. Irsa būs aizstājēja, kamēr Roze ir slima. Bjerns priecājās, ka mēs varējām kādu dabūt.

-     Bjerns piekrīt? Un tu teici slima?

-    Jā, nu tā mēs to sauksim, vai ne?

Tas bija īsts dumpis.

Karls paņēma telefonu un nospieda Larsa Bjerna numuru.

-     Hallo! atskanēja Līsas balss.

Ko nu?

-     Sveika, Līsa. Vai tad es nenospiedu Bjerna numuru?

-    Jā, es atbildu uz viņa zvaniem. Direktorei, Jakobsenam un Bjernam ir sapulce par personāla situāciju.

-     Vai tu vari mani savienot? Man viņu vajag tikai uz piecām sekundēm.

-     Runa ir par Rozes māsu, vai ne?

Muskuļi Karla sejā savilkās. Tev taču ar to nav nekāda sakara?

-     Kari, vai tad manā pārziņā nav aizstājēju saraksti?

Kā lai viņš to zinātu.

-     Tu apgalvo, ka Bjerns ir apstiprinājis Rozes aizstājēju, nepavaicādams man?

-     Klau, Kari, nomierinies. LIsa līnijas otrā galā uzsita knipi, it kā gribētu viņu pamodināt. Mums trūkst cilvēku. Šobrīd Bjerns apstiprina visu. Tev vajadzētu redzēt, kas strādā citās nodaļās.

LIsas smiekli nepadarīja situāciju mazāk kaitinošu.

FIRMA K. FRANDSENS, VAIRUMTIRDZNIECĪBA bija akciju sabiedrība ar nožēlojamu divsimt piecdesmit tūkstoš kronu pamatkapitālu, bet sešpadsmit miljonu aptuveno vērtību. Tikai papīra krājumi vien pēdējā finanšu gadā, kas ilga no septembra līdz septembrim, bija novērtēti par astoņiem miljoniem, tāpēc uzņēmumam nevajadzētu būt acīmredzamu finansiālu problēmu. Bet nelaime tā, ka Frandsena klienti bija nedēļas izdevumi un bezmaksas avīzes, kam finanšu krīze nebija nākusi par labu. Pēc Karla aprēķiniem, tas varēja skart Frandsena maciņu īpaši strauji un smagi.

Taču patiesi interesanti viss kļuva tikai bridī, kad līdzīga aina iezīmējās uzņēmumos, kuri nomāja Emdrupā un Stokholmsgādē nodegušās telpas. Emdrupas uzņēmuma JPPBeslagA/S apgrozījums bija divdesmit pieci miljoni gadā, un tas galvenokārt apkalpoja celtniecības firmas un lielas kokmateriālu tirgotavas. Tātad plaukstošs uzņēmums aizvadītajā gadā, bet ne vairs šobrīd. Tāpat kā Esterbro firma Public Consult, kas pārtika no ārpakalpojumu projektiem lielām arhitektūras firmām un noteikti arī bija sajutusi neglīto betona mūri, ko sauc par zemu konjunktūru.

Ja neņēma vērā šībrīža nopietno finansiālo situāciju, starp trim nelaimīgajām firmām nebija nekādas saistības. Nekādu kopīgu īpašnieku, nekādu kopīgu klientu.

Karls pabungoja ar pirkstiem pa galdu. Un kā ar ugunsgrēku Redovrē 1995. gadā? Vai ari tur bija firma, kas piepeši nonākusi grūtībās? Tagad viņam noderētu Roze, lai velns par stenderi.

-     Tuk, tuk, pie durvīm atskanēja čukstoša balss.

"Irsa ir klāt," Karls nodomāja un ieskatījās pulkstenī. Bija piecpadsmit pāri deviņiem. Nu, pēdējais laiks.

-     Kas tad tas par ierašanās laiku? viņš sacīja, sēdēdams ar muguru pret durvīm. Tik daudz viņš bija iemācījies. Šefi, kas pavērsuši muguru pret durvīm, valda stingri. Viņus nevar tik viegli apvest ap stūri.

-    Vai tad mums bija norunāts? atskanēja nazāla vīrieša balss.

Karls pagrieza biroja krēslu ceturtdaļpagriezienu par daudz.

Tas bija Laursens. Vecais labais Tomass Laursens, policijas tehniķis un regbija spēlētājs, kas laimēja veselu bagātibu un atkal to zaudēja, un tagad strādāja ēdnīcā pašā augšējā stāvā.

-     Ko tu te dari, Tomas?

-     Nu, tavs laipnais palīgs apjautājās, vai es negribētu iegriezties ciemos.

Šajā mirkli savu šķelmīgo seju pa durvīm pabāza Asads. Ko viņš atkal bija sagudrojis? Vai viņš patiešām bija gājis uz ēdnīcu? Vai viņam vairs nepietika ar piparotajām delikatesēm un mājās gatavotajām kuņģa šausmām?

-     Es tikai gribēju vienu banānu, Kari, Asads sacīja, pamādams ar dzelteno augli. Uz augšējo stāvu pēc viena banāna?

Karls pamāja ar galvu. Asads patiesībā bija no pērtiķu sugas. To viņš zināja.

Viņš sarokojās ar Laursenu abi kārtīgi paspieda viens otram roku. Tas pats sāpīgais joks, kas agrāk.

-    Jocīgi, Laursen. Man par tevi tikko stāstīja Idings no Albertslundas. Tu neesot labprātīgi atgriezies pārvaldē, cik saprotu.

Laursens pašūpoja galvu. Mjā. Droši vien tā ir manis paša vaina. Banka mani iekārdināja paņemt aizdevumu investīcijām; to var izdarīt bez problēmām, ja tev ir kapitāls. Un tagad man nav ne graša.

-     Viņiem pašiem vajadzētu segt šos zaudējumus, Karls teica. Viņš bija dzirdējis, ka citi to sludina ziņās.

Laursens pamāja ar galvu. Nebija nekādu šaubu, ka viņš Karlam piekrita, bet tagad viņš atkal bija šeit. Pēdējais ēdnīcā pieņemtais darbinieks. Sviestmaizes un netīrie trauki. Viens no Dānijas labākajiem krimināltehniķiem. Tāds zaudējums!

-     Bet es nesūdzos, Laursens sacīja. Es satieku daudz veco kolēģu, bet man pašam vairs nav jādodas viņiem līdzi uz noziegumu vietām. Viņš greizi pasmaidīja kā senās dienās. Man tas darbs bija apnicis, Kari. It īpaši rakņāties pa līķu sastāvdaļām līdz vēlai naktij. Piecu gadu laikā nebija ne dienas, kad es neapsvērtu iespēju uzrakstīt atlūgumu. Tā nauda palīdzēja man tikt projām, lai gan es to atkal zaudēju. Ari tā uz to var skatīties. Vienmēr viss notiek uz labu.

Karls pamāja ar galvu. Tu gan nepazīsti Asadu, bet esmu drošs, ka viņš neatvilka tevi lejā, lai parunātu par ēdnīcas ēdienkarti un ielūgtu uz piparmētru tēju pie sena kolēģa.

-     Viņš jau pastāstīja par vēstuli pudelē. Domāju, ka visu aptuveni sapratu. Vai drīkstu vēstuli apskatīt?

Tas nu gan…!

Laursens apsēdās. Tikmēr Karls piesardzīgi izvilka vēstuli no mapes, bet Asads ievalsēja kabinetā ar greznu misiņa paplāti, uz kuras stāvēja trīs sīciņas tasītes.

Klātesošos apņēma piparmētru smarža. Jums noteikti garšos šī tēja, Asads sacīja, liedams tēju tasē. Brīnumlaba visam, arī šim. Viņš ar roku pieskārās pie cirkšņiem, uzmezdams viņiem šķelmīgu skatienu. To nevarēja pārprast.

Laursens ieslēdza vēl vienu galda lampu un pievilka to pavisam tuvu klāt dokumentam.

-     Vai jūs zināt, kas to ir apstrādājis?

-    Jā, kāda laboratorija Edinburgā Skotijā, Asads atbildēja. Viņš izvilka izmeklēšanas protokolu, pirms Karls vēl paspēja atcerēties, kur to ir nolicis.

-     Analīzes ir šeit, Asads sacīja, nolikdams lapu Laursenam priekšā.

-     Skaidrs, Laursens pēc dažām minūtēm noteica. Kā redzu, analīzes ir veicis Džiliams Daglass.

-     Vai tu viņu pazīsti?

Laursens paskatījās uz Kārlu ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš piecgadīgai meitenītei būtu pajautājis, vai viņa zina, kas ir Britnija Spīrsa. Skatiens nebija īpaši cieņpilns, taču raisīja ziņkārību. Diezin kas gan vēl šis Džiliams Daglass bija, ja ne puisis, kas piedzimis Anglijas robežas nepareizajā pusē?

-     Nedomāju, ka te vēl kaut ko var atrast, Laursens sacīja, ar diviem resniem pirkstiem paceldams piparmētru tējas tasīti. Mūsu skotu kolēģi ir izdarījuši visu, kas bija viņu spēkos, lai saglabātu papīru un atjaunotu tekstu ar dažādiem ķīmiskiem līdzekļiem un gaismas apstrādi. Ir atrastas minimālas tipogrāfijas krāsas ēnas, bet acīmredzot nav noteikta paša papīra izcelsme. Patiesībā lielāko daļu tehniskās izpētes viņi ir atstājuši mūsu ziņā. Vai vēstule ir bijusi Krimināltehniskajā laboratorijā Vanlēsē?

-     Nē, bet man jau arī nebija ne jausmas, ka tehniskā izpēte nav pabeigta, Karls negribīgi atteica. Tā bija viņa kļūda.

-     Redz, kur tas rakstīts. Laursens norādīja uz apakšējo rindiņu protokolā.

Kā viņš to nebija pamanījis? Velns!

-     Roze man to pateica, Kari. Bet viņa domāja, ka nav svarīgi zināt, no kurienes papīrs nācis, Asads sacīja.

-     Ak tā? Tur viņa noteikti kļūdījās. Ļaujiet man paskatīties. Laursens piecēlās un iebāza pirkstu galus bikšu kabatā. Tas nebija nekāds vieglais uzdevums ar tik labi trenētām ciskām tik šauros džinsos.

Karls viņa lupu bija redzējis daudz reižu. Mazs četrstūris, kuru atlocīja tā, lai varētu nostādīt uz objekta. Atgādināja maza mikroskopa apakšdaļu. Standarta aprīkojums pastmarku kolekcionāriem un citiem dīvaiņiem, taču profesionālajā izpildījumā ar vissmalkāko Zeiss lēcu ļoti nepieciešams priekšmets tādam tehniķim kā Laursens.

Viņš nolika instrumentu uz dokumenta un kaut ko rūca pie sevis, vilkdams lēcu pa rindiņām. Diezgan sistemātiski no vienas puses uz otru, pa vienai rindiņai pēc kārtas.

-     Vai tajā stikla mantā var saredzēt vairāk burtu? Asads jautāja.

Laursens papurināja galvu, taču neko neteica.

Kad viņš bija ticis pusceļā cauri vēstulei, Kārlu sāka smacēt kāre pēc cigaretes.

-     Es uz mirklīti iziešu, viņš teica.

Pārējie nereaģēja.

Karls apsēdās uz viena no galdiem gaiteni un raudzījās uz visu bezdarbīgo mašinēriju, kas tur stāvēja dīkā. Skeneri, kopētāji un tamlīdzīgi. Tas bija ļoti kaitinoši. Kādu citu reizi jāatceras likt Rozei pabeigt iesākto, lai viņa nedomā tā vienkārši nozust. Slikts vadības stils.

Tieši šajā nelāgajā pašatklāsmes bridi viņš uz kāpnēm izdzirdēja vairākus būkšķus, kas atgādināja basketbola bumbas driblēšanu lejup pa pakāpieniem kontrolētā palēninājumā. To pavadīja skaņa, kas atgādināja ķerru ar pārdurtām riepām. Tuvojās kāda persona, kas izskatījās pēc vecas tantiņas ar iepirkumiem ceļā no Zviedrijas prāmja. Smagās augstpapēžu kurpes, plisētie, rūtotie svārki un gandrīz tikpat krāsainā iepirkumu soma, ko viņa vilka sev līdzi, izstaroja piecdesmitos gadus vairāk, nekā to spētu piecdesmitie gadi paši. Un šīs kaudzes galā atradās Rozes galvas klons ar visglītāko blondi ilgviļņoto frizūru, kādu varētu iedomāties. Tas bija gluži kā nokļūt filmā ar Dorisu Deju un nezināt, kur ir avārijas izeja.

Ja notiek kaut kas tāds un cigaretei nav filtra, cilvēks apdedzinās.

-     Au, velns! Karls iesaucās un nometa cigaretes galu uz grīdas tieši krāšņajai figūrai pie kājām.

-     Irsa Knudsena, viņa īsi sacīja un pastiepa viņam ieplestus pirkstus ar asinssarkanu nagu laku.

Karls nekad nebūtu ticējis, ka dvīnes var būt tik ļoti līdzīgas un tomēr tik atšķirīgas.

Viņš bija grasījies uzņemties vadību no pirmā brīža, taču dzirdēja pats sevi atbildam uz Irsas jautājumu, kur atrodas viņas kabinets otrpus papīriem, kas plivinās pie sienas. Pilnīgi aizmirsa visu, ko būtu vajadzējis Irsai pateikt. Kas viņš ir, kāda ir viņa dienesta pakāpe un vēl brīdinājumu, ka tas, ko abas māsas dara, ir dziļi pretrunā ar reglamentu un izbeidzams pēc iespējas drīzāk.

-     Es ceru, ka tikšu izsaukta uz īsu brīfingu, kad būšu iekārtojusies. Teiksim, pēc stundas? Tā bija Irsas atvadu replika.

-     Kas tur bija? jautāja Asads, kad Karls atgriezās kabinetā.

Karls nikni paskatījās uz viņu. Kas tur bija? Problēma! Tava

problēma! Pēc stundas tu iepazīstināsi Rozes māsu ar mūsu uzdevumiem. Skaidrs?

-     Vai tā bija Irsa, kas te pagāja garām?

Karls apstiprinoši samirkšķināja acis. Skaidrs? Tu viņu informēsi, Asad.

Tad viņš pagriezās pret Laursenu, kas bija gandrīz ticis galā ar dokumentu. Vai tu kaut ko atradi?

Par frī kartupeļu vārītāju kļuvušais tehniķis pamāja ar galvu un norādīja uz kaut ko pavisam neredzamu, ko bija novietojis uz neliela plastmasas gabaliņa.

Karls piebāza galvu tuvāk. Jā, tur patiešām atradās skaidiņa mata resnumā, un tai blakus kaut kas apaļš, mazs, plakans un vispār gandrīz caurspīdīgs.

-    Tā ir koka skaidiņa, Laursens norādīja. Domāju, ka tā nāk no vēstules autora rakstāmrīka gala, jo atradās rakstības virzienā, kārtīgi iespiesta papīrā. Tā otra ir zivs zvīņa.

Viņš izslējās no neērtās pozas un izkustināja plecus. Mēs tiksim uz priekšu, Kari. Bet tas jānosūta uz Vanlēsi, labi? Es būtu pārsteigts, ja viņi diezgan ātri nenoskaidrotu koka sugu, bet, lai pēc zvīņām noteiktu zivs sugu, tev jāsadabū jūras biologi.

-    Tas ir ļoti interesanti, sacīja Asads. Mums te ir varen derīgs kolēģis, Kari.

"Derīgs"? Vai tā viņš teica?

Karls pakasīja vaigu. Ko vēl tu vari par to pateikt, Laursen? Vai ir vēl kas?

-    Jā, es nevaru noteikt, vai autors ir labrocis vai kreilis, kas patiesībā ir neparasti, ja papīrs ir tik porains. Tādā gandrīz vienmēr var saskatīt pacēlumus noteiktā virzienā. Tāpēc jāsecina, ka vēstule varētu būt uzrakstīta sarežģītos apstākļos. Varbūt uz slikta pamata vai varbūt ar sasietām rokām. Varbūt vienkārši tas ir cilvēks, kas nav radis rakstīt. Un vēl man šķiet, ka papīrs ir bijis izmantots zivju ietīšanai. Cik redzu, tur ir palikušas gļotas, visticamāk, zivju gļotas. Mēs taču zinām, ka pudele bija ļoti cieši aiztaisīta un zivju atliekas tur nevarēja nonākt, pudelei atrodoties ūdenī. Par šīm ēnām uz papīra man nav skaidrības. Varbūt tur nekā nav, varbūt papīrs ir bijis mazliet sadzeltējis, bet, visticamāk, tie vienkārši ir netīrumi no pudeles.

-    Interesanti! Un ko tu domā par pašu vēstuli? Vai ir vērts to pētīt, vai ari tie ir puišeļu jociņi?

-     Puišeļu jociņi? Laursens nedaudz atvilka augšlūpu, atklādams divus mazliet greizus priekšzobus. Tas nenozīmēja, ka viņš grasās smieties. Drīzāk to, ka tagad jāieklausās. Es papīrā redzu padziļinājumus, kas norāda uz drebošu roku. Kā redzi, koka galiņš ir ievilcis šauru un dziļu rievu, pirms nolūza. Dažas svītras ir tik asas, it kā būtu ievilktas uz vinila plates. Viņš papurināja galvu. Nē, Kari, nedomāju, ka tie ir puišeļu jociņi. Izskatās, ka vēstuli rakstījis kāds, kam drebēja roka. Atkal varbūt apstākļu dēļ, bet varbūt arī tāpēc, ka šis cilvēks bija pārbijies līdz nāvei. Jā, es teiktu, ka tas ir nopietni. Bet, protams, nekad jau nevar zināt.

Šajā mirklī iejaucās Asads: Vai, tik tuvu skatoties, var saredzēt vairāk burtu?

-    Jā, dažus, bet tikai līdz vietai, kur rakstāmrīkam nolūst galiņš.

Asads pasniedza Laursenam kopiju no lielās vēstules, kas karājās pie sienas.

-     Vai uzrakstīsi tos, kuru, tavuprāt, tur trūkst? viņš vaicāja.

Laursens pamāja ar galvu un atkal uzlika lupu uz oriģinālās vēstules. Pāris minūšu pētījis pirmās rindiņas, viņš sacīja: Es domāju, ka ir tā, taču galvu ķīlā neliktu.

Tad viņš pievienoja ciparus un burtus vēstules pirmajām rindiņām.

Palīgā

1996 g… .6 febrārī mūs nuLpija … paņ.m. .ie au.abusa .iet.ras .aut.opva…

BalL.u.ā Vīriet.. .. 18. g.rš………… g…s.. mati

Viņi brīdi stāvēja un aplūkoja rezultātu, līdz Karls pārtrauca klusumu.

-      1996! Tātad pudele peldēja jūrā sešus gadus, iekams to izzvejoja.

Laursens pamāja ar galvu. Jā. Par gadskaitli es esmu diezgan drošs, lai gan deviņnieki bija spoguļrakstā.

-     Tad tāpēc tavi skotu kolēģi to nespēja salasīt?

Laursens paraustīja plecus. Droši vien tāpēc.

Viņiem blakus sarauktām uzacīm stāvēja Asads.

-     Kas ir, Asad? Karls pajautāja.

-     Taisni tā, kā es domāju. Baigās ziepes, viņš sacīja, norādīdams uz trim vārdiem.

Karls uzmanīgi paskatījās uz vēstuli.

-    Ja nedabūsim vairāk burtu vēstules pēdējā daļā, tad būs ļoti, ļoti grūti, Asads teica.

Tagad Karls aptvēra, ko Asads domājis. No visiem cilvēkiem pasaulē tieši viņš pirmais uztvēra problēmu. Vīrs, kurš bija nodzīvojis valstī tikai dažus gadus. Vienkārši neticami.

Tur bija rakstīts "febrārī, nulaupija, autabusa".

Tātad vēstules autors nezināja pareizrakstību.

11. nodaĻa

VIŅI NEDZIRDĒJA IRSU Rozes kabinetā, un tā bija ļoti, ļoti laba zīme. Ja viņa turpinās tādā garā, tad izlidos trīs dienu laikā un Roze būs spiesta atgriezties.

Irsa taču bija teikusi, ka viņām vajag naudu.

Tā kā arhivos nebija informācijas par nolaupīšanu 1996. gada februāri, Karls paņēma ugunsgrēka mapi un piezvanīja komisāram Antonsenam uz Redovri. Labāk runāt ar rūdītu lauka žurku nekā ar tādu kantora žurku kā Idings. Kāda velna pēc tas muļķis vecajā ziņojumā nebija neko ierakstījis par nodegušā Redovres uzņēmuma finansiālo stāvokli, to Karls nespēja aptvert. Pēc viņa domām, tā bija dienesta pienākumu nepildīšana. Turklāt gāzes kompānija taču bija paziņojusi, ka gāzes piegāde atslēgta. Kas tad lika tam graustam uzsprāgt ar tādu blīkšķi? Kamēr nebija atbilžu uz šādiem jautājumiem, pastāvēja varbūtība, ka viņi izmeklē iespējamo slepkavibu, un tad bija jāņem vērā VISS.

-     Aa, novilka Antonsens, kad Kārlu savienoja ar viņa numuru. Vai mums ir tas gods runāt ar Kārlu Merku, kura specialitāte ir putekļu slaucīšana no senām lietām? Viņš ieķiķinājās. Vai esi atrisinājis Grauballes cilvēka slepkavibu?

-    Jā, un ari Ērika Klipinga slepkavību, Karls atcirta. Un domāju, ka drīz atklāsim ari vienu no jūsu vecajām lietām.

Antonsens iesmējās. Es ļoti labi zinu, uz ko tu mērķē, vakar runāju ar Markusu Jakobsenu. Varu iedomāties, ka tu gribi uzzināt kaut ko par 1995. gada ugunsgrēku. Vai tad neesi izlasījis ziņojumu?

Karls piesargājās izgrūst pāris lamuvārdu, uz kuriem rūdītais Antonsens varētu atbildēt vismaz tikpat sulīgi. Izlasīju. Un tas ziņojums ir kaut kas briesmīgs. Vai to sacerēja kāds no taviem cilvēkiem?

-     Izbeidz, Kari. Idings paveica kārtīgu darbu. Ko tev vēl vajag zināt?

-     Informāciju par ugunsgrēkā cietušo firmu, ko šis tā sauktais kārtīgais darbs ir ignorējis.

-    Jā, jā, es jau domāju, ka runa būs par kaut ko tamlīdzīgu. Bet tas mums kaut kur ir. Pāris gadu pēc ugunsgrēka firmā bija revīzija, un tās rezultātā policija saņēma iesniegumu. Tam gan nebija nekādu seku, tomēr mēs uzzinājām par firmu kaut ko vairāk. Vai man aizsūtīt tev faksu vai aizrāpot pie tevis uz ceļiem un nolikt dokumentus uz troņa?

Karls iesmējās. Ne jau bieži gadījās satikt kādu, kurš spēja tik efektīvi atbruņojoši atbildēt uz viņa apvainojumiem.

-     Nē, es aizbraukšu pie tevis, Anton. Uzliec kafiju.

-     Ak nē, Antonsens novilka. Tam nesekoja vārdi "uz tikšanos".

Karls brīdi sēdēja un raudzījās uz ekrānu ar TV2 ziņu nebeidzamajiem sižetiem par bezjēdzīgo Mustafas Hsovnija nāvi. Vēl viens bandu kara nevainīgais upuris. Tagad policija acīmredzot bija devusi atļauju bēru procesijai pa Kopenhāgenas ielām. Gan jau kādam karoga krāsu biezputra iesprūdis nepareizajā rīklē.

Piepeši durvju ailā kāds nokremšļojās. Nu, vai es beidzot saņemšu kādu uzdevumu?

Karls satrūkās. Te lejā parasti neviens tik klusu nestaigāja. Ja šī garā maikste Irsa vienu mirkli lavīsies apkārt bez skaņas, bet nākamajā mirklī izklausīsies pēc auļojoša antilopju bara, viņam sāks streikot nervi.

Irsa pavicināja gaisā roku. Fui, mēslu muša. Es tās neciešu, tās ir tik riebigas.

Karls ar skatienu sekoja kukainim. Diezin kur tā muša bija nosēdusies pēdējo reizi? Viņš paķēra no galda mapi. Jānosit tā maita.

-     Es esmu iekārtojusies. Vai gribat redzēt? Irsa pajautāja balsi, kas pārsteidzoši līdzinājās Rozes balsij.

Vai viņš grib redzēt, kā viņa iekārtojusies? Diezin vai viņu kaut kas varētu interesēt vēl mazāk.

Karls lika mušu mierā un pagriezās pret Irsu.

-    Tu teici, ka gribi kaut ko darīt. Labi. Tāpēc jau tu ari esi šeit. Vispirms vari piezvanīt uz Uzņēmumu reģistru un pieprasīt pēdējo piecu gadu pārskatus par kompānijām K. Frandsens, Vairumtirdzniecība, Public Consult un JPP Beslag A/S. Apskati viņu kredītus un istermiņa aizņēmumus. Skaidrs? Viņš uzrakstīja visu trīs firmu nosaukumus uz papīra lapiņas.

Irsa paskatījās uz viņu tā, it kā viņš būtu pateicis kaut ko nepiedienīgu. Nē, to gan es negribētu darīt, viņa sacīja.

Tas nevēstīja neko labu.

-     Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka šīs ziņas daudz vieglāk ir iegūt internetā. Un kāpēc ķerties pie klausules divdesmit minūtes pirms darbdienas beigām?

Karls centās izlikties vienaldzīgs, lai gan viņa ego nozuda starp Irsas svārku plisētajām ielocēm. Varbūt vajadzētu dot viņai iespēju?

-    Paskaties, Kari, stāvot pie durvīm, Asads sacīja, parāvies sāņus, lai Irsa varētu paiet garām.

-     Es ilgi sēdēju un skatījos uz šito, viņš turpināja un pasniedza Karlam vēstules kopiju. Ko teiksi? Vispirms es iedomājos, ka trešajā rindiņā rakstīts Ballerupa, tad paskatījos ceļu kartē, izskatīju visas Ballerupas ielas un atklāju, ka vienīgā, kas der vārdam pirms Ballerupas, ir iela, ko sauc par Lautrupvangu. Zēns gan ir uzrakstījis Lautropvangu ar "o", bet viņš jau nemācēja pareizi rakstīt.

Mirkli Asada skatiens pievērsās mušai, kas lidinājās pie griestiem. Tad viņš paskatījās uz Kārlu.

-     Ko tu teiksi, Kari? Vai tā varētu būt? Asads norādīja uz atbilstošo vietu kopijā. Tagad tur bija rakstīts:

Palīgā

1996 gada .6 febrārī mūs nulaupija mūs paņēma pie autabusa pieturas Lautropvangā Ballerupa Vīrietis ir 18. garš…………………………………… g…s.. mati

Karls pamāja ar galvu. Tas pavisam noteikti izskatījās ļoti ticami. Tādā gadījumā vajadzēja tikai steigšus ienirt arhīvos.

-     Tu māj ar galvu. Tu tam tici. Ai, tas ir labi, Kari! Asads izsaucās, noliekdamies pār galdu un nobučodams Kārlu uz pakauša.

Karls asi atrāvās. Ar sīrupa cepumiem un cukura tēju vēl varēja iztikt, taču viņiem nebija vajadzīgi Tuvo Austrumu stila jūtu izvirdumi.

-     Mēs tagad zinām, ka tas bija 1996. gada 16. vai 26. februārī, Asads koncentrējies turpināja. Mēs zinām arī, kur, un vēl mēs zinām, ka nolaupītājs ir vīrietis, vismaz metru astoņdesmit garš. Tagad mums trūkst pēdējo vārdu rindiņā, kaut kā par viņa matiem.

-    Jā, Asad. Un vēl tāds sīkums kā sešdesmit pieci procenti no pārējās vēstules, Karls atteica.

Tomēr būtībā ziņa tagad izskatījās diezgan ticama.

Karls paņēma papīru, piecēlās un izgāja gaitenī, lai paskatītos uz vēstules lielo kopiju. Ja viņš bija iztēlojies, ka Irsa šobrīd jau ir ķērusies pie nodegušo firmu atskaišu pētīšanas, viņš stipri kļūdījās. Viņa stāvēja gaiteņa vidū, pilnībā ignorēdama pasauli visapkārt, un uzsūca sevī vēstules ziņu.

-     Klau, Irsa, mēs tiksim ar to galā, Karls sacīja, taču Irsa nepakustējās.

Labi zinādams, cik ļoti māsas var aizgūt viena otras uzvedību, viņš paraustīja plecus un lika Irsu mierā. Kādā brīdī viņai no šīs pozas sāks sāpēt sprands.

Karls un Asads nostājās viņai blakus. Ja kārtīgi aplūkoja Asada priekšlikumu un salīdzināja to ar tekstu, kas karājās pie sienas bez vairākiem burtiem, radās miglaini un tomēr iespējami burtu varianti, kas iepriekš nebija pamanāmi.

Jā, patiesībā visi Asada ierosinājumi izskatījās ticami.

-     Mjā, tā laikam varētu būt. Nav slikti, Karls noteica un lika Asadam izpētīt, vai tomēr nav saņemts ziņojums par kādu noziegumu, kas kaut kādā veidā varētu būt saistīts ar nolaupīšanu Lautrupvangā Ballerupā 1996. gadā.

To viņš droši vien būs izdarījis, kad Karls atgriezīsies no Redovres.

ANTONSENS SEDEJA SAVA mazajā kabinetā pavisam politnekorektā pīpes un cigarillu dvakā. Neviens nekad viņu neredzēja smēķējam, taču viņš to darīja. Klīda baumas, ka Antonsens paliekot darbā, līdz lietvedības darbinieki ir devušies mājās, lai tad varētu mierīgi ievilkt pāris dūmu. Viņa sieva jau pirms daudziem gadiem bija pasludinājusi, ka viņš vairs nesmēķē. Bet tas bija tikai tik, cik viņai zināms.

-     Te būs pārskats par uzņēmumu Damhusdālenā, Antonsens sacīja, sniegdams Karlam plastikāta mapi. Kā tu redzi no pirmās lapas, runa ir par importa un eksporta firmu, kuras partneri bija no vecās Dienvidslāvijas. Tātad firmai nebija īpaši viegls pārkārtošanās process, kad Balkānos sākās karš un viss sabruka. Šodien Amundsen & Mujagic ir ļoti veiksmīga kompānija, bet, kad tas grausts nodega, viņi finansiālā ziņā bija nullpunktā. Toreiz mums nebija iemesla turēt firmu aizdomās, un mēs joprojām to nedarām. Bet, ja tev šajā lietā ir stāstāms kas cits, lūdzu!

-     Amundsen & Mujagic. Mujagičs ir dienvidslāvu vārds, vai ne? Karls jautāja.

-     Dienvidslāvu, horvātu, serbu, pilnīgi vienalga. Domāju, ka šodien firmā vairs nav ne Amundsena, ne Mujagiča, bet to jau tu pats vari izpētīt, ja gribi.

-     Nu vai zini! Karls mazliet atgāzās krēslā un paskatījās uz savu veco kolēģi.

Antonsens bija labs policists. Viņš bija dažus gadus vecāks par Kārlu un vienmēr atradies pāris pakāpienu augstāk algu sarakstā, tomēr abi bija kopīgi paveikuši lieliskus, profesionālus darbus, kas rādīja, ka viņi ir darināti no viena kaula.

Neviens, pilnīgi neviens nevarēja paķert viņus uz muļķa. Pie viņiem ari nenāca ar visādām muļķībām, uzsišanu uz pleca un klačām. Ja nu kāds te bija nepiemērots diplomātiskai darbībai, politiskai vāvuļošanai vai valsts līdzekļu šaubīgai izmantošanai, tad tie bija viņi abi. Tāpēc Antonsens nebija kļuvis par policijas priekšnieku, bet Karls ne par ko ievērojamu. Un tā tam bija jābūt.

Šobrīd starp viņiem bija tikai viena lieta, kas grauza Kārlu, un tas bija šis sasodītais ugunsgrēks. Jo, tāpat kā toreiz, ari tagad Antonsens bija augstākā rangā.

-     Ir tā, Karls turpināja, es domāju, ka atrisinājums pēdējo dienu ugunsgrēkiem Kopenhāgenā varētu slēpties Redovres ugunsgrēkā. Tur atrada līķi ar skaidrām zīmēm mazā pirkstiņa kauliņā, kas norāda, ka upuris daudzus gadus ir valkājis gredzenu. Tieši tāda pati neparasta iezīme ir līķiem pēdējos ugunsgrēkos. Tāpēc es tev jautāju: vai tu vari man godīgi atbildēt, ka toreiz lieta tika kārtīgi izmeklēta, Anton? Es jautāju tieši, un tu man atbildi. Es neko tālāk nedarīšu, bet man vienkārši jāzina. Vai tev ir bijusi kāda saistība ar to firmu? Vai ir kaut kas tāds, kas jebkādā veidā tevi saistīja vai saista ar Amundsen & Mujagic, ja toreiz tu šo lietu izmeklēji šādā veidā un ar šādiem cilvēkiem?

-     Vai tu mani apsūdzi nelikumībās, Kari Merk? Antonsena acis samiedzās. Draudzigums pagaisa.

-     Nē. Bet es vienkārši nesaprotu, kāpēc jūs toreiz ar simtprocentigu pārliecību nenoskaidrojāt, kāds ir ugunsgrēka cēlonis un kas ir mirušie.

-     Tu mani apsūdzi, ka es neesmu kārtīgi izdarījis savu darbu?

Karls tieši lūkojās uz Antonsenu. Jā, laikam gan. Vai tā ir taisnība? Jo tad man būs, kur turpināt.

Antonsens pasniedza Karlam balto Tuborg, bet Karls vienkārši turēja to rokā līdz sarunas noslēgumam. Pats Antonsens no savas pudeles iedzēra pamatīgu malku.

Vecais lapsa noslaucīja muti un savilka apakšlūpu. Atklāti sakot, Kari, tā lieta mūs īpaši neuztrauca. Jumta aizdegšanās un bezpajumtnieks, tas ari viss. Un jāatzīst, ka es mazliet izlaidu to no rokām. Bet nebija tā, kā tu domā.

-     Kā tad?

-     Lola tobrīd kniebās ar kādu no mūsu iecirkņa, un es pārvarēju krīzi dzerdams.

-     Lola?

-    Jā, velns parāvis! Bet paklau, Kari. Mēs ar sievu esam tikuši tam pāri. Tagad viss ir tā, kā tam jābūt. Tomēr es tev atzīstu, ka toreiz būtu varējis labāk izmeklēt to lietu.

-     Labi, viss kārtībā, Antonsen. Es tev ticu, un pie tā arī paliksim.

Karls piecēlās un paskatījās uz Antonsena pīpi, kas gulēja uz

galda kā tuksnesī nokļuvis burinieks. Pēc brīža tas atkal burās. Darbalaiks vai ne.

-     A, jā, Antonsens ierunājās, kad Karls jau bija pusceļā ārā pa durvīm. Vēl kas. Vai atceries vasarā, kad mums bija tā slepkavība Redovres augstceltnē, es tev teicu: ja jūs pārvaldē neizturēsieties labi pret asistentu Samīru Gāzi, es parūpēšos, lai dažas jūsu ķermeņa daļas vairs nespētu funkcionēt? Tagad es dzirdu, ka Samīrs grib atgriezties pie mums. Antonsens paņēma pīpi un mazliet to paberzēja. Vai tu zini, kāpēc? Viņš man neko nestāsta, bet, cik zinu, Jakobsens bija ar viņu apmierināts.

-     Samīrs? Nē, es neko nezinu. Es viņu tik tikko pazīstu.

-    Ak tā? Es tev varu pateikt, ka ari A nodaļā to nesaprot, bet esmu dzirdējis, ka tam varbūt esot saistība ar kādu no taviem cilvēkiem. Vai tu kaut ko zini?

Karls apdomājās. Kāpēc lai tam būtu kāda saistība ar Asadu? Viņš taču bija turējies no Samīra pa gabalu kopš pirmās dienas.

Tagad lūpu savilka Karls. Kāpēc Asads tā darīja?

-     Es varu apjautāties, bet nezinu. Varbūt Samīrs vienkārši grib atgriezties pie pasaulē labākā priekšnieka, ko? Viņš pamirkšķināja Antonsenam. Un sirsnīgi sveicieni Lolai.

KARLS ATRADA IRSU tieši tajā pašā vietā, kur bija atstājis, pagraba vidū pie Rozes izveidotās milzīgās vēstules kopijas. Viņa tur stāvēja ar domīgu skatienu, pavilkuši vienu kāju zem svārkiem kā flamings, gluži vai transā. Ja neņēma vērā apģērbu, tā atkal varēja būt Roze. Ļoti, ļoti neomulīgi.

-     Vai esi tikusi galā ar pārskatiem no Uzņēmumu reģistra? viņš jautāja.

Irsa izklaidīgi palūkojās uz viņu, sizdama sev pa pieri ar zīmuli. Diezin vai viņa vispār bija pamanījusi Karla klātbūtni.

Tad viņš ievilka gaisu līdz pat plaušu galiem un otro reizi iekliedza teikumu viņai ausī. Sievišķis mazliet satrūkās, bet tā arī bija vienīgā reakcija.

Kad Karls, galvu grozīdams, jau grasījās doties prom pilnīgā neizpratnē, ko, ellē ratā, lai iesāk ar šīm augstākajā mērā dīvainajām māsām, Irsa atbildēja tik mierīgi, ka varēja sadzirdēt katru viņas teikto vārdu.

-     Man labi padodas vārdu spēles, krustvārdu mīklas, rēbusi, JQ testi un sudoku, es rakstu dzejoļus un dziesmiņas iesvētībām, sudrabkāzām, dzimšanas dienām un jubilejām, taču ar šo neiet tik viegli. Viņa pagriezās pret Kārlu. Vai tev nebūtu iebildumu vēl uz bridi atstāt mani mierā, lai es varu mierīgi padomāt par šo riebīgo vēstuli?

Iebildumu? Viņa tur bija stāvējusi visu laiku, kamēr viņš aizbrauca līdz Redovrei un atgriezās, un tagad viņa jāliek mierā? Godīgi sakot, viņa varēja sakravāt savus dienvidu augļus neglītajā, atkritumu grozam līdzīgajā iepirkumu somā un vest savus rūtainos skotu brunčus ar dūdām un visu pārējo uz Vanlēsi vai no kura cauruma nu viņa nāca.

-     Mīļā Irsa, viņš izstostīja. Vai nu tu pēc divdesmit septiņām minūtēm iedosi man tos smieklīgos pārskatus ar piezīmēm par to, kam man jāpievērš uzmanība, vai arī es tikpat mīļi palūgšu Līsas kundzei no trešā stāva, lai viņa tūlīt izraksta čeku par tavu aptuveni četru stundu pilnīgi bezjēdzīgo darbu. Šajā ziņā vari nerēķināties ar pensijas kapitālu, skaidrs?

-     Nolāpīts, jā, piedod, ka lamājos, bet tā nu gan bija tieša valoda. Irsa plati pasmaidīja. Starp citu, vai esmu teikusi, cik labi tev piestāv tas krekls? Tāds ir ari Bredam Pitam.

Karls paskatījās uz savām rūtainajām šausmām no lielveikala. Piepeši viņš te pagrabā sajutās savādi neiederīgs.

Viņš atkāpās uz Asada tā saukto kabinetu un ieraudzīja, ka palīgs sēž, uzlicis kājas uz augšējās atvilktnes un piespiedis telefonu pie zili melnajiem bārdas rugājiem. Viņa priekšā atradās desmit pildspalvas, kuru tagad noteikti trūka Karla valdījumos, un zem tām bija papīri ar vārdiem, skaitļiem un arābu zīmju virknēm. Asads runāja lēni, skaidri un gandrīz bez akcenta. Augums izstaroja autoritāti un mieru, un plaukstā bija miniatūrā tasīte ar turku kafiju. Ja nezinātu patiesību, varētu domāt, ka viņš ir ceļojumu aģents no Ankaras, kurš tikko nofraktējis lidmašīnu trīsdesmit pieciem naftas šeihiem.

Asads pagriezās pret Kārlu un veltīja viņam šķību smaidu.

Acīmredzot ari viņam bija vajadzīgs miers.

Tā bija īsta epidēmija.

Varbūt šajā saistībā derētu profilaktiska snauda biroja krēslā. Tad taču varētu aiz plakstiņiem izspēlēt filmu par Redovres ugunsgrēku un cerēt, ka lieta būs atrisināta, kad plakstiņi atkal atvērsies.

Karls paspēja tikai apsēsties un uzcelt kājas uz galda, kad šo pievilcīgo un dzīvi pagarinošo plānu pārtrauca Laursena balss.

-     Vai jums ir palicis kaut kas no pudeles, Kari?

Karls samirkšķināja acis. Ē, no pudeles? Pievērsis skatienu Laursena taukainajam priekšautam, viņš nocēla kājas no galda. Jā, ja tu tos trīstūkstoš piecsimt sīkos gabaliņus skudras pimpja lielumā sauc par "kaut ko", tie man ir te, plastmasas maisiņā.

Viņš sameklēja caurspīdīgo maisiņu un pacēla to Laursena acu priekšā. Ko tu saki, vai tas ir kaut kas? viņš jautāja.

Laursens pamāja ar galvu un norādīja uz kādu stikla gabaliņu, kas bija mazliet lielāks par pārējiem un atradās pašā apakšā.

-     Es tikko runāju ar Skotijas ekspertu Džiliamu Daglasu, un viņš man ieteica sameklēt vislielāko pudeles dibena gabaliņu un veikt DNS analīzes asinīm uz tā. Lūk, šis gabaliņš. Tur ir asinis.

Karls jau gribēja palūgt Laursena lupu, bet patiesībā ieraudzīja visu tāpat. Asiņu nebija daudz, un tās šķita pilnīgi izšķīdušas.

-     Vai tad viņi tās nav izpētījuši?

-     Nē, viņš teica, ka viņi tikai paņēmuši nomazgājumus no pašas vēstules. Bet viņš arī teica, lai mēs neko daudz neceram.

-     Kāpēc?

-     Tāpēc, ka tur ir ļoti maz, ko analizēt, un droši vien ir pagājis pārāk ilgs laiks. Un ari tāpēc, ka apstākļi pudelē un atrašanās jūras ūdenī varētu būt ļoti nelabvēlīgi ģenētiskajam materiālam. Siltums, aukstums un varbūt mazliet sāļūdens. Mainīgā gaisma. Viss liek domāt, ka tur varētu ari nebūt DNS.

-     Vai sairšanas laikā DNS mainās?

-     Nē, tā nemainās. Vienkārši sabrūk. Bet ar visiem šiem nelabvēlīgajiem faktoriem diemžēl arī pietiek.

Karls aplūkoja mazo plankumiņu uz stikla lauskas. Un ja nu viņi atradīs izmantojamu DNS? Ko mēs no tā iegūsim? Mums nav jāidentificē līķis, jo nekāda līķa nav. Mums nav ari jāsalīdzina ģenētiskais materiāls ar radiniekiem, jo kas gan viņi ir? Mēs taču vispār nezinām, kas bijis vēstules autors. Ko tas mums var palīdzēt?

-    Varbūt varētu noteikt ādas, acu un matu krāsu. Vai tas nelīdzētu?

Karls pamāja ar galvu. Protams, tas jāizmēģina. Viņš zināja, ka eksperti Tiesu medicīnas institūta Ģenētikas nodaļā ir vienkārši fantastiski. Ja kāds varēja noteikt, ka upuris ir klibs, šļupstošs, rudmatains grenlandietis no Tules, tad tie bija viņi.

-     Ņem to mantu un dodies, Karls sacīja. Viņš uzsita Laursenam pa plecu. Es drīz uzkāpšu pie tevis apēst turnedo.

Laursens pasmaidīja. Tikai neaizmirsti pats paņemt to līdzi.

12. nodaĻa

9

VIŅAS VĀRDS BIJA LĪSA, taču viņa sauca sevi par Rahēli. Septiņus gadus viņa bija dzīvojusi ar vīrieti, kurš nespēja padarīt viņu grūtu. Neauglīgas nedēļas un mēneši māla būdiņās Zimbabvē un pēc tam Libērijā. Pilnas klases ar bērniem brūnām sejām un platu smaidu, kas atklāja ziloņkaula krāsas zobus, bet arī simtiem bezgalīgu stundu sarunās ar vietējiem NDPL pārstāvjiem un, visbeidzot, Čārlza Teilora partizāniem. Lūgšanas par mieru un palīdzību. Šādiem uzdevumiem jauna skolotāja no "Vajadzīgā semināra" nebija gatava. Turklāt tur bija pārāk daudz slazdu un ļaunu nodomu, bet arī tāda varēja būt Āfrika.

Kad viņu izvaroja grupa Libērijas nacionālās frontes karavīru, kas nejauši devās garām skolai, mīļotais neiejaucās. Viņš piespieda Līsu ņemt visu savās rokās.

Tāpēc viss bija beidzies.

Tajā pašā vakarā viņa verandā bija nometusies uz savainotajiem ceļgaliem un sažņaugusi asiņainās rokas, pirmo reizi savā bezdievīgajā dzīvē sajuzdama Debesu valstības atnākšanu.

Piedod man un liec, lai tam nebūtu seku, viņa lūdzās zem zibsnījošām, melnām debesīm. Lai tam nebūtu seku un lai es atrastu jaunu dzīvi. Mierīgu dzīvi ar labu vīru un daudz bērniem. To es lūdzu, mīļais Dievs.

Nākamajā rītā, kravādama čemodānu, viņa sāka asiņot un zināja, ka Dievs ir viņu uzklausījis. Viņas grēki bija piedoti.

Līsu izglāba ļaudis no mazas, jaunas draudzes kaimiņvalstī Kotdivuārā, Danones pilsētā. Viņi piepeši rāmām sejām stāvēja uz A701 šosejas un piedāvāja Līsai pajumti, kad viņa divas nedēļas bija slapstījusies starp bēgļiem uz lielceļa, kas veda uz Baobli un tālāk pāri robežai. Šie cilvēki bija piedzīvojuši lielas ciešanas un zināja, ka brūču sadziedēšanai nepieciešams laiks. No šī brīža Līsai radās jauns dzīves saturs. Dievs bija viņu uzklausījis, un Dievs bija norādījis, pa kuru ceļu dzīvē iet.

Nākamajā gadā viņa atgriezās Dānijā. Attīrīta no sātana un visiem viņa darbiem un gatava atrast vīrieti, kas padarīs viņu auglīgu.

Vīrieša vārds bija Jenss, taču vēlāk viņu sāka dēvēt par Jošuu. Līsas augums bija ārkārtīgi kārdinošs vīrietim, kas viens pats dzīvojis no saviem vecākiem pārņemtajā uzņēmumā lauksaimniecības tehnikas parkā, un Jenss atrada Dieva ceļu svētlaimē starp viņas kājām.

Drīz Viborgas draudzē bija par diviem mācekļiem vairāk, un pēc desmit mēnešiem viņa dzemdēja savu pirmo bērnu.

Kopš tā laika Dievmāte bija dāvājusi viņai jaunu dzīvi un bijusi viņai žēlīga. Astoņpadsmit gadus vecais Josefs, sešpadsmit gadus vecais Samuels, četrpadsmit gadus vecā Mirjama, divpadsmit gadus vecā Magdalēna un desmit gadus vecā Sāra. Precīzi divdesmit trīs mēneši starp katru.

Jā, Dievmāte patiesi rūpējās par savējiem.

TAGAD VIŅA VAIRĀKAS reizes bija satikusi jaunpienākušo vīrieti Mātes baznīcā, un viņš bija uzlūkojis Rahēli un bērnus ar laipnām acīm, kad viņi dziedāja slavēšanas dziesmas. No vīrieša mutes bija dzirdēti tikai svētīgi vārdi. Viņš šķita patiess, laipns un ar dziļu dvēseli. Diezgan glīts vīrietis, kas noteikti varētu piesaistīt draudzei jaunu, skaistu sievieti.

Viņi bija vienisprātis, ka tas ir uz labu. Jošua vīrieti dēvēja par godājamu.

Kad viņš tovakar ieradās baznīcā ceturto reizi, Rahēle jutās pilnīgi droša, ka viņš ir atnācis uz palikšanu. Viņi piedāvāja vīrietim istabu savā mājās, bet viņš atteicās un paskaidroja, ka viņam esot cita pajumte un viņš meklējot māju, kur apmesties. Taču viņš palikšot šeit dažas dienas un labprāt viņus apciemotu, ja gadīsies braukt garām.

Tātad viņam bija nodoms sameklēt sev māju, un tas izraisīja draudzē daudz sarunu, it īpaši sieviešu vidū. Viņam bija stipras rokas un labs furgons, un viņš varētu būt ļoti noderīgs saviem biedriem. Izskatījās, ka vīrietis ir diezgan veiksmīgs un turklāt labi ģērbies un labi audzināts. Varētu būt labs materiāls priesterim. Varbūt misionāram. Viņš noteikti jāuzņem īpaši atsaucīgi.

PAGĀJA TIKAI VIENA diennakts, un vīrietis jau klauvēja pie viņu durvīm. Diemžēl nepiemērotā bridi, jo Rahēle jutās nelāgi: galva no sāpēm pulsēja un tuvojās mēnešreizes. Šobrīd viņa gribēja, tikai lai bērni paliek savās istabās, bet Jošua nodarbojas ar savām lietām.

Taču Jošua atvēra durvis un aizveda vīrieti pie ozolkoka galda virtuvē.

-     Padomā par to, ka mums var nebūt daudz iespēju, viņš čukstēja un uzstājīgi lūdza sievu piecelties no dīvāna. Tikai piecpadsmit minūtes, Rahēle. Pēc tam tu varēsi atkal gulēt.

Ar domu par draudzi un to, cik ļoti tai noderētu svaigas asinis, viņa piecēlās, uzlikusi roku uz vēdera, un iegāja virtuvē stingri pārliecināta, ka Dievmāte ir rūpīgi izraudzījusies šo brīdi, lai sagādātu viņai pārbaudījumu. Viņai jāzina, ka sāpes ir tikai Dieva glāsts. Nelabums ir tikai tuksneša degošās smiltis. Viņa bija mācekle, un nekas miesisks nedrikst stāties tam ceļā.

Lūk, par to bija runa.

Tāpēc Rahēle ar smaidu bālajā sejā devās pretī vīrietim un lūdza viņu apsēsties un pieņemt Dieva dāvāto.

Viņš esot apmeklējis Levringu un Elsborgu, lai apskatītu dažas mājas, vīrietis stāstīja aiz kafijas tases garaiņiem. Parit vai pirmdien viņš došoties uz Ravnstrupu un Rēseni, kur arī esot daži labi piedāvājumi.

-     Kungs Jēzu! iesaucās Jošua un atvainodamies paskatījās uz sievu, jo viņai nepatika, ka viņš nevietā piesauc Dievmātes dēla vārdu.

-     Rēsenē? viņš turpināja. Vai tas nav pa ceļam uz Sjērupas plantāciju? Teodora Bondesena māja, vai ne? Tad es varu parūpēties, lai jūs to dabūtu par labu cenu. Tā ir stāvējusi tukša vismaz astoņus mēnešus. Pat vairāk.

Vīrieša seja savādi sarāvās. Jošua to, protams, nemanīja, taču Rahēle ievēroja. Šādai grimasei tur nevajadzēja būt.

-     Uz Sjērupu? vīrietis sacīja, kamēr viņa skatiens šaudījās pa telpu, meklējot, kam pieķerties. Es nezinu. Bet to es varēšu pateikt pirmdien, kad būšu māju apskatījis. Tagad viņš smaidīja. Kur jūsu bērni? Gatavo mājasdarbus?

Rahēle pamāja ar galvu. Viņš nešķita īpaši runīgs. Vai viņa būs kļūdījusies savos secinājumos? Kur jūs šobrīd dzīvojat? viņa neatlaidās. Viborgā?

-    Jā, man pilsētā ir viens bijušais kolēģis. Mēs pirms dažiem gadiem strādājām kopā. Tagad viņam ir invaliditātes pensija.

-     Ak tā? Pārstrādājies tāpat kā daudzi citi? viņa jautāja, notverdama vīrieša skatienu.

Tagad viņš lūkojās uz Rahēli ar laipnām acīm. Tas prasīja laiku, bet varbūt viņš vienkārši bija atturīgs. Tā jau nav slikta iezīme.

-     Pārstrādājies? Nē. Kaut tā būtu, kā mēdz teikt. Nē, mans draugs Čārlzs avārijā zaudēja roku.

Vīrietis ar plaukstas malu norādīja, cik tālu, un Rahēlei kļuva nelāgi. Sliktas atmiņas. Vīrietis novērtēja viņas skatienu un nodūra acis. Jā, tā bija briesmīga nelaime, bet viņš tiek galā.

Tad vīrietis piepeši pacēla galvu. Starp citu, parit Vinderupā ir karatē sacensības. Es biju domājis apvaicāties Samuelam, vai viņš gribētu braukt līdzi. Bet viņa slimajam ceļgalam tas laikam būs par agru. Kā viņam ir? Vai viņš kaut ko salauza, nokrizdams pa kāpnēm?

Rahēle pasmaidīja un paskatījās uz vīru. Tieši šādu līdzjūtību un rūpes pārstāvēja viņu baznīca. "Satver sava tuvākā roku un maigi to noglāsti," vienmēr sacīja viņu priesteris.

-     Nē, vīrs atbildēja. Celis ir briesmīgi uzpampis, bet pēc dažām nedēļām viņš būs vesels. Jūs teicāt Vinderupā? Tur būs sacensības? Rahēles vīrs berzēja zodu. Tā bija zīme, ka viņš gribēs noskaidrot kaut ko sīkāk. Bet mēs varam pajautāt Samuelam pašam. Ko tu saki, Rahēle?

Viņa pamāja ar galvu. Jā, ja vien viņi atgriezīsies līdz atpūtas stundai, tad viss ir kārtībā. Varbūt visi bērni var braukt līdzi, ja vēlas?

Vīrieša seja piepeši pauda atvainošanos. Nūjā, es jau ļoti labprāt, taču furgonā priekšā var sēdēt tikai trīs un aizmugurē pasažieriem nav atļauts sēdēt. Bet divus es varu paņemt. Pārējie varbūt varēs braukt nākamreiz. Kā būtu ar Magdalēnu, vai viņai tas patiktu? Izskatās, ka viņa ir ņipra meitene. Vai viņa nav ari ļoti satuvinājusies ar Samuelu?

Rahēle pasmaidīja, arī viņas vīrs smaidīja. Jauks novērojums un jauks aicinājums. Gandrīz vai šķita, ka šobrīd viņu starpā nodibinājies īpašs kontakts. It kā vīrietis zinātu, cik tuvi šie abi bērni allaž bijuši Rahēles sirdij. Samuels un Magdalēna. No viņas pieciem bērniem šie abi visvairāk līdzinājās viņai.

-     Nu tad lai brauc, vai ne, Jošua?

-    Jā. Jošua smaidīja. Ja vien nedraudēja kādas nepatikšanas, viņam bija viegli izdabāt.

Rahēle papliķēja pa viesa plaukstu, ko viņš bija uzlicis uz galda. Tā bija savādi auksta.

-     Esmu pārliecināta, ka Samuels un Magdalēna labprāt brauks, viņa sacīja. Cikos viņiem jābūt gataviem?

Vīrietis savilka lūpas un aprēķināja laiku. Nu, sacensības sākas vienpadsmitos. Tad es varētu atbraukt desmitos?

KAD VĪRIETIS BIJA aizgājis, pār māju nolaidās Dieva miers. Viņš bija izdzēris viņu kafiju un pēc tam it kā tā būtu pati dabiskākā lieta pasaulē paņēmis tasītes no galda un tās izmazgājis. Viņš uzsmaidīja abiem un pateicās par viesmīlību. Pēc tam atvadījās.

Vēders joprojām sāpēja, taču nelabums bija pazudis.

Cik tuvākā mīlestība tomēr ir brīnumaina! Varbūt tā ir Dieva skaistākā dāvana cilvēkiem.

13. NODAĻA

>

-     TAS NAV LABI, Kari, sacīja Asads.

Karlam nebija ne jausmas, par ko viņš runā. Pēc divu minūšu televīzijas ziņu sižeta par miljardiem kronu vērtām banku glābšanas paketēm viņš atradās dziļi sapņu valstībā.

-     Kas nav labi, Asad? Viņš dzirdēja savu balsi tālu projām.

-     Es visur izmeklējos un varu pilnīgi droši teikt, ka šajā laikā nav nekādu ziņojumu par nolaupīšanas mēģinājumiem. Ne tik ilgi, kamēr Ballerupā kaut kas saucas par Lautrupvangu.

Karls izberzēja acis. Nē, tas nebija labi, Asadam taisnība. Nu, protams, ja vēstule pudelē ir domāta nopietni.

Asads stāvēja viņa priekšā, iebāzis nodilušu virtuves nazi plastmasas kastītē ar arābiskām zīmēm un nenosakāmu substanci. Tad viņš gaidpilni pasmaidīja, nogrieza gabaliņu un iebāza to mutē. Virs viņa galvas modri sīca vecā labā muša.

Karls palūkojās augšup. "Varbūt vajadzētu iztērēt mazliet enerģijas un to nosist," viņš prātoja.

Viņš laiski pagrieza galvu, lai sameklētu piemērotu slepkavības ieroci, un atrada to tieši priekšā uz galda. Apskrambāta korektora pudelīte no cietas plastmasas mušas noteikti neizdzīvo sadursmē ar tādu.

"Tagad tikai kārtīgi jānomērķē," viņš nodomāja, jau metot pudeli konstatēdams, ka korķītis nav kārtīgi uzskrūvēts.

Blīkšķis uz sienas lika Asadam mulsi paraudzīties uz balto masu, kas lēnām notecēja uz grīdas.

Bet muša bija pazudusi.

-    Tas ir ļoti jocīgi, Asads košļādams murmināja. Jo es savā galvā iedomājos, ka Lautrupvanga ir vieta, kur cilvēki dzīvo, bet tur ir tikai kaut kādi kantori un ražošana.

-    Un? Karls jautāja, prātodams, pēc kā gan ož tā sasodītā bēšīgā substance Asada kastītē. Pēc vaniļas?

-    Jā, kantori un ražošana, vai zini, Asads turpināja. Ko viņš tur darīja? Tas, kurš apgalvo, ka viņu nolaupīja?

-     Varbūt strādāja? Karls izteica minējumu.

Šajā bridi Asada sejas izteiksmi labākajā gadījumā varētu raksturot kā glīti skeptisku. Oi, Kari! Ne jau tādā gadījumā, ja viņš rakstīja tik slikti, ka neprata uzrakstīt ielas nosaukumu.

-    Var taču būt, ka tā nav viņa dzimtā valoda, Asad. Vai tev tas nav zināms? Karls pagriezās pret datoru un ievadīja ielas nosaukumu.

-     Paskaties, Asad. Tur blakus ir daudz darbavietu un mācību iestāžu, kurās varētu nodarbināt svešzemniekus vai apmācīt jaunus cilvēkus. Viņš norādīja uz vienu no adresēm. Piemēram, Lautrupgordas skola. Skola bērniem ar sociālām un emocionālām problēmām. Un tās tomēr varētu būt ari zēnu palaidnības. Tu redzēsi, kad atšifrēsim pārējo, mēs varbūt atklāsim, ka tā vienkārši domāta kāda skolotāja mobingam vai tamlīdzīgi.

-     Atšifrēt un mobingēt, tu lieto tik daudz sarežģītu vārdu, Kari. Bet ja nu tas cilvēks tur strādāja kādā firmā? Tādu ir daudz.

-    Jā. Bet vai tu nedomā, ka firma tādā gadījumā būtu ziņojusi policijai par pazudušu darbinieku? Es saprotu, ko tu saki, bet mums jāatceras, ka nav bijis neviena ziņojuma, ko varētu saistīt ar vēstuli. Un vispār vai citur valsti ir vēl kāda Lautrupvanga?

Asads papurināja galvu. Tad tev nešķiet, ka tā ir īsta nolaupīšana?

-    Jā, apmēram tā.

-     Domāju, ka tu kļūdies, Kari.

-     Ak tā? Paklausies, Asad. Ja nu tiešām runa būtu par nolaupīšanu, tad kurš var apgalvot, ka nolaupito savā laikā neizpirka? Tā taču varētu būt, vai ne? Un pēc tam visu aizmirsa. Tādā gadījumā mēs izmeklēšanā netiksim tālāk. Varbūt par notiekošo zināja tikai daži cilvēki.

Asads mirkli skatījās uz viņu. Jā, Kari. To nu mēs nezinām un arī nekad neuzzināsim, ja tu saki, ka mēs to lietu tālāk neturpināsim.

Viņš izgāja no kabineta, neteikdams ne vārda, un atstāja klīstera trauku un nazi uz Karla galda. Kas, ellē, viņam lēcies? Vai viņu aizķēra vārdi par aplamo pareizrakstību un imigrantiem? Viņš taču parasti pacieta daudz vairāk. Vai varbūt viņš bija tā aizrāvies ar šo lietu, ka nespēja koncentrēties ne uz ko citu?

Karls pielieca galvu un ieklausījās Asada un Irsas balsīs gaitenī. Strīdi, strīdi, strīdi un nekas cits. Pavisam noteikti.

Tad viņš atcerējās Antonsena jautājumu un piecēlās.

-    Vai varu balodīšus uz bridi iztraucēt? Karls tuvojās abiem pie milzu vēstules. Irsa tur stāvēja, kopš bija iedevusi viņam akciju sabiedrību atskaites. Šajā dienā tātad četras piecas stundas, un viņa nebija ierakstījusi pat vienu punktu bloknotā, ko nometa uz grīdas.

-     Balodīši! Tev vajadzētu izcentrifugēt domas galvā, pirms tu izsaki tās skaļi, Irsa teica, atkal pagriezdamās pret milzu kopiju.

-    Paklausies, Asad! Komisārs no Redovres ir saņēmis iesniegumu no Samīra Gāzi. Samīrs grib atgriezties viņu nodaļā. Vai tu kaut ko par to zini?

Asads neizpratnē skatījās uz Kārlu, bet acīmredzami bija modrs. Kāpēc lai es zinātu?

-    Tu taču izvairies no Samīra, vai ne? Varbūt jūs lāgā nesapratāties un tur tā vaina. Vai man taisnība?

Vai Asads izskatījās mazliet aizvainots?

-     Es to vīrieti nepazīstu, katrā ziņā ne visai labi. Viņš noteikti vienkārši grib atpakaļ uz savu veco darbu. Asads pasmaidija pārāk plati. Varbūt viņš nepanes slodzi?

-     Ak tā! Vai to man pateikt Antonsenam?

Asads paraustīja plecus.

-     Man ir vēl daži vārdi, Irsa sacīja.

Viņa paņēma kāpnītes un nolika tās vietā.

-     Es rakstīšu ar zīmuli, lai pēc tam varam atkal izdzēst, viņa teica, nostājusies uz otrā pakāpiena no augšas. Tā, tagad izskatās šādi. Tas ir tikai ierosinājums. It īpaši pēc vārdiem "viņam ir" es mazliet dzejoju. Bet tā varētu būt, vai ne? Un vēl vēstules autoram ir nopietnas problēmas ar pareizrakstību, lai gan dažviet tas patiesībā mums palīdz.

Asads un Karls saskatījās. Vai tad viņi nebija Irsai to stāstījuši?

-    Tā, piemēram, esmu pilnīgi pārliecināta, ka "traud" nozīmē "draud", tātad vārds ir "draudēja".

Irsa vēlreiz palūkojās uz savu meistardarbu. Nūjā, un vēl es esmu pārliecināta, ka vārds "silu" patiesibā ir "zilu", tikai kļūdaini uzrakstits. Nu, paskatieties tagad.

Palīgā

1996 gada .6 febrārī mūs nulaupija mūs paņēma pie autabusa pieturas Lautropvangā Ballerupā Vīrietis ir 18. garš ir īsi nogriesti mati

…………….. Viņam ir rēta uz labās……………

ar silu furgonu Tētis un mamma viņu pazīst Fr.d… u.

…… ar B -………. traudēja……… u…….. viņš mūs nogalinās -

….. sp………….. a……. irms……….

brālim mēs braucām gandrīz stundu…………… pie ūdens ..

….. vē…….. Te nesmaršo labi -………… u.

………….. s .. .rig.. -……………………

gadi P

-    Ko jūs teiksiet? Irsa jautāja, joprojām neskatīdamās uz viņu pusi.

Karls pāris reižu izlasīja vēstuli. Jāatzīst, tas izskatījās pārliecinoši. Diezin vai mobings, kas būtu vērsts pret kādu skolotāju, kurš nodarījis pāri autoram.

Tomēr, lai gan palīgā sauciens likās autentisks, nebija droši, ka tā tiešām ir. Jāparāda kādam ekspertam. Ja eksperts apliecinātu, ka vēstule ir autentiska, pāris teikumu lika bažīties vairāk par citiem.

"Tētis un mamma viņu pazīst," tur bija rakstīts. Kaut ko tādu nevarētu izdomāt. Un beigās: "…viņš mūs nogalinās."

Nekāda "varbūt".

-     Mēs nezinām, kurā ķermeņa vietā nolaupītājam ir tā rēta, un tas mani padara traku, atvainojiet par tādu nepieklājību, Irsa piebilda, ar rokām iebraukusi zeltainajās cirtās.

-     Ir pārāk daudz iespējamo ķermeņa daļu, viņa turpināja. It īpaši, ja cilvēks neprot pareizi rakstīt. Uz rokas, kājas, pēdas… Vai, jūsuprāt, nevajadzētu secināt, ka šī rēta ir uz kāda locekļa? Visādā ziņā grūti iedomāties kaut ko no galvas. Kā jums šķiet?

-     Njā, Karls atteica pēc īsas pauzes. Mati, ausis, acis. Vaigi un zobi. Tev taisnība, grūti spriest par galvas sastāvdaļām. Bet diezin vai būtu domātas kājas. Man šķiet, ka rētai jābūt redzamā vietā.

-     Kas februāri ir redzams šajā ledusskapja zemē? jautāja Asads.

-     Viņš varētu būt novilcis drēbes, Irsa atplaukusi sacīja. Viņš varētu būt kāds izvirtulis. Varbūt tāpēc viņš nolaupīja.

Karls pamāja ar galvu. Tāda iespēja pastāvēja. Diemžēl.

-     Aukstā laikā redzama ir tikai galva, Asads teica. Viņš blenza uz Karla ausi. Ausi var redzēt, ja mati nav pārāk gari, tur var būt rēta. Un kā ar aci? Vai acī vispār var būt rēta? Acīmredzot Asads pūlējās to iztēloties. Nē, rēta ne, viņš secināja. Acī ne. Tur nevar.

-     Nu, draugi, lai tas paliek. Domāju, ka mums izveidosies daudz skaidrāka bilde, ja Tiesu medicīnas ģenētiķiem izdosies no pudeles iegūt lietojamu DNS. Mums jānogaida, jo tas prasa laiku. Vai jums ir priekšlikumi, ko mums darit tālāk?

Irsa pagriezās pret viņiem. Jā, ir pusdienlaiks, viņa sacīja. Vai jūs arī gribat kādu maizīti? Es paņēmu līdzi tosteru.

Kad ātrumkārba niķojas, jāielej jauna eļļa, un tieši šobrīd Q nodaļai bija lielas grūtības ieslēgt lielāku pārnesumu.

"Laiks nomainīt eļļu," Karls nodomāja un pasauca Irsu un Asadu.

-     Mēs turpināsim rakt un pamēģināsim paskatīties uz visu no cita redzesleņķa. Vai piekrītat?

Viņi pamāja ar galvu. Asads varbūt mazliet vilcinājās, bet "redzesleņķis" jau ari bija grūts vārds.

-     Lieliski. Tad tu vari ņemt akciju sabiedrību atskaites, Asad. Un tev, Irsa, būs uzdevums apzvanīt institūcijas ap Lautrupvangu.

Karls pie sevis pamāja. Protams, šāda koķeta meitenes balss liks tām kantora žurkām ielūkoties arhīvos lieku reizi.

-     Palūdz administrāciju apjautāties vecākajiem darbiniekiem, vai kāds no viņiem nezina skolēnus vai kolēģus, kas piepeši bez brīdinājuma pazuduši, viņš sacīja. Un atgādini viņiem, kas vēl notika 1996. gada februāri. Pastāsti, ka kvartāls tikko bija paplašināts.

Šajā brīdī Asadam acīmredzot bija gana, un viņš devās uz savu kabinetu. Nekādu šaubu, ka šis lomu sadalījums viņam nepatika. Bet nelaime tā, ka te noteica Karls, tādēļ viņam būs jāsamierinās. Turklāt ugunsgrēka lietā bija vairāk materiālu un ne mazāk svarīgi ar to visvairāk varēja paķircināt kolēģus A nodaļā.

Asadam būs jānorij aizvainojums un jāatrota piedurknes. Pa to laiku vēstules pudelē atšifrēšana varēs iet Irsas lēnajā solī.

Karls pagaidīja, līdz viņa bija izgājusi pa durvīm, un tad sameklēja Hornbekas Mugurkaula traumu klīnikas telefonu.

-     Es gribētu runāt ar galveno ārstu un nevienu citu, Karls teica, zinādams, ka neko nevar pieprasīt.

Pagāja piecas minūtes, līdz beidzot atskanēja pirmā virsārsta balss.

Viņš neizklausījās īpaši priecīgs. Jā, es ļoti labi zinu, kas jūs esat, viņš gurdi sacīja. Es pieņemu, ka tas ir saistībā ar Hārdiju Henningsenu?

Karls viņu īsi iepazīstināja ar situāciju.

-     Ak tā, novilka ārsts. Kāpēc visu ārstu balss piepeši kļuva tik nazāla, līdzko viņi algu sarakstā pakāpās par vienu vai diviem pakāpieniem?

-     Jūs vēlaties zināt, vai ir iespējams, ka Hārdija gadījumā atjaunojas nervu ceļi? viņš turpināja. Problēma Henningsena gadījumā ir tā, ka viņš vairs nav mūsu kontrolē un tāpēc mēs nevaram veikt savus mērījumus, kā to vajadzētu darīt. Neaizmirstiet, ka jūs pats no brīvas gribas aizvedāt viņu pie sevis. Mēs jūs brīdinājām.

-    Ja Hārdijs paliktu pie jums, viņš drīz būtu miris. Tagad viņam vismaz ir atgriezies mazumiņš dzīvotgribas. Vai tas neko nav vērts?

Otrā līnijas galā iestājās klusums.

-     Vai kāds no jums varētu viņu apmeklēt? Karls turpināja. Varbūt ir iemesls izvērtēt visu par jaunu. Es domāju: gan viņam, gan jums.

-    Jūs apgalvojat, ka viņš kaut ko sajūt plaukstas locītavā? beidzot ārsts ierunājās. Mēs esam redzējuši spazmas pirkstos, varbūt viņš šīs sajūtas ir sajaucis. Tie ir tikai refleksi.

-    Jūs apgalvojat, ka tik traumētas mugurkaula smadzenes nekad nefunkcionēs labāk?

-     Merka kungs, mēs te nerunājam par to, vai viņš atkal staigās, jo viņš nestaigās. Hārdijs Henningsens ir uz mūžu piekalts pie gultas, paralizēts no kakla uz leju, tā tas ir. Tas, vai viņš varēs kaut ko sajust ar kādu attiecīgās rokas daļu, ir pavisam cita lieta. Es nedomāju, ka varam gaidīt ko citu kā vien šīs mazās kontrakcijas, un droši vien arī ne tās.

-     Tātad viņš nevarēs kustināt roku?

-     Es nespēju to iztēloties.

-     Tātad jūs neieradīsieties pie manis viņu apmeklēt?

-    To es neesmu teicis. Ārsts līnijas otrā galā pašķirstīja dažus papīrus. Droši vien plānotāju. Kad tas varētu būt?

-     Cik drīz vien iespējams.

-     Es paskatīšos, ko varu darīt.

KAD KARLS PĒC BRĪŽA ielūkojās Asada kabinetā, tas bija tukšs.

Uz galda bija atstāta zīmīte: "Te ir skaitļi." Un apakšā formāls paraksts: "Ar cieņu, Asads."

Vai viņš tiešām bija tik dusmīgs?

-     Irsa! Karls iesaucās gaitenī. Vai tu nezini, kur ir Asads?

Atbildes nebija.

"Ja Muhameds neiet pie kalna, tad kalnam jāiet pie Muhameda," viņš nodomāja un devās uz Irsas kabinetu.

Pabāzis tur galvu, Karls spēji apstājās. It kā viņam priekšā būtu iespēris zibens.

Rozes spartiskā, melnbaltā hi-tech ainava bija pārvērtusies par kaut ko tādu, ko nespētu atdarināt pat desmitgadīga Bārbijzemes meitenīte ar sliktu gaumi. Ļoti daudz rozā krāsas un ļoti daudz nieciņu.

Karls norija siekalas un pievērsa skatienu Irsai. Vai esi redzējusi Asadu? viņš jautāja.

-    Jā, viņš aizgāja pirms pusstundas. Atgriezīsies rit.

-     Kurp viņš devās?

Irsa paraustīja plecus. Man ir pusgatavs ziņojums par Lautrupvangas lietu, vai gribi?

Karls pamāja ar galvu. Vai esi kaut ko atradusi?

Viņa savilka savas holivudiski sarkanās lūpas. Nenieka. Starp citu, vai kāds ir teicis, ka tev ir tāds pats smaids kā Gvinetai Paltrovai? viņa sacīja.

-     Gvinetai Paltrovai? Vai tad tā nav sieviete?

Irsa pamāja.

Karls atgriezās savā kabinetā un piezvanīja uz Rozes mājas telefonu. Vēl viena diena ar Irsu, un tas slikti beigsies. Lai Q nodaļa varētu saglabāt savus apšaubāmos standartus, Rozei veikli jāatgriežas pie sava rakstāmgalda.

Šoreiz atskanēja automātiskais atbildētājs.

"Rozes un Irsas automātiskais atbildētājs paziņo, ka dāmas ir audiencē pie karalienes. Kad svinības būs galā, mēs noteikti atzvanīsim. Lūdzu, atstājiet ziņu, ja citādi nevar." Un tad signāls.

Dievs vien zina, kura no abām to bija ierunājusi.

Karls atkrita biroja krēslā un taustījās pēc cigaretes. Kāds viņam bija stāstījis, ka šobrīd pastā esot labas vakances.

Tas izklausījās ārkārtīgi kārdinoši.

DAUDZ LABĀK NEKĻUVA, kad viņš pēc pusotras stundas iegāja savā dzīvojamā istabā un konstatēja, ka pār Hārdija gultu ir noliecies ārsts, turklāt viņam blakus stāv Viga.

Karls pieklājīgi pasveicināja ārstu un pavilka Vigu sāņus.

-     Ko tu te dari, Viga? Ja gribi mani satikt, tev vispirms jāpiezvana. Tu zini, ka es neciešus tādas spontānas idejas.

-     Miļo Kari! Viga noglāstīja viņam vaigu, plaukstai skrāpējoties pret bārdas rugājiem.

Tiešām ļoti satraucoši.

-     Es domāju par tevi katru dienu un esmu nolēmusi atgriezties mājās, viņa diezgan pārliecinoši sacīja.

Karls juta, kā viņam ieplešas acis. ŠI gandrīz šķirtā krāsu orģija patiešām tā domāja.

-     To tu nevari, Viga. Es to negribu.

Viga pāris reižu noplikšķināja acis. Bet es gribu. Un neaizmirsti, ka puse mājas joprojām pieder man, draudziņ.

Šajā bridi Karlam izlauzās tāds dusmu izvirdums, ka ārsts sarāvās, bet Viga izplūda asarās. Kad taksometrs beidzot bija Vigu aizvedis, Karls noņēma uzgali no lielākā flomāstera, kādu varēja atrast, un novilka treknu, melnu svītru uz vārdu plāksnītes vietā, kur bija rakstīts Viga Rasmusena. Nolāpīts, bija jau arī pēdējais laiks.

Lai tas maksā ko maksādams.

Rezultāts bija neizbēgams: lielāko daļu nakts Karls pavadīja pussēdus gultā, risinādams bezgalīgas monologa sarunas ar iedomātiem šķiršanās lietu advokātiem, kas bāza nagus dziļi viņa naudasmakā.

Tie viņu izputinās.

Tāpēc tas bija mazs mierinājums, ka pie viņiem atbraucis traumu klīnikas ārsts. Un ka viņš patiesībā bija izmērījis zināmu, lai arī vāju aktivitāti vienā Hārdija rokā.

Un apmulsis labā nozīmē.

PUSSEŠOS NĀKAMAJĀ RĪTĀ Karls stāvēja Policijas pārvaldes Caurlaižu birojā. Būtu bezjēdzīgi pavadīt gultā vēl vairāk stundu.

-    Tas nu gan ir pārsteigums ieraudzīt tevi šajā diennakts stundā, Kari, sacīja sargs. Tā noteikti domās ari tavs mazais palīgs. Uzmanies, ka viņu nenobiedē.

Karls nosprieda, ka pārklausījies. Ko tu teici? Vai Asads ir šeit? Tagad?

-    Jā. Pēdējās dienās viņš vienmēr ir te šajā laikā. Parasti mazliet pirms sešiem, bet šodien piecos. Vai tu nezināji?

Karlam par to nebija ne jausmas.

NEBIJA NEKĀDU ŠAUBU, ka Asads jau ir pabeidzis savu lūgšanu gaitenī, jo tur joprojām atradās lūgšanu paklājiņš, un tā bija pirmā reize, kad Karls tur to ievēroja. Parasti tas notika Asada valdījumos. To viņš mēdza paturēt pie sevis.

Karls skaidri dzirdēja, ka Asads kabinetā skaļi runā, it kā pa telefonu sarunātos ar kādu vājdzirdīgo. Tas notika arābu valodā, un tonis nešķita draudzīgs, bet, dzirdot šo valodu, to jau reizēm bija grūti pateikt.

Piegājis pie durvīm, Karls redzēja, kā kūpošā katliņa tvaiki vijas Asadam ap kaklu. Viņam priekšā atradās piezīmes arābu valodā, bet uz plakanā monitora ņirbēja lielgraudains tikla attēls pavecs vīrietis ar ūsām un milzīgām austiņām. Tagad Karls pamanīja, ka ari Asads ir uzlicis austiņas. Tātad viņš ar vīrieti sarunājās Skype. Droši vien kāds ģimenes loceklis no Sīrijas.

-     Labrīt, Asad! Karls sacīja. Viņš nepavisam nebija gaidījis tik briesmīgu reakciju. Varbūt vieglu saraušanos, jo šī galu galā bija pirmā reize, kad Karls ieradās tik agri, taču radikālā nervu trīce, kas izšāvās caur viņa partnera ķermeni, bija pavisam negaidīta. Visi locekļi noraustījās.

Vecais vīrietis, ar kuru Asads runāja, šķita satraukts un pavirzījās tuvāk ekrānam. Droši vien viņš savā monitorā ieraudzīja Karla apveidus Asadam aiz muguras.

Vīrietis steidzīgi pateica pāris vārdu un pārtrauca savienojumu. Pa to laiku Asads pūlējās saņemties, sēžot uz pašas krēsla maliņas.

"Ko tu te dari?" jautāja viņa acis, it kā viņš būtu pieķerts ar abām rokām kasē, nevis cepumu kārbā.

-     Piedod, Asad. Es negribēju tevi nobiedēt. Vai tev viss kārtībā? Karls uzlika plaukstu uz Asada pleca. Krekls bija mikls un ledaini auksts no sviedriem.

Asads ar peli noklikšķināja uz Skype ikonas, un attēls ekrānā nozuda. Varbūt viņš nevēlējās, lai Karls redz, ar ko viņš runā.

Karls kā atvainodamies pacēla rokas. Es tevi netraucēšu, Asad. Dari, kas tev darāms. Vēlāk ienāc pie manis.

Asads joprojām nebija pateicis ne vārda. Tas bija ļoti, ļoti neparasti.

Iekrizdams biroja krēslā, Karls jau jutās noguris. Tikai pirms dažām nedēļām Policijas pārvaldes pagrabs vēl bija viņa patvērums. Divi prātīgi darbinieki un noskaņojums, kas labākajās dienās robežojās ar vārdu "omulīgs". Tagad Roze bija aizstāta ar kādu tikpat dīvainu būtni, tikai citādā veidolā, un ari Asads nebija tāds kā vienmēr. Pie šādiem nosacījumiem bija grūti turēt pa gabalu pārējās pasaules problēmas. Piemēram, raizes par to, kas notiks, ja Viga pieprasīs šķiršanos un pusi viņa laicīgās mantas.

Nolādēts! Karls palūkojās uz sludinājumu, ko pirms pāris mēnešiem bija piespraudis pie ziņojumu dēļa. Tur bija rakstīts: "Valsts policijas priekšnieks". Tieši kā radīts viņam. Kas gan varētu būt labāks par amatu ar darbiniekiem, kuri klanās un pieglaimojas, bruņinieka krustu, lētiem ceļojumiem un algu, kas pat Vigai liktu aizvērties? Septiņsimt divi tūkstoši divsimt septiņdesmit septiņas kronas un tad vēl bonusi. Lai izrunātu šo skaitli vien, jau vajadzēja gandrīz veselu darbdienu.

"Žēl, ka nepaspēju pieteikties," viņš nodomāja. Tad viņa priekšā nostājās Asads.

-     Kari, vai mums vispirms vajag par to parunāt?

Par ko? Par to, ka Asads sarunājās Skype? Par to, ka viņš bija pārvaldē tik agri? Par to, ka viņš pārbijās?

Ļoti savāds jautājums.

Karls papurināja galvu un ieskatījās pulkstenī. Vēl stunda līdz parastajam darbalaikam. Tas, ko tu dari tik agri no rīta, ir tava darīšana, Asad. Es saprotu, ka gribas parunāties ar cilvēkiem, kurus tu bieži nesatiec.

Asads izskatījās gandrīz atvieglots. Vēl divaināk.

-    Es apskatīju gada pārskatus firmām Amundsen & Mujagic A/S Redovrē, K. Frandsen Dorteavejā, kā arī JPP Beslag un Public Consult.

-     Labi. Vai atradi kaut ko tādu, par ko gribi man pastāstīt? Asads pakasīja kailo laukumu aiz melnajām neķemmētajām rīta

cirtām. Šķiet, lielākoties ļoti solīdas firmas.

-    Jā, un?

-     Tikai ne dažus mēnešus pirms ugunsgrēkiem.

-     Kā tu to domā?

-     Viņi aizņemas naudu. Viņu pasūtījumi samazinās.

-     Tātad vispirms sarūk pasūtījumi, pēc tam viņiem nav naudas, un tad viņi aizņemas?

Asads pamāja ar galvu. Jā, tieši tā.

-     Un tālāk?

-    Jā, nu to var redzēt tikai Redovrē. Citi ugunsgrēki ir jauni.

-     Kas tur notika?

-     Nu, vispirms ir ugunsgrēks, un tad viņi dabū apdrošināšanu, un tad aizdevums ir pazudis.

Karls pasniedzās pēc cigarešu paciņas un aizsmēķēja. Klasiski. Blēdības ar apdrošināšanu. Bet kāpēc līķi ar padziļinājumu mazajā pirkstiņā?

-     Par kādiem aizņēmumiem mēs runājam?

-     īstermiņa. Uz vienu gadu. Firmai Public Consult Stokholmsgādē, kura nodega pagājušajā sestdienā, tikai uz sešiem mēnešiem.

-     Tātad pienāca termiņi, bet viņiem nebija naudas?

-     Nu, vismaz es to neredzēju.

Karls izpūta dūmus tā, ka Asads atkāpās un pavicināja rokas. Karls to ignorēja. Šī bija viņa valstība un viņa cigarete. Galu galā pastāvēja atšķirība starp priekšnieku un padoto.

-     Kurš viņiem aizdeva naudu? Karls jautāja.

Asads paraustīja plecus. Dažādi. Baņķieri Kopenhāgenā.

Karls pamāja ar galvu. Tad nosauc man vārdus un pasaki, kas aiz tiem stāv.

Te Asada galva noslīga mazliet zemāk.

-     Labi, labi, tikai mieru. Kad biroji sāks darbu, Asad. Vēl ir pāris stundu laika. Nomierinies.

Taču Asads neizskatījās priecīgāks, drīzāk gluži pretēji.

Visā visumā tie abi bija briesmīgi kaitinoši. Ņerkstēšana un slikti slēpta nepatika. It kā Irsa un Asads aplipinātu viens otru. It kā darbus sadalītu viņi. Ja tā turpināsies, viņi abi dabūs uzvilkt zaļos gumijas cimdus un berzt pagraba grīdu, līdz tajā varēs spoguļoties.

Asads pacēla galvu un klusi pamāja. Es tevi netraucēšu, Kari. Tu pats vari ienākt, kad būsi beidzis.

-     Ko tu ar to domā?

Asads pamirkšķināja. Smaids bija mazlietiņ greizs. Ļoti mulsinoša pārvērtība. Tev taču abas rokas būs pilnas, viņš sacīja un vēlreiz pamirkšķināja.

-     Es mēģināšu vēlreiz. Par ko tu runā, Asad?

-     Par Monu, protams. Nestāsti man, ka tu nezini par viņas atgriešanos.

14. NODAĻA

i

KĀ JAU ASADS bija teicis, Mona Ibsena bija atgriezusies. Kūpoša no tropu saules un pārāk daudziem piedzīvojumiem, kas piemīlīgi, bet nepārprotami bija iegūluši mazajās krunciņās viņai ap

acīm.

Karls torit ilgi bija sēdējis pagrabā un meklējis vārdus, kas varētu bloķēt Monas iespējamo aizsardzību. Kas varētu likt viņai uzlūkot Kārlu ar rāmām, maigām, par pieskārienu alkām vēstošām acīm, ja nu viņa nāktu te garām.

Tā nenotika. Vienīgā sievišķā iezīme pagrabā šajā rītā bija Irsas grabināšanās ar iepirkumu somu, kad viņa, noteikti laipnu nolūku vadīta, piecas minūtes pēc ierašanās nostājās pagraba gaiteni un savā neizmērojami griezīgajā balsī iesaucās: Grauzdētas maizītes no Netto, zēni!

Šajā brīdī patiesi varēja sajust atstatumu līdz laimīgajai ārpasaulei, kas brīvi staigāja augšējos stāvos.

Pēc tam pagāja pāris stundu, iekams Karls aptvēra: ja viņš grib izmēģināt savu laimi, tad jāpieceļas un pašam tā jāsameklē.

Pēc apvaicāšanās viņš atrada Monu augšā pie dežurējošā tiesneša klusā sarunā ar tiesneša referenti. Viņai mugurā bija ādas veste un mazliet pabalējuši Levi's džinsi, un viņa nekādi nelīdzinājās sievietei, kas lielāko daļu dzīves pārbaudījumu atstājusi aiz muguras.

Labdien, Kari! viņa sacīja un negrasljās turpināt tālāk. Profesionāls skatiens ar septiņcolligo naglu pienagloja vēsti, ka šobrīd viņiem nav nevienas kopīgas lietas. Tāpēc Karls tikai pasmaidīja un nedabūja izrunāt ne zilbes.

Pārējā dienas daļa būtu varējusi aizritēt tukšgaitā, kamēr frustrācija aulekšoja pa viņa novītušo jūtu dzīvi, taču Irsai bija citi plāni.

-     Iespējams, mums Ballerupā kāds ir uzķēries, viņa sacīja un slikti slēptā sajūsmā palūkojās uz Kārlu, iecirtuši zobus maizītē. Es šajās dienās esmu veiksmes eņģelis. Tieši tā, kā rakstīts manā horoskopā.

Karls palūkojās uz viņu ar cerību skatienā. Tādā gadījumā eņģeļa spārni varētu pacelt Irsu stratosfērā, lai viņš vienā mierā varētu sēdēt un apcerēt savu nelaimīgo likteni.

-     Nebija vienkārši dabūt to informāciju, Irsa turpināja. Vispirms runāju ar Lautrupgordas skolas direktoru, taču viņš tur strādā tikai kopš 2004. gada. Tad es dabūju rokā vienu skolotāju, kura tur bijusi kopš skolas dibināšanas, bet ari viņa neko nezināja. Un tad es sadabūju saimniecības pārzini, bet viņš neko nezināja, un…

-    Irsa! Ja tās pēdas kaut kur aizved, tad, lūdzu, izlaid šos ievadmanevrus. Man jāstrādā, Karls sacīja un paberzēja notirpušo roku.

-     Nūjā. Bet pēc tam es piezvanīju uz Inženieru skolu, un tur man palaimējās.

Roka gluži vai pamodās. Fantastiski! Karls iesaucās. Kā?

-     Ļoti vienkārši. Kantori sēdēja kāda pasniedzēja, Laura Manna, kas šorīt bija atgriezusies no slimības atvaļinājuma. Viņa pastāstīja, ka strādājot tur kopš skolas dibināšanas 1995. gadā un, cik atceroties, runa varētu būt tikai par vienu gadījumu.

Karls izslējās krēslā. Kādu?

Irsa palūkojās uz viņu, pieliekusi galvu. Ahā! Pamodās interese, večukiņ? Viņa uzsita pa Karla spalvaino apakšdelmu. Gribi dzirdēt?

Ko, pie joda, tas nozīmēja? Vismaz simt smagu lietu šo gadu laikā, un te nu viņš sēdēja un spēlēja viktorīnu ar aizstājēju gaišzaļās zeķbiksēs.

-     Kādu gadījumu viņa atcerējās? Karls atkārtoja un īsi pamāja Asadam, kurš bija pabāzis galvu pa durvīm. Viņš izskatījās bāls.

-    Vakar taču Asads piezvanīja uz skolu un jautāja to pašu. Viņi bija jautājumu apsprieduši pie rīta kafijas, un šī dāma to dzirdēja, Irsa turpināja.

Asads klausījās ar interesi un piepeši atkal izskatījās gluži normāls.

-     Viņai tūlīt atausa atmiņā šis gadījums, Irsa sacīja. Toreiz viņiem bija kāds izcils students. Puisis ar kaut kādu sindromu. Ļoti jauns, bet satriecoši izcils gan fizikā, gan matemātikā.

-     Sindromu? Asada sejā vidēja neizpratne.

-    Jā, īpašām prasmēm vienā jomā, bet gandrīz nekādām citā. Ne autists, bet kaut kas tādā garā. Kā nu to sauca? Irsa sarauca uzacis. Ak jā, Aspergera sindroms, tas viņam bija.

Karls pasmaidīja. Viņa noteikti to saprata.

-     Nu, un kas tad bija ar to puisi? viņš jautāja.

-     Viņš iestājās skolā un pirmajā semestri pelnīja vislabākās atzīmes, bet tad izstājās.

-     Kā?

-     Pēdējā dienā pirms ziemas brīvdienām viņš ieradās kopā ar jaunāko brāli, lai parādītu viņam skolu, un kopš tās dienas vairs netika redzēts.

Gan Asads, gan Karls samiedza acis. Te nu tas bija. Kā viņu sauca? Karls jautāja.

-     Viņu sauca Pols.

Karls iekšēji sastinga.

-     Yes! iesaucās Asads, tirinādams rokas un kājas kā marionešu lellīte.

-     Pasniedzēja teica: viņa zēnu tik skaidri atceroties tāpēc, ka Pols Holts bijis drošākais kandidāts uz Nobela prēmiju, kāds jebkad apmeklējis viņu skolu. Turklāt viņa ne pirms, ne pēc tam neesot Inženieru skolā satikusi audzēkņus ar tik neparastu Aspergera sindroma formu. Viņš bijis pavisam īpašs.

-     Tāpēc pasniedzēja viņu atcerējās? Karls jautāja.

-    Jā, tāpēc. Un tāpēc, ka viņš sāka mācīties pašā pirmajā grupā.

PĒC PUSSTUNDAS KARLS šo jautājumu atkārtoja Inženieru skolā un saņēma tādu pašu atbildi.

-     Tādas lietas neaizmirst. Laura Manna veltīja viņam smaidu, atklājot dzeltenus kā ziloņkauls zobus. Jūs taču ari atceraties savu pirmo aizturēšanu.

Karls pamāja ar galvu. Mazs, netīrs alkoholiķis, kas bija nogūlies Englandsvejas vidū. Karls joprojām atcerējās, kā puņķu piliens aizlidoja pa gaisu un nosēdās uz viņa policista nozīmītes, kad viņš mēģināja nogādāt šo idiotu drošībā. Nē, pirmo aizturēšanu tik vienkārši nevarēja aizmirst, pilniga taisnība. Vienalga, ar puņķiem vai bez.

Viņš skatījās uz sievieti, kas sēdēja pretī. Viņu reizēm redzēja televīzijā, kad tur bija nepieciešami ekspertu viedokļi par alternatīvajiem enerģijas avotiem. Viņas vizītkartē bija rakstīts: "Dr. Laura Manna" un vēl vesela virkne titulu. Karls priecājās, ka viņam nav neviena.

-     Viņam bija kaut kāda veida autisms, vai ne?

-    Jā, laikam gan, taču maigā variantā. Cilvēki ar Aspergera sindromu bieži vien ir ļoti, ļoti apdāvināti. Lielākā daļa droši vien teiktu: nūģiski. Bila Geitsa tipāži. Einšteini. Tomēr Polam bija ari praktisks talants. Viņš vispār daudzējādā ziņā bija īpašs.

Asads pasmaidīja. Arī viņš bija ievērojis sievietes raga brilles un matu mezglu pakausī. Jā, viņa noteikti bija īstā skolotāja Polam Holtam. Nūģis nūģim tuvākais, kā mēdz teikt.

-Jūs teicāt, ka tajā dienā, 1996. gada 16. februārī, Pols bija paņēmis līdzi jaunāko brāli un vairāk netika redzēts. Kā jūs zināt, ka tas bija tieši tajā dienā? Karls jautāja.

-     Pirmajā gadā mēs reģistrējām apmeklējumus. Mēs vienkārši pārbaudījām, kad Pols pārstāja ierasties. Pēc brīvdienām viņš vairs neatgriezās. Vai gribat redzēt protokolus? Tie ir blakuskabinetā.

Karls paskatijās uz Asadu. Ari palīgs nešķita īpaši ieinteresēts. Nē, paldies, mēs ticēsim jums uz vārda. Bet vēlāk taču jūs sazinājāties ar ģimeni?

-    Jā, bet viņi bija ļoti noraidoši. It ipaši, kad mēs piedāvājām aiziet pie viņiem uz mājām un izrunāties ar Polu.

-     Vai jūs runājāt ar viņu pa telefonu?

-    Nē, pēdējo reizi ar Polu Holtu es runāju šeit, un tas bija nedēļu pirms ziemas brīvdienām. Kad es vēlāk piezvanīju uz mājām, viņa tēvs sacija, ka Pols negribot nākt pie telefona. Un tad jau neko vairāk nevarēja darīt. Viņam tikko bija apritējis astoņpadsmit gadu, un zēns pats varēja izlemt, ko vēlas iesākt ar savu dzīvi.

-     Astoņpadsmit? Vai viņš nebija vecāks?

-     Nē, viņš bija ļoti jauns. Septiņpadsmit gadu vecumā pabeidza vidusskolu, viņš bija ļoti attīstīts.

-     Vai jums ir viņa dati?

Sieviete pasmaidīja. Protams, tie jau bija sagatavoti.

Karls lasīja skaļi, kamēr Asads likņāja viņam pār plecu.

-     Pols Holts, dzimis 1977. gada 13. novembrī. Matemātikas un fizikas novirziena klase Birkeredas ģimnāzijā. Vidējā atzīme ir 9,8 [1] .

Un tad adrese. Tas nebija īpaši tālu no šejienes. Augstākais, četrdesmit piecu minūšu brauciens.

-    Tā gan ir salīdzinoši pieticīga vidējā atzīme ģēnijam, vai ne? Karls jautāja.

-    Jā, bet tā sanāk, ja saņem "13" visos dabaszinātņu priekšmetos, bet "7" visos humanitārajos, Laura Manna atbildēja.

-    Jūs teicāt, viņš nebija izcils dāņu valodā? iejautājās Asads.

Sieviete pasmaidīja. Noteikti ne pareizrakstībā. Viņa referātiem bija daudz trūkumu valodas ziņā. Bet tā jau bieži gadās. Pat mutiski viņš izteicās diezgan primitīvi, ja tēma viņu neinteresēja.

-     Vai šī ir kopija? Es drīkstu to paņemt? Karls jautāja.

Laura Manna pamāja ar galvu. Ja viņai nebūtu no nikotīna

sadzeltējuši pirksti un taukaina āda, Karls būtu viņu apskāvis.

-     FANTASTISKI, KARL, SACĪJA Asads, kad viņi tuvojās mājai. Mēs saņēmām uzdevumu un atrisinājām to pa vienu nedēļu. Mēs zinām, kas ir vēstules autors. Lūk, tā! Un tagad mēs esam pie ģimenes mājas. Viņš uzsita pa instrumentu paneli, lai tā uzsvērtu panākumus.

-    Jā. Karls pamāja ar galvu. Tad nu jācer, ka tas bija joks.

-    Ja tā ir, tad mēs to Polu izbārsim.

-     Un ja ne, Asad?

Asads pamāja. Tad viņus gaidija jauns uzdevums.

Viņi atstāja mašīnu pie dārza vārtiņiem un tūlīt konstatēja, ka uz vārdu plāksnītes nav Holtu vārda.

Viņi piezvanīja pie durvīm. Kad pēc brīža tās atvēra mazs vīrietis ratiņkrēslā un apgalvoja, ka kopš 1996. gada šajā mājā dzīvo tikai viņš, Karls sajuta savu savādo instinktu, kas pavilka uz leju lūpu kaktiņus un lika justies drūmi.

-    Varbūt jūs nopirkāt māju no Holtu ģimenes? viņš jautāja.

-     Nē, es to nopirku no Jehovas lieciniekiem. Šajā mājā dzīvoja kaut kāds priesteris. Lielajā istabā bija sapulču zāle. Vai gribat ienākt un apskatīties?

Karls papurināja galvu. Tātad jūs nesatikāt ģimeni, kas te dzīvoja?

-     Nē, vīrietis atbildēja.

Karls un Asads pateicās viņam un devās prom.

-    Vai tev arī pēkšņi radās sajūta, ka tās nudien nav zēnu spēlītes, Asad? Karls jautāja.

-    Nu bet, Kari. Tikai tāpēc, ka cilvēki pārceļas… Asads apstājās uz taciņas. Okei, es zinu, ko tu domā.

-    Jā? Vai tāda personība kā Pols spētu to sagudrot? Un vai zēni, kas ir Jehovas liecinieki, vispār iedomātos izspēlēt tādu triku? Ko tu saki?

-     Es nezinu. Zinu vien to, ka viņi drīkst melot. Tikai ne cits citam.

-     Vai tad tu pazīsti kādu Jehovas liecinieku?

-     Nē, bet ļoti reliģiski cilvēki tādi ir. Draudzes locekļi sargā cits citu no pasaules, izmantodami visus līdzekļus. Arī melus.

-     Pareizi. Bet nolaupīšana taču bija nevajadzīgi meli. Tas nebūtu labi. Domāju, ka tā teiktu visi Jehovas liecinieki.

Asads pamāja ar galvu. Viņi bija vienisprātis.

Un ko tagad?

IRSA KĀ VESELS skudru bars tekalēja pa taku starp savu un Karla kabinetu. Šobrīd nolaupīšana bija viņas lieta, un viņa gribēja zināt visu un vislabāk mazās porcijās. Kā izskatījās Pola pasniedzēja? Ko Laura Manna teica par Polu? Kāda bija māja, kurā viņi dzīvojuši? Ko viņi vēl zināja par ģimeni, ja neskaita faktu, ka tā bija iesaistījusies Jehovas lieciniekos?

-    Nomierinies, Asads šobrīd meklē Iedzīvotāju reģistrā. Gan mēs viņus atradīsim.

-    Vai tu neiznāktu gaiteni, Kari? Irsa pajautāja un aizvilka Kārlu pie lielās vēstules kopijas uz sienas. Tagad viņa apakšā bija pievienojusi Pola vārdu un vēl dažus sīkumus.

Palīgā

1996 gada 16 febrārī mūs nulaupija mūs paņēma pie autabusa pieturas Lautropvangā Ballerupā Vīrietis ir 18. garš ir īsi nogriesti mati

…………….. Viņam ir rēta uz labās……………

ar silu furgonu Tētis un mamma viņu pazīst Fr.d… u.

…… ar B viņš mums traudēja………… u…….. viņš mūs nogalinās -

….. sp…… i…… a……. irms……….

brālim mēs braucām gandrīz stundu…………… pie ūdens ..

….. vē…….. Te nesmaršo labi -………… u.

………….. s .. .rig.. -……………………

gadu Pols Holts

-     Tātad viņš ir nolaupīts kopā ar brāli, Irsa secināja. Viņu sauc Pols Holts, un viņš raksta, ka viņi brauca gandrīz stundu. Manuprāt, viņš raksta ari to, ka viņi aizbrauca pie ūdens. Irsa nolika plaukstas uz saviem šaurajiem gurniem. Tagad sekos viņas viedoklis.

-    Ja tas zēns cieta no Aspergera vai kaut kā tamlīdzīga, tad es neticu, ka viņš iedomātos sadzejot, ka viņi brauc uz ūdeņiem. Irsa pagriezās pret Kārlu. Nu?

-     To taču varēja sacerēt viņa jaunākais brālis. Mēs būtībā par viņu neko nezinām.

-     Nu vai zini, Kari! Laursens uz vēstules atrada zivs zvīņu. Ja vēstuli rakstīja jaunākais brālis, vai tad viņš ari pielipināja to zvīņu, lai padarītu stāstu ticamu? Un zivju gļotas?

-    Viņš taču varētu būt gudrs zēns tāpat kā lielais brālis. Tikai citā virzienā.

Šajā mirkli Irsa tā piecirta kāju, ka tas atbalsojās pa visu pagraba gaiteni. Velns un elle, tu paklausies, Kari! Iedarbini pelēkās šūniņas. Kur viņus nolaupīja? Irsa notrauca putekļus viņam no pleca, it kā lai mazliet atmaidzinātu skarbo toni.

Karls konstatēja, ka no pleca nobirst ne mazums blaugznu. Ballerupā, viņš atbildēja.

-    Jā, un ja viņus nolaupa Ballerupā un tomēr ved veselu stundu, iekams viņi sasniedz ūdeni? Ja viņi dodas uz Hundestedi, tad līdz turienei no Ballerupas nav jābrauc stunda. Cik laika vajag, lai no Ballerupas aizbrauktu uz Jullingi? Es teiktu, augstākais, pusstundu.

-     Viņus taču varēja aizvest, piemēram, uz Stevnsu. Karls iekšēji mazliet paburkšķēja. Neviens necieš, ka viņa intelektuālās spējas izvārta dubļos. Ari viņš ne.

-    JĀ! Irsa atkal piecirta kāju. Ja zemajā pagrabā zem viņiem bija žurkas, tad šobrīd to tur vairs nebija.

-    Ja vēstule ir tīrais izdomājums, viņa turpināja, tad kāpēc padarīt visu tik apgrūtinošu? Kāpēc vienkārši neuzrakstīt, ka viņi brauca pusstundu un tad nonāca pie ūdeņiem? Tā taču rakstītu čalis, kas sacer labu stāstu. Tāpēc es noteikti uzskatu, ka tā nav izdoma. Uztver to vēstuli nopietni, Kari.

Karls dziļi ievilka elpu. Viņš vienkārši nevēlējās uzticēt Irsai savas domas par lietas nopietnību. Varbūt Rozei, bet ne Irsai.

-    Jā, jā, viņš novilka. Redzēsim, kā viss attīstīsies, kad būsim atraduši ģimeni.

-     Kas te notiek? Asada galva izlīda no pigmeja kambarīša. Bija skaidri redzams, ka viņš vienkārši vēlējās iztaustīt noskaņojumu. Vai viņi strīdas?

-     Man ir adrese, Kari, viņš sacīja, sniegdams Karlam papīra lapu. Viņi kopš 1996. gada ir pārcēlušies četras reizes. Četras reizes trīspadsmit gadu laikā, un nu viņi dzīvo Zviedrijā.

"Nolādēts!" Karls nodomāja. Zviedrija valsts ar pasaulē lielākajiem odiem un garlaicīgāko ēdienu.

-     Apžēliņ, viņš teica. Tad jau viņi ir pārcēlušies uz vietu, kur klejo ziemeļbrieži. Uz Lūleo vai Kebnekajsi, vai kaut ko tamlīdzīgu?

-     Hallabrū. To sauc Hallabrū, un tas ir Blēkingē. Līdz turienei ir apmēram divi simti piecdesmit kilometru.

Divsimt piecdesmit kilometru. Diemžēl gluži pieveicams attālums. Tur pazuda nedēļas nogale.

Karls mēģināja atkāpties. Labi. Viņu nebūs mājās, kad mēs ieradīsimies. Un, ja iepriekš piezvanīsim, tad arī nebūs. Bet, ja galu galā viņi būs mājās, tad noteikti runās zviedriski, un kurš, ellē ratā, to saprot, ja ir cēlies no Jitlandes?

Asads mazliet samiedza acis. Varbūt tur bija kāds izteiciens par daudz viņa gaumei. Es piezvanīju. Viņi bija mājās.

-     Piezvanīji? Nu, bet tad jau rīt viņu nebūs.

-     Būs, jo es neteicu, kas esmu. Vienkārši nometu klausuli.

Nudien labs pārītis tie abi. Ar patiku uz dramatiskiem efektiem.

Karls ievilkās kabinetā un piezvanīja uz mājām. īsas instrukcijas

Mortenam, ko darīt, ja viņa prombūtnes laikā uzrodas Viga. Kas zina, ko viņa var izdomāt?

Pēc tam viņš deva Asadam norādījumus par ugunsgrēku tālāku izmeklēšanu un Irsas uzraudzību turpmākajā darbā. Sākumam iedod viņai kārtīgu sarakstu ar reliģiskajām sektām. Un tad uzkāp pie Laursena un pasaki, lai viņš piezvana uz Tiesu medicīnisko ekspertīzi un mazliet paskubina tās DNS analīzes, labi?

Pēc tam Karls ielika somā savu dienesta pistoli. Ar tiem zviedriem jau nekad nevarēja būt drošs.

Noteikti ne tad, ja viņi bija cēlušies no Dānijas.

15. NODAĻA

9

NAKAMAjA NAKTĪ VIŅŠ parūpējās, lai viņa mājasmāte un pagaidu mīļākā nesasniegtu orgasmu. Mirklī, kad viņa atlieca galvu un ieelpoja dziļi līdz saules pinumam, viņš atvilka savus veiklos pirkstus no sievietes klēpja un ļāva viņai neizpratnes pilnu skatienu gulēt, sasprindzinājumā trīsot.

Viņš ātri piecēlās un atstāja Isabelu Jensoni vienu, lai viņa izlemj, kā vislabāk ļaut ķermenim izlādēties. Sieviete izskatījās apjukusi, un tieši tāds ari bija viņa nolūks.

Virs viņas mazās rindu mājas Viborgā mēness gaisma cīnījās ar bieziem, kā dūnas mīkstiem mākoņiem. Viņš kails stāvēja uz terases un skatījās uz tiem, kamēr no nāsīm pulsēja cigaretes dūmi.

Kopš šī brīža stundas ritēs pēc labi pazīstama scenārija.

Vispirms strīdi. Pēc tam mīļākā pieprasīs paskaidrojumu, kāpēc viss ir galā un kāpēc tieši šobrīd. Viņa lūgsies, strīdēsies un atkal lūgsies, bet viņš atbildēs. Pēc tam viņam liks sakravāt mantas, un tad viņš pazudis no sievietes dzīves.

Pulksten desmitos no rīta viņš no Dollerupas dosies uz Bakeru un bērni sēdēs viņam blakus priekšējā sēdeklī. Kad viņi brīnīsies, kāpēc viņš nogriežas par agru, viņš tos apdullinās. Viņš precīzi zināja, kur tas var notikt bez traucēkļiem, bija visu izpētījis. Biezā mežā, kurš apslēps mašīnu un viņa darbības tajās nedaudzajās minūtēs, kas vajadzīgas, lai bērnus neitralizētu un ievietotu kravas nodalījumā.

Pēc četrarpus stundām, ieskaitot pusdienas pie viņa māsas FInā, viņš būs nokļuvis līdz laivu mājai Nordskovas mežā Jēgersprīsā. Tāds bija plāns. Tikai divdesmit soļu caur krūmiem līdz zemajai mājiņai ar ķēdēm. Divdesmit soļu ar abiem sagumušajiem stāviem.

Viņš šajā ceļā jau bija dzirdējis izmisīgus lūgumus saudzēt dzīvību. Tos viņš dzirdēs atkal.

Tikai pēc tam varēs sākties sarunas ar vecākiem.

Viņš izpūta no plaušām dūmus un nospieda cigareti zālienā. Viņu gaidīja darbīga nakts un diena.

Nejaukajām aizdomām, ka mājās notiek kaut kas tāds, kas var apgriezt visu dzīvi ar kājām gaisā, tagad bija jāpagaida. Ja viņa sieva ir neuzticīga, tad jo ļaunāk viņai pašai.

Viņš izdzirdēja verandas durvju čīkstoņu un ieraudzīja Isabelas saviebto seju. Peldmētelis tikai daļēji apsedza kailo, trīsošo augumu. Pēc dažām sekundēm viņš pateiks Isabelai, ka viņa ir par vecu, lai gan viņa ne tuvu tāda nebija. Augums kārdinošs un pikants, starojums bezgala valdzinošs. Vairāku iemeslu dēļ bija žēl, ka visam jābeidzas, bet ari to viņš bija izjutis jau daudz reižu.

-    Vai tu esi traks, ka stāvi aukstumā pliks? Ir taču ledaini auksts. Sieviete pielieca galvu, bet nepievērsa viņam skatienu.

-    Saki: kas īsti notiek?

Viņš nostājās Isabelas priekšā un satvēra peldmēteļa apkakli.

-    Tu man esi par vecu, viņš auksti sacīja, savilkdams apkakli ap sievietes kailo kaklu.

Mirkli viņa šķita kā paralizēta. Gatava sist vai izkliegt viņam sejā savas dusmas un aizkaitinājumu. Lamuvārdi drūzmējās viņai uz mēles, bet viņš zināja, ka Isabela klusēs. Pieklājīgas šķīrušās pašvaldību ierēdnes netaisa scēnas, ar kailu vīrieti stāvēdamas uz savas terases. Viņi abi to zināja.

Ko cilvēki padomās?

KAD VIŅŠ PAMODĀS agri nākamajā rītā, Isabela jau bija savākusi viņa nekārtīgās drēbju kaudzes un sametusi tās somā. Rita kafija nebija gatava, gaidīja tikai gūzma labi pārdomātu jautājumu, kas liecināja, ka viņa vēl nav sagrauta.

-     Tu esi līdis manā datorā, viņa sacīja savaldīgi, taču ar draudīgi bālu seju. Tu esi meklējis informāciju par manu brāli. Tu esi atstājis manos datos ap piecdesmit pēdu nospiedumu ziloņa lielumā. Vai tu reizē nebūtu varējis papūlēties un noskaidrot, kāds ir mans darbs pašvaldībā? Vai tas nebija stulbi un necienīgi no tavas puses?

Pa to laiku viņš domāja, ka būs spiests izmantot dušu, lai ko Isabela sacītu. Ģimene Stanghedē neatdos savus bērnus neskūtam vīrietim, kas ož pēc seksa.

Tikai pēc dažiem nākamajiem teikumiem viņš jutās spiests mobilizēt visas savas prāta spējas.

-     Es esmu Viborgas komūnas datoreksperte ar lielo burtu. Atbildu par datu drošību un datorsistēmu risinājumiem. Tāpēc es, protams, zinu, ko tu esi darījis. Man ir tīrais nieks izlasīt žurnālfailus pašas portatīvajā datorā. Ko gan tu iedomājies?

Isabela skatījās uz viņu pavisam tieši. Pilnīgi mierīga. Viņa bija tikusi pāri pirmajai krīzei. Viņai bija trumpji, kas pacēla viņu augstu pāri pašnožēlai, asarām un histērijai.

-    Tu atradi manas paroles zem paliktņa, viņa teica. Bet tikai tāpēc, ka es tās tur noliku tīšām. Es tevi pēdējās dienās vēroju, lai paskatītos, kas tev prātā. Vīrieši, kuri tik maz stāsta par sevi, vienmēr ir savādi. Ļoti savādi. Redzi, normāli vīrieši vairāk par visu mīl runāt par sevi. Varbūt tu to nezināji? Isabela greizi pasmaidīja, manīdama viņa modrību. Es nodomāju: kāpēc tas vīrietis neko nestāsta par sevi? Godīgi sakot, tas mani interesēja.

Viņš sarauca uzacis. Un tagad tu domā, ka zini visu par mani, tāpēc ka esmu klusējis par savu privāto dzīvi, bet mocījies ziņkārē par tavējo?

-     Ziņkārē? Kā tad! Es saprotu, ka tu gribēji redzēt manu iepazīšanās portāla profilu, bet kāpēc tev vajadzēja informāciju par manu brāli?

-     Es domāju, ka viņš ir tavs bijušais. Varbūt es varētu noskaidrot, kas tur nogāja greizi.

Isabela neuzķērās. Viņai bija vienaldzīgi viņa motīvi. Viņš bija briesmīgi kļūdījies, un viss.

-     Man gan tevi jāuzslavē par to, ka neesi iztukšojis manu bankas kontu, viņa noteica.

Viņš pūlējās iecietīgi pasmaidīt par Isabelas nepieklājību. Šai sejas izteiksmei vajadzēja kļūt par viņa izejas mīmiku uz dušu, taču tā nenotika.

-     Bet zini, mēs abi esam lidzīgi maitasgabali, Isabela turpināja. Es ari esmu parakņājusies tavās mantās. Un zini, ko es atradu kabatās un somā? Neko. Ne vadītāja apliecību, ne apdrošināšanas karti, ne kredītkarti, ne maku, ne mašīnas atslēgas. Bet zini, draugs? Tāpat kā sievietes vienmēr noglabā paroles smieklīgi acīm redzamās vietās, tā vīrieši vienmēr noliek savas mašīnas atslēgas uz priekšējā riteņa, ja negrib ņemt tās līdzi. Tev atslēgu saišķi ir maza, glita boulinga bumbiņa. Vai tu spēlē boulingu? To tu neesi stāstījis. Uz tās ir rakstīts "1". Vai tu spēlē tik labi?

Šajā mirklī viņam sāka tecēt sviedri. Ļoti sen viņš nebija sajutis kontroli izslīdam no rokām. Nekas nevarēja būt ļaunāk.

-     Nomierinies. Es noliku atslēgas atpakaļ vietā. Vadītāja apliecību ari. Un tehnisko pasi un kredītkartes. Visu, esi mierīgs. Viss stāv mašīnā, kur es to atradu. Labi paslēpts zem gumijas paklājiņiem.

Viņš skatījās uz sievietes kaklu. Tas nebija trausls, tātad jāpieķeras kārtīgi. Tur vajadzēs pāris minūšu, bet to jau viņam netrūka.

-     Tā ir taisnība, esmu ļoti privāts cilvēks, viņš sacīja un paspēra soli uz priekšu, piesardzīgi uzlikdams vienu roku sievietei uz pleca. Uzklausi mani, Isabela. Es tiešām esmu ļoti iemīlējies, bet nevarēju būt pret tevi godīgs. Redzi, es esmu precējies, man ir bērni un situācija izslīdēja man no rokām. Tieši tāpēc tagad tam jāpieliek punkts, vai tu nespēj to saprast?

Sieviete lepni pacēla galvu. Ievainota, bet ne uzvarēta. Viņa jau agrāk bija satikusi precētus vīriešus, kas viņai meloja, par to viņš bija pilnīgi pārliecināts. Tieši tikpat pārliecināts arī par to, ka tagad būs spiests parūpēties, lai būtu pēdējais vīrietis Isabelas dzīvē, kurš viņu piekrāpj.

Isabela nokratīja viņa roku. Es nezinu, kāpēc tu man neteici savu īsto vārdu, un ari nezinu, kāpēc tu stāstīji visus pārējos melus. Tu gribi iestāstīt: tas ir tikai tāpēc, ka esi precējies? Zini, ari tam es neticu.

Tad Isabela mazliet atkāpās, it kā būtu nolasījusi viņa domas. It kā būtu gatava satvert ieroci, kas tepat nolikts.

Ja rodas sajūta, ka stāvi uz ledusgabala kopā ar rūcošu leduslāci, tev ir jāizvērtē savas iespējas. Šobrīd viņš redzēja četras.

Ielēkt ūdeni un peldēt.

Pārlēkt uz kādu citu ledusgabalu.

Nogaidīt un paskatīties, vai lācis ir izsalcis vai paēdis.

Un, beidzot, lāci nogalināt.

Visām iespējām bija savi acīmredzamie plusi un mīnusi, taču šobrīd viņš nešaubījās, ka ceturtais ceļš ir vienīgais. Sieviete viņam pretī bija ievainota un aizstāvēsies jebkuriem līdzekļiem. Noteikti tāpēc, ka bija nopietni iemīlējusies. Viņam būtu vajadzējis to pamanīt agrāk. Pieredze taču sacīja, ka šādās situācijās sievietes viegli kļūst iracionālas, un bieži tam bija liktenīgas sekas.

Šobrīd viņš nespēja aptvert visus kaitējumus, ko Isabela varētu viņam nodarīt, tāpēc no viņas jāatbrīvojas. Jāpaņem līķis līdzi furgonā. Jānovāc viņa no ceļa tāpat kā citas pirms viņas. Jāsadauza cietais disks, jānotira mājā visi pierādījumi, ka viņš te bijis.

Un tad viņš ielūkojās sievietes skaistajās, zaļajās acis un apsvēra, cik ilgs laiks paies, līdz tās mitēsies mirdzēt.

Es e-pastā uzrakstīju savam brālim, ka esmu tevi satikusi, Isabela sacīja. Viņam ir tavas mašīnas numurs, vadītāja apliecības numurs, vārds, personas kods un adrese, kas minēta mašīnas tehniskajā pasē. Viņš gan ikdienā nenodarbojas ar šādiem sīkumiem, taču pēc dabas ir ziņkārīgs. Ja izrādīsies, ka tu esi kaut kādā veidā mani apzadzis, viņš tevi atradīs. Skaidrs?

Uz mirkli viņš bija kā paralizēts. Protams, viņš nebraukāja apkārt ar dokumentiem vai kartēm, kas varētu atklāt viņa īsto identitāti. Taču nekad pirms šī mirkļa viņš nebija saskāries ar situāciju, ka kāds varētu viņu ar kaut ko saistīt, un nepavisam jau ne ar policiju statista lomā. Viņš mirkli nespēja aptvert, kā ir nokļuvis šādā situācijā. Ko bija palaidis garām, kur bija kļūdījies? Vai atbilde tiešām bija tik vienkārša viņš nepajautāja sievietei, ko viņa pašvaldībā dara? Jā, laikam gan.

Un nu viņš bija sprukās.

Piedod, Isabela, viņš klusi teica. Es zinu, ka esmu stipri pāršāvis pār strīpu. Piedod. Bet tas ir tāpēc, ka esmu traks pēc tevis. Nedomā par to, ko es teicu vakar. Es vienkārši nezināju, ko darīt. Vai man vajadzēja atklāt, ka esmu precējies un man ir bērni, vai sagudrot kādus melus? Es taču zaudētu savas mājas, ja aizrautos ar tevi. Tomēr man bija kārdinājums. Tāds kārdinājums, ka vajadzēja uzzināt par tevi visu. Es vienkārši nespēju pretoties, vai tu nesaproti?

Isabela nicīgi skatījās uz viņu, kamēr viņš apsvēra, ko darīt uz ledusgabala. Acīmredzot bez iemesla lācis viņu nenogāzīs no kājām. Ja viņš aizbrauktu un nekad vairs nerādītos šajā pusē, viņa neapgrūtinātu brāli ar informācijas meklēšanu. Kāpēc lai viņa to darītu? Turpretim, ja viņš sievieti nogalinātu vai aizvestu, rastos izejas punkts izmeklēšanai. Pat visrūpīgākā tīrīšana nespētu aizvākt pēdējo kaunuma matiņu, spermas paliekas, pirkstu nospiedumus. Policisti apkopotu kaut kādu profilu, pat ja neatrastu viņu reģistros. Viņš varētu māju nodedzināt, bet varbūt ugunsdzēsēji paspētu laikā, varbūt kāds ievērotu viņu aizbraucam. Tas bija pārāk nedroši. Un nu kādam policistam, vārdā Karstens Jensons, pastkastītē bija viņa furgona numurs. Līdz ar to arī transportlīdzekļa apraksts. Jā, varbūt Isabela pat bija apgādājusi savu brāli ar informāciju par viņa personu.

Viņš skatījās gaisā, kamēr sieviete novēroja visas viņa kustības. Lai gan viņš bija eksperts ādas mainīšanā un vienmēr izmantoja kaut kādu maskēšanos, tajās e-pasta vēstulēs varēja būt sīki aprakstīts viņa augums, svars, acu krāsa un varbūt pat intīmākas ķermeņa daļas. īsi sakot, nevarēja zināt, ko Isabela brālim vēstulē stāstījusi, un tas varēja visu sagraut.

Viņš sastapa sievietes ciešo skatienu un šajā mirkli atskārta, ka viņa nav nekāds leduslācis. Viņa bija bazilisks. Čūska, gailis un pūķis reizē. Ielūkojoties baziliskam acis, cilvēks pārvēršas par akmeni. Šķērsojot tā pēdas, cilvēks mirst no čūsku indes iedarbības. Neviens nespēj izkladzināt pasaulei savu patiesības versiju tā kā bazilisks. Neviens. Un viņš zināja, ka šo nezvēru var nogalināt tikai spoguļattēls.

Tāpēc viņš sacīja: Lai ko tu teiktu, es domāšu par tevi, Isabela. Tu esi tik skaista un satriecoša, un es vēlētos, kaut būtu sastapis tevi agrāk. Tagad ir par vēlu. Es to nožēloju un atvainojos. Es negribēju tevi sāpināt. Tu esi brīnišķīgs cilvēks. Piedod man!

Un maigi noglāstīja viņas vaigu. Tas šķietami iedarbojās. Vismaz sievietes lūpas mirkli notrīsēja.

Tev tagad jāiet. Es vairs negribu tevi redzēt. Viņa izrunāja šos vārdus, lai gan patiesībā tā nedomāja.

Viņa bezgalīgi ilgi sēros par to, ka tas beidzās. Šādu piedzīvojumu viņas vecumā vairs nebija atlicis daudz.

Tieši šajā mirklī viņš aizlēca uz citu ledusgabalu. Ne bazilisks, ne leduslācis tur nesekos.

Isabela ļāva viņam iet, un pulkstenis vēl nebija pat septiņi.

16. NODAĻA

9

VIŅŠ, KĀ PARASTI, piezvanīja sievai ap astoņiem. Joprojām neaizskāra sāpīgo jautājumu, bet gari un plaši stāstīja par piedzīvojumiem, kādu viņam nebija bijis, un jūtām pret sievu, kādas neizjūta. Pa ceļam ārā no Viborgas viņš apstājās degvielas uzpildes stacijā Levbjergā un ātri nomazgājās pie izlietnes klientu tualetē, pirms brauca tālāk uz Haldegi un Stanghedi, kur viņu gaidija Samuels un Magdalēna.

Tagad nekas viņu neapturēs. Laiks bija labs. Viņš nokļūs galā tieši pirms tumsas iestāšanās.

Ģimene viņu uzņēma ar svaigu maizīšu un lielu cerību smaržu. Lai gan celis bija savainots, Samuels no rīta bija trenējies, bet Magdalēna stāvēja mirdzošām acīm, biezie mati viļņojās no cītīgas ķemmēšanas.

Viņi bija ļoti gatavi.

-     Kā jums šķiet, vai man nevajadzētu braukt gar slimnīcu, lai tur apskata Samuela celi? Mēs varētu paspēt. Viņš iebāza mutē pēdējo maizītes kumosu, skatīdamies pulkstenī. Bija bez piecpadsmit minūtēm desmit, un viņš zināja, ka ģimene atteiksies.

Mātes baznīcas mācekļi slimnīcās nebija bieži viesi.

-     Nē, paldies, tas ir tikai sastiepums. Rahēle pasniedza viņam kafijas tasīti un norādīja uz pienu, kas stāvēja uz galda. Lai viņš pats paņem.

-     Kur tad notiks tās karatē sacensības? jautāja Jošua. Var gadīties, ka mums sagribas vēlāk aizbraukt, ja laiks atļaus.

-     Ko niekus, Jošua. Rahēle viņu iedunkāja. Tu ļoti labi zini, kad tev ir laiks un kad nav laika.

Acīmredzot nekad, cik nu ciemiņš spēja novērtēt.

-     Vinderupas hallē, viņš tomēr atbildēja mājas saimniekam. Tās rīko Bujutsukan klubs. Varbūt internetā kaut kas ir rakstīts.

Tur nekā nebija, toties mājā pavisam droši nebija ari internetā. Vēl viens bezdievīgs izgudrojums, no kā Mātes baznīca izvairījās.

Viņš ar plaukstu aizklāja seju. Ai, atvainojiet, es gan esmu muļķis. Protams, jums nav internetā. Atvainojiet. Tā jau arī ir īsta velnišķība. Viņš centās izskatīties vainas mākts un konstatēja, ka kafija ir bez kofeīna. Nekā politnekorekta šajā mājā. Bet tātad Vinderupas hallē, viņš pabeidza.

Viņi māja ar roku. Visa ģimene rindiņā pie mājas, kur no šī brīža nekad vairs nevaldīs aizgājušo laiku miers un iecietība. Smaidoši cilvēki, kas sāpīgi drīz iemācīsies, ka pasaules ļaunumu nevar ietekmēt ar iknedēļas svētbrīžiem un atteikšanos no jauno laiku labumiem.

Bet viņš tos nežēloja. Viņi paši bija izvēlējušies savu ceļu, un nu tas šķērsoja viņējo.

Viņš skatījās uz abiem bērniem, kuri sēdēja viņam blakus un māja ar roku ģimenei.

-     Vai jums ir ērti? viņš jautāja, kamēr viņi brauca garām kailajiem laukiem ar melni brūniem kukurūzas stublājiem. Viņš iebāza roku sāndurvju kabatā. Jā, ierocis bija gatavībā. Nebija daudz tādu, kas nojaustu šīs mantas pielietojumu. Tieši tāda pati forma kā portfeļa rokturim.

Viņš uzsmaidīja bērniem, kad tie pamāja ar galvu. Viņiem bija ērti, un domas aizlidoja citur. Viņi nebija raduši pie lielām atkāpēm no savas mierīgās, restriktīvās ikdienas. Viņus gaidīja gada lielais piedzivojums.

Nē, viņi neradīs problēmas.

-     Ceļš uz Finderupu ir ļoti skaists, viņš sacīja, piedāvādams bērniem šokolādes batoniņus. Aizliegti, jā, bet tie palīdzētu radīt tādu kā kopības izjūtu starp viņiem. Un kopības izjūta radīja drošību. Bet drošība radīja mieru darbam.

-     Nūjā, viņš sacīja, ievērojis bērnu vilcināšanos. Man ir arī augļi. Vai jūs labāk gribat klementīnus?

-     Domāju, ka es ņemšu šokolādi. Magdalēna atklāja savas zobu breketes neatvairāmā smaidā. Viņa patiesi bija meitene, kas dārzā zem velēnas glabāja noslēpumus.

Pēc tam viņš uzslavēja viršu ainavu un pastāstīja, cik ļoti priecājas apmesties uz pastāvīgu dzīvi viņu novadā. Kad viņi sasniedza Finderupas krustojumu, gaisotne jau bija viņa iecerētajā garā atbrīvota, uzticības pilna un biedriska. Šajā vietā viņš nogriezās.

-     Ei, jūs laikam nogriezāties par ātru, sacīja Samuels, paliekdamies pret logu. Holstebro ceļš ir tikai nākamajā pagriezienā.

-    Jā, es zinu. Bet vakar, kad braucu skatīties mājas, es atradu īsāku ceļu uz sešpadsmito šoseju.

Viņš vēlreiz nogriezās pārsimt metru aiz Ērika Klipinga piemiņas akmens.

Tur bija rakstīts: "Hesselborgveja".

-     Mums jābrauc pa šo ceļu. Mazliet bedrains, bet noteikti īsāks, viņš turpināja.

-     Patiešām? Samuels izlasīja norādi, kad viņi brauca garām. Tur bija rakstīts: Militārais transports pa sānceļiem aizliegts.

-     Es biju domājis, ka tas ir strupceļš, zēns sacīja un atzvēlās sēdeklī.

-     Nē, mums vienkārši jāpabrauc garām tai dzeltenajai mājai pa kreisi, un tad būs pamesta māja pa labi, un pēc tam mēs atkal pagriezīsimies pa kreisi. Tu droši vien nezini šo ceļu.

Viņš pamāja pie sevis, kad viņi bija nokļuvuši dažus simtus metru tālāk un šķembas starp iebrauktajām sliedēm pazuda. Tagad nāca meža ieskauts izcirtums. Tātad ceļa mērķis bija aiz nākamā līkuma.

-     Nē, skatieties! Zēns norādīja. Jūs tur netiksiet cauri.

Zēns kļūdījās, taču nebija nozīmes skaidrot.

-     Sasodīts, Samuel, viņš sacīja. Tev taisnība. Bet tad jau man te jāapgriežas. Piedodiet. Man tiešām likās…

Viņš apgriezās uz ceļa pie izcirtuma un atpakaļgaitā iebrauca starp kokiem.

Kad mašīna apstājās, viņš ātri izvilka no durvīm elektrošoku, noņēma drošinātāju, pielika ieroci Magdalēnai pie kakla un izšāva. Velnišķīgs ierocis, kas raidīja upura ķermenī 1,2 miljonus voltu un uz mirkli to paralizēja. Sāpju kliedziens un asās konvulsijas lika Samuelam sarauties. Tāpat kā māsa, viņš nekam tādam nebija gatavs. Zēna acu izteiksme gan pauda ne tikai bailes, bet ari gatavību cīņai. īsajā laika sprīdī no mirkļa, kad māsa nokrita pret viņu, līdz viņš aptvēra, ka priekšmets, ko viņam piespiež, ir nāvīgi bīstams, zēnā pamodās visi adrenalīna vadītie aizsargmehānismi.

Tāpēc vīrietis pietiekami ātri nepamanīja, ka zēns atgrūž māsu, satver durvju rokturi, atver durvis un izveļas no mašīnas. Un tāpēc elektrošoka šāviņš viņam pilnībā netrāpīja.

Vīrietis deva meitenei vēl vienu triecienu un tad metās pakaļ zēnam, kas jau bija aizklibojis kādu gabalu pa zaļo meža ceļu, vilkdams slimo celi. Sekunžu jautājums, līdz pienāks viņa kārta.

Sasniedzis egles, zēns strauji pagriezās. Ko jūs gribat? viņš iekliedzās un sauca pēc Dieva palīdzības, it kā no taisnajām koku rindām varētu iznirt eņģeļu pulks, kas viņu aizstāvētu. Viņš aizkliboja soli sānis un satvēra egles mietu ar riebīgi asiem, aplūzušiem zariem.

"Nolādēts!" vīrietis nodomāja. Vajadzēja tomēr ņemt zēnu pirmo. Kāda velna pēc viņš nepaklausīja savai intuīcijai?

-     Nenāc tuvāk! zēns auroja, vicinādams nūju sev apkārt. Nekādu šaubu, ka viņš sitīs. Zēns gribēja cīnities, pielietot visu, ko iemācījies.

Šajā mirklī vīrietis iedomājās, ka vajadzēs internetā pasūtīt Taser C2. Ar to viņš varēs dot strāvas triecienu upuriem no daudzu metru attāluma. Dažkārt nedrīkstēja zaudēt ne sekundi, un tā bija arī šobrīd. Līdz zemnieku saimniecībām bija tikai daži simti metru. Lai gan vieta bija rūpīgi izvēlēta, šurp varēja atnākt kāds zemnieks vai mežstrādnieks. Pēc dažām sekundēm zēna jaunākā māsa arī būs tiktāl atguvusies, ka varēs aizbēgt.

-    Tas tev nelīdzēs, Samuel, viņš sacīja, mezdamies pretim zēna drudžainajiem sitieniem. Sajuta nūju trāpām pa plecu mirklī, kad piespieda elektrošoku pie zēna rokas, un abu kliedzieni atskanēja reizē.

Tomēr ciņa bija nevienlīdzīga, un pie nākamā trieciena zēns saļima.

Viņš paraudzījās uz plecu, kur bija trāpījis Samuels. "Sasodīts," viņš nodomāja, redzot uz vējjakas plecu daļas zvaigznes staru veidā izplešamies asinis.

-    Jā, pirms nākamās reizes noteikti nopirkšu Taser, viņš nomurmināja, ievilkdams zēnu furgona kravas nodalijumā un uzklādams viņam uz sejas hloroformā samērcētu lupatu. Pagāja tikai mirklis, un zēns tukši blenza gaisā, pilnībā zaudējis samaņu.

Nākamajā mirkli tas pats notika ar viņa māsu.

Tad viņš aizsēja abiem acis, ar līmlenti sasēja rokas un kājas, aizlīmēja muti, kā parasti, un embrija pozā noguldīja abus uz biezās segas, kas bija izklāta uz furgona grīdas.

Viņš pārvilka kreklu un paņēma citu jaku, tad dažas minūtes stāvēja un vēroja bērnus, lai būtu drošs, ka viņiem nekļūs nelabi un viņi nenosmaks savos vēmekļos.

Pārliecinājies par bērnu stāvokli, viņš sāka braukt.

VIŅA MĀSA UN svainis bija apmetušies mazā zemnieku sētā Orupas nomalē. Balta māja, pavisam tuvu pie ceļa. Tikai dažus kilometrus no baznīcas, kur viņa tēvs bija izpildījis pēdējo aicinājumu.

Pati pēdējā vieta uz zemes, kur apmestos viņš pats.

-     No kurienes tad šoreiz? bez intereses apjautājās svainis, norādīdams uz nomītajām čībām, kas vienmēr stāvēja priekšnamā un bija jāvelk kājās visiem nama viesiem. It kā viņu grīdas jebkad būtu bijušas kaut ko vērtas.

Viņš sekoja skaņai dzīvojamā istabā un atrada māsu dungojam stūrī, ietinušos pledā, ko bija sagrauzis laiks un kodes.

Eva vienmēr pazina viņa soļus, bet neko neteica. Kopš pagājušās reizes viņa bija krietni pieņēmusies svarā. Vismaz divdesmit kilogramu. Augums bija izplūdis visos virzienos, un drīz beidzot būs izdzisis tās māsas tēls, kura tik aizrautīgi bija dejojusi mācītājmājas dārzā.

Viņi nesasveicinājās, to viņi nekad nedarīja. Ari pieklājības frāzes nebija viņu bērnības mantojumā.

-     Es te esmu tikai uz īsu brīdi, viņš sacīja, notupdamies pie māsas. Kā tu jūties?

-    Villijs mani labi aprūpē, viņa atbildēja. Drīz mēs ēdīsim pusdienas. Varbūt tu arī gribi?

-    Jā, paldies, kādu kumosu. Un tad braukšu tālāk.

Māsa pamāja ar galvu. Patiesībā viņai bija vienalga. Kopš viņas acīs nodzisa gaisma, bija padzisusi ari vēlme dzirdēt jaunumus par līdzcilvēkiem un pasauli apkārt. Varbūt tas ari bija vajadzīgs. Varbūt pagātnes izbalējušie attēli piepeši viņā aizņēma pārāk daudz vietas.

-     Es atvedu naudu. Viņš izņēma no kabatas aploksni un iespieda to māsai rokā. Trīsdesmit tūkstošu. Tad jau jūs iztiksiet līdz nākamajai reizei.

-     Paldies! Kad?

-     Pēc pāris mēnešiem.

Māsa pamāja ar galvu un piecēlās. Viņš gribēja piedāvāt māsai roku, taču viņa atrāvās. Uz virtuves galda, pārklāta ar vaskadrānu, kas bija pazinusi labākas dienas citos gadu desmitos, stāvēja alumīnija trauki ar lētu aknu pastēti un nenosakāmas izcelsmes ceptas gaļas gabaliem. Villijs apkaimē pazina cilvēkus, kuri nomedīja daudz vairāk nekā spēja apēst, tātad kaloriju šeit netrūka.

Svainis astmatiski smagi elpoja, noliekdams galvu uz krūtīm un noskaitīdams Tēvreizi. Gan svainis, gan māsa cieši aizmiedza acis, tomēr viņu maņas bija pievērstas galda galam, kur sēdēja brālis.

-    Vai tu vēl neesi atradis Dievu? vēlāk jautāja māsa, pievērsusi viņam savas bāli raibās, nedzīvās acis.

-     Nē, viņš atbildēja. Tēvs to no manis izsita.

Šajā brīdī svainis lēni pacēla galvu un naidīgi paskatījās uz viņu. Reiz viņš bija bijis glīts puisis. Pašapzinīgs un pilns apņēmības doties jūrā un izpētīt visus pasaules nostūrus un samtaini maigas sievietes. Kad viņš satika Evu, viņa apžilbināja Villiju ar savu trauslumu un skaistajiem vārdiem. Viņš vienmēr bija pazinis Kristu, bet ne kā savu labāko draugu.

To viņam iemācīja Eva.

-    Runā par sievastēvu pieklājīgi, svainis sacīja. Viņš bija svēts vīrs.

Vīrietis paskatījās uz māsu. Seja bija pilnīgi bez izteiksmes. Ja viņai bija kāds komentārs šajā saistībā, tas varētu atskanēt tagad, tomēr viņa neko neteica. Protams, ne.

-     Cik saprotu, tu domā, ka mūsu tēvs atrodas paradīzē?

Svainis piemiedza acis. Tā bija atbilde. Ciemiņš vienkārši

nedrīkstēja pārāk palaist muti, vienalga, vai tas bija Evas brālis vai ne.

Viņš papurināja galvu un sastapa svaiņa skatienu. "Bezcerīgi melni cilvēki," viņš nodomāja. Ja priekšstats par paradīzi ar trulu, aprobežotu trešās šķiras priesteri svainim bija tik nozīmīgs, tad viņš patiesi vēlētos palīdzēt viņam ātri tur nokļūt.

-     Neskaties uz mani tā, Villij, viņš sacīja. Es iedevu tev un Evai trīsdesmit tūkstošus kronu. Par šo summu es pieprasu, lai tu savaldies to pusstundu, kamēr es te esmu.

Viņš paraudzījās uz krucifiksu, kas karājās pie sienas virs svaiņa galvas, kurš stāvēja tur ar saviebtu seju. Tas bija smagāks, nekā izskatījās.

To viņš bija sajutis uz savas miesas.

CEĻĀ PĀRI STOREBELTA tiltam viņš sajuta kratīšanos kravas telpā un pieturēja mašīnu laukumā pie maksas automāta, lai varētu pavērt lūku un uzliet raustlgajiem ķermeņiem vēl vienu šļācienu hloroforma.

Tikai tad, kad aizmugurē atkal iestājās miers, viņš brauca tālāk, šoreiz ar nolaistu sānu logu un kaitinošu sajūtu, ka pēdējā deva varbūt bija par lielu.

Kad viņš sasniedza laivu māju Ziemeļzēlandē, bija vēl pārāk gaišs, lai vestu bērnus iekšā. Gada pirmās, bet šīsdienas pēdējās jahtas slīdēja atpakaļ uz ostām Linēsā un Kignēsā. Viena vienīga ziņkārīga dvēsele ar tālskati, un viss būtu zaudēts. Nelaime tā, ka mašīnas kravas telpā bija pārāk kluss, un tas sāka viņu satraukt. Ja hloroforms būs bērnus nogalinājis, tad mēnešiem ilgā gatavošanās bija veltīga.

"Rieti taču reiz, velns parāvis!" viņš domāja, stingi pievērsis skatienu spītīgajam debesu kolosam, kas asinssarkans bija pielipis pie apvāršņa ar liesmojošiem mākoņiem virs sevis.

Tad viņš paņēma savu mobilo telefonu. Šobrīd ģimene Dollerupā jau bija sākusi brīnīties, kāpēc viņš ar bērniem nav atgriezies. Viņš bija apsolījis ierasties pirms atpūtas stundas un nebija solījumu izpildījis. Viņš iztēlojās, kā ģimene šobrīd sēž un gaida pie ēdamgalda ar savām svecēm, tunikām un lūgšanā saliktajām rokām. Pēdējā reize, kad mēs viņam uzticamies, māte pie galda saka.

Un tur viņai bija sāpīga taisnība.

Viņš piezvanīja. Nenosauca savu vārdu. Vienkārši paziņoja, ka viņa prasība ir miljons kronu. Vecās banknotēs mazā maisiņā, kas viņiem jāizmet no vilciena. Viņš pateica vilciena reisa numuru un norādija, kur un kad viņiem jāpārsēžas un kurā ceļa gabalā un kurā pusē jāmeklē stroboskopa gaisma. Viņš turēs to rokā, un tas pazibsnis spilgti kā zibspuldze. Viņi nedrīkst vilcināties, iespēja būs tikai viena. Kad būs izmetuši maisiņu, viņi drīz atkal ieraudzīs savus bērnus.

Lai viņi nepūlas viņu apmuļķot. Nedēļas nogale un pirmdiena būs pietiekami ilgs laiks, lai sadabūtu naudu. Bet pirmdienas vakarā viņiem jāiekāpj vilcienā.

Ja naudas nebūs, bērni mirs. Ja viņi vērsīsies policijā, bērni mirs. Ja viņi izspēlēs kādu triku, nododot naudu, bērni mirs.

Atcerieties to, viņš teica. Naudu jūs atkal nopelnīsiet, bet bērni būs zuduši uz mūžu. Šajā vietā viņš vienmēr atvēlēja vecākiem mirkli, lai tie ievilktu elpu. Tiktu galā ar šoku. Un atcerieties ari, ka jūs nevarat mūžīgi pasargāt pārējos bērnus. Ja es nojautīšu kaut ko nelāgu, jums būs jādzīvo bailēs. Jūs varat būt droši tikai par to un vēl par to, ka nevarēsiet sadzīt pēdas šim mobilajam telefonam.

Tad viņš pabeidza sarunu. Tas bija tik vienkārši. Pēc desmit sekundēm telefons būs pazudis līcī. Viņam vienmēr bija padevušies tāli metieni.

BĒRNI BIJA LĪĶA bālumā, bet dzīvi. Viņš tos pieķēdēja zemajā laivu mājā pa labu gabalu vienu no otra, noņēma acu apsējus un pārliecinājās, lai viņi neizvemj dzērienu, ko viņš tiem lika izdzert.

Pēc parastā seansa ar lūgšanos, asarām un bailēm viņi mazliet ieēda, un tad viņš ar mierīgu sirdsapziņu aizlīmēja bērniem muti un devās projām.

Šī vieta bija viņa īpašums jau piecpadsmit gadu, un nekad laivu mājas tuvumā nebija parādījies neviens svešs cilvēks. Māja, pie kuras piederēja mazais namiņš, bija paslēpusies aiz kokiem, un taka uz laivu māju allaž bija krietni aizaugusi. Mazo namiņu retu reizi varēja samanīt no ūdens puses, un ari tur bija šķēršļi. Kurš gan gribētu līst smirdīgajā aļģu zupā, kas auga virs zvejas tīkla? Tikla, ko viņš bija nostiepis starp pamata pāļiem pēc tās vienīgās reizes, kad viens no viņa upuriem bija kaut ko iemetis ūdenī.

Nē, bērni varēja pinkšķēt, cik vien gribēja.

Viņus neviens nedzirdēs.

Viņš atkal ieskatījās pulksteni. Šodien viņš negribēja zvanīt sievai kā parasti, kad pagriezās Roskildes virzienā. Kāpēc gan brīdināt viņu, kad viru var gaidīt mājās?

Tagad viņš aizbrauks uz māju pie Ferslevas, noliks furgonu atpakaļ šķūni un pēc tam dosies tālāk savā mersedesā. Pēc nepilnas stundas viņš būs mājās, un tad laiks rādīs, kā būs ar sievu.

PĒDĒJOS KILOMETROS LĪDZ mājām viņš atguva zināmu mieru. Kas gan īsti bija modinājis šīs aizdomas pret sievu? Vai ne kāds trūkums viņā pašā? Vai šīs nepamatotās aizdomas un sliktās nojausmas neizauga no visiem meliem, ar ko dzīvoja viņš pats? Vai tas viss nebija sekas viņa paša slepenajai dzīvei?

"Nē, patiesībā taču mums ir labi kopā," tā bija viņa pēdējā doma, pirms viņš konstatēja, ka pie nokarenā vītola piebraucamajā ceļā atsliets vīriešu velosipēds.

Pirms viņš konstatēja, ka tas nav viņa velosipēds.

17. NODAĻA

9

REIZ ABU TELEFONA sarunas rītos bija devušas viņai enerģiju. Tikai ar vira balsi vien pietika, lai dotos pretī dienai bez cilvēciskas saskarsmes ar viņu. Tikai doma par vīra apskāvienu padarīja visu izturamu.

Bet nu viņa vairs tā nejutās. Maģija bija zudusi.

"Rīt es piezvanīšu mātei un salabšu ar viņu," viņa sev sacīja. Pagāja diena, pienāca rīts, bet viņa to neizdarīja.

Ko lai viņa teiktu? Ka viņai žēl par abu atsvešināšanos? Ka viņa varbūt kļūdījusies? Ka viņa satikusi citu vīrieti, kurš licis viņai to saprast? Ka šis vīrietis piepildījis viņu ar vārdiem, lai viņa nedzirdētu neko citu? Protams, viņa nevarēja to teikt mātei, lai gan tā bija taisnība.

Bezgalīgais tukšums, kurā viņu aizvien atstāja vīrs, tagad bija aizpildīts.

Kennets te bija viesojies vairākas reizes. Kad viņa aizveda Benjaminu uz bērnudārzu, Kennets bija klāt. Par spīti marta kaprīzēm, vienmēr īspiedurkņu kreklā un šaurās vasaras biksēs. Astoņu mēnešu misija Irākā un pēc tam Afganistānā bija viņu norūdījusi. Sveloši auksta ziema gan fiziski, gan garīgi apvaldot dāņu karavīru kāri pēc ērtībām, viņš sacīja.

Tam gluži vienkārši nevarēja pretoties. Un tas bija gluži vienkārši briesmīgi.

Vīrs apjautājās par Benjaminu un brīnījās, ka saaukstēšanās pārgājusi tik ātri. Viņš pa telefonu apgalvoja, ka mīlot viņu un gaidot atgriešanos mājās. Varbūt atgriezīšoties ātrāk, nekā plānots. Bet viņa neticēja pat pusei no vīra teiktā, tur tā atšķirība. Atšķirība starp laiku, kad viņa vārdi apbūra, un tagadni, kad tie vienkārši šķebināja.

Turklāt viņai bija bail. Bail no vira dusmām, bail no viņa varas. Ja virs viņu izmetīs, viņai nepiederēs nekas, par to viņš bija parūpējies. Nu labi, varbūt mazliet, bet nekas liels. Un viņa zaudēs Benjaminu.

Viņš taču bija sasodīti daiļrunīgs. Daudz veiklu vārdu. Kurš gan ticēs, ja viņa teiks, ka Benjaminam būtu labāk kopā ar māti? Vai tad viņa nebija tā, kas gāja projām? Vai tad vīrs nebija upurējis savu dzīvi un vienmēr bijis spiests doties prom no mājas, lai sagādātu viņiem iztiku? Viņa jau dzirdēja šīs balsis. Pašvaldības darbinieki, bāriņtiesas ierēdņi. Visi šie tiesneši, kas redzēs tikai vīra briedumu un viņas kļūdas.

Viņa to vienkārši zināja.

"Piezvanīšu mammai mazliet vēlāk," viņa nodomāja. "Norišu kaunu un izstāstīšu viņai visu. Viņa ir mana māte. Viņa man palīdzēs. Pilnīgi noteikti."

Stundas gāja, un domas grauza. Kāpēc viņa tā jutās? Vai tāpēc, ka pāris dienu laikā bija piekļuvusi svešam vīrietim tuvāk nekā jebkad bijusi savam laulātajam vīram? Jo tā taču bija. Par vīru viņa zināja tikai to, kas notika nedaudzajās stundās, ko viņi šajā mājā pavadīja kopā. Ko vēl viņa zināja? Viņa darbs, viņa pagātne, visas kastes otrajā stāvā tā bija pilnīgi slēgta teritorija.

Bet viens bija zaudēt jūtas, un pavisam kas cits to attaisnot. Vai tad vīrs nebija gana labs? Vai skatu neaizmigloja tikai mirklīgais apžilbums?

Šādās domās viņa gremdējās. Un tieši tāpēc uzkāpa otrajā stāvā un paskatījās pa durvīm uz kartona kastēm. Vai tieši tagad vajadzētu meklēt zināšanas? Pārkāpt robežu? Vai tagad nebija ceļa atpakaļ? Jā, tieši tā.

VIŅA IZVILKA KASTES ārā citu pēc citas un novietoja tās gaiteni apgrieztā secībā. Kad viņa saliks kastes atpakaļ, tām jāstāv tieši tāpat kā iepriekš, cieši aiztaisitām, ar mēteļiem pa virsu. Tikai tā viņa varēja kontrolēt savu projektu.

Vismaz tā viņa cerēja.

Pirmās desmit kastes, kas bija stāvējušas pēdējā rindā zem jumta loga, apstiprināja vira sacīto. Tikai vecas ģimenes mantas, ko viņš noteikti nebija iegādājies pats. Tipisks mantojums, līdzīgs tam, ko atstājuši viņas vecvecāki: porcelāns, dažādi dokumenti un greznumlietas, vilnas segas, mežģīņu galdauti, servize divpadsmit personām, cigāru griežamie, kamīna pulksteņi un nieciņi.

Ģimenes dzīves attēls, kas tagad iegrima aizmirstībā. Kā jau vīrs to bija aprakstījis.

Nākamās desmit kastes pievienoja detaļas, kas šim attēlam uzmeta mulsinošu plīvuru. Te parādījās apzeltītie fotorāmīši. Izgriezumu albumi. Albumi ar tajos salīmētām dažādu notikumu liecībām un suvenīriem. Viss no vira bērnības, un tam visam spēcīgs zemteksts: atskatu uz bērnības takām vienmēr pavada meli un noklusēšana.

Pretēji tam, ko virs allaž bija apgalvojis, viņš nebija vienīgais bērns. Patiesībā viņa teiktu: nebija nekādu šaubu, ka virām ir māsa.

Vienā no fotogrāfijām viņas virs matrožu uzvalciņā stāvēja sakrustotām rokām un lūkojās kamerā skumjām acīm. Ne vairāk kā sešus septiņus gadus vecs. Maigu ādu un kupliem matiem ar sānceliņu. Blakus maza meitene. Viņai bija garas bizes un nevainīgs smaids. Varbūt viņa fotografējās pirmo reizi dzīvē.

Skaists divu ļoti atšķirīgu bērnu portrets.

Viņa pagrieza fotogrāfiju otrādi un skatījās uz trim burtiem EVA. Reiz tur bijis rakstīts vēl kaut kas, bet tas bija nosvītrots ar pildspalvu.

Tad viņa šķirstīja fotogrāfijas un apgrieza otrādi katru no tām. Atkal svītrojumi.

Nekādu vārdu, nekādu vietas norāžu.

Viss bija nosvītrots.

"Kāpēc gan svītrot vārdus?" viņa domāja. "Tad taču cilvēki pazūd uz mūžu."

Cik bieži gan viņa savās mājās bija aplūkojusi vecas melnbaltas fotogrāfijas, kurās redzami cilvēki bez vārda!

"Tā ir tava vecvecmamma, viņu sauca Dagmāra," sacīja māte, bet tas nekur nebija pierakstīts.

Un kur paliks vārdi, kad māte būs mirusi?

Kurš kuru bija laidis pasaulē un kad?

Taču šai meitenītei bija vārds. Eva.

Noteikti vira māsa. Tās pašas acis, tā pati mute. Divās fotogrāfijās, kur bērni bija vieni, viņa stāvēja un skatījās uz brāli ar apbrīnas pilnām acīm. Tas bija aizkustinoši.

Eva izskatījās pēc pavisam parastas meitenes. Gaiša un tīra, raudzījās pasaulē ar skatienu, kurā, izņemot pašu pirmo fotogrāfiju, vienmēr bija vairāk bažu nekā drosmes.

Kad brālis, māsa un vecāki bija kopā, viņi stāvēja tik cieši, it kā norobežotos no pārējās pasaules. Viņi nekad neapskāvās, vienkārši stāvēja cieši kopā. Fotogrāfijās, kur bija viņi visi, novietojums vienmēr bija viens un tas pats. Bērni priekšā, rokas ļengani nokārušās, māte aizmugurē, uzlikusi plaukstas meitai uz pleciem, bet tēva rokas gūla uz dēla pleciem.

It kā šie divi roku pāri spiestu bērnus pie zemes.

Viņa centās izprast par viņas vīru kļuvušo zēnu ar vecišķajām acīm. Tas bija grūti. Starp abu dzīvēm tomēr bija daudz gadu, to viņa tagad sajuta skaidrāk nekā jebkad agrāk.

Tad viņa sakravāja fotogrāfijas kastēs un atvēra izgriezumu albumus ar jauniegūtu apziņu, ka vislabāk būtu, ja viņa vīru nekad nebūtu satikusi. Patiesībā viņa bija palaista pasaulē, lai dalītu likteni ar vīrieti, kurš dzīvoja piecas ielas tālāk. Ne ar to, kuru redzēja šajās fotogrāfijās.

Vīrs nekad nebija stāstījis, ka viņa tēvs bijis mācītājs, bet tas bija redzams fotogrāfijās.

Vīrietis, kas nesmaidīja; viņa acis pauda pašapziņu un varu.

Mātes acis nebija tādas. Tās nepauda neko.

Šajos izgriezumu albumos varēja apjaust, kāpēc. Tēvs valdīja pār visu. Tur bija baznīcas avīzes, kurās viņš spēra zibeņus par bezdievību, sprediķoja par nevienlīdzību un draudēja grēciniekiem. Tur bija pamfleti, kas mudināja turēt Dieva vārdus plaukstā un palaist vaļā tikai tad, ja tos varēja iemest sejā neticīgajiem. Šie raksti skaidri pierādīja, ka vira bērnība stipri atšķīrusies no viņējās.

Viss bija citādi.

No sadzeltējušajām brošūrām vēdīja pretīga dvaka pārmērīga tēvzemes dievināšana, reakcionāri uzskati, neiecietība, dziļš konservatīvisms un šovinisms. Protams, tāds bija tēvs, nevis viņas virs. Tomēr viņa sajuta, kā pagātne bija radījusi virā tumsu, kas pilnībā pazuda tikai brīžos, kad abi mīlējās.

Un tā tam nevajadzēja būt.

Patiesībā šajā bērnībā kaut kas bija galīgi aplam. Katrs pieminētais vārds vai vieta bija izsvītroti ar pildspalvu. Katru reizi ar to pašu pildspalvu.

Nokāpusi bibliotēkā, viņa mēģinās Google sameklēt Benjamina vectēvu. Bet vispirms jānoskaidro, kas viņš ir. Kaut kam šajos izgriezumos taču vajadzēja norādīt, kā viņu sauc. Un, ja viņa to sameklēs, tad noteikti būs atrodamas vēl citas šī kategoriskā un negodīgā cilvēka pēdas. Pat tādos aizmāršības laikos.

Varbūt viņa varētu parunāt ar vīru. Varbūt tas kaut ko atkausētu.

Pēc tam viņa apskatīja daudz kurpju kastu, kas bija sakrautas vienā lielajā kastē. Apakšā bija dažādas ne pārāk interesantas mantas, piemēram, Ronson šķiltavas, ko viņa izmēģināja un kas dīvainā kārtā joprojām nevainojami darbojās, dažas aproču pogas, papirnazis un kancelejas preces, kas pieder pie noteikta posma kāda dzīvē.

Pārējās kastes pavēra pavisam citu laiku. Izgriezumi, brošūras un politiski pamfleti. Katra kaste atklāja jaunus fragmentus no viņas vira dzīves, un tie visi kopā veidoja pazemota un ievainota cilvēka attēlu, kas kļuva reizē par tēva spoguļattēlu un pretmetu. Mazais zēns nevilšus devās pretējā virzienā bērnības mācībai. Pusaugu zēns reakciju aizstāja ar darbību. Vīrietis uz barikādēm atbalstīja visu totalitāro, kam nebija saistības ar reliģiju. Viņš meklēja kašķi Vesterbrogādē, kad tur pulcējās skvoteri. Viņš nomainīja matroža uzvalciņu ar vilnas mēteli, armijas jaku un partizāna lakatu. Un aizvilka lakatu priekšā sejai, kad pienāca īstais brīdis.

Viņš bija hameleons, kurš zināja, kādā krāsā kad vajag tērpties. To viņa aptvēra tikai tagad.

Viņa mirkli stāvēja un apsvēra iespēju nolikt visas kastes atpakaļ un aizmirst, ko redzējusi. Šajās kastēs taču atradās lietas, ko virs tik acīm redzami nevēlējās atcerēties.

Vai tad viņš nebija savā veidā vēlējies uzlikt vāku iepriekšējai dzīvei? Jā, bija. Citādi viņš būtu visu izstāstījis sievai, citādi viņš nebūtu visu nosvītrojis.

Bet kā lai tagad apstājas?

Ja viņa neienirs vīra dzīvē, tad nekad pa īstam viņu neizpratīs. Nekad neuzzinās, kas īsti ir viņas bērna tēvs.

Tāpēc viņa pagriezās pret pārējo dzīvi, kas stāvēja sasaiņota gaitenī akurātā secībā. Arhīva kastes kurpju kastēs, kurpju kastes lielajās kastēs. Viss ar etiķetēm hronoloģiskā secībā.

Viņa bija gaidījusi, ka pienāks gadi, kad vīrs uz barikādēm nokļūs problēmās, taču kaut kas lika viņam mainīt kursu. It kā viņš uz laiku nomierinātos.

Katram periodam bija sava plastmasas mape ar gadskaitli un mēnešiem. Acimredzot vienu gadu viņš bija studējis jurisprudenci. Vienu gadu filozofiju. Pāris gadu ar mugursomu ceļojis pa Vidusamerikas valstīm, kur strādājis dažādus darbus viesnīcās, vīnadārzos un kautuvēs.

Šķita, ka tikai pēc atgriešanās vīrs pa īstam bija sācis kļūt par cilvēku, kuru viņa pazina. Atkal akurāti sakārtotās mapes. Brošūras no armijas. Piezīmes par seržantu skolu, militāro policiju un desanta vienību. Pēc tam personisko piezīmju un mazo relikviju kolekcija beidzās.

Nekādu vārdu vai norāžu par vietām un personiskām attiecībām. Tikai vispārīgos vilcienos ieskicēti aizvadītie gadi.

Pēdējais, kas norādīja, kurp viņš varētu doties, bija maza brošūru kaudzīte dažādās valodās. Loģistikas izglītība Beļģijā. Ārzemnieku leģiona vervēšanas brošūra ar skaistām Dienvidfrancijas fotogrāfijām. Pieteikuma anketas dažādām biznesa skolām.

Tur nebija teikts, kādu ceļu viņš izvēlējies. Tikai tas, kādas domas viņam nākušas prātā šajā dzīves posmā.

Savā ziņā tas šķita pilnīgi haotiski.

Kamēr viņa novietoja kastes atpakaļ, lēnām piezagās bailes. Viņa zināja, ka vīrs veic slepenus uzdevumus, vismaz tik daudz viņš bija pastāstījis. Un līdz šim viņa pieņēma, ka tas ir darbs labo spēku pakļautībā. Pretizlūkošana, slepeni policijas uzdevumi vai kaut kas tamlīdzīgs. Bet kāpēc lai tas noteikti būtu labo dienestā? Vai tad viņai bija pierādījumi?

Viņa zināja tikai to, ka vīram nekad nav bijis normālas dzīves. Viņš stāvēja ārpusē. Viņa dzīve bija uz kraujas malas.

Tagad viņa bija izvētījusi pirmos trīsdesmit dzīves gadus un joprojām nezināja neko.

Beidzot nāca kastes, kas bija stāvējušas pašā augšā. Dažās viņa jau bija ielūkojusies, bet ne visās. Kad viņa tās sistemātiski atvēra un pārskatīja citu pēc citas, radās briesmīgais jautājums: kāpēc šīs kastes bija stāvējušas tik pieejamā vietā?

Tas bija šausminošs jautājums tieši tāpēc, ka viņa zināja atbildi.

Kastes tur varēja stāvēt tikai tāpēc, ka šķita neiedomājami, ka viņa tajās rakņāsies. Tik vienkārši. Kas gan vēl labāk varēja uzsvērt, cik liela bija vīra vara pār viņu? Viņa bez ierunām bija pieņēmusi, ka tā ir vīra teritorija. Kastes ir tabu.

Tāda vara ir tikai cilvēkam, kurš vēlas to pielietot.

Un viņa atvēra šīs kastes ar briesmīgu nemieru un saspringumu. Lūpas cieši sakniebtas, elpa dziļa un karsta.

Kastes bija piepildītas ar mapēm. A4 formāta mapes dažādās krāsās, bet to saturs šķita piķa melns.

Pirmās mapes liecināja par periodu, kurā vīrs šķietami bija meklējis grēku nožēlu par savu bezdievīgo laiku. Atkal šīs brošūras. Brošūras par visdažādākajām reliģiskajām kustībām, rūpīgi sakārtotas plastikāta kabatiņās. Lapiņas, kas vēstīja par mūžību, Dieva mūžīgo gaismu un ceļu, kā to sasniegt. Brošūras no jaunreliģiskām draudzēm un sektām, kuras visas kā viena uzskatīja, ka tām pieder galīgā atbilde uz cilvēka jautājumiem. Sai Baba, saientologi, Mātes baznīca, Jehovas liecinieki, Mūžīgo biedrība un Dieva bērni sajaucās ar Tongilas kustību, Ceturto ceļu, Dievišķās gaismas misiju un daudzām citām, kuras viņa nepazina. Lai kam šīs reliģijas kalpotu, tās uzskatīja sevi par vienīgo patieso ceļu uz pestīšanu, harmoniju un tuvākā mīlestību. Vienīgo patieso ceļu, tik drošu kā "āmen!" baznīcā.

Viņa papurināja galvu. Ko vīrs bija meklējis? Viņš, kurš ar spēku bija nokratījis bērnības melno mācību un kristīgās dogmas. Cik viņa zināja, neviens no daudzveidīgajiem piedāvājumiem nebija atradis žēlastību vīra skatienā.

Nē, "Dievs" un "reliģija" nebija vārdi, kas viegli rastu ceļu uz sarkano ķieģeļu savrupmāju Roskildes doma katedrāles varenajā ēnā.

ATVEDUSI BENJAMINU NO bērnudārza un mazliet parotaļājusies ar dēlu, viņa apsēdināja mazo pie televizora. Ja vien tur rādija krāsainas un kustīgas bildes, viņš bija apmierināts.

Tad viņa uzkāpa otrajā stāvā un apsvēra iespēju apstāties. Nolikt pēdējās kastes vietā, neielūkojoties tajās, un likt vira izkropļoto dzīvi mierā.

Pēc divdesmit minūtēm viņa priecājās, ka nebija īstenojusi šo ideju. Patiesībā šobrīd viņa nopietni apdomāja, vai nevajadzētu sakravāt savas mantas, iztukšot skārda kārbu ar mājsaimniecības naudu un doties uz pirmo vilcienu. Tik briesmīgi viņa jutās.

Viņa, protams, bija paredzējusi, ka šajās kastēs būs mantas, kas skars laiku un dzīvi, par kuras daļu viņa bija kļuvusi, taču nebija gaidījusi, ka pati izrādīsies viens no vīra projektiem.

Virs bija teicis, ka esot traki iemīlējies viņā jau pirmajā reizē, kad abi tikušies, un tā jutās ari viņa. Tagad viņa zināja, ka ir apmuļķota.

Kā gan abu pirmā tikšanās kafejnīcā varēja būt nejauša, ja vīram bija izgriezumi no jāšanas sacensībām Bernstorfa parkā, kur viņa pirmo reizi kāpa uz goda pjedestāla? Tas taču bija daudzus mēnešus pirms viņu tikšanās. Kur viņš bija ņēmis šos izgriezumus? Ja vīrs tos būtu atradis vēlāk, tad taču būtu viņai parādījis, vai ne?

Turklāt viņam bija programmas no sacensībām, kurās viņa bija piedalījusies ilgi pirms tam. Pat fotogrāfijas, uzņemtas vietās, kur viņi noteikti nebija kopā. Tātad vīrs bija sistemātiski novērojis viņu pirms tā sauktās pirmās tikšanās.

Viņš vienkārši bija gaidījis īsto bridi uzbrukumam. Viņa bija izvēlēta, taču, spriežot pēc situācijas attīstības, tas nebija glaimojoši. Itin nemaz ne.

Viņai pārskrēja auksti drebuļi.

Drebuļi pārskrēja ari mirkli, kad viņa pēc tam atvēra kādu arhīva koka kasti, kas atradās tajā pašā lielajā kartona kastē. No pirmā acu uzmetiena tur nebija nekā īpaša. Tikai vārdu un adrešu saraksti, kas viņai neko neizteica. Taču, izpētot šos papīrus tuvāk, viņa sajuta nelabumu.

Kāpēc šī informācija vīram bija tik svarīga? Viņa nesaprata.

Katram vārdam sarakstā bija pievienota lapa, kur noteiktā secībā bija pierakstīti dati par šo cilvēku un viņa ģimeni. Vispirms reliģija, pie kuras viņi piederēja. Tad statuss draudzē un pēc tam laika posms, cik ilgi viņi bijuši draudzes locekļi. Pie personiskākiem datiem bija īpaši daudz informācijas par bērniem ģimenē. Viņu vārdi, vecums un pavisam satraucoši rakstura iezīmes.

Piemēram: "Villerss Skou, piecpadsmit gadu. Nav mātes mīlulis, bet tēvs ir viņam ļoti pieķēries. Nevaldāms zēns, ne vienmēr piedalās draudzes sapulcēs. Lielāko daļu ziemas saaukstējies, divas reizes gulējis slims."

Ko viņas virs gribēja darit ar šādu informāciju? Un kāda viņam daļa gar ģimenes ienākumiem? Vai viņš bija sociālā dienesta spiegs? Vai viņam bija uzdots iefiltrēties Dānijas sektās, lai atklātu incestu, vardarbību un citas briesmu lietas, vai ari tur slēpās kas cits?

Prātā nelāgi spokojās tieši jautājums: "Vai ari tur slēpās kas cits?"

Acīm redzami viņš strādāja visā valsti, tātad nevarēja būt pašvaldības darbinieks. Cik varēja saprast, tas vispār nebija sabiedrības labā, jo kurš gan glabātu šādu informāciju mājās kartona kastēs?

Bet kas tad? Privātdetektīvs? Vai kāds bagātnieks bija viņu nolīdzis, lai terorizētu dažādas Dānijas reliģiskās kopienas?

Varbūt.

Un viņas apziņa kavējās pie šī "varbūt", līdz viņa paņēma papīra lapu, kur pašā apakšā zem informācijas par ģimeni bija pierakstīts: "1,2 miljoni. Nekādu noviržu."

Viņa ilgi sēdēja ar šo papīru klēpī. Tāpat kā visās citās piezīmēs, arī te runa bija par daudzbērnu ģimeni, kas saistīta ar kādu reliģisko sektu. Piezīmes īpaši neatšķīrās no citām, izņemot pēdējo rindiņu un vēl kādu detaļu pie viena bērna vārda bija pievilkts ķeksītis. Sešpadsmitgadīgs zēns, par kuru bija atzīmēts, ka viņu mīl vairāk par visu pasaulē.

Kāpēc ķeksītis pie zēna vārda? Tāpēc, ka viņu mīlēja?

Viņa iekoda lūpā, un viņai aptrūkās ideju. Vienkārši iekšā viss kliedza, ka jābēg projām. Bet vai tas bija pareizākais?

Varbūt to visu varētu izmantot pret vīru. Varbūt tieši tā varētu nodrošināt sev Benjaminu. Tikai viņa vēl nezināja, kā to izdarīt.

Tad viņa nolika vietā abas pēdējās kastes neinteresantas kastes ar vīra mantām, kam nebija rasts pielietojums abu kopīgajā mājā.

Pēc tam viņa uzmanīgi uzklāja uz kastēm mēteļus. Vienigās viņas neapdomības pēdas tagad bija iespiedums vienā no kastēm, kas radies, kad viņa meklēja telefona lādētāju, un tas gandrīz nebija manāms.

"Būs labi," viņa nodomāja.

Tad ieskanējās durvju zvans.

MIJKRĒSLĪ STĀVĒJA KENNETS mirdzošām acīm. Kā norunāts, viņš darīja tieši tāpat kā iepriekšējās reizēs. Stāvēja, turēdams rokā salocītu šīsdienas avīzes numuru, gatavs jautāt, vai šajā mājā nav pietrūcis avīzes. Pateikt, ka tā mētājusies uz ceļa un pastnieki kļūst aizvien nekaunīgāki. To visu gadījumam, ja viņas sejas izteiksme, atverot durvis, paustu, ka draud briesmas, vai pretēji gaidītajam pie durvīm pienāktu viņas virs.

Šoreiz bija grūti saprast, kādu sejas izteiksmi rādīt.

-     Ienāc, bet tikai uz brīdi, viņa sacīja.

Viņa paskatījās uz ceļu. Nu jau labu laiku bija diezgan tumšs. Viss bija mierīgi.

-     Kas noticis? Vai viņš brauc mājās? Kennets jautāja.

-     Nē, nedomāju vis, viņš būtu piezvanījis.

-     Kas tad? Tu nejūties labi?

-     Nē. Viņa iekoda lūpā. Ko viņa iegūtu, ievelkot tajā visā Kennetu? Vai nebūtu labāk uz laiku likt viņu mierā un neiejaukt gaidāmajos notikumos? Kurš spētu pierādīt viņu attiecības, ja abi uz laiku pārtrauktu sazināties?

Viņa pamāja pie sevis. Nē, Kennet, es šobrid īsti nejūtos savā ādā.

Kennets klusēdams skatījās uz viņu. Zem gaišajām uzacīm bija modras acis, kas iemācījušās iztulkot briesmas. Tās tūlīt bija pamanījušas, ka šeit kaut kas nav labi. Tās bija ievērojušas, ka tas var apdraudēt jūtas, ko viņš vairs nevēlējās iegrožot. Un aizsardzības instinkts bija pamodināts.

-     Pasaki, kas noticis, Mia!

Viņa aizvilka Kennetu prom no durvim uz dzīvojamo istabu, kur Benjamins sēdēja pie televizora tik mierīgi, kā to spēj tikai mazi bērni. Šis mazās būtnes dēļ vajadzēja koncentrēt visus spēkus.

Viņa gribēja pagriezties pret Kennetu un teikt, lai viņš neuztraucas, viņai uz laiku jāaizbrauc.

Šajā mirkli dārziņu mājas priekšpusē apgaismoja vira mersedesa lukturi.

-     Tev jāiet prom, Kennet. Ārā pa sētas durvim. Tūlīt!

-     Vai mēs nevaram…?

-     TŪLĪT, Kennet!

-     Labi, bet mans ritenis stāv piebraucamajā ceļā. Kas būs ar to?

Tagad viņai padusēs sāka pilēt sviedri. Vai bēgt projām kopā ar Kennetu? Iziet pa durvīm ar Benjaminu uz rokas? Nē, to viņa neuzdrošinājās. Vienkārši neuzdrošinājās.

-     Es kaut ko sadomāšu. Ej! Ārā caur virtuvi, lai Benjamins tevi neierauga.

Sētas durvis aizcirtās tikai milisekundi, pirms parādes durvīs nograbēja atslēga un tās atvērās.

Tobrīd viņa jau sēdēja uz grīdas pie televizora, izpletuši kājas un cieši apskāvusi dēlu.

-     Paskat, Benjamin, viņa sacīja. Tētis nāk. Tagad mums būs jautri, vai ne?

18. NODAĻA

TĀDĀ MIGLAINĀ MARTA piektdienā nav daudz laba, ko pateikt par autostrādi E22 uz Skoni. Ja aizvāktu mājas un ceļa norādes, tikpat labi varētu būt ceļā no Ringstedes uz Slāgelsi. Diezgan plakans, pārāk kultivēts, pilnigi bez rozlnltes.

Tomēr vismaz piecdesmit viņa kolēģiem pārvaldē acis iemirdzējās kā Ziemassvētku svecītes, kad pār lūpām izvēlās vārds "Zviedrija". Viņuprāt, cilvēks varēja apmierināt ne mazāk kā visas savas vajadzības, līdzko pār ainavu sāka plīvot zili dzeltenais karogs. Karls skatījās pa auto logu un šūpoja galvu. Viņam laikam pietrūka kaut kādas izjūtas. īpašā gēna, kas lika sajūsmināties, lidzko aukslējas skāra vārdi "brūklenes", "kartupeļu biezenis" un "desiņas".

Tikai sasniedzot Blēkingi, ainava piedienīgi pacēlās. Mēdza teikt, ka laikos, kad dievi uz zemes izdalīja akmeņus, pie Blēkinges viņiem aiz noguruma nodrebējušas rokas. Uz šo ainavu noteikti bija patīkamāk skatīties, un tomēr daudz koku, daudz akmeņu, lieli attālumi starp šņabīšiem un citiem bonusiem. Joprojām Zviedrija.

"Te nav daudz sauļošanās krēslu un Campari," Karls nodomāja, sasniedzis Hallabrū un parasto kioska, benzīna uzpildes stacijas un lakošanā specializējušās autodarbnīcas kombināciju. Viņš brauca tālāk pa Gamlakongavēgenu.

Māja skaisti slējās mijkrēslī virs pilsētas. Akmens plāksnes iezīmēja gruntsgabala robežas, bet trīs gaiši logi norādīja, ka Asada zvans nav satraucis Holtu ģimeni.

Karls pieklauvēja pie durvīm ar saplaisājušu āmuriņu, bet nedzirdēja mājā nekādu rosību.

"Nolādēts," viņš nodomāja. "Ir taču piektdiena." Diezin vai Jehovas liecinieki atzīmē sabatu? Ja jau ebreji sabatu atzīmē piektdienā, tad tas droši vien bija rakstīts Bībelē, un Bībeli Jehovas liecinieki ievēroja burtiski.

Viņš pieklauvēja vēlreiz. Varbūt viņi never vaļā tāpēc, ka nedrīkst. Vai sabatā bija aizliegta jebkāda darbība? Un ko tādā gadījumā iesākt? Atlauzt durvis? Tā nebūtu laba ideja vietā, kur visi zem gultas glabāja medību bises.

Karls bridi stāvēja un skatījās apkārt. Pilsēta bija klusi un mierīgi ietinusies mijkrēslī, kad ikviens vislabprātāk sacēla kājas uz galda, aizmirsdams par aizvadīto dienu.

"Kur gan šitādā pasaules nostūrī lai atrod vietu pārnakšņošanai?" Karls prātoja, kad aiz durvju rūts gaitenī iedegās gaisma.

Durvju spraugā parādījās kāda četrpadsmit piecpadsmit gadus veca zēna bālā, nopietnā seja. Zēns skatījās uz viņu, neteikdams ne vārda.

-     Labdien! Karls sacīja. Vai kāds no vecākiem ir mājās?

Zēns tikpat klusi aizvēra un aizslēdza durvis. Seja bija mierīga.

Viņš acīmredzot zināja savu pienākumu, un tas nebija aicināt iekšā nelūgtus viesus.

Pagāja dažas minūtes, kamēr Karls stāvēja un blenza uz durvīm. Dažkārt tas palīdzēja, ja vien biji pietiekami stūrgalvīgs.

Pāris vietējo iedzīvotāju pagāja garām zem ielas laternām, pienaglodami viņu ar skatieniem. Tie jautāja: kas tu esi? Mazpilsētas uzticamie okšķeri, tādu te nekad netrūkst.

Beidzot aiz rūts parādījās vīrieša seja, tātad gaidīšanas tehnika iedarbojās arī šoreiz.

Seja bez izteiksmes pētoši skatījās uz Kārlu, it kā vīrietis būtu gaidījis kādu noteiktu cilvēku.

Tad viņš atslēdza durvis.

-    Jā, vīrietis teica un gaidīja, ka Karls uzņemsies iniciatīvu.

Šajā brīdī Karls izņēma dienesta apliecību. Karls Mērks, Q nodaļa, Kopenhāgena, viņš sacīja. Vai jūs esat Martins Holts?

Vīrietis ar redzamu nepatiku paskatījās uz apliecību un pamāja ar galvu.

-     Vai drīkstu ienākt?

-     Par ko ir runa? vīrietis atteica klusā balsī nevainojamā dāņu valodā.

-     Vai mēs varam par to parunāt iekšā?

-     Nedomāju vis. Vīrietis atkāpās un grasījās aizvērt durvis, bet Karls satvēra rokturi.

-     Martin Holt, man vajadzētu pārmīt dažus vārdus ar jūsu dēlu Polu.

Vīrietis bridi vilcinājās. Nē, viņš sacija. Viņa šeit nav, tas nav iespējams.

-     Un kur es varētu viņu satikt, ja drīkstu vaicāt?

-     Es nezinu. Vīrietis cieši skatījās uz Kārlu. Mazliet par ciešu šādai piezīmei.

-    Jums nav jūsu dēla Pola adreses?

-     Nē. Un tagad es gribētu lūgt, lai liekat mūs mierā. Mums ir Bībeles stunda.

Karls izņēma papīra lapiņu. Man ir Iedzīvotāju reģistra dati par cilvēkiem, kas dzīvoja jūsu adresē Grēstedē 1996. gada 16. februāri, kad Pols pārtrauca apmeklēt Inženieru skolu. Kā redzat, tie bijāt jūs, jūsu sieva Laila un bērni: Pols, Mikeline, Trigve, Ellena un Henriks. Karls skatījās uz lapiņu. Spriežot pēc personas kodiem, es redzu, ka šodien bērni ir attiecīgi trīsdesmit vienu, divdesmit sešus, divdesmit četrus, sešpadsmit un piecpadsmit gadus veci, vai pareizi?

Martins Holts pamāja ar galvu un ar žestu aizsūtīja prom zēnu, kas ziņkārīgi skatījās viņam pār plecu. Tas pats zēns, kas iepriekš. Noteikti Henriks.

Karls sekoja zēnam ar skatienu. Viņa acīs bija tā bezgribas mirusi izteiksme, kādu iegūst tikai pilnīgi apspiesti cilvēki.

Karls paskatījās uz vīrieti, kas acīmredzot turēja ģimenes grožus ļoti stingri. Mēs zinām, ka Pols un Trigve šajā dienā bija Inženieru skolā, kur Polu redzēja pēdējo reizi. Tātad, ja Pola nav mājās, varbūt es varētu parunāt ar Trigvi? Tikai uz mirkli?

-     Nē, ar viņu mēs vairs nesarunājamies. Vīrietis pateica to pavisam auksti un neskanīgi, ārdurvju lampa apspīdēja pelēku ādu, kāda parasti ir nomocītiem cilvēkiem. Pārāk daudz darba, pārāk daudz lēmumu un pārāk maz pozitīvu piedzīvojumu. Pelēka āda un blāvas acis. Un šis acis bija pēdējais, ko Karls redzēja, pirms vīrietis aizcirta durvis.

Pagāja sekunde, un gaisma virs durvīm un priekšnamā nodzisa, taču Karls zināja, ka vīrietis joprojām stāv turpat un gaida, kad viņš aizies.

Karls paspēra dažus piesardzīgus soļus uz vietas, lai izklausītos, ka viņš dodas lejā pa kāpnītēm.

Tajā pašā mirkli viņš skaidri sadzirdēja, ka vīrietis aiz durvīm skaita lūgšanu.

Savaldi mūsu mēles, Kungs, lai mēs nesakām ļaunos vārdus, kas nav patiesi, patiesos vārdus, kas nav visa patiesība, un visu patiesību, kas ir nežēlīga. Jēzus Kristus vārdā. Viņš lūdzās zviedru valodā.

Pat savu mātes valodu viņš bija atstājis pagātnē.

"Savaldi mūsu mēles, Kungs" un "Ar viņu mēs vairs nerunājam" vīrietis bija teicis. Sasodīts, kas tie par izteicieniem? Vai tad nemaz nebija atļauts pieminēt Trigvi? Vai Polu? Vai abi zēni bija atstumti toreizējo notikumu dēļ? Vai viņi bija izrādījušies nevērtīgi Dieva valstībai? Vai tā?

Jo tādā gadījumā te nebija nekā, kas attiektos uz valsts ierēdņa darbu.

"Ko nu?" Karls domāja. Vai tomēr piezvanīt uz Kārlshamnas policiju un lūgt palīdzību? Bet kādus argumentus celt viņiem priekšā? Ģimene taču nebija izdarījusi neko neatļautu. Cik nu viņš zināja.

Karls papurināja galvu, bez skaņas nolavījās pa kāpnītēm, iesēdās mašīnā, ieslēdza atpakaļgaitu un paripināja mazliet tālāk pa ielu, līdz varēja novietot mašīnu pietiekami nemanāmā vietā.

Tad viņš noskrūvēja termosam vāciņu un konstatēja, ka ielietā kafija ir ledusauksta. "Burvīgi," viņš nodomāja. Tagad bija pagājuši vismaz desmit gadi, kopš viņš dežurēja naktīs, un arī toreiz tas nebija brīvprātīgi. Miklas pavasara naktis mašīnā bez kārtīga kakla balsta un ar ledainu kafiju plastmasas vāciņā nebija gluži tas, pēc kā viņš ilgojās, meklēdams darbu Policijas pārvaldē. Un nu viņš te sēdēja. Pilnīgi tukšu galvu, ja neskaita to sasodīto pārgudro intuīciju, kas stāstīja, kā nolasīt cilvēku reakcijas un kurp tas var aizvest.

Vīrietis no mājas pakalnā nebija reaģējis dabiski, tas bija pilnīgi droši. Martins Holts bija pārāk noraidošs, pārāk nedzīvs, pārāk nejūtīgs, kad pieminēja abus lielos zēnus, un reizē izrādīja pārāk maz intereses par to, ko gan viens policijas komisārs no Kopenhāgenas dara šajā klinšu zemē. To, ka kaut kas nav kārtībā, visbiežāk atklāj nevis tas, ko cilvēki jautā, bet gan tas, ko viņi nejautā. Un šoreiz bija tieši tā.

Karls skatījās uz māju, kas pacēlās virs ceļa līkuma, un stingri iespieda kafijas krūzi starp ciskām. Tagad viņš uzmanīgi aizvērs acis. īsa snauda bija dzīvības eliksīrs.

"Tikai divas minūtes," viņš nodomāja, bet pamodās pēc divdesmit minūtēm, konstatēdams, ka viņa ģenitālijas atvēsina vesela krūze kafijas.

Velns! viņš iesaucās un noslaucīja kafiju no biksēm. Lāstu viņš atkārtoja pēc sekundes, kad no gruntsgabala izslīdēja automašīnas lukturu gaismas kūļi un nozuda tālāk pa ielu uz RonnebI pusi.

Karls, ļaudams kafijai iesūkties sēdeklī, nospieda gāzes pedāli līdz grīdai. Bija sasodīti tumšs. Lidzko viņi atstāja Hallabrū, Blēkinges akmeņainajā ainavā palika tikai zvaigznes un mašīna viņam priekšā.

Tā viņi brauca desmit piecpadsmit kilometrus, līdz auto lukturu gaismas kūļi pārslīdēja koši dzeltenai mājai, kas atradās pakalnā un tik tuvu ceļam, ka pietiktu ar vidēji stipru vēja pūtienu, lai neglītā celtne izraisītu satiksmes haosu.

Priekšā braucošā mašīna iegriezās piebraucamajā ceļā. Pēc desmit minūtēm Karls pameta savu Peugeot ceļa malā un lēnām lavījās uz mājas pusi.

Tikai tagad viņš pamanīja, ka mašīna ir pilna ar cilvēkiem. Nekustīgas un tumšas figūras. Četri dažādi lielumi.

Viņš nogaidīja pāris minūšu, skatīdamies apkārt. Ja neskaita krāsu, kas spīdēja tumsā, šī māja nebija nekāds priecīgais skats.

Grabažas, veci dzelži un nolietoti darbarīki. Tā līdzinājās mājai, kuras saimnieks ir miris un kura stāvējusi pamesta savā vaļā daudzus, daudzus gadus.

"No elegantās ģimenes mājas Grestedas labākajā kvartālā lidz šai mājai nekurienes vidū ir liels gabals," Karls nodomāja un skatījās, kā garām ātri aizbrauc mašīna no Ronnebi. Tās lukturu gaismas kūļi pārslīdēja pār mājas sienu un pagalmā novietoto mašīnu. Vienā mirkli gaismas zibsnis atklāja mātes saraudāto seju un jaunu sievieti ar diviem pusaudžiem aizmugures sēdekli. Šķita, ka situācija ir stipri satraukusi visus mašīnā sēdošos. Klusi, bet nervozām un izbiedētām sejām.

Karls aizlavījās līdz mājas galam un piespieda ausi pie sadēdējušās dēļu sienas. Tagad viņš redzēja, ka šo graustu kopā satur tikai krāsa.

Mājā gāja vaļā liels tracis. Acīmredzot divi vīrieši karsti diskutēja, un starp viņiem nevaldīja vienprātība. Skaļi un nesamierināmi vārdi un klaigas.

Kad tas beidzās, Karls paspēja saskatīt vīrieti, kurš asi aizcirta mājas durvis un gandrīz mešus metās iekšā gaidošās mašīnas vadītāja sēdekli.

Nokauca riepas, kad mašīna ar Holtu ģimeni atpakaļgaitā izbrauca uz ceļa un aiznesās uz dienvidiem. Karls pieņēma lēmumu.

ŠI neglītā, dzeltenā māja it kā kaut ko čukstēja. Un viņš klausījās modrām ausim.

UZ VĀRDA PLĀKSNĪTES bija rakstīts: "Lillemūra Bengtsone", taču sieviete, kas atvēra dzeltenās durvis, nelīdzinājās māmuļai [2] . Mazliet pāri par divdesmit, gaišmataina, viegli iešķībiem priekšzobiem un pavisam apburoša, kā mēdza teikt senos laikos.

Tai Zviedrijā tomēr kaut kas bija.

Es pieņemu, ka mans apciemojums kaut kādā ziņā ir gaidīts. Karls parādīja viņai apliecību. Vai es varētu satikt Polu Holtu?

Meitene smaidot papurināja galvu. Ja iepriekš dzirdētie strīdi bija nopietni, tad viņa noteikti bija turējusies drošā atstatumā.

-     Tad varbūt Trigvi?

-    Nāciet iekšā! viņa īsi atbildēja un norādīja uz tuvākajām durvīm.

-    Viņš ir klāt, Trigve, viņa sauca uz istabas pusi. Es iešu gulēt, labi?

Viņa uzsmaidīja Karlam, it kā abi būtu veci draugi, un atstāja viņu divatā ar savu puisi.

Trigve bija garš un tievs kā zutis. Karls sniedza viņam roku un saņēma pretī stingru rokasspiedienu.

-    Trigve Holts, puisis sacīja. Jā, tēvs bija ieradies mani brīdināt.

Karls pamāja ar galvu. Man bija radies iespaids, ka jūs nesarunājaties.

-     Tas tiesa. Es esmu izraidīts. Neesmu runājis ar viņiem četrus gadus, bet bieži esmu redzējis, kā viņu mašīna stāv ceļa malā.

Trigvem bija mierīgas acis. Neizskatījās, ka viņu satrauktu šī situācija vai iepriekšējais strīds, tāpēc Karls ķērās pie lietas.

-     Mēs esam atraduši vēstuli pudelē, viņš sacīja un tūlīt pamanīja kustību puiša pašapzinīgajā sejā. Jā, patiesībā to pirms vairākiem gadiem izzvejoja pie Skotijas, taču mēs Kopenhāgenas Policijas pārvaldē to saņēmām tikai pirms astoņām desmit dienām.

Tagad nāca pārmaiņa. Ļoti uzkrītoša pārmaiņa, ko bija izraisījuši vārdi "vēstule pudelē". Itin kā tieši šie vārdi būtu bijuši noslēpti dziļi puiša dvēselē. Varbūt Trigve bija gaidījis, ka reiz kāds tos izteiks. Varbūt tas bija kods visām miklām, kas dzīvoja viņā. Tā tas izskatījās.

Trigve iekoda lūpā. Jūs teicāt: vēstuli pudelē?

-    Jā. Šo te! Karls sniedza jaunajam vīrietim vēstules kopiju.

Divu sekunžu laikā Trigve sabruka, viņš apgriezās ap savu asi,

noraudams zemē uz grīdas visu, kas atradās rokas stiepiena attālumā. Ja Karlam nebūtu zibenīga reakcija, puisis nokristu.

-     Kas te notiek? Tā bija draudzene. Viņa stāvēja durvis izlaistiem matiem, ģērbusies T kreklā, kas tik tikko apsedza kailās ciskas. Gatava naktsmieram.

Karls norādīja uz vēstuli.

Meitene to paņēma. īsi paskatījās uz to un sniedza savam draugam.

Pēc tam vairākas minūtes neviens neko neteica.

Beidzot saņēmies, puisis uzmeta papīram greizu skatienu, it kā tas būtu slepens ierocis, kas jebkurā brīdī varētu viņu nogalināt. It kā vienīgā pretinde būtu izlasīt to vēlreiz, vārdu pa vārdam.

Kad Trigve atkal pacēla galvu, viņš vairs nebija tas pats, kas iepriekš. Viņa mieru un pašapziņu bija sagrāvusi vēstules ziņa. Uz kakla pulsēja artērija, seja bija piesarkusi, lūpas trīsēja. Nekādu šaubu, ka vēstule atsauca atmiņā ārkārtīgi traumatisku piedzīvojumu.

-     Ak kungs, Trigve klusi sacīja, paceldams plaukstu pie mutes.

Draudzene satvēra viņa roku. Nomierinies, Trigve. Tam taču bija jānāk gaismā. Tagad viss ir beidzies un viss atkal būs labi.

Trigve noslaucīja acis un pagriezās pret Kārlu. Es nekad neesmu redzējis šo vēstuli. Es tikai redzēju, kā to rakstīja.

Viņš paņēma vēstuli un izlasīja to vēlreiz, trīcošiem pirkstiem visu laiku taustīdamies pie miklajiem acu kaktiņiem.

-     Mans brālis bija gudrākais un jaukākais cilvēks pasaulē, viņš sacīja drebošām lūpām. Viņam tikai bija mazliet grūti izteikties.

Tad Trigve nolika vēstuli uz galda, sakrustoja rokas un mazliet paliecās uz priekšu. Patiešām grūti izteikties.

Karls gribēja uzlikt roku viņam uz pleca, taču Trigve papurināja galvu.

-     Vai varam parunāt par to rit? viņš teica. Es tagad nespēju. Jūs šonakt varat pārgulēt uz dīvāna. Palūgšu Lillemūrai uzklāt, labi?

Karls paskatījās uz dīvānu. Tas bija mazliet par īsu, bet ārkārtīgi mīksts.

KĀRLU PAMODINĀJA RIEPU švīkstoņa uz slapjas šosejas. Viņš iztaisnojās no salikušās guļampozas un pagriezās pret logu. Diennakts laiku nevarēja noteikt, bet vēl bija diezgan tumšs. Viņam preti apdilušos Ikea atzveltnes krēslos roku rokā sēdēja divi jauni cilvēki un māja viņam ar galvu. Termokrūze jau stāvēja uz galda, bet vēstule tai blakus.

-     Kā jau jūs zināt, to uzrakstīja mans vecākais brālis Pols, Trigve sacīja, kad Karls mazliet atdzīvojās pēc pirmajiem kafijas malkiem.

-     Un viņš to rakstīja uz muguras sasietām rokām. Pie šiem vārdiem Trigves acis sāka klejot pa istabu.

Uz muguras sasietām rokām! Tātad Laursena minējums bija pareizs.

-     Es nesaprotu, kā viņš to spēja, Trigve turpināja. Taču Pols bija ļoti rūpīgs. Viņš ari labi prata zīmēt.

Puisis skumji pasmaidīja. Jūs pat nenojaušat, cik daudz man nozīmē tas, ka jūs atbraucāt. Tas, ka es varu turēt rokās šo vēstuli. Pola vēstuli.

Karls skatījās uz vēstuli. Trigve Holts kopijā bija pievienojis pāris burtu. Viņš jau arī bija īstais, kurš to varētu.

Tad Karls iedzēra krietnu malku kafijas. Ja nebūtu samērā labi audzināts, viņš būtu ķēris pie kakla un izgrūdis guturālas skaņas.

Tā kafija vienkārši bija velnišķīgi stipra. Piķa melna kofeīna inde.

-     Kur Pols ir tagad? viņš jautāja, no visa spēka saspiezdams kopā gan lūpas, gan dibena puslodes. Un kāpēc jūs uzrakstījāt šo vēstuli? Mēs ļoti labprāt gribētu to noskaidrot, lai varam turpināt darbu pie citām lietām.

-     Kur ir Pols? Trigve skatījās uz Kārlu skumjām acīm. Ja jūs būtu man jautājis pirms daudziem gadiem, es būtu teicis, ka Pols ir paradīzē kopā ar simt četrdesmit četriem tūkstošiem izredzēto. Tagad es vienkārši teikšu, ka Pols ir miris. Vēstule bija pēdējais, ko viņš uzrakstīja. Viņa pēdējā dzīvības zīme.

Trigve norija siekalas un uz mirkli apklusa.

-     Polu nogalināja nepilnas divas minūtes pēc tam, kad viņš iemeta pudeli ūdeni. Trigve runāja tik klusi, ka to gandrīz nevarēja sadzirdēt.

Karls izslējās uz dīvāna. Viņš justos labāk, ja saņemtu šo ziņu, būdams apģērbies.

-    Jūs gribat teikt, ka viņu noslepkavoja?

Trigve pamāja ar galvu.

Karls sarauca uzacis. Nolaupītājs nogalināja Polu, bet jūs pasaudzēja?

Lillemūra pastiepa trauslos pirkstus Trigves virzienā un notvēra asaras viņam uz vaiga. Puisis atkal pamāja.

-    Jā, tas nelietis mani pasaudzēja, un par to es viņu kopš tās dienas esmu nolādējis tūkstošiem reižu.

19. NODAĻA

>

JA VIŅŠ GRIBĒTU sevi kaut ko izcelt, tā būtu spēja uztvert mākslotus skatienus.

Kad viņa ģimene sapulcējās pie galda ar šķīvjiem uz vaskadrānas galdauta un svinīgām sejām skaitīja Tēvreizi, viņš vienmēr zināja, kad tēvs ir sitis māti. Redzamu zīmju gan nebija, tēvs nekad nesita tieši pa seju, tam viņš tomēr bija par gudru. Viņiem taču bija jādomā par draudzi. Arī māte spēlēja šo izrādi un, kā vienmēr, sēdēja ar neizdibināmu, svētsvinīgu seju un uzmanīja, vai bērni ievēro labas manieres pie galda un apēd iedalīto skaitu kartupeļu ar iedalīto daudzumu gaļas. Taču aiz mierīgajām acīm gailēja bailes, naids un iekšēja bezspēcība.

Dēls to redzēja.

Dažkārt viņš redzēja šo viltoti nevainīgo skatienu arī tēva acīs, bet tas notika retāk. Patiesībā tēva sejas izteiksme gandrīz vienmēr bija viena un tā pati. Vajadzēja notikt daudz lielākām lietām par dienišķu miesassodu, lai paplašinātu šī vira ledainās, durstīgās acu zīlītes.

Tā ar skatieniem bija agrāk, un tieši tāpat ari tagad.

IEGĀJIS PA DURVĪM, viņš ieraudzīja svešādo ari sievas acis. Viņa gan smaidīja, taču smaids drebēja, bet skatiens apstājās tukšumā tieši pirms vira sejas.

Ja viņa, sēžot uz grīdas, nebūtu spiedusi sev klāt bērnu, viņš varbūt nodomātu, ka sieva ir nogurusi vai viņai sāp galva, taču tagad viņa sēdēja ar bērnu klēpi un šķita esam tālu projām.

Te kaut kas nebija lāgā.

-     Sveiki, viņš teica un ieelpoja mājas smaržu sajaukumu. Sajā pierastajā smaržā bija kāds aromātisks apakštonis, kas šķita nepazīstams. Viegla problēmu un pārkāptu robežu pieskaņa.

-     Vai uzvārīsi tēju? viņš jautāja, noglāstīdams sievai vaigu. Tas bija karsts, it kā viņai būtu drudzis.

-     Un kā tev klājas, veco zēn? Viņš pacēla dēlu rokās un ieskatījās viņam acīs. Tās bija dzidras, priecīgas un nogurušas. Smaids nekavējās.

-     Benjamins izskatās vesels, viņš sacīja.

-    Jā. Puņķojās līdz pat vakardienai, bet vakarrīt piepeši viss bija labi. Tu jau zini, kā tas ir. Sieva viegli pasmaidīja, un arī šis smaids šķita svešāds.

It kā viņa prombūtnes dienās sieva būtu novecojusi par pāris gadiem.

VIŅŠ TURĒJA SOLĪJUMU. Mīlējās ar sievu tikpat kvēli kā iepriekšējā nedēļā. Taču tas prasīja ilgāku laiku nekā parasti. Ilgāku laiku, iekams viņa spēja aizmirsties un ne par ko nedomāt.

Pēc tam viņš pievilka sievu sev klāt un ļāva viņai gulēt sev uz krūtīm. Citkārt viņa būtu ievijusi pirkstus matiņos uz krūtīm un glāstījusi viņa skaustu trausliem, jutekliskiem pirkstiem, bet tagad viņa to nedarīja. Tikai koncentrējās, lai savaldītu elpu normālā ritmā, un klusēja.

Tieši tāpēc viņš bez aplinkiem sacīja: Piebraucamajā ceļā stāv vīriešu ritenis. Vai tu zini, no kurienes tas tur uzradies?

Sieva izlikās aizmigusi, lai gan patiesībā negulēja.

Tāpēc bija ari pilnīgi vienalga, ko viņa atbildētu.

Pāris stundu viņš gulēja, salicis rokas aiz galvas, un vēroja, kā ataust marta diena un laiskā gaisma slīd pār griestiem, ar pūlēm izplezdamās istabā.

Viņa galvā bija iestājies miers. Viņiem bija problēma, taču to viņš atrisinās uz visiem laikiem.

Kad sieva pamodīsies, viņš nomizos no viņas melus kārtu pēc kārtas.

NOPRATINASANA PA ĪSTAM sākās, kad viņa ielika bērnu sētiņā. Tieši to viņa ari bija gaidījusi.

Četrus gadus viņi bija dzīvojuši kopā, nepārbaudot abpusējo paļāvību, bet nu tam bija jānotiek.

-     Ritenis ir saslēgts, tātad nav nozagts, vīrs sacīja, palūkodamies uz viņu ar neitrālu skatienu. Kāds to atstājis tur ar nodomu, vai tev tā nešķiet?

Viņa pastiepa apakšlūpu un paraustīja plecus. Kā lai viņa to zinātu? Viņas žests pauda vienaldzību, taču vīrs bija novērsies.

Padusēs lēnām sakrājās nodevīgas lāses. Pēc brīža miklumu varēs redzēt arī uz pieres.

-     Mēs noteikti varētu noskaidrot riteņa īpašnieku, ja gribētu, virs sacīja un paskatījās uz viņu. Šoreiz ar noliektu galvu.

-    Tu tā domā? Viņa pūlējās izskatīties pārsteigta, nevis apmulsusi. Tad pacēla roku pie pieres un izlikās, it kā viņai tur niezētu. Jā, tagad piere bija mikla.

Virs cieši skatījās uz viņu. Piepeši virtuve šķita tik šaura.

-     Kā mēs to varētu noskaidrot? viņa turpināja.

-     Varam pajautāt kaimiņiem, vai viņi redzējuši, ka to kāds tur atstāj.

Viņa dziļi ievilka elpu. Skaidri zināja, ka vīrs to nedarīs.

-    Jā, viņa teica. Varbūt. Bet vai tev nešķiet, ka tas pazudis pats? Mēs jau varam to vienkārši novākt no ceļa.

Virs atspiedās pret sienu. Tagad mazliet atslābinājies. Viņa vēlreiz nobrauca ar plaukstu pār pieri.

-     Tu svīsti, virs sacīja. Vai kaut kas kaiš?

Viņa savilka lūpas un lēnām izpūta gaisu. "Tagad savaldies," viņa sevi brīdināja. Jā, man laikam ir neliels drudzis. Benjamins būs mani aplipinājis.

Vīrs pamāja un pielieca galvu. Starp citu, kur tu atradi lādētāju? viņš jautāja.

Viņa paņēma vēl vienu maizīti un pārlauza uz pusēm. Cepuru grozā gaiteni. Tagad viņa jutās uz drošāka pamata. Tātad vajadzēja tikai turpināt.

-     Grozā?

-    Es nezināju, ko ar to darīt, kad biju uzlādējusi mobilo, tāpēc noliku to atpakaļ.

Vīrs piecēlās, neteicis ne vārda. Pēc brīža viņš apsēdīsies un pajautās, kā gan tas varēja notikt, ka lādētājs atradās tur. Un viņa pateiks, ka tas tur noteikti gulējis veselu mūžību.

Pēc mirkļa viņa apjauta savu kļūdu.

Velosipēds piebraucamajā ceļā izjauca šo stāstu. Vīrs sasaistīs abas lietas kopā, tāds nu viņš bija.

Viņa skatījās uz istabu, kur Benjamins stāvēja sētiņā, raustīdams tās restltes kā dzīvnieks, kas grib izlauzties.

To gribēja viņi abi.

Lādētājs vira rokā izskatījās tik mazs. It kā viņš to varētu sašķaidīt ar vienu roku. No kurienes tas ir? viņš jautāja.

-     Es domāju, ka tas ir tavs, viņa atteica.

Virs neatbildēja. Tātad aizbraucot viņš vienmēr ņēma lādētāju līdzi.

-     Nāc līdzi, viņš sacīja. Es taču redzu, ka tu melo.

Viņa pūlējās izskatīties sašutusi. Tas nebija grūti. Kāpēc tu tā saki? Ja tas nav tavs, tad kāds to būs tur aizmirsis. Tas noteikti tur atradās kopš kristībām.

Tomēr viņa bija sprukās.

-     Kristībām?! Tas bija pirms pusotra gada. Kristibām, tu saki? Vīram tas acīmredzot šķita smieklīgi, taču viņš nesmējās. Mums bija desmit divpadsmit viesu. Lielākoties vecas vecenes. Neviens no viesiem nepārnakšņoja, un daudziem nebija mobilā, par to es esmu pilnīgi drošs. Un, ja arī būtu, kāpēc lai viņi stieptu lādētāju līdzi uz kristībām? Tas nav loģiski.

Viņa grasījās protestēt, taču vīrs viņu apturēja ar rokas kustību.

-     Nē, tu melo. Viņš pa logu norādīja uz velosipēdu. Vai tas ir viņa lādētājs? Kad viņš te bija pēdējo reizi?

Sviedru dziedzeri padusēs reaģēja tūlīt.

Vīrs cieši sagrāba viņas roku, arī viņa plauksta bija mikla. Aplūkojusi kastu saturu augšstāvā, viņa vēl šaubījās, taču visu izšķīra tas, ka šis tvēriens bija tik drošs un ciešs kā skrūvspīlēs. "Tagad viņš man iesitis," viņa nodomāja, tomēr vīrs nesita. Gluži pretēji kad viņa neatbildēja, viņš pagriezās un izgāja, aizcirtis priekšnama durvis. Vairāk nekas nenotika.

Viņa piecēlās, lai redzētu, vai vīra ēna aizslīdēs garām uz dārza taciņas. Līdzko būs pārliecinājusies, ka vīrs ir prom, viņa paķers Benjaminu un bēgs. Prom caur dārzu, uz dzīvžogu, sameklēs caurumu, ko izveidojuši iepriekšējo iedzīvotāju bērni, un izlīdīs pa to. Viņi būs pie Kenneta piecās minūtēs. Vīrs nesapratīs, kur viņi palikuši.

Un pēc tam viņai būs jātiek galā ar sekām.

Taču ēna uz taciņas neparādījās, toties augšā atskanēja pamatīgs būkšķis.

"Ak kungs!" viņa domāja. "Ko viņš dara?"

Viņa skatījās uz savu lēkājošo, smejošo bērnu. Vai Benjaminu varētu aizvest līdz dzīvžogam tā, lai vīrs viņus nesadzird? Vai logi augšā joprojām bija vaļā? Vai viņš lūrēja pa vienu no tiem, lai varētu paturēt viņus acīs?

Viņa iekoda augšlūpā un paskatījās uz griestiem. Ko viņš tur augšā darīja?

Tad viņa paņēma savu somu un izbēra tajā skārda kārbā sakrāto mājsaimniecības naudu. Viņa neuzdrošinājās iziet gaitenī, lai paņemtu Benjamina kombinezonu un savu jaku, bet bez tiem varētu iztikt, ja vien Kennets būtu mājās.

Nāc, mīļumiņ, viņa sacīja, paņemdama mazo rokās. Kad dārza durvis būs atvērtas, vajadzēs, augstākais, desmit sekundes, lai nokļūtu līdz dzīvžogam. Jautājums tikai: vai caurums vēl tur ir? Viņa to bija redzējusi pagājušajā gadā.

Toreiz tas bija pietiekami liels.

20. NODAĻA

9

BĒRNĪBĀ VIŅŠ UN Eva dzīvoja pavisam citā pasaulē. Kad tēvs aizvēra kabineta durvis, dvēselē iestājās miers. Tad viņi varēja doties uz savām istabām un ļaut Dievam nodarboties ar savām lietām.

Taču ari citās reizēs, kad viņi piedalījās obligātajās Bībeles stundās vai dievkalpojumā stāvēja pret debesim pastiepto roku mudžeklī, starp gaviļu kliedzieniem un ekstāzes pārņemtiem pieaugušajiem, viņi pavērsa skatienu uz iekšu un kavējās paši savā realitātē.

Katrs citādi. Eva slepus skatījās uz sieviešu kurpēm un kleitām, graciozi gludinādama plisēto svārku ieloces starp pirkstu galiem, līdz tās kļuva asas un mirdzošas. Viņa iekšēji bija princese. Brīva no pasaules stingrajām acīm un bargajiem vārdiem. Vai feja gaišiem, viegliem spārniem, kuru pat mazākā vēja pūsmiņa varētu pacelt virs māju pelēkās īstenības un prasībām.

Šajā prombūtnē Eva dungoja. Dungoja sajūsminātām acīm un mīņādamās uz vietas, bet vecāki bija pārliecināti, ka viņa ir Dieva drošajās rokās un šīs savādās kustības ir viņas īpašā pielūgsmes forma.

Viņš pats sapņoja par pasauli, kurā ir cilvēki, kas spēj smieties.

Tur, kur bija viņi, nesmējās neviens. Smieklu bedrītes viņš redzēja tikai pilsētā, un tās viņam šķita neglītas. Nē, viņa dzīve bija bez smiekliem, bez prieka. Dēls nebija dzirdējis tēvu smejamies, kopš tēvs viņam piecu gadu vecumā bija pastāstījis par kādu valsts baznīcas mācītāju, kuru viņš ar lāstiem padzinis no savas baznīcas. Pagāja gadi, iekams bērna dvēsele aptvēra, ka smiekli var būt arī kaut kas cits, ne tikai gaviles par citu cilvēku aizvainošanu.

Beidzot to sapratis, viņš kļuva kurls pret tēva bridinājumiem un izsmieklu un iemācījās uzmanīties.

Viņš ieguva noslēpumus, kas varēja gan iepriecināt, gan apdraudēt. Zem gultas, pašā galā zem izbāzta sermuļa, atradās viņa dārgumi. Žurnāli Māja un Ģimenes Žurnāls ar aizraujošiem zīmējumiem un stāstiem. Daells veikala katalogi ar puskailām sievietēm, kas skatījās uz viņu un smaidīja. Viņam bija žurnāli ar tik trakiem nosaukumiem, ka jau tie vien lika viņam smieties. Veci, nolasīti krāsainie žurnāli ar tauku plankumiem un atļukušiem stūrīšiem. Pusstunda humora, Dajijs, Skubijs Dū. Žurnāli, kas uzbudināja un izaicināja, bet neko neprasīja pretī. Tādi, ko viņš varēja atrast kaimiņu atkritumu konteineros, kad izlīda pa logu pēc tumsas iestāšanās, un to viņš darīja bieži.

Pēc tam zēns visu nakti gulēja zem segas un ķiķināja.

Šajā dzīves periodā viņš mēdza pavērt visas mājas durvis spraudziņā, lai zinātu, kur atrodas pārējie ģimenes locekļi. Toreiz viņš iemācījās meklēt drošu ceļu, lai varētu pārnest trofejas mājās bez riska.

Toreiz viņš iemācījās klausīties kā medibās devies sikspārnis.

KOPŠ MIRKĻA, KAD viņš bija atstājis sievu istabā, līdz brīdim, kad ieraudzīja viņu izlavāmies pa sētas durvim ar zēnu rokās, pagāja, augstākais, divas minūtes. Aptuveni to viņš arī bija gaidījis.

Sieva nebija muļķe. Protams, jauna, naiva un viegli atšifrējama, bet ne muļķe. Tāpēc viņa zināja, ka vīram ir radušās aizdomas, un tāpēc arī baidījās. To viņš skaidri nolasīja sievas sejā un dzirdēja balsī.

Un nu viņa gribēja bēgt.

Sieva reaģēs, līdzko sajutīsies drošībā. Tas bija tikai laika jautājums. Tieši tāpēc viņš tagad stāvēja pie loga otrajā stāvā, dauzīja ar kāju pa grīdu un mitējās tikai tad, kad sieva bija gandrīz pie dzīvžoga.

Jā, pārliecināties bija tik viegli, un tas sāpināja, lai gan viņš jau sen bija pieradis pie cilvēku nodevības. Pie tā vienkārši pierada.

Viņš skatījās lejup uz sievieti un bērnu. Kāda dzīve devās projām. Pēc brīža viņi būs izlīduši pa caurumu.

Dzīvžogs bija pamatīgi saaudzis, tāpēc viņš brīdi pagaidīja, pirms pāris lielos soļos nolēkšoja pa kāpnēm un izskrēja dārzā.

Viņa bija acīs krītoša un ne ar ko nesajaucama šī jaunā, skaistā sieviete sarkanā kleitā ar bērnu uz rokas -, un nebija grūti viņai sekot, lai gan viņa bija tikusi jau labu gabalu tālāk, iekams viņš izspraucās caur dzīvžogu.

Pie galvenā ceļa sieva nogriezās, pagāja garām sānceļam un tad atkal ieslīdēja savrupmāju rajona ligustru biežņā.

To nu viņš nebija gaidījis.

"Stulbā sieviete," viņš nodomāja. "Vai tu mani pataisi par ragnesi manis paša teritorijā?"

VASARĀ, KAD VIŅAM apritēja vienpadsmit gadu, tēva draudze pilsētas tirgus laukumā uzstādija īrētu telti. Ja tie sarkanie sātani var to darīt, tēvs teica, tad varam ari mēs, brīvās baznīcas.

Viņi pūlējās visu rītu, lai paspētu laikā. Tas bija smags darbs, bet ari citi bērni nāca palīgā. Kad viņi bija pabeiguši ieklāt teltī grīdu, tēvs noglaudīja galvu visiem pārējiem bērniem.

Viņa paša bērni saņēma nevis glāstus, bet uzdevumu uzstādīt saliekamos krēslus.

Un krēslu bija daudz.

Tad tirgus tika atvērts. Virs telts ieejas spīdēja četri dzelteni nimbi, un pie stangas vidū šūpojās vadzvaigzne. "Apskauj Jēzu, ielaid viņu sirdi!" bija rakstīts uz telts sāniem.

Uz šo sarīkojumu ieradās visa draudze, bet tas ari bija viss. Lai gan viņš un Eva dalīja visapkārt krāsainas brošūras, neieradās neviens vienīgs nepiederošais.

Tēva dusmas un aizkaitinājums izgāzās pār māti, kad neviens to neredzēja.

Ejiet ārā, bērni, viņš šņāca. Un šoreiz strādājiet kārtīgi.

Viņi pazaudēja viens otru no acīm bērnu laukumā, tieši blakus izstādes stendiem. Eva sastinga, apbrīnodama trušus, bet viņš gāja tālāk. Tas bija vienīgais veids, kā palīdzēt mātei.

"Paņemiet manas brošūras," lūdzās viņa acis, taču cilvēki gāja garām. Ja viņi tās paņemtu, māte vakarā varbūt nedabūtu kāvienu. Tad viņa varbūt visu nakti neraudātu.

Un viņš stāvēja un meklēja kādu draudzīgu seju, kas paustu vēlēšanos dalīt savu dievbijību ar citiem. Meklēja balsi, kurā skanētu tāds rāmums, kādu sludināja Jēzus.

Tieši tobrīd viņš izdzirdēja smejamies bērnus. Ne tā, kā bija dzirdējis, iedams garām skolas pagalmam, vai brīžos, kad uzdrošinājās mazliet paskatīties bērnu raidījumus radiopreču veikala skatlogā. Nē, viņi smējās tā, it kā balss saites grasltos satrūkt, un visa pasaule pievērsa viņiem acis. Tā viņš pats nekad nebija smējies pat mājās zem segas, un tas viņu iekārdināja.

Iekšējā balss varēja čukstēt par dusmām un grēku izpirkumu, cik vien vēlas. Viņš nespēja paiet garām.

Tur bija tikai mazs pulciņš, sastājies pie tirgus būdiņas. Pieaugušie un bērni jaukā vienotībā. Uz balta audekla greiziem burtiem bija rakstīts: "INTRESANTAS VIDIOFILMAS PA PUSCENU TIK ŠODIEN", bet uz dēļu galda stāvēja mazākais televizors, kādu viņš jebkad bija redzējis.

Bērni smējās par ekrānā ņirbošajiem melnbaltajiem attēliem, un viņš drīz sāka smieties kopā ar viņiem. Smējās tā, ka sāpes iesitās dziļi diafragmā un tajā dvēseles daļā, kas tikai šajā mirkli ieraudzīja pasauli visā tās krāšņumā.

Neviens nespēj līdzināties Čaplinam, sacīja kāds no pieaugušajiem.

Visi smējās par vīru, kas ekrānā taisīja piruetes un boksējās. Smējās, kad viņš vicināja savu spieķi un pacēla melno cepuri. Smējās, kad viņš šķobīja seju par resnajām dāmām un vīriešiem, kuriem bija ar melnu tinti iezīmētas acis. Ari zēns smējās līdz pat krampjiem vēderā, brīnišķas un nekontrolējamas sajūtas pārņemts. Un neviens tāpēc neiebelza viņam pa skaustu un pārmetoši neskatījās uz viņu.

Šis piedzīvojums savā neparastā veidā mainīja viņa un daudzu citu cilvēku dzīvi.

SIEVA NESKATĪJĀS ATPAKAĻ. Viņa vispār neko daudz neredzēja. Vienkārši ļāva, lai kājas nes viņu un bērnu uz priekšu caur savrupmāju kvartālu, it kā ceļu un ātrumu noteiktu neredzami spēki.

Kad cilvēks šādi paceļas pāri realitātei, vajag tikai sīkumu, lai iestātos katastrofa.

Skrūvi, kas izkrīt no lidmašīnas spārna, vai ūdens pilienu, kurš izraisa īssavienojumu respiratora relejā.

Viņš pamanīja balodi, kas nometās kokā virs viņa sievas un dēla, kad tie grasījās šķērsot ielu, un ievēroja ari putna mēslus, kas nokrita lejup un izšķīda uz betona flīzes kā spoka pirksti. Viņš redzēja, kā dēls uz to norāda un sieva paskatās. Un šajā mirkli, kad viņi izgāja uz ceļa, ap stūri pagriezās automašīna un nomērķēja tieši uz viņiem ar nāvējošu precizitāti.

Viņš būtu varējis uzsaukt. Kliegt un svilpt, lai brīdinātu, taču to nedarīja. Tas nebija piemērots bridis. Ne jau tur izpaudās viņa jūtas.

Nokauca mašīnas bremzes, ēna aiz mašīnas loga pagrieza stūri, un pasaule apstājās.

Viņš redzēja, kā bērns un sieva aiz pārbīļa saraujas un pagriež sejas palēninātā kustībā. Smagais braucamrīks aizslīdēja sāņus, un riteņu pēdas izsmērējās uz brauktuves kā ogle uz zīmēšanas papīra. Tad mašīna izlīdzināja gaitu, riteņi saķērās ar brauktuvi, un tas bija galā.

Sieva nekustīgi stāvēja notekā, kad mašīna aizlidoja tālāk, bet viņš pats nokārtām rokām sastindzis stāvēja pusmetru no dzīvžoga. Maiguma jūtas cīnījās ar savādu skurbumu, kādu viņš bija jutis tikai pirmajā reizē, kad nogalināja. Tās nebija jūtas, kādas viņš gluži vēlētos izjust.

Viņš ļāva no plaušām izplūst saspiestajam gaisam, kamēr ķermeni izplatījās karstums. Tāpēc palika stāvam mazliet par ilgu, jo Benjamins viņu pamanīja, kad, pagriezis galvu, gribēja paslēpt sejiņu mātei pie kakla. Zēns acīm redzami jutās izbijies, jo tā parasti notika, ja māte uz kaut ko strauji reaģēja. Taču uzacis un drebošās lūpas atslāba, kad viņš ieraudzīja tēvu. Zēns pacēla rokas un iesmējās.

Šajā brīdī sieva pagriezās un pamanīja viņu. Sejā sastinga pirms brīža tur iegūlies pārbīlis.

Pēc piecām minūtēm viņa jau sēdēja vīra priekšā dzīvojamā istabā, novērsusi seju. "Tu nāksi uz mājām labprātīgi," viņš bija teicis. "Citādi nekad vairs neredzēsi mūsu dēlu."

Un nu viņas acis bija pilnas ar naidu un nicinājumu.

Ja viņš vēlējās uzzināt, kurp sieva bija devusies, viņam tas būs jāizspiež ar varu.

TIE BIJA RETI, brīnumaini brīži viņam un māsai.

Guļamistabā, nostājies pareizajā vietā, viņš varēja paspert desmit īsus soļus, iekams nonāca līdz spogulim. Kājas uz sāniem, galva mētājās no vienas puses uz otru, bet spieķis rotēja gaisā. Desmit soļu, kuros viņš bija kāds cits spoguļu pasaulē. Ne vairs zēns, kuram nebija neviena rotaļbiedra. Ne vairs tā vīra dēls, kuram klanījās un kniksēja visa mazā pilsētiņa. Ne vairs izredzētā avs pulciņā, kam vajadzēja nest Dieva vārdu un pavērst to pret cilvēkiem kā šķēpu. Viņš bija tikai mazais klaidonis, kas smīdināja visus un jo īpaši pats sevi.

Mani sauc Čaplins, Čārlijs Čaplins, viņš teica, kustinādams lūpas zem iedomātajām ūsām, kamēr Eva no smiekliem gandriz vai izvēlās no vecāku gultas. Tieši tāpat viņa bija reaģējusi pāris reižu iepriekš, kad brālis spēlēja savu numuru, taču šī reize bija pēdējā.

Pēc tās viņa nekad vairs nesmējās.

Nākamajā mirkli zēns sajuta uzsitienu pa plecu. Pietika ar rādītājpirkstu, lai elpa apstātos un kakls izkalstu. Kad viņš pagriezās, tēva dūre jau bija ceļā uz viņa saules pinumu. Ieplestas acis zem kuplām uzacīm. Nevienas skaņas, tikai šis sitiens un visi nākamie.

Kad zarnas sāka degt un kuņģa sula svilināja kaklu, zēns pakāpās soli atpakaļ un spītīgi ieskatījās tēvam acīs.

-    Ak tad tevi sauc par Čaplinu! tēvs čukstēja, blenzdams uz dēlu ar tādu pašu skatienu, ar kādu Lielajā Piektdienā attēloja Jēzus Kristus smago ceļu uz Golgātu. Visas pasaules bēdas un mokas gūla uz viņa labprātīgajiem pleciem, par to nebija šaubu, pat ja biji vēl tikai bērns.

Tad tēvs sita atkal. Šoreiz ar pilnībā iztaisnotu roku, citādi viņš nevarētu aizsniegt. Viņu neviens nepiespiedis paspert soli pretim spītīgajam bērnam.

-     Kā tev ienāca prātā šī velnišķība?

Zēns skatījās uz tēva pēdām. Kopš šī brīža viņš atbildēs tikai uz tiem jautājumiem, uz kuriem gribēs atbildēt. Tēvs varēja sist, cik vēlas, viņš neatbildēs.

-     Ak tu neatbildi? Tad man tevi jāsoda.

Tēvs aiz auss aizvilka dēlu uz viņa istabu un asi nogrūda uz gultas. Tagad paliksi šeit, līdz mēs atnāksim tev pakaļ, skaidrs?

Ari uz to dēls neatbildēja, un tēvs bridi stāvēja izbrīna pilnām acīm un pavērtām lūpām, it kā šī bērna spītība pareģotu pastarās tiesas stundu un visu iznīcinošo grēku plūdu atnākšanu. Tad tēvs saņēmās.

-     Paņem visas savas mantas un izliec gaiteni, viņš sacīja.

Sākumā dēls nesaprata, ko tēvs domā, bet drīz to aptvēra.

-     Ne drēbes, kurpes un gultasveļu, bet visu pārējo.

VIŅŠ AIZVEDA BĒRNU prom no sievas acīm un atstāja sievu vienu sēžam svītrainajā, bālajā gaismā, ko žalūzijas meta viņai sejā.

Bez bērna viņa nekur neaizies, tas bija skaidrs.

-     Benjamins guļ, viņš teica, atgriezies no otrā stāva. Saki man: kas notiek?

-     Kas notiek? Sieva lēni pagrieza galvu. Vai tad šo jautājumu nevajadzētu uzdot man? viņa vaicāja satumsušām acīm. Par ko tu strādā? Kur tu pelni savu lielo naudu? Vai tu dari kaut ko nelikumīgu? Vai tu šantažē cilvēkus?

-     Šantažēju? Kas tev liek tā domāt?

Sieva novērsa seju. Nav svarīgi. Vienkārši ļauj mums ar Benjaminu iet. Es te vairs negribu palikt.

Viņš sarauca uzacis. Sieva uzdeva jautājumus. Izvirzīja prasības. Vai viņš tajā visā bija kaut ko palaidis garām?

-     Es jautāju: kas tev liek tā domāt?

Viņa paraustīja plecus. Kas tad neliek? Tu vienmēr esi prom. Tu klusē. Tu vienā istabā esi noglabājis kartona kastes, it kā tas būtu kāds svētums. Tu melo par savu ģimeni. Tu…

Viņš nepārtrauca sievu. Viņa apstājās pati. Skatījās grīdā, nespēdama vairs atsaukt vārdus, kuriem nebūtu vajadzējis nākt pār viņas lūpām. Nobijusies par savu pārdrošību.

-     Tu esi rakņājusies manās kastēs? viņš klusi jautāja, kamēr zem ādas kā uguns dega atklāsme.

Sieva zināja par viņu kaut ko tādu, ko nedrīkstēja zināt.

Ja viņš no sievas neatbrīvosies, tad būs pazudis.

TĒVS UZMANĪJA, LAI dēls visas mantas no savas istabas sakrautu kaudzē. Vecas rotaļlietas, Ingvalda Līberkinda grāmatas ar dzīvnieku attēliem, nieciņus, ko viņš bija sakrājis. Zaru, ar ko pakasīt muguru, krūzi ar krabju spīlēm, pārakmeņojušos jūrasežus un belemnītus. Visu kaudzē. Un, kad dēls bija beidzis, tēvs atvilka gultu no sienas un apgāza uz sāniem. Tur zem saspiestā sermuļa atradās viņa noslēpumi. Nedēļas žurnāli, komiksi un visi bezrūpīgie brīži.

Tēvs tos īsi nopētīja. Tad sakrāva žurnālus kaudzītē un sāka skaitīt. Pie katra žurnāla saslapināja pirksta galu un skaitīja tālāk. Katram žurnālam viena balss. Un katrai balsij viens sitiens.

-     Divdesmit četri žurnāli. Es nejautāšu, kur tu tos ņēmi, Čaplin, tas mani neinteresē. Tagad tu pagriezīsies, un es tev sitīšu divdesmit četras reizes un pēc tam vairs nekad negribu redzēt šādas neķītrības savā mājā, skaidrs?

Dēls neatbildēja. Tikai skatījās uz kaudzi un atvadījās no katra žurnāla.

-     Tu neatbildi? Tad sitienu būs divtik. Iemācīsies atbildēt citreiz.

Taču viņš neiemācījās. Par spīti garajām svītrām uz muguras un

stipriem asinsizplūdumiem uz skausta, viņš, kamēr tēvs aizsprādzēja siksnu, neizdvesa ne vārda. Ne kunksta.

Visgrūtāk tomēr bija neraudāt pēc desmit minūtēm, kad viņam pavēlēja dārzā pielikt uguni visām mantām.

Tas bija visgrūtākais.

* * *

VIŅA STĀVĒJA SALĪKUSI un skatījās uz kastēm. Virs bija nemitīgi runājis, vilkdams viņu augšā pa kāpnēm, bet viņa negrasijās neko teikt. Itin neko.

-     Tagad mēs noskaidrosim divas lietas, virs sacīja. Iedod savu telefonu.

Viņa izvilka to no kabatas, labi zinādama, ka tas nesniegs atbildes. Kennets viņai bija iemācījis izdzēst zvanu sarakstu.

Vīrs spieda taustiņus un skatījās displejā, neko neatrazdams. Viņa priecājās. Priecājās, ka vīram neizdodas. Ko viņš tagad iesāks ar savām aizdomām?

-     Varbūt tu esi iemācījusies rediģēt zvanu žurnālu. Vai tā ir?

Viņa neatbildēja. Tikai izņēma telefonu virām no rokas un

iebāza atpakaļ kabatā.

Tad viņš norādīja uz šauro telpu ar kastēm. Izskatās glīti, tu esi labi pastrādājusi.

Viņa elpoja vieglāk. Ari te viņam nebija pierādījumu. Beidzot taču vīrs būs spiests ļaut viņai iet.

-     Bet, redzi, ne pietiekami labi.

Viņa pāris reižu samirkšķināja acis, cenzdamās aptvert telpas kopskatu. Vai mēteļi neatradās savās vietās? Vai iespiedums kastē nebija izlīdzinājies?

-     Redzi šīs svītras? Virs noliecās un norādīja uz mazu laukumiņu pie divām kastēm. Maza svītra vienas kastes malā un vēl viena pie otras kastes. Gandrīz pretim viena otrai, bet ne pilnībā.

-    Ja šādas kastes paceļ un saliek atpakaļ, tās uzgulstas cita uz citas atšķirīgi. Tu esi kastes paņēmusi un pēc tam salikusi atpakaļ, lūk, tā. Un tagad tu pastāstīsi, ko tajās atradi, skaidrs?

Viņa papurināja galvu. Tu taču esi jucis. Kāpēc lai es interesētos par kartona kastēm? Tās te stāv, kopš mēs ievācāmies. Vienkārši ir mazliet sakritušās.

"Tas bija labi," viņa nodomāja. "Labs izskaidrojums."

Taču vīrs papurināja galvu. Tātad viņam tas nebija pietiekami labs.

-     Pārbaudīsim, viņš teica un piespieda sievu pie sienas. "Paliec stāvam, citādi būs slikti," vēstīja viņa aukstās acis.

Viņa skatījās apkārt gaitenī, kamēr vīrs sāka vilkt ārā vidējās kastes. Šaurajā telpā nebija daudz iespējamo ieroču. Ķeblītis pie guļamistabas durvīm, vāze uz palodzes, grīdas pulētājs zem slīpā jumta.

"Ja es ar ķeblīti trāpītu viņam tieši pa pakausi, tad…"

Viņa norija kamolu kaklā un sažņaudza plaukstas. Cik stipri vajadzētu sist?

Pa to laiku vīrs iznāca pa durvīm un ar troksni nometa viņai pie kājām vienu kasti.

-     Tā, tagad mēs to apskatīsim. Un uzzināsim, vai tu esi tajās rakņājusies.

Viņa skatījās uz kasti, kad virs to atvēra. Tā bija kaste, kas bija stāvējusi pašā apakšā zem citām pa vidu. Divas kartona kārtas kapenēs, kas slēpa viņa lielākos noslēpumus. Izgriezumi ar sievu Bernstorfa parkā. Arhīva kastīte ar daudzajām adresēm un informāciju par ģimenēm un viņu bērniem. Virs precīzi zināja, kur tā stāv.

Viņa aizvēra acis un centās elpot mierīgi. Ja Dievs ir, tad viņš tagad palīdzēs.

-     Es nezinu, kāpēc tu velc ārā visus tos vecos papīrus. Kāds tiem sakars ar mani?

Vīrs atspiedās ar ceļgalu pret grīdu, izvilka pirmo izgriezumu kaudzīti un nolika sāņus. Viņš negribēja riskēt, ka sieva ierauga izgriezumus ar sevi, ja neatzīs viņu par vainīgu.

Viņa bija viru atšifrējusi.

Tad viņš piesardzīgi izcēla arhīva kastīti. To nevajadzēja pat atvērt. Noliecis galvu, viņš klusi sacīja: Kāpēc tu nevarēji likt mierā manas mantas?

Ko viņš bija ieraudzījis? Ko viņa nebija pamanījusi?

Viņa skatījās uz vīra muguru, uz ķeblīti un atkal uz muguru.

Ko nozīmēja tie papīri koka kastītē? Kāpēc vīrs sažņaudza vienu dūri tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti?

Viņa pielika plaukstu pie kakla un sajuta pulsējam artēriju.

Virs pagriezās pret viņu, samiedzis acis. Tas bija briesmīgs skatiens. Tāds nicinājums, ka viņa gandrīz nespēja paelpot.

Līdz ķeblītim joprojām bija trīs metri.

-     Es neesmu aiztikusi tavas mantas, viņa sacīja. Kāpēc tu tā domā?

-     Es nedomāju. Es zinul

Viņa paspēra mazu solīti tuvāk ķeblītim. Vīrs nereaģēja.

-     Skaties! Vīrs pacēla pret viņu koka kastītes priekšpusi. Tur nekā nebija.

-     Kas man jāredz? viņa jautāja. Tur nekā nav.

Kad lēnām krīt slapjš sniegs, reizēm var pamanīt, kā sniegpārslas iztvaiko ceļā uz zemi. Gaiss iesūc visu skaisto un vieglo atpakaļ sevī, un maģiskie mirkļi ir garām.

Viņa jutās gluži kā tāda sniegpārsla, kad virs ar roku apķēra viņas kājas un norāva viņu zemē. Kritienā viņa redzēja, kā dzīve izirst un viss, ko viņa pazinusi, sadrūp putekļos. Viņa nejuta, kā galva atsitas pret zemi, juta tikai to, ka virs joprojām tur viņas kājas.

-     Nē, uz kastes nekā nav, bet vajadzēja būt, virs šņāca.

Viņa sajuta izsūcamies asinis, bet sāpju nebija. Es nesaprotu,

ko tu gribi teikt, viņa dzirdēja savu balsi.

-     Uz vāka bija diegs. Virs pielieca galvu pavisam tuvu klāt. Tagad tā tur vairs nav.

-     Laid mani! Ļauj man piecelties. Tas noteikti ir nokritis pats. Kad tu vispār esi skatījies tajās kastēs? Pirms četriem gadiem? Kas gan nevar notikt četru gadu laikā? Tad viņa ievilka plaušās gaisu un, cik skaļi spēdama, iekliedzās: LAID MANI VAĻA!

Taču virs nelaida.

Viņa redzēja, kā atstatums līdz ķeblītim izaug aizvien lielāks, kad vīrs viņu vilka uz telpu ar kastēm. Redzēja asiņu svītru, kas aizstiepās pār grīdu. Dzirdēja lāstus un elsas, kad vīrs uzlika kāju viņai uz muguras un spieda viņu pie zemes.

Viņa gribēja kliegt vēlreiz, taču nebija gaisa.

Tad vīrs pacēla kāju, piepeši cieši sagrāba viņu zem padusēm un ievilka telpā. Tur viņa gulēja, asiņojoša un sastingusi kastu gūstā.

Varbūt viņa būtu paspējusi reaģēt, taču nebija paredzējusi, kas notiks.

Viņa pamanīja, ka vīra kājas pasper divus ātrus soļus sāņus. Virs viņas augstu pacēlās kāda kaste.

Un tad vīrs ļāva tai smagi nokrist viņai uz krūtim.

Uz mirkli no plaušām izsitās viss gaiss, taču viņa instinktīvi pagriezās mazliet sāņus un uzvilka vienu kāju virs otras. Tad atlidoja otra kaste, kas piespieda apakšējo roku pie ribām un neļāva augumam kustēties. Un, visbeidzot, virsū vēl viena kaste.

Trīs kastes, kas svēra pārāk daudz.

Pie kājām viņa saskatīja mazliet no durvju ailas un gaiteņa, taču arī tas pazuda, kad vīrs aizvēra spraugu ar kaudzi uz viņas apakšstilbiem un pēc tam pabeidza visu ar pēdējo krāvumu uz grīdas pie durvīm.

Pa šo laiku viņš neko nerunāja. Neteica neko ari brīdi, kad aizcirta durvis, ieslēgdams viņu.

Viņa pat nepaspēja kliegt pēc palīdzības. Un kurš gan lai viņai palīdzētu?

"Vai viņš mani te atstās?" viņa domāja, kamēr diafragma pārņēma krūškurvja kustības. Tagad vienīgā gaisma bija šauras svītras no jumta loga augšā, un viņa redzēja tikai brūnas kartona virsmas.

Kad visu beidzot pārņēma tumsa, kabatā iezvanījās mobilais telefons.

Zvanīja un zvanīja, līdz arī tas bija beidzies.

21. NODAĻA

9

PIRMAJOS DIVDESMIT KILOMETROS līdz Kārlshamnai Karls izsmēķēja četras Cecil cigaretes, lai tiktu galā ar drebuļiem pēc Trigves Holta šausminošās rīta kafijas.

Ja viņi būtu pabeiguši nopratināšanu vakarvakarā, viņš tūlīt būtu devies mājās un šajā brīdi gulētu savā gultā ar avīzi uz vēdera un Mortena pankūku kairinošo smaržu nāsis.

Karls paoda saujā paša slikto elpu.

Sestdienas rīts. Pēc trim stundām viņš būs mājās. Tikmēr jāsaņemas.

Viņš tik tikko bija paspējis uzgriezt Blēkinges radio, kad mobilais telefons iezvanījās pa vidu valsim ar Hardangeres vijolēm.

-     Čau! Kur tu esi, Kalle? sacīja balss līnijas otrā galā.

Karls atkal ieskatījās pulksteni. Bija tikai deviņi, tas nevēstīja neko labu. Kad viņa padēls pēdējo reizi bija tik agri piecēlies sestdienas rītā?

-     Kas noticis, Jesper?

Puisis izklausījās dusmīgs. Es vairs negribu dzīvot pie Vigas. Es pārvākšos atkal uz mājām, labi?

Karls pagrieza radio klusāk. Mājās?! Paklausies, Jesper. Viga man tikko izvirzīja ultimātu. Viņa arī grib mājās, un, ja es nepiekritīšu, tad viņa pieprasīs mājas pārdošanu, lai varētu aizlaisties ar pusi summas. Kur tad tu dzīvosi?

-    To taču viņa nedarīs?

Karls pasmaidīja. Satriecoši, cik slikti tas zēns pazina pats savu māti. Kas noticis, Jesper? Kāpēc tu gribi mājās? Vai tev apnikuši caurumi dārza mājas jumtā? Varbūt tev vakar vajadzēja pašam mazgāt traukus?

Viņš pasmaidīja. Dzēlibas labi palīdzēja pret krampjiem vēderā.

-     Līdz Alleredas ģimnāzijai ir baigi tālu. Patiesībā stunda uz katru pusi, tas galigi nekam neder. Un tagad Viga visu laiku gaudo. Es vienkārši negribu to klausīties.

-     Gaudo? Par ko? Karls aprāvās. Cik stulbi gan var jautāt!

-    Aizmirsti, Jesper. To es negribu dzirdēt.

-     Ai, nu beidz, Kalle! Ne jau tā! Viņa gaudo katru reizi, kad viņai mājā nav džeka, un šobrīd neviena nav. Tas ir vienkārši neciešami.

Šobrīd neviena džeka? Kas tad bija noticis ar dzejnieku raga brillēs? Vai viņš atradis mūzu ar biezāku naudasmaku? Kādu, kura reizēm prot turēt muti?

Karls lūkojās uz lietus izmērcēto ainavu. GPS teica, ka viņam jābrauc lejup uz Redbl un Brekni-HobI, ceļš izskatījās līkumots un slidens. Kaut kas traks, cik šajā zemē daudz koku!

-     Tāpēc viņa grib atpakaļ uz Renneholtu, puisis turpināja.

-    Tur viņai vismaz būsi tu.

Karls pašūpoja galvu. Ellīgs kompliments.

-     Labi, paklausies, Jesper. Viga nekādā gadījumā nedrīkst atgriezties mājās. Es likšu galdā tūkstoti, ja tu viņu atrunāsi.

-     Ak tā? Un kā lai es to izdaru?

-     Kā? Atrodi viņai veci, puikiņ! Vai tu pats nespēj iedomāties? Divus tūkstošus, ja tiksi ar to galā šajā nedēļas nogalē. Tad tu drīkstēsi atgriezties, citādi ne.

Divi zaķi ar vienu šāvienu, Karls jutās apmierināts ar sevi. Puika līnijas otrā galā bija pilnīgi mēms.

-     Un vēl kas. Ja tu atgriezīsies, es negribu dzirdēt nekādu kurnēšanu par to, ka Hārdijs dzīvo pie mums. Ja tev tas nepatīk, vari palikt mazajā mājiņā prērijā.

-     Ē, kur?

-     Tu saprati? Dabūsi divus tūkstošus, ja nokārtosi to nedēļas nogalē.

Uz mirkli iestājās klusums. Šai domai bija jātiek cauri tīneidžera filtram, ko veidoja parasta nepatika un slinkums apvienojumā ar krietnu porciju otrās dienas gurdenuma.

-    Divi taukšķi, tu saki? beidzot atskanēja Jespera balss. Okei. Izlikšu dažus sludinājumus.

-     Ak tā? Karls šaubījās par šo metodi. Viņš drīzāk bija iztēlojies, ka Jespers ielūgs uz dārza māju bariņu caurkritušu gleznotāju. Tad viņi paši redzētu, kādu brīnišķīgu un, galvenais, bezmaksas ateljē var dabūt kopā ar palietotu hipiju meiču.

-     Un ko tad tu rakstīsi tajos sludinājumos?

-     Es nezinu, Kalle. Jespers bridi prātoja. Tas noteikti būs īpaši. Varbūt kaut ko tādā stilā: čau, mana foršā mamma meklē foršu čali. īgni klaidoņi un nabagi var neatsaukties. Viņš pats iesmējās.

-     Ahā. Varbūt tev to vajadzētu vēlreiz pārdomāt.

-     Ak kungs! Jespers atkal iesmējās piesmakušā balsī. Kalle! Tu vari doties uz banku tūliņ pat. Tad viņš pārtrauca sarunu.

Karls mazliet apjucis skatījās uz instrumentu paneli un ainavu ar sarkanām mājām un govīm, kas ganījās smidzinošajā lietū.

Nekas nespēja sarežģīt dzīvi tā kā modernās tehnoloģijas.

KAD KARLS IEGĀJA istabā, Hārdijs viņam veltīja skumju, sagurušu smaidu.

-     Kur tu biji? viņš klusi jautāja, kamēr Mortens viņam no mutes kaktiņiem notīrīja kartupeļu biezeni.

-     Aizšāvu uz Zviedriju. Aizbraucu uz Blēkingi un tur pārnakšņoju. Patiesībā šorīt es stāvēju pie diezgan liela policijas iecirkņa Kārlshamnā un dauzījos pie slēgtām durvīm. Viņi ir vēl sliktāki par mums. Too bad, ja sestdienā notiek kāds noziegums. Viņš atļāvās ironiski pasmieties, bet ari Hārdijam tas nelikās smieklīgi.

Karls gan nebija gluži stāstījis patiesību. Policijas iecirknim bija namrunis. Uz plāksnītes bija rakstīts: "Nospiediet B un runājiet." Karls pamēģināja to izdarīt, bet nesaprata, ko dežurants atbild. Tad tas vīrs bija ierunājies tā sauktajā angļu valodā ar stipru zviedru akcentu, bet arī to Karls nesaprata.

Un tad viņš devās prom.

Karls paplikšķināja savam korpulentajam īrniekam pa plecu. Paldies, Morten. Es uz mirkli pārņemšu barošanu, labi? Vai tu pa to laiku neuzvāritu man tasīti kafijas? Bet ne pārāk stipru, lūdzu!

Viņš ar acīm pavadīja Mortena tuklo pēcpusi uz virtuves reģionu. Vai tas cilvēks pēdējās pāris nedēļas bija dienu un nakti ēdis krēmsieru? Drīz tā pēcpuse līdzināsies traktora riepai.

Tad viņš pagrieza galvu pret Hārdiju. Tu šodien izskaties bēdīgs. Vai kaut kas noticis?

-     Mortens mani palēnām nogalinās, Hārdijs čukstēja, mazliet aizelsdamies. Viņš visu dienu baro mani piespiedu kārtā, it kā cita nebūtu, ko darīt. Treknu ēdienu, no kura man visu laiku parauj. Es nesaprotu, viņam taču pašam tie sūdi vēlāk jāvāc. Vai nevari palūgt viņu likt mani mierā? Laiku pa laikam? Viņš papurināja galvu, kad Karls gribēja iebāzt viņam mutē vēl vienu kumosu.

-     Un tā viņa muldēšana augu dienu. Es sajukšu prātā. Parisa Hiltone, troņa mantošanas kārtība, pensiju sistēma un tamlīdzīgas blēņas. Kāda man tur daļa? Tie temati vienkārši plūst nebeidzamā, neinteresantā, bezjēdzīgā straumē.

-     Vai tu pats nevari viņam to pateikt?

Hārdijs aizvēra acis. Skaidrs, viņš acīmredzot bija mēģinājis. Mortens nebija tik vienkārši pierunājams.

Karls pamāja ar galvu. Protams, pateikšu, Hārdij. Kā tu citādi jūties? viņš piesardzīgi vaicāja. Tas bija viens no jautājumiem, kas pilnīgi noteikti atradās minu laukā.

-     Man ir fantoma sāpes.

Karls redzēja, kā Hārdija ādamābols cīnās ar rīšanas kustībām.

-     Vai gribi ūdeni? Viņš paņēma ūdens pudeli no turētāja blakus gultai un piesardzīgi ievietoja salmiņu Hārdija mutes kaktiņā. Ja Hārdijs un Mortens saķildosies, kas tad to darīs visu dienu?

-     Fantoma sāpes, tu saki? Kur? Karls jautāja.

-     Laikam ceļgalos. Nevar tik viegli pateikt. Bet man sāp, itin kā mani kāds sistu ar metāla birsti.

-     Vai gribi šprici?

Hārdijs pamāja ar galvu. Pēc brīža Mortens varēs to izdarīt.

-     Kā ar jušanu pirkstā un plecā? Vai tu joprojām vari pakustināt locītavu?

Hārdija mutes kaktiņi noslīga. Tā bija pietiekama atbilde.

-    Jā, par fantomiem. Vai tu kādā lietā nesadarbojies ar Kārlshamnas policiju?

-     Kāpēc? Kāda tam saistība ar fantoma sāpēm?

-     Nekāda, es tikai kaut ko iedomājos. Man ir nepieciešams policijas mākslinieks, kas varētu uzzīmēt viena slepkavas fantoma bildi. Man Blēkingē ir liecinieks, kurš var viņu aprakstīt.

-     Un?

-     Man zīmētājs ir nepieciešams tūlīt, bet tā sasodītā Zviedrijas policija ir tikpat nadzīga slēgt vietējos iecirkņus kā mēs. Kā jau teicu, es šorīt septiņos stāvēju pie dzeltenas milzu ēkas Ērika Dālsberga ielā Kārlshamnā un blenzu uz uzrakstu "Slēgts sestdienās un svētdienās. No 9.00 līdz 15.00 darbdienās". Tā, lūk. Slēgts sestdienā!

-     Ak tā. Un ko es tur varu darīt?

-    Tu varētu palūgt savam Kārlshamnas draugam izdarīt pakalpojumu Q nodaļai Kopenhāgenā.

-     Un kurš ir teicis, ka mans draugs joprojām strādā Kārlshamnā? Tas bija vismaz pirms sešiem gadiem.

-     Nu tad viņš būs citā vietā. Es viņu sameklēšu, tu tikai pasaki vārdu. Tavs draugs noteikti joprojām ir policists. Vai viņš nebija tāds īsts izcilnieks? Palūdz viņu paņemt klausuli un piezvanīt kādam māksliniekam. Sarežģītāk taču nevarētu būt. Vai tad tu to nedarītu mūsu zviedru kolēģa labā, ja viņš palūgtu?

Hārdija smagie plaksti nevēstīja neko labu. Brīvdienā tas maksās dārgi, viņš pēdīgi sacīja. Ja netālu no tava liecinieka vispār būs kāds mākslinieks, kas to uzņemsies.

Karls lūkojās uz kafijas tasi, ko Mortens nolika uz naktsskapīša. Nezinātājs varētu nodomāt, ka Mortens ir paņēmis kanniņu naftas un iztvaicējis to par kaut ko vēl melnāku.

-     Labi, ka atbrauci, Kari, Mortens sacīja. Tad es varu doties.

-     Doties? Uz kurieni?

-     Man jāiet uz Mustafas Hsovnija bēru gājienu. Sāksies divos pie Nerrebro stacijas.

Karls pamāja ar galvu. Mustafa Hsovnijs, vēl viens nevainīgais upuris rokeru un imigrantu bandu cīņā par hašiša tirgu.

Mortens pacēla roku un pamāja ar karodziņu, kas izskatījās pēc Irākas karoga. Kur viņš tādu rāvis?

-     Es mācījos vienā klasē ar kādu, kurš dzīvoja Mjelnerparkā, kur nošāva Mustafu.

Citiem tik niecīgs pamatojums droši vien nebūtu pietiekams solidaritātes izrādīšanai.

Bet Mortens tāds nebija.

VIŅI GULĒJA GANDRĪZ blakus. Karls stūra dīvānā, saslējis kājas uz žurnālu galdiņa, bet Hārdijs slimnīcas gultā, garais, paralizētais augums pagriezts uz sāniem. Viņa acis bija aizvērtas, kopš Karls ieslēdza televizoru, un rūgtais vaibsts ap muti šķita lēnām izlīdzinājies.

Viņi bija kā vecs laulāts pāris, kas pēc dienas darbiem atpūšas neizbēgamajā ziņu un nosmiņķētu diktoru sabiedribā. Glīti apgūlušies sestdienas vakarā. Viņiem vēl tikai vajadzētu turēt vienam otra roku, tad aina būtu pilnīga.

Karls pavēra smagos plakstus un konstatēja, ka vakara ziņas piepeši ir pārvērtušās par nakts ziņām.

Tātad bija laiks iekārtot Hārdiju uz nakti un līst gultā.

Viņš skatījās uz ekrānu, kur cienīgā mierā pa Nerrebrogādi lēnām virzījās Mustafas Hsovnija bēru gājiens. Gar kamerām aizslīdēja tūkstošiem klusējošu seju, bet no logiem uz katafalku meta gaišsārtas tulpes. Visdažādākie imigranti un tikpat daudz etnisko dāņu. Daudzi roku rokā.

Kopenhāgenas raganu katls uz mirkli bija pārstājis vārīties. Bandu karš nebija visu karš.

Karls pamāja pie sevis. Labi, ka Mortens tur bija. Tur noteikti nebija daudz cilvēku no Alleredas. Viņš pats taču ari nepiedalījās.

-     Re, kur Asads! klusi atskanēja no Hārdija gultas.

Karls palūkojās uz kolēģi. Vai viņš bijis nomodā visu laiku?

-     Kur? Karls skatījās uz ekrānu un tajā pašā mirkli pamanīja Asada apaļo galvu, kas vidēja starp ļaudīm uz ietves.

Pretēji visiem pārējiem Asads bija pievērsis skatienu nevis katafalkam, bet gan gājienam. Galva nemanāmi kustējās no vienas puses uz otru kā plēsoņam, kas biezokni seko savam laupījumam. Viņš bija nopietns. Un tad attēls pazuda.

"Sasodīts, ko tas nozīmē?" Karls nodomāja.

-     Viņš nudien izskatijās pēc slepenpolicista, noņurdēja Hārdijs.

AP TRIJIEM KARLS pamodās savā gultā: sirds traki dauzījās un sega svēra divsimt kilogramu. Viņš nejutās labi. It kā strauji būtu sācies drudzis. It kā viņu būtu apsēdusi vīrusu orda, kas paralizējusi veģetatīvo nervu sistēmu.

Viņš ievilka elpu un ķēra pie krūtīm. "Kāpēc man ir panika?" viņš domāja, vēlēdamies, kaut būtu kāda roka, ko satvert.

Karls atvēra acis tumsā.

"Tā jau ir bijis," viņš prātoja un atcerējās savu sabrukumu, kamēr sviedri pielipināja T kreklu pie krūtīm.

Toreiz tikšķošā bumba bija apšaude Amagerā.

Vai tas joprojām varēja būt tas pats?

"Pārdomā šo epizodi, lai varētu no tās attālināties," krīzes terapijā bija teikusi Mona.

Karls sažņaudza dūres un atcerējās grīdas drebēšanu, kad šāvieni trāpīja Hārdijam, bet viņam pašam lode nobrāza pieri. Sajūtu, ķermeņiem saspiežoties, kad Hārdijs norāva viņu līdzi kritienā un nosmērēja ar asinīm. Ankera varonīgos mēģinājumus apturēt uzbrucējus, lai gan viņš bija smagi ievainots. Un pēdējo liktenīgo šāvienu, kas uz mūžu izlēja Ankera sirds asinis uz netīrajiem grīdas dēļiem.

Viņš pārdomāja visu vairākas reizes. Atcerējās kaunu par savu bezdarbibu un Hārdija izbrīnu par to, kā tas noticis.

Tomēr Karla sirds turpināja dauzīties.

-     Nolādēts! viņš vairākas reizes nošņācās, ieslēdzis lampu un paņēmis cigareti. Rit viņš piezvanīs Monai un pateiks, ka viņam atkal bija slikti. Piezvanīs un pateiks to, cik apburoši vien spēs, pievienodams naža galu bezspēcības. Varbūt viņa atvēlēs vairāk nekā vienu konsultāciju. Vienmēr taču varēja cerēt.

Pie šīs domas Karls pasmaidīja un ievilka dūmus dziļi plaušās. Tad aizvēra acis un atkal sajuta sirdi kā pneimatisko urbi. Vai viņš tiešām bija slims?

Karls ar pūlēm piecēlās un nosteberēja lejā pa kāpnēm. Viņš negulēs viens pats augšā ar sirdslēkmi.

Tieši šajā vietā viņš sabruka un šajā vietā atkal pamodās, kad Mortens viņu purināja, pierē vīdot uzkrāsotā Irākas karoga atliekām.

DEŽŪRĀRSTA UZACIS VĒSTĪJA, ka Karls ir velti izniekojis viņa laiku. Vērtējums bija īss: pārpūle.

Pārpūle! Riebīgs apvainojums, kam sekoja ārstu stereotipiskās piezīmes par stresu un pāris tablešu, kas ieveda Kārlu sapņu zemē uz ilgu laiku.

Kad viņš pamodās svētdien pusdivos, galva bija smaga no briesmīgām ainām, taču sirds pukstēja normāli.

-    Tev jāpiezvana Jesperam, Hārdijs sacīja no savas gultas, kad Karls beidzot nostreipuļoja lejā. Kā tu jūties?

Karls paraustīja plecus. Man pa galvu maisās lietas, ko es nespēju kontrolēt, viņš atbildēja.

Hārdijs centās pasmaidīt, un Karls būtu varējis nokost sev mēli.

Tur bija tā problēma ar Hārdija klātbūtni. Vajadzēja domāt, pirms vērt vaļā muti.

-     Es vakar domāju par Asadu, Hārdijs sacīja. Ko tu īsti par viņu zini, Kari? Vai tev nevajadzētu satikt viņa ģimeni? Vai nebūtu laiks viņu apciemot?

-     Kāpēc tu tā saki?

-     Vai tad nav ļoti normāli interesēties par saviem pāriniekiem?

Pāriniekiem?! Vai Asads pēkšņi bija viņa pārinieks? Es tevi pazistu, Hārdij, Karls sacīja. Tev kaut kas ir padomā. Uz ko tu mērķē?

Hārdijs centās savilkt lūpas smaidā. Vienmēr bija patīkami, ka tevi saprot pareizi.

-     Es vienkārši domāju, ka piepeši televīzijā ieraudzīju viņu pavisam citādu. It kā viņu nepazītu. Kā tev šķiet, vai TU pazīsti Asadu?

-     Labāk pajautā, vai es vispār kādu pazīstu. Kurš gan īstenībā kādu pazīst?

-     Vai tu zini, kur viņš dzīvo?

-     Laikam Heimdalsgādē.

-     Laikam?

Kur viņš dzīvo, kas ir viņa ģimene? Tas nudien bija kā nopratināšanā. Diemžēl Hārdijam bija taisnība. Viņš joprojām nezināja par Asadu itin neko.

-     Tu teici, man esot jāpiezvana Jesperam? Karls mainīja tematu.

Hārdijs viegli pakustināja galvu. Acīmredzot viņš vēl nebija ticis galā ar Asadu. Lai ko tas arī nozīmētu.

-     Tu man zvanīji? Karls nākamajā mirklī klausulē jautāja Jesperam.

-     Vari iztukšot kasi, Kalle.

Piepeši Karls sāka nevaldāmi mirkšķināt acis. Tas puika izklausījās sasodīti pārliecināts.

-     Karls! Mani sauc Karls, Jesper. Ja tu vēlreiz nosauksi mani par Kaili, es izšķirīgajā brīdī kļūšu kurls. Tu esi brīdināts.

-     Okei, Kalle. Jespers gandrīz saredzami smējās klausulē. Redzēsim, vai tagad tu dzirdēsi. Es atradu Vigai veci.

-     Ak tā? Un vai viņš ir to divu tūkstošu vērts? Vai ari Viga rit viņu izlies kopā ar ūdeni tāpat kā to dzejnieķeli? Jo tādā gadījumā tu vari aizmirst par piķi.

-     Viņš ir četrdesmit gadus vecs. Viņam ir Ford Vectra, veikaliņš un deviņpadsmitgadiga meita.

-     Nu, nu! Un kā tu viņu atradi?

-     Es piespraudu sludinājumu viņa veikalā. Tas bija pats pirmais sludinājums.

Skaidrs! Tad jau viņam tā naudiņa būs viegli nākusi.

-     Un kāpēc tu domā, ka tas tirgonis Vigu iekaros? Vai viņš līdzinās Bredam Pitam?

-     Sapņo vien, Kari. Ja vien Pits nav kādu nedēļu krācis saulītē.

-     Tu gribi teikt, ka viņš ir melns?

-     Nav melns, bet sasodīti tuvu tam.

Karls aizturēja elpu, kamēr Jespers ar izcilu precizitāti pavēstīja pārējo stāstu. Tas vīrs bija atraitnis ar biklām, brūnām acīm. Tieši kā radīts Vigai. Jespers bija aizvilcis viņu līdzi uz dārza māju, un virs bija uzslavējis Vigas gleznas un sajūsmā izsaucies, ka mājiņa ir pats omulīgākais, ko viņš redzējis visā savā dzīvē. Un tad viss notika. Katrā ziņā šobrīd tie abi ēda pusdienas kādā centra restorānā.

Karls nogrozīja galvu. Viņam vajadzētu traki priecāties, tomēr pakrūtē iemetās vēl viena nelāga sajūta.

Kad Jespers bija beidzis, Karls lēnām aizvēra mobilo telefonu un pievērsa skatienu Mortenam un Hārdijam, kuri lūkojās uz viņu kā klaiņojoši suņi, kas gaida ēdiena atliekas.

-    Turiet īkšķus. Mēs laikam esam izglābti uz pašas robežas. Jespers ir sapārojis Vigu ar ideālo vīrieti, un tas acīmredzot nozīmē, ka mēs varēsim vēl mazliet te padzīvot.

Mortens šajā brīdī sajūsmā pavēra muti un piesardzīgi sasita plaukstas. Ak kungs! viņš izsaucās. Kas tad ir Vigas baltais princis?

-     Baltais? Karls mēģināja pasmaidīt, taču smaids sanāca pārāk saspringts. Spriežot pēc Jespera vārdiem, Gurkamals Singhs Pannu ir vistumšākais indietis uz ziemeļiem no ekvatora.

Vai tie abi mazliet nenoelsās?

ŠAJĀ DIENĀ NERREBRO ārējā daļā valdīja baltais, zilais un ārkārtīgi sērīgas sejas. Vēl nekad Karls nebija redzējis uz ietvēm tik daudz FCK kluba līdzjutēju ar gariem ģīmjiem. Karodziņi mētājās zemē, un alus skārdenes bija par smagu, lai tiktu paceltas pie mutes. Dziesmas bija apklusušas, tikai brīžiem atskanēja nikni brēcieni, kas aizskanēja pār pilsētu kā sāpju kliedzieni, kurus izgrūž stepes antilopes, uzskrējušas virsū lauvu baram.

Viņu futbola varoņi bija zaudējuši Esbjergas klubam ar rezultātu 2:0. Četrpadsmit uzvaru savās mājās, un tām sekoja zaudējums komandai, kas veselu gadu nebija guvusi nevienu vienīgu uzvaru ārpus sava laukuma.

Pilsēta bija sagrauta.

Karls atstāja mašīnu Heimdalsgādē un palūkojās apkārt. Kopš laika, kad viņš te patrulēja, imigrantu veikali bija izauguši kā sēnes pēc lietus. Pat svētdienā te valdīja dzīvība.

Viņš sameklēja Asada vārdu uz plāksnītes un nospieda pogu. Labāk palikt garu degunu nekā saņemt "nē" pa telefonu. Ja Asada nebūs mājās, viņš aizbrauks pie Vigas un pārliecināsies, kāds likums tagad valda viņas galvā.

Pēc divdesmit sekundēm neviens joprojām nebija atbildējis.

Karls pakāpās soli atpakaļ un paskatījās uz balkoniem. Tā nebija izteikta geto ēka, kādu viņš bija cerējis ieraudzīt. Patiesībā tur bija pārsteidzoši daudz satelītantenu un nekarājās izžauta veļa.

-    Vai jums jātiek iekšā? Aiz viņa atskanēja moža balss. Durvis atslēdza gaišmataina meitene. Tādas aizžņaudz tev rīkli ar vienu skatienu.

-     Paldies, Karls nomurmināja un ieslīdēja betona kastītē.

Viņš atrada dzīvokli otrajā stāvā un konstatēja, ka atšķirībā no

divu arābu kaimiņu pārpildītajām durvju plāksnītēm Asada vārds gozējas uz durvīm viens pats.

Karls pāris reižu piespieda zvana pogu, lai gan jau zināja, ka nācis veltīgi. Tad viņš pieliecās un ieskatījās pa vēstuļspraugu.

Dzīvoklī izskatījās tukšs. Izņemot reklāmas un dažas aploksnes, tālumā bija redzami tikai pāris apdilušu ādas krēslu.

-     Ko tu tur dari?

Karls pacēla galvu un palūkojās uz platām, baltām treniņbiksēm ar svītrām gar sāniem.

Viņš izslējās pret kultūristu, kura augšdelmi atgādināja brūnas rungas. Gribu apciemot Asadu. Jūs nezināt, vai viņš šodien ir mājās?

-     Tas šiīts? Nav vis.

-     Un ģimene?

Puisis mazliet pielieca galvu. Vai esi drošs, ka viņu pazīsti? Vai tu neesi tas mēsls, kurš apzog dzīvokļus šajā mājā? Kāpēc tu pirmīt glūnēji pa vēstuļspraugu?

Viņš ar savu cieto krūškurvi iedunkāja Karlam pa sāniem.

-     Ei, mierīgāk, Rembo!

Karls piespieda plaukstu pie vīrieša vēdera muskuļu pinuma un taustījās iekškabatā.

-    Asads ir mans draugs, un tu arī tāds būsi, ja tūlīt atbildēsi uz maniem jautājumiem.

Puisis skatījās uz apliecību, ko Karls turēja viņam acu priekšā.

-     Kurš gan gribētu būt draugos ar cilvēku, kam ir tik ellīgi neglīta apliecība? puisis sacīja ar skābu ģīmi.

Viņš grasījās pagriezties, taču Karls satvēra viņa piedurkni.

-     Varbūt tu atbildēsi uz maniem jautājumiem. Tas būtu…

-     Vari noslaucīt savu bālo pakaļu ar saviem jautājumiem, idiot.

Karls pamāja ar galvu. Pēc trīsarpus sekundēm viņš parādīs šim

pāraugušajam proteīnu pulveru dzērējam, kurš te ir idiots. Varbūt viņš ir liels, bet vēl ne par lielu ciešam tvērienam aiz apkakles un draudiem aizturēt viņu par pretošanos policistam, kas izpilda dienesta pienākumus.

Tad aiz muguras atskanēja cita balss.

-     Ei, Bilal, ko tu dari? Vai tu neredzēji viņa apliecību?

Karls pagriezās pret vēl plecīgāku puisi, kura galvenā nodarbošanās acīmredzot arī bija svaru cilāšana. Viņš demonstrēja īpašus sporta apģērbus. Ja milzīgais T krekls bija pirkts parastā veikalā, tad šim veikalam nudien bija plašs sortiments.

-     Atvainojiet, mans brālis lieto pārāk daudz steroīdu, puisis sacīja, sniegdams plaukstu vidējas provinces pilsētiņas lielumā. Mēs nepazīstam Hafezu el-Asadu. Patiesībā es viņu esmu redzējis tikai divas reizes. Tāds jautrs puisis ar apaļu galvu un lielām acīm, vai ne?

Karls pamāja un palaida vaļā milža roku.

-     Ziniet ko, puisis turpināja. Es nedomāju, ka viņš te dzīvo. Noteikti ne kopā ar ģimeni. Viņš pasmaidīja. Tas jau arī nebūtu patīkami vienistabas dzīvoklī, vai ne?

VELTĪGI PĀRIS REIŽU nospiedis Asada mobilā telefona numuru, Karls izkāpa no mašīnas un dziļi ieelpoja, pirms pa taciņu devās uz Vigas dārza māju.

-     Sveiks, manu eņģei, Viga viņam sacīja.

No viņas mazītiņajām skandām skanēja mūzika, kurai līdzīgu Karls nekad nebija dzirdējis. Vai tās bija sitāras, vai ari tur spīdzināja kādu nabaga dzīvnieku?

-     Kas te notiek? viņš jautāja, izjuzdams neapturamu vēlmi ar plaukstām aizspiest ausis.

-     Nu, vai nav brīnišķīgi? Viga paspēra pāris dejas soļu, kurus neviens indietis ar pašcieņu nekad nenosauktu par piedienīgiem. Es dabūju šo disku no Gurkamala, un man ir vēl.

-     Vai viņš ir šeit? Muļķīgs jautājums mājā ar divām istabām.

Viga plati pasmaidīja. Viņš ir savā veikalā. Viņa meitai bija

jāiet uz kērlingu, tāpēc viņa nevarēja palikt darbā.

-     Kērlingu?! Tiešām? Vēl tipiskāku indiešu sporta veidu laikam būtu tālu jāmeklē.

Viga viņu viegli iedunkāja. Indiešu? Viņš ir cēlies no Pendžabas.

-     Ak tā. Tātad viņš ir pakistānis, nevis indietis?

-     Nē, viņš ir indietis, bet tev par to nav jālauza galva.

Karls smagi apsēdās apdilušā atzveltnes krēslā. Viga, tas nav izturams. Jespers šaudās šurpu turpu, un tu vispirms draudi ar vienu un tad ar ko citu. Es taču nesaprotu, vai varu palikt mājā, kur dzīvoju.

-     Mjā, nu tā jau ir, ja tu joprojām esi precējies ar to, kurai pieder puse mājas.

-     Tieši to es domāju. Vai nevaram panākt saprātīgu vienošanos, lai es varu māju izmaksāt?

-     Saprātīgu? Viga izstiepa vārdu tā, ka tas sāka izklausīties aizskaroši.

-    Jā. Ja mēs tagad paņemtu hipotekāro aizdevumu par, teiksim, divsimt tūkstošiem, es tev varētu maksāt divus tūkstošus kronu mēnesī. Vai tas nebūtu lieliski?

Varēja redzēt, ka Vigas iekšējā mašinērija atņem un saskaita. Kad runa bija par kronām un ērām, viņa viegli varēja kļūdīties, bet, ja skaitlim bija pietiekami daudz nuļļu, viņa bija patiesi izcila.

-     Mīļo draudziņ, Viga iesāka, un līdz ar to kauja bija zaudēta. Tādas lietas nekārto pie pēcpusdienas tējas. Varbūt kādreiz un varbūt summu, kas ir krietni lielāka. Bet kas zina, kā dzīvē notiek? Viņa pilnīgi nemotivēti iesmējās, un mulsums atgriezās savā vecajā, pierastajā gultnē.

Karls gribēja saņemties un sacīt, ka tad jau viņiem jāsameklē advokāts, kas to visu nokārtotu, tomēr viņš neuzdrošinājās.

-     Bet zini, Kari? Mēs tomēr esam ģimene, un tāpēc mums vienam otrs jāatbalsta. Es zinu, ka tev, Hārdijam, Mortenam un Jesperam patīk dzīvot Renneholtas parkā, un noteikti būtu žēl jūsu dzīvi izpostīt. Es saprotu.

Karls redzēja, ka pēc mirkļa atskanēs priekšlikums, kas aizsitīs viņam elpu.

-     Tāpēc esmu nolēmusi tevi un pārējos uz brīdi likt mierā.

To jau bija viegli sacīt. Bet ja tam Kurkumam apniks viņas nemitīgā muldēšana un pašadītās zeķes?

-     Bet par to tev jāizdara man pakalpojums.

Tāds izteikums no šīs mutes varēja nozīmēt pavisam nepārvaramas problēmas.

-     Es domāju… Karls iesāka, bet Viga viņu pārtrauca.

-     Mana māte gribētu, lai tu viņu apciemo. Viņa bieži par tevi runā, Kari, un tu joprojām esi viņas mīlulis. Tāpēc esmu nolēmusi, ka tev viņa jāaprauga reizi nedēļā. Vai varam vienoties? Tu vari sākt rīt.

Karls norīstījās. Tieši tādi priekšlikumi izkaltēja rīkli. Vigas māte! Tas jokainais sievišķis, kam vajadzēja četrus gadus, lai aptvertu, ka Viga un Karls ir apprecējušies. Cilvēks, kas dzīvoja ar ciešu pārliecību, ka Dievs ir radījis pasauli tikai viņas prieka dēļ.

Jā, jā, es zinu, ko tu domā, Kari, bet viņa vairs nav tik traka. Kopš viņai sākās demence.

Karls dziļi ievilka elpu. Es nezinu, vai varēšu reizi nedēļā, Viga. Viņš pamanīja, ka Vigas vaibsti tūlīt iezīmējas asāk. Bet varu mēģināt.

Viga sniedza roku. Dīvainā kārtā viņi vienmēr paspieda viens otram roku par lietām, ko Karls bija spiests ievērot, bet kas Vigai bija tikai pagaidu risinājums.

KARLS NOVIETOJA MAŠĪNU kādā sānceļā pie Uterslevmoses un sajutās ļoti vientuļš. Mājās gan valdīja dzīvība, taču tā nebija viņējā. Ari darbā viņš aizsapņojās. Viņam nebija hobiju, un viņš nenodarbojās ar sportu. Viņš necieta burzišanos ar svešiniekiem un nebija pietiekami izslāpis, lai slīcinātu šīs slāpes krogos.

Un nu kāds vīrietis ar turbānu bija uzrotījis piedurknes un nolicis viņa gandrīz bijušo sievu slīpi īsākā laikā, nekā vajadzīgs, lai nomā paņemtu pornofilmu.

Viņa tā sauktais pārinieks pat nedzīvoja norādītajā adresē, tātad ari ar viņu nevarēja nekur iziet.

Velns un elle, cik viņam bija slikti!

Karls caur savilktajām lūpām lēnām ieelpoja purva gaisu un atkal sajuta, kā uz rokām savelkas zosāda un sāk līt sviedri. Vai viņam atkal būs slikti? Divreiz vienas diennakts laikā?

Vai viņš bija slims?

Karls paņēma mobilo telefonu no pasažieru sēdekļa un ilgi skatījās uz sameklēto numuru. Mona Ibsena. Cik bīstami tas varēja būt?

Nosēdējis divdesmit minūtes un sajutis sirdspukstus pieņemamies spēkā, Karls nospieda taustiņu un lūdzās, lai svētdienas vakars krīžu psiholoģei nebūtu tabu.

-     Sveiki, Mona, viņš klusi sacīja, sadzirdējis viņas balsi. Te Karls Mērks. Es… Šajā vietā viņš grasījās sacīt, ka jūtas slikti. Ka viņam nepieciešams parunāties. Bet tik tālu viņš netika.

-     Karls Mērks! Mona viņu pārtrauca. Viņa noteikti neizklausījās īpaši pretimnākoša. Es gaidīju tavu zvanu jau kopš atgriešanās. Bija jau pēdējais laiks.

SĒDĒT UZ VIŅAS dīvāna, kas tik ļoti smaržoja pēc sievietes, bija gluži tāpat kā tolaik, kad viņš stāvēja aiz koka barakām skolas ekskursijā uz Tolnes pakalniem, bet dziļi viņa biksēs bija ieslīdējusi izstīdzējušas meitenes roka. Sasodīti mulsinoši un reizē ārkārtigi pārdroši un uzbudinoši.

Bet Mona nebija kaut kāda maiznieka meita no Algādes, to skaidri rādija viņa ķermeņa reakcija. Izdzirdējis viņas soļus virtuvē, Karls katru reizi sajuta ļaunu vēstošu dauzišanos krūšu kabatiņas rajonā. Sasodīti nepatīkami. Būtu par traku tagad noģībt.

Viņi bija apmainījušies laipnībām un mazliet parunājuši par Karla pēdējo lēkmi. Dzēruši Campari Soda un pēc tam, viegli pacilāti, ielējuši vēl dažus dzērienus. Runājuši par Monas braucienu uz Āfriku un bijuši neprātīgi tuvu skūpstam.

Varbūt panikas sajūtu izraisīja tieši doma par to, kam tagad vajadzētu notikt.

Mona ienāca, nesdama mazus trijstūrišus, kurus viņa sauca par naktsmaizltēm. Bet kurš gan spēja par tām domāt, ja viņi bija vieni un viņas kreklblūze tik neprātīgi apspīlēta?

"Saņemies, Kari," viņš nodomāja. "Ja jau to spēj Kurkuma ar sapītu bārdu, tad spēj arī tu."

22. NODAĻA

>

VIŅŠ BIJA IESLODZĪJIS sievu smagu kastu cietumā, un tur viņai vajadzēja palikt, līdz viss būs galā. Viņa zināja pārāk daudz.

Pāris stundu viņš augšā bija dzirdējis skrāpēšanos pa grīdu un, kad atgriezās mājās ar Benjaminu, dzirdēja arī apslāpētus vaidus.

Tikai tagad, kad viņš bija sakravājis automašīnā visas zēna mantas, noliktavas istabā valdīja pilnīgs klusums.

Viņš ielika automašīnas mūzikas sistēmā kompaktdisku ar bērnu dziesmām un uzsmaidīja dēlam atpakaļskata spogulī. Apmēram pēc stundas iestāsies miers. Brauciens pāri Zēlandei tā iedarbojās vienmēr.

Viņa māsa telefonā izklausījās miegaina, tomēr stipri atdzīvojās, kad viņš pateica, cik nodomājis viņiem samaksāt par Benjamina pieskatlšanu.

-    Jā, tu dzirdēji pareizi, viņš teica. Dabūsi trīstūkstoš kronu nedēļā. Es laiku pa laikam iegriezīšos un pārbaudīšu, vai jūs viņu kārtīgi aprūpējat.

-     Tev jāsamaksā mēnesi uz priekšu, māsa sacīja.

-     Labi! Samaksāšu.

-     Un piedevām jāmaksā ari tas, kas parasti.

Viņš pamāja pie sevis. Tāda prasība bija sagaidāma. Es neko nemainīšu, nomierinies.

-     Cik ilgi tava sieva būs slimnīcā?

-     Nezinu. Redzēsim, kā ies. Viņa ir ļoti slima. Tas var prasīt ilgu laiku.

Eva nepauda nekādu līdzjūtību vai nožēlu.

Tāda viņa nebija.

-    TEV JĀIET PIE tēva! māte asi pavēlēja. Viņas mati bija izspuruši, kleita vidukli gluži vai apgriezta otrādi. Tātad tēvs atkal bija ķēries pie lietas ar smagu roku.

-     Kāpēc? zēns jautāja. Viņš pats teica, ka man līdz rītdienas lūgšanu sapulcei jāpabeidz lasīt Vēstuli korintiešiem.

Viņš bērnišķīgā naivumā bija iedomājies, ka māte viņu paglābs. Nostāsies starp viņiem. Aizvilks dēlu prom no tēva smacējošā tvēriena un kaut šo vienu reizi ļaus viņam izsprukt sveikā. Čaplins taču bija tikai rotaļa, kas viņam ļoti patika. Tas nevienam nekaitēja. Ari Jēzus bērnībā rotaļājās, viņi taču to zināja.

-     Ej tūlit! Māte saknieba lūpas un satvēra viņu aiz skausta. Šis tvēriens tik daudz reižu bija pavadījis viņu uz sitieniem un pazemojumu.

-     Tad es pateikšu, ka tu skaties uz mūsu kaimiņu, kad viņš uz lauka novelk apakškreklu, zēns sacīja.

Māte sarāvās. Viņi abi zināja, ka tā nav taisnība. Pat niecīgākais skatiens uz brīvību un citādu dzīvi bija tiešais ceļš uz elli. Par to viņi dzirdēja draudzē, lūgšanās pie galda un katrā vārdā, kas nāca no melnās grāmatas, kura mūžigi atradās gatavībā tēvam kabatā. Tā sludināja: sātans slēpjas cilvēku skatienos. Sātans ir smaidos un visos pieskārienos. Tā bija rakstīts grāmatā.

Nē, tā nebija taisnība, māte neskatījās uz kaimiņu, taču tēva roka bija aša un nekad neļāva vaļu šaubām.

Un tad māte pateica to, kas pēc tam šķīra viņus uz visiem laikiem.

-     Tu, velna bērns. Viņas balss bija auksta. Lai sātans tevi aizvelk turp, no kurienes tu nāc. Lai šķīstītavas uguns pārogļo tavu ādu un sagādā tev mūžīgas sāpes. Viņa pamāja ar galvu. Jā, tu izskaties pārbijies, bet sātans jau ir dabūjis tevi savos nagos. Mēs par tevi vairs neraizēsimies.

Māte atvēra durvis un iestūma viņu istabā, kas oda pēc portvīna.

-     Nāc šurp, tēvs sacīja, tīdams ap roku siksnu.

Aizkari bija aizvilkti, istabā valdīja puskrēsla.

Aiz rakstāmgalda kā sālsstabs stāvēja Eva savā baltajā kleitā. Tēvs acīmredzot nebija viņai sitis, jo viņas piedurknes nebija uzlocītas un asaras nebija nevaldāmas.

-     Tātad tu joprojām spēlē Čaplinu, tēvs īsi sacīja.

Vienā mirklī zēns pamanīja, kā Eva cenšas neskatīties uz viņa pusi.

Tad jau būs smagi.

-    TE IR BENJAMINA dokumenti. Būs labāk, ja jūs tos paglabāsiet, kamēr viņš ir pie jums. Viņš taču var saslimt.

Viņš pastiepa svainim dokumentus.

-     Vai tu domā, ka viņš var saslimt? māsa bažīgi jautāja.

-     Protams, ne. Benjamins ir veselīgs zēns.

Viņš jau šobrīd redzēja to svaiņa acīs. Svainis gribēja vairāk naudas.

-     Zēns Benjamina vecumā daudz ēd, svainis sacīja. Autiņbikses vien maksās tūkstoš kronu mēnesī, viņš piebilda. Ja bija kādas šaubas, cenas varēja sameklēt internetā.

Svainis berzēja rokas gluži kā alkatīgais Skrūdžs Ziemassvētku pasakā. Noderētu vēl pieci tūkstoši, sacīja šīs rokas.

Tomēr svainis naudu nedabūja. Viņš tik un tā to atdotu sprediķotājam, kam nerūpēja, kura draudze viņam maksāja un par ko.

-     Ja ar tevi un Evu būs problēmas, mūsu vienošanos ir iespējams pārskatīt, skaidrs?

Svainis negribīgi piekrita, taču māsa jau bija tālu projām. Zēna maigo ādu pētīja pirksti, kas pie tā nebija raduši.

-     Kādā krāsā ir viņa mati? Eva jautāja. Aklais skatiens bija pilns prieka.

-    Tādā pašā kā man bērnībā, ja tu to atceries, viņš atbildēja un ievēroja, kā blāvo acu skatiens aizslīd.

-    Un jūs aiztaupīsiet Benjaminam savas nolādētās lūgšanas, sapratāt? viņš pabeidza, pirms atdeva naudu.

Abi pamāja ar galvu, bet viņam nepatika to klusēšana.

PEC DIVDESMIT CETRAM stundām nauda būs klāt. Miljons kronu lietotās naudaszīmēs, par to viņš nešaubījās.

Tagad viņš aizbrauks uz laivu māju un pārbaudīs, vai bērni ir puslīdz labā stāvokli, bet rit, kad apmaiņa būs notikusi, aizbrauks turp vēlreiz un nogalinās meiteni. Zēnam viņš iedos hloroformu un naktī izmetīs viņu kādā laukā netālu no Frederiksas.

Viņš dos Samuelam norādījumus, ko pateikt tēvam un mātei, lai viņi zinātu, ar ko jārēķinās. Māsas slepkavam ir ziņotāji, un viņš vienmēr zinās, kur ģimene atrodas. Viņiem ir pietiekami daudz bērnu, lai viņš to varētu izdarīt atkal, tātad viņi nevar justies drošībā. Ja viņam radīsies kaut mazākās aizdomas, ka ģimene ir izpļāpājusies, tas prasīs vēl viena bērna dzīvību. To visu Samuels pastāstīs. Šiem draudiem nav noilguma. Turklāt viņiem jāzina, ka viņš maskējas. Cilvēks, kuru viņi domā pazīstam, nemaz neeksistē, un viņš nekad neizmanto vienu masku atkārtoti.

Tas bija iedarbojies katru reizi. Ģimenes varēja glābties savā ticībā, un tajā viņi sevi apglabāja. Mirušo bērnu apraudāja, bet dzīvos sargāja. Viņu balsts bija stāsts par ījaba pārbaudījumiem.

Savā baznīcā viņi bērna pazušanu izskaidroja ar izraidīšanu. Šajā gadījumā tas bija ļoti ticams izskaidrojums, jo Magdalēna bija īpaša un vienmēr pārāk starojoša, bet šajās aprindās tā nebija priekšrocība. Vecāki pateiks, ka viņa nodota audzināšanā kādai ģimenei. Draudze par to vairs neraizēsies, un viņš būs drošībā.

Viņš pasmaidīja.

Tad atkal būs par vienu mazāk no sugas, kas aptraipīja pasauli, nostādot Dievu pirms cilvēka.

PRIESTERA ĢIMENES SABRUKUMS pienāca kādā ziemas dienā tikai pāris mēnešu pēc zēna piecpadsmitās dzimšanas dienas. Iepriekšējos mēnešos ar viņa ķermeni bija notikušas savādas un neizskaidrojamas lietas. Viņu sāka vajāt grēcigas domas, par ko brīdināja draudze. Viņš nejauši ieraudzīja, kā pieliecas sieviete pārāk šauros svārkos, un tajā pašā vakarā dažu sekunžu laikā piedzīvoja savu pirmo sēklas noplūdi, redzēdams šo ainu acu priekšā.

Viņš sajuta, kā padusēs ieplešas sviedru plankumi un zūd kontrole pār balsi. Skausta muskuļi saspringa, un uz miesas pacēlās tumši un cieti matiņi.

Piepeši viņš jutās kā kurmja rakums uz līdzena lauka.

Ar piepūli viņš varēja atpazīt sevi draudzes zēnos, kas bija piedzīvojuši tādu pašu pārvērtību pirms viņa, taču viņam nebija ne jausmas, kas patiesībā notiek. Šāds temats nekādā ziņā netika skarts mājās, kuras tēvs uzskatīja par "Dieva izredzētām".

Trīs gadus tēvs un māte bija vērsušies pie viņa tikai gadījumos, kad nevarēja citādi. Viņi neredzēja, kā dēls cenšas, nemanīja, kā viņš pūlas tiem izpatikt lūgšanu sapulcēs. Viņš bija tikai sātana spogulis, vārdā Čaplins, un nekas cits. Nebija nozīmes, ko viņš dara un domā.

Un draudze viņu dēvēja par citādu un apsēstu un vienojās lūgšanās par to, lai citi bērni nekļūtu viņam līdzīgi.

Palika tikai Eva. Mazā māsa, kas reizēm viņu pievīla un, tēva piespiesta, stāstīja, kā brālis aprunā savus vecākus un nevēlas klausīt viņiem un Dieva vārdam.

Pēc tam tēvs bija uzņēmies misiju dēlu salauzt. Mūžīgas komandas bez mērķa. Dienišķā nicinājuma un lamu deva, bet desertā sitieni un psiholoģiskais terors.

Sākumā draudzē bija pāris cilvēku, pie kuriem zēns varēja meklēt mierinājumu, bet tad pazuda ari viņi. Šajās aprindās Dieva dusmas un lāsti slējās augstu pāri cilvēku žēlastībai, un tādā ēnā dievbijīgais cilvēks ir pats sev un Dievam tuvākais.

Viņi uzgrieza zēnam muguru un pieslējās otrai pusei. Beidzot viņš nespēja neko citu kā pagriezt otru vaigu.

Tieši kā Bibele prasīja.

Un šajā ēnu mājā, kur itin nekas nespēja elpot, lēnām novīta arī viņa un Evas attiecības. Cik reižu māsa bija lūgusi piedošanu, un cik reižu viņš bija pret to kurls?

Visbeidzot viņam vairs nebija arī Evas, un šajā ziemas dienā viss sabruka.

Tava balss izklausās kā kviecošai cūkai, tēvs sacīja, pirms viņi virtuvē apsēdās pie galda. Un tu ari izskaties pēc cūkas. Paskaties taču spogulī, cik neglīts un neaptēsts tu esi. Paosti ar savu neglīto snuķi, un jutīsi, kā tu smirdi. Ej nomazgāties, mazais netīreli.

Tieši tādā veidā parasti atskanēja noniecinājumi un pavēles. Pa vienai. Rindiņā. Tādi sīkumi kā pavēle nomazgāties. Un tie lēnām daudzkāršojās un pēdīgi kļuva nepārskatāmi. Savas tirādes beigās tēvs droši vien būtu pieprasījis, lai dēls noberž savā istabā visas sienas un atbrīvojas no smakas.

Tad kāpēc neķerties tieši pie lietas?

-     Man droši vien būs jānoberž sienas ar sārmu, iekams tu mitēsies ar savām vājprātīgajām pavēlēm, vai ne? Bet tās tu vari berzt pats, vecais āksts! zēns iekliedzās.

Šajā mirklī tēvs sāka svīst, bet māte protestēt. Kā viņš uzdrošinās tā runāt ar tēvu?

Zēns pazina māti, tagad māte mēģinās iespiest viņu stūri. Liks viņam pazust no viņu dzīves, līdz viņš riebumā aizcirtis durvis un nozudīs uz pusi nakts. Šo taktiku māte bieži bija veiksmīgi izmantojusi saspringtās situācijās, bet šoreiz tā nedarbojās.

Zēns juta, kā viņa jaunais ķermenis saspringst. Juta miega artēriju pukstam stiprāk un muskuļus sakarstam. Ja tēvs ar sažņaugto dūri pienāks par tuvu, tad dabūs matīt.

-     Tu, elles izdzimums, liec mani mierā, viņš brīdināja. Es tevi ienīstu kā mēri. Kaut tu spļautu asinis, netikli! Turies pa gabalu no manis.

Redzēt tik svētulīgu cilvēku kā tēvs ķeramies pie vārdiem, ko cilvēcei atnesis sātans, Evai bija par daudz. Biklā vijolīte, kas slēpās aiz priekšauta un dienišķajiem darbiem, pieskrēja brālim klāt un sāka viņu purināt.

Viņš nedrīkst postīt viņu dzīvi vairāk, nekā to jau ir izdarījis, Eva kliedza uz brāli, kamēr māte centās abus izšķirt, bet tēvs palēca sāņus un izvilka pāris pudeļu no skapīša zem izlietnes.

-     Tagad tu kāpsi augšā un mazgāsi savas istabas sienas ar sārmu, kā pats to ierosināji, mazais Čaplin, tēvs šņāca. Viņa seja bija ieguvusi slimīgu nokrāsu. Un, ja tu to nedarīsi, es parūpēšos, lai tu dienām ilgi nevarētu piecelties no gultas, saprati?

Tad tēvs iespļāva dēlam sejā un iespieda vienu pudeli viņam rokā, nicīgi noraudzidamies uz siekalām, kas nopilēja dēlam no vaiga.

Zēns noskrūvēja pudelei vāciņu un ļāva kodīgajam šķidrumam izlīt uz virtuves grīdas.

-     Pie visiem elles grēkiem, ko tu dari, puika? tēvs iekliedzās un ar stingru tvērienu mēģināja izraut viņam pudeli, bet kodīgais šķidrums plašā vilnī izšļakstijās visapkārt.

Tēva kliedziens bija skaļš un satricinošs, taču tas nespēja mēroties ar Evas brēcienu.

Drebēdama pie visām miesām, viņa turēja trīcošās plaukstas priekšā sejai, it kā neuzdrošinātos tai pieskarties. Šajās sekundēs sārms ieēdās acābolos un laupīja viņai skatu uz pasauli.

Kamēr istabu piepildīja mātes raudas, Evas kliedzieni un viņa paša šausmas par padarīto, tēvs stāvēja un skatījās, kā viņa rokas burbuļo no kodīgā šķidruma. Sejas krāsa no sarkanas pārvērtās par zilu.

Piepeši tēvs iepleta acis, tvēra pie krūtīm, salīka uz priekšu un strauji ievilka elpu ar pārsteigtu un neticīgu izteiksmi sejā. Kad viņš beidzot nokrita uz grīdas, dzīve, kādu viņi pazina, bija beigusies.

-     Kungs Jēzu Kristu, Kungs Visuvarenais tēvs, es nododu sevi tavās rokās, tēvs izgārdza ar pēdējo dvašu, un tad viņš bija prom. Rokas krustā uz krūtīm un smaids uz lūpām.

Zēns mirkli stāvēja un skatījās uz smaidu tēva sastingušajā nāves maskā, kamēr māte piesauca Dieva žēlastību, bet Eva kliedza.

Atriebes alkām, kas bija uzturējušas viņu pēdējos gados, piepeši vairs nebija baribas. Tēvs bija miris no sirdslēkmes ar smaidu un Dieva vārdu uz lūpām.

Ne tā viņš to bija iztēlojies.

Jau pēc piecām stundām ģimene bija sadalīta. Eva un māte slimnīcā Odensē, bet viņš pats zēnu internātā. Par to parūpējās draudzes locekļi, un tas bija viņa atalgojums par dzīvi Dieva ēnā.

Tagad atlika tikai atriebiba.

23. NODAĻA

9

TAS BIJA SATRIECOŠS vakars. Tik kluss un tumšs.

Pār fjordu joprojām zibsnīja pāris jahtu laternas, bet pļavās uz dienvidiem no mājas zāle šalca kā pavasari. Drīz tur ganīsies govis un pienāks vasara.

Šādos brīžos Vibegordenā bija visskaistāk.

Viņš mīlēja šo vietu. Kad reiz būs pienācis laiks, viņš notīrīs sarkanos ķieģeļus, nojauks laivu māju un atbrīvos skatu uz ūdeni.

Viņam te piederēja jauks, mazs zemnieku namiņš. Te viņš labprāt novecotu.

Atvēris saimniecības ēkas durvis, viņš iededza lukturi, kas karājās pie staba, un izlēja lielāko daļu desmitlitrīgās kannas satura ģeneratora tvertnē.

Parasti, nonākot līdz brīdim, kad vajadzēja pavilkt startera auklu, viņam bija labi padarīta darba sajūta.

Iededzis elektrisko gaismu pie griestiem, viņš izslēdza lukturi. Viņa priekšā stāvēja vecā, milzīgā degvielas tvertne, kas stāstīja par senām dienām, un nu tai atkal bija jāķeras pie darba.

Viņš noliecās pār tvertni un pacēla metāla vāku, ko bija izgriezis no tvertnes augšdaļas. Jā, iekšā bija sauss, tātad pagājušajā reizē tā bija labi iztukšota. Viss bija tā, kā tam jābūt.

Pēc tam viņš paņēma somu, kas stāvēja uz plaukta virs durvīm. Tās saturs viņam bija maksājis vairāk nekā piecpadsmit tūkstošus kronu, bet bija zelta vērts. Ar Gen HPT 54 Night Vision nakts kļuva par dienu. Kaujas brilles nakts lietošanai, tieši tādas karavīri izmantoja karā.

Viņš uzvilka siksnu pār galvu, uzlika brilles uz acim un ieslēdza ierīci.

Tad izgāja ārā, pa flīzēto taciņu aizsoļoja pāri dzīviem un mirušiem kailgliemežu ķermeņiem un ievilka jūrā gumijas šļūteni, kas bija pievienota saimniecības ēkas galā. Ar šīm brillēm viņš bez problēmām varēja saskatīt laivu māju starp krūmiem un niedrēm, patiesībā varēja pārredzēt visu savu īpašumu.

Pelēkzaļas ēkas un vardes, kas ātri aizlēca sāņus, līdzko viņš paspēra soli.

Izņemot vieglu ūdens šūpošanos un ģeneratora rūkoņu, viss bija mierīgi, kad viņš iebrida ūdenī ar šļūteni rokā.

Vājākais posms šajā procesā bija ģenerators. Agrāk tas darbojās visu laiku, bet pēc dažiem gadiem vārpsta sāka gaudot jau pēc nedēļas darba, tāpēc tagad viņam vajadzēja braukt šurp lieku reizi, lai to iedarbinātu. Patiesībā viņš apsvēra iespēju ģeneratoru nomainīt.

Toties ūdenssūknis bija fantastisks. Agrāk viņam vajadzēja iepildīt tvertnē ūdeni ar rokām, bet nu tas vairs nebija nepieciešams. Viņš apmierināts pamāja un ieklausījās šļūtenes efektīvajā burbuļošanā, ko pavadīja ģeneratora pustoņi. Tagad tvertni varēja piepildīt ar fjorda ūdeni pusstundā, bet laika bija gana.

Šajā brīdī viņš izdzirdēja skaņas namiņā uz pāļiem.

Kopš bija iegādājies mersedesu, viņš viegli varēja pārsteigt pieķēdētos. Mersedess bija dārgs, taču tā bija cena par komfortu un klusu motoru. Tagad viņš varēja piezagties pavisam tuvu laivu mājai un būt pārliecināts, ka tās gūstekņi nenojauš viņa klātbūtni.

Tā bija arī šoreiz.

Samuels un Magdalēna bija īpaši. Samuels tāpēc, ka atgādināja viņu pašu bērnībā. Enerģisks, dumpīgs un straujš. Magdalēna bija gandrīz brāļa pretstats. Pirmo reizi novērojis meiteni pa laivu mājas spraugu, viņš jutās satriekts, cik ļoti Magdalēna atgādināja viņam kādu aizliegtu mīlestību un to, kurp tā noveda. Notikumus, kas pilnībā mainīja viņa dzīvi. Jā, skatoties uz Magdalēnu, viņš to meiteni atcerējās pārāk labi. Tādas pašas ieslipas acis, tās pašas ciešanas, tā pati plānā āda, zem kuras vijās smalki asinsvadi.

Viņš divas reizes bija pielavījies pie mājiņas un atplēsis darvas strēmeli, kas sedza novērošanas spraugu.

Pieliekot galvu pavisam cieši pie spraugas, viņš varēja redzēt visu, kas iekšā notika. Bērni pāris metru atstatumā viens no otra. Samuels tālāk iekšā, bet Magdalēna pie durvim.

Magdalēna raudāja daudz, bet klusi. Kad viņas trauslie pleci vārajā gaismā sāka drebēt, brālis paraustija savu ādas siksnu, lai pievērstu viņas uzmanību un māsa varētu meklēt mierinājumu viņa siltajā skatienā.

Viņš bija Magdalēnas lielais brālis un darītu visu, lai atbrīvotu māsu no žņaudzošajām siksnām, taču to nespēja. Tāpēc raudāja ari viņš, lai gan to neizrādīja. Māsa to nedrīkstēja redzēt. Samuels uz brīdi aizgrieza galvu, saņēmās un tad atkal pagriezās pret Magdalēnu un mazliet paķēmojās, mādams ar galvu un raustīdams rumpi.

Tāpat kā viņa māsa Eva un viņš pats toreiz, kad viņš atdarināja Čaplinu.

Viņš bija dzirdējis Magdalēnu iesmejamies aiz līmlentes. Pavisam īsu brīdi, līdz atgriezās īstenība un bailes. Šovakar, ieradies, lai pēdējo reizi remdētu bērnu slāpes, viņš jau pa gabalu izdzirda meiteni klusi dungojam.

Viņš piespieda ausi pie laivu mājas dēļiem. Pat aiz līmlentes varēja saprast, cik dzidra un gaiša ir Magdalēnas balss. Un viņš zināja vārdus. Tie bija gājuši viņam līdzi cauri visai bērnībai, un viņš ienīda katru no tiem.

Tuvāk pie Dieva kļūt Sirds ilgojas!

Kad spēks un spirgtums zūd, Birst asaras. Tad viena cerība Vēl mani mierina: Tuvāk pie tevis, Dievs, Tuvāk aizvien! [3]

Tagad viņš piesardzīgi atplēsa darvas strēmeli un piespieda nakts brilles pie spraugas.

Meitenes galva bija noliekta un pleci nosllguši, tāpēc viņa izskatījās mazāka nekā patiesībā bija. Viņas augums lēni šūpojās no vienas puses uz otru vienā ritmā ar dziesmu.

Pabeigusi dziedāt, Magdalēna isiem rāvieniem vilka nāsis gaisu. Kā mazie, izbiedētie dzīvnieciņi, kad gandriz var sajust, cik smagi to sirsniņai jāstrādā, lai tiktu visam līdzi. Domas, slāpes, bads un bailes no tā, kas notiks. Viņš pievērsa savu zaļo skatienu Samuelam un tūlīt ievēroja, ka Samuels nav padevies kā māsa.

Gluži pretēji zēns bez mitas berzēja rumpi pret slīpo sienu. Šoreiz ne joka pēc.

Nē, tagad viņš dzirdēja, kas tas ir. Pirms mirkļa viņš bija domājis, ka tas ir vēl kāds ģeneratora troksnis.

Bija skaidrs, ar ko zēns nodarbojas. Viņš vīlēja ādas siksnu pret dēļiem slīpajā jumtā. Cīnījās, lai tā padotos.

Varbūt Samuels uz dēļa bija atradis mazu izcilni, uz kura varētu pārvīlēt siksnu? Varbūt kādu māzeru?

Tagad viņš saskatīja zēna seju skaidrāk. Vai Samuels smaidīja? Vai zēns bija ticis tiktāl, lai būtu iemesls smaidīt?

Meitene mazliet ieklepojās. Pēdējās naktis bija mitras, un tas nebija nācis viņai par labu.

"Organisms ir trausls," viņš nodomāja, kad Magdalēna aiz līmlentes nokremšļojās un atsāka dungot.

Tas bija šoks. ŠI dziesma bija viens no tēva neizbēgamajiem numuriem visās bērēs.

Kungs, esi klāt! Riet saule, vakars tumst, Pār zemi melnus autus nakts jau klāj. Kļūst baigi man, sirds raizējas un skumst: Tu, noskumušo draugs, mūs neatstāj! Rit steigā laiks… Gaist laimes brīdis īss, Vīst ziedi krāšņākie, kad nāve māj. Viss mainās, zūd, mēs paši zūdam līdz: Tu, nemirstīgais Dievs, mūs neatstāj! [4]

Viņš ar riebumu pagriezās un devās atpakaļ uz saimniecības ēku. Noņēma no naglas divas smagas ķēdes pusotra metra garumā un atvilktnē zem ēvelsola sameklēja divas piekaramās atslēgas. Pēdējā reizē viņš bija ievērojis, ka ādas siksnas bērniem ap vidu izskatās mazliet izdilušas, bet tās jau ari bija pamatīgi nolietotas. Ja Samuels tik intensīvi darbojas, tām nepieciešams pastiprinājums.

Bērni apjukuši skatījās uz viņu, kad viņš ieslēdza gaismu un ielīda būdā. Zēns, kas sēdēja stūri, vēlreiz noraustījās savās siksnās, bet tas nelīdzēja. Samuels spēra un stipri protestēja aiz līmlentes, kad viņam ap vidu aplika ķēdi un piestiprināja pie tās, kura karājās pie sienas. Tomēr spēka īstai pretestībai vairs nepietika. Badā un neērtās pozās aizvadītās dienas bija darījušas savu. Zēns izskatījās diezgan nožēlojams, sēdēdams slīpi zem sevis savilktām kājām.

Tāpat kā citi upuri.

Meitene tūlīt bija pārstājusi dungot. Svešinieka klātbūtne atņēma Magdalēnai visu enerģiju. Varbūt viņa bija domājusi, ka brāļa pūliņi izdosies. Tagad viņa zināja, ka tas bijis pilnīgi aplam.

Viņš ielēja krūzītē ūdeni un norāva līmlenti meitenei no mutes.

Viņa pāris reižu iekampa gaisu, bet tad pastiepa kaklu un pavēra muti. Izdzīvošanas instinkts tomēr vēl darbojās.

-     Nedzer tik ātri, Magdalēna, viņš čukstēja.

Meitene pacēla galvu un mirkli ielūkojās viņam acīs. Apmulsusi un nobijusies.

-     Kad mēs atgriezīsimies mājās? viņa jautāja trīcošām lūpām. Nekādu dedzīgu uzbrukumu. Tikai šis vienkāršais jautājums, pirms viņa pasniedzās pēc ūdens.

-     Paies diena vai divas, viņš atbildēja.

Meitenes acis parādījās asaras. Es gribu mājās pie mammas un tēta. Viņa raudāja.

Viņš uzsmaidīja meitenei un pacēla krūzīti viņai pie lūpām.

Varbūt Magdalēna sajuta, kas viņā notiek. Katrā ziņā meitene pārstāja dzert un mirkli skatījās uz viņu spožām acīm, bet tad pagriezās pret brāli.

-     Viņš mūs nogalinās, Samuel, meitene sacīja drebošā balsī. Es zinu.

Vīrietis pagriezās un paskatījās tieši uz brāli.

-    Tava māsa ir apjukusi, Samuel, viņš teica klusā balsī. Protams, es jūs nenogalināšu. Viss būs labi. Jūsu vecāki ir turīgi, un es neesmu nekāds nezvērs.

Tad viņš atkal pagriezās pret Magdalēnu, kas sēdēja nokārtu galvu, it kā jau būtu tuvu savas dzīves noslēgumam. Es daudz zinu par tevi, Magdalēna. Viņš ar plaukstas virspusi noglāstīja meitenei matus. Zinu, ka tu vēlētos nogriezt matus. Tu vēlētos, lai pati drīkstētu izlemt kaut ko vairāk.

Viņš iebāza roku jakas iekškabatā. Es gribu tev kaut ko parādīt, viņš sacīja un izņēma krāsaino papīru.

-     Vai tu to pazīsti?

Viņš nojauta, ka Magdalēna satrūkās, lai gan viņa to labi noslēpa.

-     Nē, meitene atteica.

-    Jā, Magdalēna, pazīsti gan. Es tevi vēroju, kad tu sēdēji dārza stūrī un skatījies bedrītē. To tu darīji bieži.

Meitene aizgrieza galvu. Viņas nevainība bija ievainota. Viņa kaunējās.

Viņš pacēla papīru pie meitenes sejas. Tā bija no žurnāla izplēsta lapa.

-     Piecas slavenas sievietes ar īsiem matiem, viņš sacīja un nolasīja: Šārona Stouna, Natālija Portmena, Halle Berija, Vinona Raidere un Keira Naitlija. Jā, es viņas visas nepazīstu, bet viņas laikam ir kinozvaigznes, vai ne?

Tad viņš savēra Magdalēnu aiz zoda un pagrieza meitenes seju pret sevi. Kāpēc ir aizliegts uz to skatīties? Vai tāpēc, ka viņām visām ir īsi mati? Tādus matus Mātes baznīcā nedrīkst nēsāt. Vai tāpēc? Viņš pamāja ar galvu. Jā, es redzu, ka tāpēc. Tu ari gribētu tādus matus, vai ne? Tu purini galvu, bet es tomēr domāju, ka tu gribētu. Paklausies, Magdalēna! Vai es esmu pastāstījis taviem vecākiem par šo mazo noslēpumu? Nē, neesmu. Tad jau es neesmu tik ļauns, ko?

Viņš parāvās mazliet atpakaļ, izņēma no kabatas nazi un atlocīja to. Vienmēr tīrs un ass.

-     Ar šo nazi es varu nogriezt tavus matus vienā paņēmienā.

Viņš satvēra vienu šķipsnu un nošņāpa to. Meitene salēcās, bet

brālis veltīgi raustīja ķēdes, lai mestos viņai palīgā.

-     Lūk, tā! vīrietis teica.

Gandrīz šķita, it kā viņš būtu iegriezis Magdalēnai miesā. Varēja just, ka īsi mati patiešām bija grēks meitenei, kas visu mūžu nodzīvojusi ar reliģisko dogmu, ka mati ir svēti.

Magdalēna raudāja, kamēr viņš aizlīmēja meitenei muti. Bikses un papīrs zem viņas kļuva slapjš.

Viņš pagriezās pret brāli un atkārtoja procedūru ar limlenti un ūdens krūzīti.

-     Un tev, Samuel, arī ir savi noslēpumi. Tu skaties uz meitenēm, kuras nepieder pie draudzes. Es redzēju, kā tu to dari, iedams no skolas kopā ar vecāko brāli. Vai tu to drīksti, Samuel?

-     Es tevi piekaušu, ja vien man radīsies izdevība. Lai Dievs man palīdz, zēns atbildēja, pirms viņam atkal aizlīmēja muti. Vairāk neko tur nevarēja darīt.

Jā. Izvēle bija pareiza. Jāpazūd meitenei.

Tieši viņa, par spīti saviem sapņiem, juta lielāko dievbijību. Uz viņu reliģija bija atstājusi lielāku ietekmi. Viņa droši vien kļūtu par jaunu Rahēli vai jaunu Evu.

Ko gan vairāk viņam vajadzēja zināt?

NOMIERINĀJIS BĒRNUS AR stāstu, ka atgriezīsies un atbrīvos viņus, kad tēvs būs samaksājis, viņš devās atpakaļ uz saimniecības ēku un konstatēja, ka degvielas tvertne tagad ir pilna. Tad viņš izslēdza sūkni, saritināja šļūteni, iesprauda siltumelementa kontaktdakšu ģeneratora kontaktā, ielika siltumelementu tvertnē un ieslēdza. Pieredze mācīja, ka sārms iedarbojas daudz ātrāk, ja ūdens temperatūra pārsniedz divdesmit grādus, un šajā laikā naktis vēl varēja uznākt sals.

Paņēmis no paliktņa kaktā kannu ar sārmu, viņš konstatēja, ka nākamajai reizei būs nepieciešama jauna porcija. Tad viņš apgrieza kannu otrādi un izlēja visu saturu tvertnē.

Kad meitene būs nogalināta un līķis iemests tvertnē, ķermenis sairs pāris nedēļu laikā.

Pēc tam vajadzēs tikai ar šļūteni rokā iebrist divdesmit metrus fjordā un iztukšot tvertnes saturu.

Ja vien tajā dienā būs mazliet vēja, visu ātri aiznesīs prom no krasta.

Divreiz jāizskalo tvertne, un visas pēdas būs novāktas.

Tikai ķīmijas jautājums.

24. NODAĻA

j

KARLA KABINETĀ STĀVĒJA nesaderīgs pāris. Irsa ar asinssarkanām lūpām un Asads ar tik kareivīgiem bārdas rugājiem, ka viņa apskāviens būtu ierocis pats par sevi.

Asads izskatījās ļoti neapmierināts. Patiesībā Karls nespēja atcerēties, ka viņš jebkad būtu izstarojis tik daudz nepatikas kā šobrīd.

-     Tas tak, cerams, nav pareizi, ko Irsa saka! Vai mēs to Trigvi nedabūsim uz Kopenhāgenu, Kari? Kā tad ar ziņojumu?

Karls samiedza acis. Ik pa brīdim pār tīkleni aizslīdēja aina ar Monu, kas atver guļamistabas durvis. Patiesībā viņš visu rītu nebija spējis domāt ne par ko citu. Trigvem un visam pasaules trakumam jāpagaida, līdz viņš atkal būs gatavs.

-     Ē, ko? Karls izstaipījās biroja krēslā. Miesa laikam nebija tā smelgusi krietnu laiku. Trigve? Nē, viņš joprojām ir Blēkingē. Es lūdzu viņu atbraukt uz Kopenhāgenu, patiesībā piedāvājos viņu atvest, bet viņš teica, ka neesot tam gatavs, un es taču nevarēju viņu piespiest. Atceries, ka viņš dzivo Zviedrijā, Asad. Ja viņš negrib ierasties brīvprātīgi, tad mēs nevaram dabūt viņu šurp bez zviedru policijas palīdzības, un tas šajā lietā vēl ir mazliet par agru, vai ne?

Karls bija gaidījis, ka Asads pamās ar galvu, bet tā nenotika. Es uzrakstīšu ziņojumu Markusam. Tad redzēsim. Un es nezinu, ko mums šobrīd iesākt. Runa ir par trīspadsmit gadus vecu lietu, kas nekad nav izmeklēta. Mums jāļauj Markusam Jakobsenam izlemt, kuram šī lieta pieder.

Asads sarauca uzacis, un Irsa darīja tāpat. Vai A nodaļa piesavināsies nopelnus par viņu darbu? Vai Karls patiešām tā domā?

Asads ieskatījās savā rokaspulkstenl. Mēs varam uziet augšā tūlīt un to noskaidrot. Jakobsens pirmdienās nāk agri.

-     Labi, Asad. Karls izslējās. Bet vispirms mums jāparunā.

Viņš paskatījās uz Irsu, kura stāvēja, šūpodamās gurnos, un aizrautīgi gaidīja, kas tagad atklāsies.

-     Man un Asadam divatā, Irsa. Karls uzmeta viņai zīmīgu skatienu. Zem četrām acīm, saproti?

-     A. Irsa pāris reižu pamirkšķināja. Men's talk*, viņa noteica un atstāja viņus parfīma mākonī.

Karls paskatījās uz Asadu, saraucis pieri. Varbūt tas liks palīgam pašam visu paskaidrot. Taču Asads tikai lūkojās uz viņu, it kā nākamajā mirkli gribētu piedāvāt tableti pret grēmām.

-     Es vakar biju pie tevis, Asad. Heimdalsgādē numur sešdesmit divi. Tevis tur nebija.

Asada vaigā ievilkās neliela rieva, ko viņš pārsteidzošā veidā tūlīt pārvērta smieklu bedrītē. Žēl gan. Tev būtu vajadzējis piezvanīt.

-     Es mēģināju zvanīt, bet tu neatbildēji, Asad.

-     Tas būtu bijis jauki, Kari. Varbūt citā reizē.

-     Bet tad jau tas laikam nebūs šajā adresē, vai ne?

Asads pamāja ar galvu. Centās pasmaidīt. Tu domā, ka mums jāsatiekas pilsētā? Tas būtu jauki.

-     Tev jāpaņem līdzi sieva, Asad. Es ļoti vēlētos viņu satikt. Un ari meitas.

Asada acs mazliet noraustījās. It kā viņa sieva būtu pats pēdējais pasaulē, ko viņš vēlētos vilkt līdzi uz publisku vietu.

-     Es parunājos ar kādu Heimdalsgādē, Asad.

Tagad noraustījās arī otra acs.

-     Tu taču tur nedzīvo. Un jau ilgi. Bet, kas attiecas uz tavu ģimeni, viņi tur nekad nav dzīvojuši. Kur tu īsti dzīvo?

Asads iepleta rokas. Tas ir ļoti mazs dzīvoklis, Kari. Mēs tur nevarējām palikt.

-     Vai tev nebūtu vajadzējis ziņot man par pārvākšanos un tikt vaļā no mazā dzīvokļa?

Asads izskatījās domīgs. Jā, tev taisnība, Kari. Es to izdarīšu.

-     Un kur tu tagad dzīvo?

-     Mēs esam noīrējuši māju. Tagad tas ir lēti, Kari. Daudziem šajos laikos ir divas mājas. Mājokļu tirgus, tu jau zini.

-     Skaidrs, izklausās labi. Bet kur, Asad? Man vajag adresi.

Asads mazliet piešķieba galvu. Zini, Kari, mēs īrējam māju

neoficiāli, citādi būtu par dārgu. Vai tad mēs veco nevaram paturēt kā pasta adresi?

-     Kur, Asad?

-     Holtē, Kari. Tikai maza mājiņa Kongevejenā. Bet vai tu iepriekš nepiezvanītu? Manai sievai nepatīk, ja ciemiņi ierodas negaidot.

Karls pamāja ar galvu. Pie tā viņš noteikti atgriezīsies citu dienu. Vēl viena lieta. Kāpēc viņi Heimdalsgādē sacīja, ka tu esot šiīts? Vai tad tu neteici, ka esi no Sīrijas?

Asads pastiepa pilnīgo apakšlūpu. Jā, un?

-     Vai tad Sīrijā vispār ir šiītu musulmaņi, Asad?

Kuplās uzacis uzlēca līdz puspierei. Nu bet, Kari! Viņš pasmaidīja. Šiītu musulmaņi ir visur.

PĒC PUSSTUNDAS VIŅI kopā ar piecpadsmit pirmdienas īgnuma pārņemtiem kolēģiem stāvēja sapulču telpā pusapli ap Larsu Bjernu un nodaļas vadītāju Markusu Jakobsenu.

Neviens te nebija joka pēc, tas bija pavisam skaidrs.

Markuss Jakobsens atstāstīja Karla ziņojumu, tāda bija procedūra A nodaļā. Ja kādam radās jautājumi, tos varēja uzdot pēc tam.

-     Nogalinātā Pola Holta jaunākais brālis Trigve Holts ir pastāstījis Karlam Merkam, ka ģimene pazina nolaupītāju vai drīzāk būtu jāsaka slepkavu, Markuss Jakobsens teica, būdams jau labi tālu savā stāstā. Slepkava kādu laiku bieži bija apmeklējis lūgšanu sapulces, ko tēvs Martins Holts noturēja vietējiem Jehovas liecinieku locekļiem, un visi gaidīja, ka šis vīrietis lūgs uzņemt viņu draudzē.

-     Vai mums ir viņa fotogrāfijas? jautāja komisāre Bente Hansena, viena no Karla vecajām grupas biedrenēm.

Larss Bjerns papurināja galvu. Nē, taču mums ir viņa apraksts un vārds: Fredijs Brinks. Tas noteikti nav īstais vārds, Q nodaļa to jau pārbaudīja, un neparādās neviens, kas atbilstu aprakstītajam vecumam. Mēs palūdzām Kārlshamnas kolēģus nosūtīt pie Trigves Holta policijas mākslinieku, un tad jau redzēsim, kas tur sanāks.

Nodaļas vadītājs nostājās pie baltās tāfeles un pierakstīja atslēgvārdus.

-     Tātad viņš nolaupa zēnus 1996. gada 16. februāri. Tā ir piektdiena diena, kad vecākais brālis Pols ir ielūdzis jaunāko brāli Trigvi līdzi uz Inženieru skolu Ballerupā. Minētais Fredijs Brinks paņem viņus savā gaišzilajā furgonā un nopriecājas par to, ka viņi nejauši satikušies tik tālu no Grestedas. Viņš piedāvājas aizvest puišus mājās. Diemžēl Trigve nespēja tuvāk aprakstīt mašīnu, pateica tikai to, ka tā bijusi apaļīga priekšpusē un četrstūraina aizmugurē. Zēni iesēžas priekšējā sēdeklī, bet bridi vēlāk Brinks piestāj klusā stāvlaukumā un paralizē viņus ar elektrisko strāvu. Mums nav apraksta, bet, visticamāk, tas ir kaut kāda veida elektrošoks. Pēc tam viņus iemet kravas telpā un piespiež pie sejas lupatu, kas, visticamāk, samērcēta hloroformā vai ēterī.

-     Vai drīkstu piebilst, ka Trigve Holts nebija īsti drošs par šo norisi, Karls sacīja. No elektrošoka viņš taču bija zaudējis samaņu, un vēlāk lielais brālis nevarēja neko daudz pateikt, jo viņiem abiem bija aizlīmēta mute.

-    Jā, Markuss Jakobsens turpināja. Bet, ja saprotu pareizi, Pols bija pastāstījis jaunākajam brālim, ka viņi braukuši apmēram stundu. Mums gan nevajadzētu to uztvert tik tieši. Pols cieta no kādas autisma formas un pilnībā nepārvaldīja realitāti, lai gan bija ārkārtīgi apdāvināts.

-     Varbūt Aspergera sindroms? Es domāju par vēstules rakstību un to, ka Pols šajā briesmīgajā situācijā uzrakstīja precīzu datumu. Vai tas nav ļoti tipiski? jautāja Bente Hansena, pielikusi pildspalvu pie bloknota.

-    Jā, varbūt. Nodaļas vadītājs pamāja ar galvu. Pēc brauciena zēnus iemeta laivu mājā, kur stipri oda pēc darvas un sasmakuša ūdens. Tā bija pavisam maza laivu māja, kur tik tikko varēja izslieties stāvus. Tā nebija paredzēta airu laivām vai jahtām, drizāk kanoe laiviņu glabāšanai. Un šajā namiņā viņus turēja gūstā četras piecas dienas, līdz Polu noslepkavoja. Šo laiku norāda Trigve, bet mums jāatceras, ka viņš bija tikai trīspadsmit gadus vecs un ļoti nobijies. Tāpēc lielākoties gulēja.

-     Vai mums ir kādas vietas norādes? jautāja Pērs Vestervigs, viens no Vigo komandas puišiem.

-     Nē, Jakobsens atbildēja. Zēniem bija aizsietas acis, kad viņus ieveda laivu mājā. Bet, lai gan viņi neko ārā neredzēja, Trigve stāstīja, ka dzirdējuši dobju dūkoņu, kas varētu atgādināt vējdzirnavas. Skaņu viņi dzirdēja bieži, bet dažkārt tā nebija tik skaļa. Droši vien to noteica vēja virziens un citi apstākļi.

Nodaļas vadītāja skatiens bridi pakavējās pie cigarešu paciņas uz rakstāmgalda. Acīmredzot viņam nevajadzēja daudz, lai atgūtu enerģiju. Lieliski.

-     Mēs zinām, ka laivu māja atradās ūdensmalā, viņš turpināja, acīmredzot būvēta uz pāļiem, jo viļņi skalojās zem pašiem grīdas dēļiem. Durvis droši vien bija paceltas pusmetru virs zemes, tāpēc zemajā būdiņā bija jālien iekšā līšus. Trigve domā, ka tā savulaik bijusi būvēta kanoe laiviņu glabāšanai, jo iekšā atradās airi. Un vēl viņš domā, ka tā būvēta no tādas koku sugas, ko mēs parasti nesaistām ar skandināvu tradīcijām, jo materiāls bijis gaišāks un ar citādu koksni. Bet par to mēs sikāk vēl uzzināsim. Mūsu vecais draugs Laursens no Tehniskās nodaļas vēstules papīrā atrada skaidiņu, kas cēlusies no koka gabaliņa, ar ko Pols rakstīja. Šobrīd to analizē eksperti. Varbūt tas palīdzēs noteikt, no kāda koka būvēta laivu māja.

-     Kā Polu nogalināja? pajautāja kāds aizmugurē.

-     Trigve to nezina. Kamēr tas notika, viņam uz galvas uzvilka auduma maisiņu. Viņš dzirdēja dažus trokšņus, bet, kad maisiņu noņēma, brālis bija pazudis.

-     Kā tad viņš zina, ka brāli nogalināja? jautātājs neatlaidās.

Markuss dziļi nopūtās. Skaņas izteica visu.

-     Kādas skaņas?

-     Vaids, kritiens, dobjš sitiens un vairāk nekā.

-     Sitiens ar trulu priekšmetu?

-     Iespējams. Vai turpināsi, Kari?

Visi paskatījās uz Kārlu. Tas bija laipns šefa žests, kuru publikā daudzi nevērtēja augstu. Ja viņiem būtu teikšana, Karlam vajadzētu pazust no šis telpas un ielīst kādā kaktiņā labi tālu.

Gadu gaitā viņiem bija ticis vairāk nekā gana.

Karlam bija vienalga. Viņa hipofizē joprojām skanēja mežonīgas nakts hormonālās atbalsis. Brīnišķīgas sajūtas, kādas, spriežot pēc sapulcējušos īgnajiem ģīmjiem, baudīja viņš viens pats.

Karls nokremšļojās. Pēc vecākā brāļa slepkavības Trigve saņēma norādījumus, kas viņam jāpaziņo vecākiem: Pols ir nogalināts un šis vīrietis nekavēsies uzbrukt atkal, ja viņi kādam pastāstīs par notikušo.

Viņš notvēra Bentes Hansenas skatienu. Viņa vienīgā telpā uz to reaģēja. Karls viņai pamāja ar galvu. Bente allaž bija bijusi jauka sieviete.

-     Jā, tas noteikti bija ārkārtīgi traumatiski trīspadsmitgadīgam zēnam, Karls sacīja, vērsdamies tieši pie viņas. Vēlāk atgriezies mājās, Trigve uzzināja, ka pirms slepkavības brāļa slepkava sazinājies ar vecākiem un pieprasījis vienu miljonu izpirkuma maksu. Šo naudu viņi ari samaksājuši.

-     Samaksājuši? Bente Hansena jautāja. Pirms vai pēc slepkavības?

-     Pirms slepkavības, cik man zināms.

-     Es vispār nesaprotu, ko tas nozīmē, Kari. Vai vari īsi paskaidrot? jautāja Vestervigs. Ļaudis šajā mājā reti atzina, ka viņi kaut ko nesaprot. Cieņas vērts fakts.

-     Labprāt. Ģimene zināja, kā slepkava izskatās, viņš taču bija piedalījies draudzes sapulcēs. Tātad viņi droši vien spētu diezgan labi identificēt vīrieti, mašīnu un vēl daudz ko citu. Slepkava nodrošinājās, lai viņi nevērstos policijā, metode bija vienkārša un nežēlīga.

Pāris klausītāju atspiedās pret sienu. Šajā mirklī viņu domas jau kavējās pie lietām, kas atradās uz viņu rakstāmgaldiem. Rokeri un imigrantu bandas šobrīd domāja ar pašu zemāko muguras daļu. Kopš vakardienas Nerrebro bija notikusi vēl viena apšaude, jau trešā nedēļas laikā, tāpēc nodaļas darbiniekiem pietika, ko darīt. Tagad šajā rajonā neuzdrošinājās iebraukt pat neatliekamās palīdzības mašīnas. Draudi nemitējās. Vairāki kolēģi par savu naudu bija nopirkuši vieglās bruņuvestes, un šobrīd pāris no viņiem bija tās uzvilkuši zem jakas.

Savā ziņā Karls viņus labi saprata. Kāda viņiem interese par 1996. gada vēstuli, ja tagad ir tik daudz darba? Bet vai tā nebija viņu pašu vaina? Vai tad vairāk nekā puse nebija balsojusi par partijām, kas novedušas valsti šajā bedrē? Policijas reforma un kļūdaina imigrācijas politika. Nē, pie tā viņi, velns parāvis, bija vainojami paši. Diezin vai viņi par to atcerējās, sēžot dienesta mašīnā divos naktī, kamēr sievas gulēja, sapņodamas par viru silto sānu?

-     Nolaupītājs izvēlas ģimeni, kurā ir daudz bērnu, Karls turpināja, meklēdams sejas, kuras būtu vērts uzrunāt. Ģimeni, kas daudzējādā ziņā dzīvo izolēti no sabiedrības. Ģimeni ar noteiktiem paradumiem un ļoti ierobežotu dzīvesveidu. Šajā gadījumā turīgu ģimeni, kas saistīta ar Jehovas lieciniekiem. Ne ļoti turīgu, bet pietiekami. Tad slepkava izraugās divus no ģimenes bērniem, kam kaut kādā ziņā ir īpašs statuss. Nolaupa abus un, kad izpirkuma maksa ir saņemta, vienu bērnu nogalina. Tagad ģimene zina, ka viņš ir spējīgs uz visu. Pēc tam slepkava piedraud, ka būs gatavs pilnīgi bez brīdinājuma nogalināt vēl vienu bērnu, ja viņam radīsies kaut mazākās aizdomas, ka ģimene ir vērsusies policijā vai pie draudzes vai arī mēģina viņu atrast. Vienu bērnu ģimene saņem atpakaļ. Par miljonu kronu nabadzīgāki, taču pārējie bērni ir dzīvi. Un ģimene klusē savā nelaimē. Viņi klusē, lai nepiedzīvotu, ka slepkava īsteno savus draudus. Klusē, lai varētu dzīvot kaut cik normālu dzīvi.

-    Taču bērns ir zudis uz mūžu! iejaucās Bente Hansena. Kā ar apkārtējiem? Kāds taču pamanīja, ka bērns piepeši ir pazudis?

-     Pareizi, kāds noteikti pamanīja. Bet tādās šaurās aprindās nav daudz cilvēku, kas reaģēs, ja ģimene paziņos, ka ir izstūmusi bērnu reliģisku iemeslu dēļ, neņemot vērā to, ka šādu lēmumu bieži pieņem īpaša padome. Tieši paskaidrojums par izraidīšanu ļoti noder šādās reliģiskās sektās. Patiesībā daļā sektu nav at/auts kontaktēties ar izraidīto, tāpēc neviens arī nemēģina. Draudze šajā jautājumā ir solidāra. Pēc slepkavības Pola Holta vecāki paziņoja, ka dēls ir izraidīts. Viņi aizsūtījuši Polu prom, lai viņš apdomātos, un jautājumi noklusa.

-     Bet ārpus draudzes? Kādam taču jābūt.

-    Jā, tā liktos. Bet bieži cilvēkiem nav kontaktu ārpus šādas draudzes. Tieši uz šādiem apsvērumiem balstās slepkavas velnišķīgā upuru izvēle. Patiesībā tikai Pola pasniedzēja sazinājās ar ģimeni, un tam nebija rezultātu. Nevar taču piespiest studentu atgriezties pie mācībām, ja viņš to nevēlas, vai ne?

Šajā brīdī varētu dzirdēt nokrītam adatu. Tagad visi bija aptvēruši lietas nopietnību.

-     Es zinu, ko jūs domājat. Ari mēs to apsveram. Larss Bjerns paskatījās apkārt. Kā allaž, viņš pūlējās izskatīties ietekmīgāks nekā bija. Ja par šo nopietno noziegumu nekad nav ziņots policijai un ja tas notiek tik slēgtā vidē, tad varēja notikt vairāk nekā vienu reizi.

-     Tas ir pilnīgi slimi! izsaucās viens no jauniņajiem.

-    Jā, laipni lūgti policijā, atbildēja Vestervigs, tajā pašā brīdī to nožēlodams, jo viņu pienagloja Jakobsena skatiens.

-     Man jāuzsver, ka mēs šobrīd nevaram izdarīt dramatiskus secinājumus, nodaļas vadītājs sacīja, un neinformēsim presi, iekams zināsim ko vairāk, skaidrs?

Visi pamāja ar galvu, jo īpaši Asads.

-     Tas, kas vēlāk notika ar ģimeni, skaidri norāda, cik liela vara bija slepkavam, Markuss Jakobsens teica. Vai turpināsi, Kari?

-    Jā. Trigve Holts stāsta, ka ģimene pārcēlās uz Lundu jau nedēļu pēc Trigves atbrīvošanas. Vēlāk ģimenē bija aizliegts Polu vispār pieminēt.

-   Jaunākajam brālim tas noteikti nebija viegli, iejaucās Bente Hansena.

Karls iztēlojās Trigves seju. Pavisam noteikti.

-     Ģimenes paranoja attiecībā pret slepkavas draudiem izpaudās katru reizi, kad viņi dzirdēja kādu runājam dāniski. Viņi aizbrauca no Skones uz Blēkingi un pēc tam pārcēlās vēl divas reizes, pirms apmetās šībrīža dzīvesvietā Hallabrū. Taču tēvs visiem ģimenē deva skaidrus norādījumus nekad neielaist mājā nevienu, kas runā dāniski, un neiesaistīties nekādās darīšanās ar cilvēkiem ārpus draudzes.

-     Un Trigve protestēja? jautāja Bente.

-    Jā, un to viņš darīja divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, viņš negribēja aizmirst karsti mīlēto brāli, turklāt kaut kādā dīvainā veidā bija iedomājies, ka Pols ziedojis dzīvību viņa dēļ. Un, otrkārt, tāpēc, ka bija traki iemīlējies meitenē, kas nepiederēja pie jehoviešiem.

-     Un tad viņu izstūma, piebilda Larss Bjerns. Bija jau ari pagājušas vairākas sekundes, kopš viņš nebija dzirdējis savu bezgala kaitinošo balsi.

-    Jā, Trigvi izstūma, Karls turpināja. Tas ilgst jau četrus gadus. Viņš pārcēlās pāris kilometru uz dienvidiem, uzsāka kopdzīvi ar draudzeni un dabūja pārdevēja vietu kokmateriālu tirgotavā Belganetā. Ģimene un draudze ar viņu vairs nekontaktējas, lai gan viņa darbavieta atrodas netālu no vecāku mājām. Viņi sazinājās tikai vienu reizi, pēc tam kad es biju vērsies pie ģimenes. Un tad tēvs darīja visu, lai piespiestu Trigvi turēt muti, un, cik sapratu, Trigve piekrita. Līdz brīdim, kad es parādīju viņam vēstuli. Tas viņu izsita no sliedēm. Vai varbūt drīzāk pretēji. Varētu teikt tas viņu piespieda atgriezties realitātē.

-     Vai ģimene pēc nolaupīšanas jebkad saņēma kādu ziņu no slepkavas? kāds pajautāja.

Karls papurināja galvu. Nē, un es ari nedomāju, ka tā notiks.

-     Kāpēc ne?

-     Ir pagājuši trīspadsmit gadi. Vai tad viņam nav nekā cita, ko darīt?

Telpā iestājās savāds klusums. Varēja dzirdēt tikai LIsas nemitīgo čalošanu priekštelpā. Kādam taču bija jārunā pa telefonu.

-     Vai vispār kaut kas norāda, ka ir vēl kāda līdzīga lieta, Kari? Vai jūs esat to izpētījuši?

Karls pateicīgi paskatījās uz Benti Hansenu. Viņa telpā bija vienīgā, ar kuru Karlam laika gaitā nebija bijis nopietnu strīdu, un, iespējams, vienīgā, kam nebija nepieciešams pašapliecināties. Viņa gluži vienkārši bija lietaskoks. Esmu licis Asadam un Rozes aizstājējai Irsai sazināties ar dažādu sektu atkritēju grupām. Varbūt tādējādi mēs varēsim uzzināt par draudžu izraidītajiem vai aizbēgušajiem bērniem. Tās nav īpaši pārliecinošas pēdas, bet, ja vērsīsimies pie draudzēm tieši, mēs neuzzināsim neko.

Pāris klātesošo palūkojās uz Asadu, kas izskatījās gluži kā tikko izkāpis no gultas. Turklāt jāatzīmē: ar visām drēbēm.

-     Vai jums nevajadzētu to atstāt mums, profesionāļiem, kas kaut ko saprot? kāds ierunājās.

Šajā mirklī Karls pacēla roku. Kurš to teica?

Uz priekšu panāca viens no puišiem. Pasgords, īsts huligāns. Ļoti prasmīgs savā darbā, bet viens no tiem, kas strādā ar elkoņiem, lai nokļūtu kameru priekšā, kad viņiem uzglūn televīzijas ļaudis. Droši vien viņš iztēlojās sevi pēc dažiem gadiem sēžam priekšnieka krēslā. Tas nu gan nenotiks.

Karls samiedza acis. Labi, ja jau esi tik prasmīgs, varbūt tu varētu būt tik laipns un dalīties savās unikālajās zināšanās par Dānijas sektām un tām līdzīgajām grupām, kam varētu uzbrukt tāds vīrs kā tas, kurš nogalināja Polu Holtu? Vai tu nosauktu dažas? Pietiks ar piecām.

Puisis protestēja, bet Jakobsena greizais smaids viņu piespieda.

-     Hmm! Viņš pārlaida skatienu telpai. Jehovas liecinieki. Baptisti laikam nav sekta, nu bet tad Tongilas ģimene… saientologi… sātanisti un… Tēva nams. Viņš ar uzvarošu smaidu paraudzījās uz Kārlu un pamāja ar galvu pārējiem.

Karls notēloja apbrīnu. Labi, Pasgord, baptistus, protams, nevar saukt par sektu, bet to gan nevar teikt arī par sātanistiem, ja vien tu īpaši nedomā Church of Satan kustību. Tātad tev jānosauc vietā cita, vai tu to vari?

Puiša mutes kaktiņi noslīga, kamēr visu skatieni pievērsās viņam. Pasgords galvā ātri pārskatīja un atmeta visas lielās reliģijas. Varēja gluži vai redzēt, kā viņš veido vārdus uz mēmām lūpām. Tad beidzot izstostīja: Dieva bērni.

Telpā atskanēja sporādiski aplausi.

Karls ari īsi aplaudēja. Būs labi, Pasgord, apraksim kara cirvi. Dānijā ir daudz sektu un sektām lidzlgu baznīcu, un tās visas nevar paturēt galvā. Tas ir neiespējami. Viņš pagriezās pret Asadu. Vai ne, Asad?

Mazais virs pamāja ar galvu. Jā, vispirms jāsagatavo stundas.

-     Vai esi to izdarījis?

-     Neesmu īsti pabeidzis, bet varu pieminēt vēl dažas. Vai nosaukt? Asads paskatījās uz nodaļas vadītāju, kas īsi pamāja ar galvu.

-     Labi, tad es domāju, ka var nosaukt kvēkerus, Martina biedrību, Adventistu baznīcu, Sai Babas kustību, Mātes baznīcu, evaņģēlistus, Kristus namu, UFO kosmologus, teozofus, krišnaītus, Transcendentālās meditācijas kustību, šamanistus, Emina fondu, Grēka uzraugus, Ananda Margas organizāciju, Jesa Bertelsena kustību, Brahmas Kumarisa sekotājus, Ceturto ceļu, Dzīvības vārdu, Ošo, New Age, varbūt Apskaidrības baznīcu, Jaunos pagānus, Meistara gaismu, Zeltīto loku un varbūt vēl Iekšējo misiju. Asads dziļi ievilka elpu, lai atgūtos.

Šoreiz neviens neaplaudēja. Viņi bija sapratuši, ka eksperta zināšanām ir daudz šķautņu.

-    Jā. Karls viegli pasmaidīja. Ir daudz dažādu reliģisku sabiedrību. Un daudzās no tām līderi vai kopību pielūdz tādā veidā, ka pēc kāda laika tās automātiski kļūst par slēgtām vienībām. Pie pareizajiem priekšnoteikumiem tie patiesi ir ļoti bagātīgi medību lauki tādam psihopātam kā tas, kurš nogalināja Polu Holtu.

Nodaļas vadītājs paspēra soli uz priekšu. Tagad jūs esat dzirdējuši par lietu, kas beidzās ar slepkavību. Tas gan nav mūsu apgabalā, bet tuvu tam. Un neviens pilnīgi neko nav zinājis par notikušo. Lai tie šoreiz būtu pēdējie vārdi. Karls un viņa palīgi turpinās strādāt. Viņš pagriezās pret Kārlu. Jūs paši palūgsiet palīdzību, kāda būs nepieciešama.

Tad Jakobsens pagriezās pret Pasgordu, pār kura aukstajām acīm jau bija noslīguši vienaldzības smagie plaksti. Un tev, Pasgord, es teikšu, ka tava dedzība ir priekšzīmīga. Tas ir lieliski, ka, tavuprāt, mēs esam labi piemēroti šim uzdevumam, taču mums trešajā stāvā jācenšas tikt galā ar lietām, kas mums jau ir. Un ar to taču galu galā pietiek, vai ne? Ko tu saki?

Tas idiots pamāja ar galvu. Jebkas cits jau ari būtu vēl idiotiskāk.

-     Tomēr es teikšu: ja tu uzskati, ka mēs šim uzdevumam esam labāk piemēroti nekā Q nodaļa, tad varbūt vajadzētu par to padomāt. Pieņemsim, ka varam atvēlēt šai lietai vienu cilvēku. Un tad man jānorāda uz tevi, Pasgord, ja jau tev ir tāda interese.

Karls sajuta, kā viņam atkaras žoklis un gaiss iesprūst plaušās. Nevar būt, ka viņiem jāstrādā kopā ar to stulbeni!

Markuss Jakobsens uztvēra dilemmu ar vienu skatienu. Es saprotu, ka uz vēstules papīra ir atrasta zivs zviņa. Pasgord, vai tu varētu parūpēties, lai mēs noskaidrojam, par kādu zivi ir runa un kuros ūdeņos šī zivs ir sastopama stundas brauciena attālumā no Ballerupas?

Nodaļas vadītājs ignorēja Karla ieplestās acis. Un, visbeidzot, Pasgord: atceries, ka tuvumā varētu būt vējdzirnavas vai kaut kas līdzīgs un skaņas avotam bija jāatrodas šajā vietā ari 1996. gadā. Saprati?

Karls atviegloti uzelpoja. Šos uzdevumus Pasgords var dabūt labprāt.

-     Man nav laika, Pasgords atbildēja. Mēs ar Jergenu apstaigājam visas kāpņu telpas Sundbijā.

Jakobsens palūkojās uz lielo puisi stūri. Viņš pamāja ar galvu. Taisnība.

-    Tad Jergenam pāris dienu būs jāiztiek vienam, Jakobsens sacīja. Vai ne, Jergen?

Lielais virs paraustīja plecus. Viņš nebija sajūsmā. Sajūsmā nebūtu ari ģimene, kas gribēja, lai tiktu izmeklēts uzbrukums viņu dēlam.

Jakobsens pagriezās pret Pasgordu. Divas dienas, un tu būsi noskaidrojis to sīkumu, vai ne?

Līdz ar to nodaļas vadītājs bija skaidri demonstrējis savu attieksmi.

Ja gribi kādam uzspļaut, nedari to pret vēju.

25. NODAĻA

9

BIJA NOTICIS BRIESMĪGĀKAIS, kas var notikt, un Rahēle bija sagrauta.

Sātans bija iezadzies viņu vidū un sodījis viņus par vieglprātību. Kā gan viņi bija varējuši atļaut pilnīgam svešiniekam aizvest līdzi divus viņas acuraugus un turklāt šajā svētajā dienā? Viņiem vakar būtu vajadzējis sēdēt, klusi lasīt Bībeli un gatavoties svētlaimīgajam dvēseles mieram, kā viņi sabatā mēdza to darīt. Salikt rokas atpūtas mirkli un ļaut Dievmātes garam nolaisties pār viņiem un atnest mieru.

Bet tagad? Tagad Dieva roka bija pastiepta pret viņiem kā zibens šķēps. Viņi bija pakļāvušies visiem kārdinājumiem, kam pretojās Svētā Jaunava Marija. Glaimiem, velna maskām, tukšiem vārdiem.

Sods bija nācis pār viņiem. Magdalēna un Samuels bija grēcinieka varā. Tagad bija pagājusi nakts un puse dienas, un viņi neko nespēja darīt.

Rahēle sajuta briesmīgu pazemojumu. Tieši tāpat kā toreiz, kad viņu izvaroja un neviens nenāca viņu glābt. Taču toreiz viņa varēja rīkoties, bet šoreiz ne.

-     Tev jāsadabū nauda, Jošua! viņa uzbruka vīram. Tev jāsadabū nauda!

Viņš izskatījās slikti. Seja bija tikpat bāla kā acu baltumi. Bet mums tās nav, Rahēle. Es aizvakar brīvprātīgi samaksāju papildu nodokļus, tu taču zini. Vienu miljonu procentos, kā mēs to parasti darām. Viņš paslēpa seju plaukstās. Kā mēs parasti darām Jēzus vārdā. Tieši tā kā parasti!

-    Jošua, tu dzirdēji, ko viņš teica pa telefonu. Ja nesagādāsim naudu, viņš bērnus nogalinās.

-     Tad mums jāiet pie citiem draudzes locekļiem.

-     NĒ! Rahēle iekliedzās tik skaļi, ka viņu jaunākā meitiņa blakusistabā sāka raudāt. Viņš paņēma mūsu bērnus, un tagad tu viņus atgūsi, saprati? Ja tu izpļāpāsies, mēs viņus nekad vairs neredzēsim, par to es esmu pilnīgi droša.

Vīrs pagriezās pret viņu. Kā tu to zini, Rahēle? Varbūt viņš blefo. Varbūt mums vajadzētu iet uz policiju.

-     Uz policiju! Ko tu zini par policiju? Varbūt tur kāds ļauns cilvēciņš kalpo Sātanam. Vai tu vari droši teikt, ka viņš to neuzzinās? Vai vari?

-     Nu tad mūsu draugi. Draudzes locekļi neko neteiks. Ja mēs paliksim kopā, tad varēsim savākt naudu.

-     Un ja nu viņš stāvēs ārpusē, kad tu iesi pie draugiem? Ja nu viņam mūsu vidū ir paligi? Viņš kādu laiku bija mums tik tuvu, bet mēs neredzējām viņa patieso seju. Kā tu vari zināt, ka tur nav citu, viņam līdzīgu? Kā, Jošua?

Rahēle paskatījās uz jaunāko meitu, kas tagad stāvēja sarkanām acīm un lūkojās uz viņiem, piespiedusies pie durvju stenderes.

Vīram vienkārši bija jāatrod risinājums.

-    Jošua, tev ir jāatrod risinājums, viņa sacīja, pieceldamās no virtuves galda. Tad viņa notupās pie meitiņas un saņēma plaukstās viņas seju.

-     Neizsamisti, Sāra. Jēzus māte noteikti sargās Magdalēnu un Samuelu. Tev tikai jālūdzas, lai viņiem palīdzētu. Un, ja tā ir noticis tāpēc, ka esam izdarījuši kaut ko nepareizu, tad mēs saņemsim piedošanu, ja lūgsimies. Tev tikai jālūdzas, mīļumiņ.

Rahēle redzēja, kā meitiņa satrūkās, izdzirdējusi vārdu "piedošana". Viņas acis alka pēc tās. Viņai bija kaut kas sakāms, taču lūpas negribēja vērties.

-     Kas ir, Sāra? Vai tu gribi mammai kaut ko pastāstīt?

Sāras mutes kaktiņi sāka liekties lejup un lūpas drebēt. Viņai kaut kas bija prātā.

-     Vai tas ir saistīts ar to vīrieti?

Meitene pamāja ar galvu, un tagad asaras klusi ritēja viņai pār vaigiem.

Rahēle neapzināti aizturēja elpu. Kas? Pasaki!

Mazā pārbijās no skarbā toņa, tomēr viņas mute atvērās. Es esmu izdarījusi kaut ko tādu, ko jūs neļāvāt.

-     Kas tas ir? Pasaki, Sāra!

-     Es pusdienlaikā skatījos fotoalbumā, kamēr citi ar Bībelēm bija virtuvē. Piedod, mammīt. Es zinu, ka tas bija muļķīgi.

-     Ak, Sāra! Rahēle nolieca galvu. Tikai tas?

Meita papurināja galvu. Un vēl es skatījos uz tā vīrieša bildi, kurš aizveda Magdalēnu un Samuelu. Vai tāpēc tā notika? Man taču būtu vajadzējis redzēt, ja viņš ir nelabais!

Rahēle ievilka gaisu dziļi plaušās. Viņa nezināja. Vai tur ir viņa bilde?

Sāra nošņaukājās. Jā, pie draudzes nama, kur mēs visi stāvējām Johannas un Dinas iesvētībās.

Vai viņš bija tajā fotogrāfijā?

-     Kur ir tā bilde? Parādi man, Sāra. Tūlīt!

Meita paklausīgi sameklēja albumu un parādija.

"A," Rahēle nodomāja. "Ko tas var līdzēt? Tur taču nekā nav."

Viņa ar riebumu aplūkoja fotogrāfiju. Izvilka to no albuma. Noglāstīja meitai matus un mierinoši sacīja, ka viņai ir piedots. Tad paņēma fotogrāfiju līdzi virtuvē un nometa uz galda nekustīgā vīra priekšā.

-     Lūk, Jošua, tavs pretinieks. Viņa norādīja uz galvu pašā pēdējā rindā. Tā bija tikko redzama, viņam gluži vai piemita spēja paslēpties aiz priekšā stāvošajiem un neskatīties uz objektīvu. Tas varētu būt jebkurš, ja vien viņi nezinātu patiesību.

-     Tagad tu rīt no paša rīta dosies uz Ieņēmumu dienestu un pateiksi, ka tas nodoklis ir samaksāts kļūdas dēļ. Mums vajag to naudu atpakaļ, citādi mēs bankrotēsim. Saprati, Jošua? Rit agri no rīta.

PIRMDIENAS RĪTĀ VIŅA pa logu skatījās uz austošo sauli aiz Dollerupas baznīcas. Gari, trīsoši stari pērļainā dūmakā. Dieva būtne visā krāšņumā. Kā gan šis bezgalīgais skaistums varēja likt viņai nest šo krustu? Un kā viņa varēja atļauties uzdot šādu jautājumu? Dieva ceļi bija neizdibināmi, viņa taču to zināja.

Viņa saknieba lūpas, lai nepadotos asarām, atkal salika rokas lūgšanā un aizvēra acis.

Visu nakti Rahēle bija lūgusies kā daudzreiz agrāk draudzes drošajā klēpī, taču šoreiz miers nenāca. Šis bija pārbaudījumu laiks, ījaba liktenīgā stunda, un sāpes šķita nebeidzamas.

Kad saule bija iebridusi mākoņos un Jošua aizbraucis uz komūnu, lai dabūtu atpakaļ Kroga mašīnu parka brīvprātīgo nodokļu maksājumu, viņas spēki bija gandrīz galā.

-    Josef, tev jāpaliek mājās un jāpieskata māsas, viņa bija teikusi vecākajam dēlam. Viņai vajadzēja dabūt prom Mirjamu un Sāru, lai varētu saņemties.

Dievs dod, kaut Jošua atgrieztos ar naudu. Abi bija norunājuši, ka viņš nodos čeku Vestjysk bankā un lūgs ar pārvedumiem izdalīt šo summu pa viņu kontiem Nordea, Danske Bank,Jyske Bank, Sparekassen Kronjylland un Almindelig Brand Bank. Tas nozīmētu katrā bankā izņemt apmēram simt piecdesmit tūkstošus skaidrā naudā, un to viņi varētu izdarīt bez liekiem jautājumiem. Ja kādā vietā vīram izmaksātu naudu jaunās banknotēs, viņi tās nosmērētu, saņurcītu un sajauktu ar banknotēm no citām filiālēm. Tā viņi nodrošinātos, ka saņems visu naudu un nelietim, kurš nolaupījis viņu bērnus, neradīsies aizdomas, ka viņi iedevuši banknotes ar pierakstītiem numuriem.

Viņa rezervēja vietas šīvakara starppilsētu vilcienā, kas pienāca Odensē pulksten 19.29, un pēc tam ātrvilcienā uz Kopenhāgenu un sāka gaidīt vīru. Rahēle bija gaidījusi viņu ap divpadsmitiem vai vieniem, bet viņš atgriezās jau pusvienpadsmitos.

-     Vai tev ir nauda, Jošua? viņa jautāja, lai gan no pirmā acu uzmetiena noprata, ka viņam tās nav.

-    Tas nebija tik vienkārši, Rahēle. Bet es jau to zināju, viņš sacīja vārā balsī. Pašvaldībā labprāt mums palīdzētu, taču šis konts pieder SKAT un tur lietas nenotiek tik ātri. Tas ir briesmīgi.

-    Tu taču pateici, ka tas ir svarīgi, Jošua? Pateici? Mums nav visas dienas. Bankas slēdz četros pēcpusdienā. Tagad viņa bija pavisam izmisusi. Ko tu viņiem teici? Pasaki!

-     Es teicu, ka man vajag naudu. Ka pārskaitījums bija kļūda. Man ir problēmas ar datoru, un es neaptvēru, kas notiek. Mūsu kontos ir nepareizi pārskaitījumi, un manā sistēmā ir pazuduši rēķini, ko es neesmu pieskaitījis aprēķinos. Vēl es sacīju, ka šodien man radās problēmas ar dažiem piegādātājiem un mēs zaudēsim pašus svarīgākos, ja es viņiem tagad nesamaksāšu. Piegādātāji finanšu krizes dēļ ir smagā situācijā un būs spiesti paņemt savus kombainus atpakaļ, lai varētu pārdot klientiem, kas tos varēs nopirkt ar lielākām atlaidēm. Es sacīju, ka mēs zaudēsim savas līzinga priekšrocības un tas mums maksās pārāk dārgi. Arī mums šis ir kritisks bridis.

-     Ak Dievs! Vai tiešām vajadzēja visu tā sarežģīt, Jošua? Kāpēc?

-     Nu, neko citu nevarēju izdomāt. Vīrs smagi apsēdās uz krēsla un uzmeta uz galda tukšo somu. Man arī ir grūti, Rahēle. Nespēju domāt kā parasti. Es ari naktī neesmu gulējis.

-     Ak Dievs! Ko mēs tagad iesāksim?

-     Mums jāiet pie draudzes. Ko citu?

Rahēle saknieba lūpas un acu priekšā iztēlojās Magdalēnu un Samuelu. Nabaga nevainīgie bērni! Ko viņi bija nodarījuši, lai izpelnītos šo rūgto kausu?

PĀRLIECINĀJUŠIES, KA DRAUDZES priesteris ir mājās, viņi uzvilka virsdrēbes un jau grasījās doties ārā, kad pie durvīm piezvanīja.

Ja tas būtu Rahēles ziņā, viņa nevērtu vaļā, bet virs nedomāja skaidri.

Viņi nepazina sievieti, kas stāvēja aiz durvīm ar mapi rokās, un ari nevēlējās ar viņu runāt.

-     Isabela Jensone. Es nāku no pašvaldības, sieviete sacīja un ienāca priekšnamā.

Šajā mirklī Rahēle uzdrīkstējās cerēt. Sieviete noteikti bija atnesusi dokumentus, kas viņiem jāparaksta. Viņa noteikti bija visu nokārtojusi. Tātad virs tomēr nebija tik dumjš.

-     Nāciet iekšā. Mēs varam apsēsties virtuvē, viņa atviegloti teica.

-     Es redzu, ka jūs grasāties iet. Tas jau nav tik steidzami. Es varu atnākt rīt, ja tā būtu labāk.

Rahēle juta savelkamies draudīgus mākoņus, kamēr viņi apsēdās pie virtuves galda. Tātad sieviete nebija šeit, lai palīdzētu viņiem atgūt naudu. Tādā gadījumā viņai jāzina, cik ļoti viņiem jāsteidzas. Kāpēc nepielikt tam punktu tūlīt? "Nav tik steidzami," sieviete bija teikusi. Ko tas nozīmēja?

-     Esmu datoreksperte no uzņēmumu konsultantu grupas. No saviem kolēģiem rātsnamā sapratu, ka jūsu datorsistēmā ir nopietnas problēmas. Tieši tāpēc esmu šeit atsūtīta. Viņa pasmaidīja un sniedza savu vizītkarti. Tur bija rakstīts: Isabela Jensone, datorkonsultante, Viborgas komūna. Tas nu bija pēdējais, kas viņiem šobrīd vajadzīgs.

-     Ziniet ko, Rahēle sacīja, kad vīrs acīm redzami nevēlējās uzņemties iniciatīvu. Tas ir ārkārtīgi laipni no jūsu puses, bet šobrīd nebūs diez ko ērti, jo mēs ļoti steidzamies.

Viņa bija domājusi, ka tas visu izšķirs un sieviete piecelsies, taču svešā sēdēja un skatījās tālumā, it kā būtu pienaglota pie galda. It kā ar varu būtu vēlējusies īstenot sabiedrības tiesības iejaukties un tagad pārdomātu.

Rahēle piecēlās un asi paskatījās uz viru. Vai dosimies, Jošua? Mums jāsteidzas. Viņa pagriezās pret sievieti. Atvainojiet.

Tomēr sieviete joprojām necēlās. Šajā bridi Rahēle pamanīja, ka viņa raugās uz Sāras sameklēto fotogrāfiju. Fotogrāfiju, kas atradās uz virtuves galda un atgādināja, ka ikvienā pulciņā var būt savs Jūda.

-     Vai jūs pazīstat šo vīrieti? sieviete jautāja.

Abi apjukuši paskatījās uz viņu. Kuru vīrieti? vaicāja Rahēle.

-     To tur, sieviete atteica un pielika pirkstu zem vīrieša sejas. Rahēlē modās nelāgas nojautas. Tāpat kā tajā briesmīgajā pēcpusdienā ciemā pie Baobli, kur karavīri jautāja ceļu.

Tonis. Apstākļi.

Tur vienkārši kaut kas nebija kārtībā.

-    Jums tagad jāiet, Rahēle sacīja. Mēs steidzamies.

Taču sieviete nekustējās. Vai jūs viņu pazīstat? viņa vienkārši jautāja.

Ak tā tas bija! Viņiem uzsūtīts vēl viens nelabais. Vēl viens velns eņģeļa izskatā.

Rahēle sažņaudza dūres un nostājās sievietes priekšā. Es zinu, kas jūs esat, un jums ir jāiet. Domājat, es saprotu, ka tas nelietis jūs atsūtīja? Pazūdiet! Jūs taču zināt, ka mēs nedrīkstam zaudēt ne mirkli.

Viņa piepeši juta, kā viss viņā saplīst. Piepeši vairs nespēja aizturēt asaras. Dusmas un bezspēks guva virsroku. Ejiet! viņa kliedza, aizvērusi acis un sažņaugusi rokas uz krūtīm.

Sieviete piecēlās un pienāca pavisam tuvu klāt. Satvēra Rahēli aiz pleciem un maigi purināja, līdz abu skatieni sastapās. Es nezinu, par ko jūs runājat, bet ticiet man ja kāds to vīrieti ienīst, tad tā esmu es.

Un Rahēle atvēra acis un to ieraudzīja. Aiz šis sievietes mierīgā skatiena gruzdēja naids. Kvēlošs un dziļš.

-     Ko viņš ir izdarījis? sieviete jautāja. Pasakiet, ko viņš ir izdarijis, tad es pateikšu, kas man par viņu zināms.

SIEVIETE VIŅU PAZINA, un atmiņas par to nebija patikamas, tas bija skaidrs. Jautājums, vai tas varētu viņiem līdzēt. Rahēle tam neticēja. Līdzēt varēja tikai nauda, un drīz būs par vēlu.

-     Ko jūs zināt? Sakiet ātri, citādi mēs iesim.

-     Viņu sauc Madss Fogs. Madss Kristiāns Fogs.

Rahēle papurināja galvu. Mums viņš teica, ka viņu sauc Larss. Larss Sērensens.

Sieviete lēnām pamāja. Skaidrs. Tad nav teikts, ka viņu vispār sauc kādā no šiem vārdiem. Viņš nosauca ari trešo Mikēls Lausts, kad es viņu satiku. Bet es redzēju dažus viņa dokumentus. Man ir viņa adrese, un tā māja pieder Madsam Kristiānām Fogam. Domāju, ka tas ir viņa īstais vārds.

Rahēle tvēra pēc elpas. Vai Dievmāte bija uzklausījusi viņas lūgšanas? Viņa dziļi ielūkojās sievietei acis. Vai viņai tiešām varēja uzticēties?

-     Par kādu adresi jūs runājat? Kur? Jošuas seja bija zilganbaita. Bija skaidrs, ka viņš nespēja to izturēt

-    Kaut kur Ziemeļzēlandē, netālu no Skibī. Ferslevā. Man mājās ir adrese.

-     Kā jūs to visu zināt? Rahēles balss drebēja. Viņa gribēja ticēt sievietei, bet vai to drīkstēja?

-    Viņš dzīvoja pie manis līdz sestdienai. Es viņu izmetu sestdien no rīta.

Rahēle aizklāja muti ar plaukstu, lai nesāktu elpot pārāk strauji. Cik briesmīgi! Tātad viņš no šīs sievietes bija braucis taisnā ceļā šurp.

Viņa ar briesmīgu nemieru ieskatījās pulkstenī, tomēr piespieda sevi noklausīties, kā šis vīrietis bija izmantojis sievieti, kas stāvēja viņas priekšā. Apbūris viņu ar savu šķietami jauko raksturu. Vienā mirkli mainījis personību.

Rahēle varēja māt ar galvu pie katra vārda, un, kad sieviete bija beigusi, Rahēle paskatījās uz viru. Vienu mirkli viņš šķita izklaidīgs, it kā vēlētos visu uzlūkot no citas perspektīvas, bet tad pamāja ar galvu. Jā, viņiem tas jāizstāsta, sacīja viņa acis. Viņiem bija kopiga lieta.

Rahēle satvēra Isabelas plaukstu. To, ko es jums tagad pastāstīšu, jūs nedrīkstat atklāt nevienam pašam visā pasaulē, vai saprotat? Noteikti ne šobrid. Jūs to uzzināsiet, jo man šķiet, ka jūs varat mums palīdzēt.

-    Ja runa ir par kriminālām darbībām, tad es neko nevaru garantēt.

-     Ir. Bet mēs neesam noziedznieki. Toties vīrietis, kuru jūs izmētāt pa durvīm, tāds ir. Un tas… Rahēle dziļi ievilka elpu un tikai tagad sajuta, kā viņas balss dreb. Mums tas ir ļaunākais, kas varēja notikt. Viņš ir nolaupījis divus mūsu bērnus, un, ja jūs to

kādam pateiksiet, viņš bērnus nogalinās, vai saprotat?

* # *

BIJA PAGĀJUŠAS DIVDESMIT minūtes, un Isabela nekad dzīvē nebija pavadījusi tik ilgu laiku šoka stāvoklī. Tagad viņa visu saprata. Vīrietis, kurš bija dzīvojis pie viņas un kuru viņa īsu, aizrautīgu brīdi bija uzskatījusi par iespējamo dzīvesbiedra kandidātu, bija briesmonis, pilnigi noteikti gatavs uz visu. Tagad viņa to sajuta. Vīrieša rokas uz viņas kakla bija likušās mazliet par stipru, mazliet par prasmīgu. Svešinieka riņķošana ap viņas dzīvi varēja beigties fatāli, ja viņai nepaveiktos. Isabelai izkalta mute, kad viņa atcerējās mirkli, kurā atklāja, ka savākusi informāciju par savu viesi. Ja nu viņš tūlīt būtu nogāzis viņu zemē? Ja viņa nepaspētu pateikt, ka informāciju pārsūtījusi brālim? Ja vīrietis būtu atklājis, ka viņa blefo? Ka viņa nemūžam neiejauktu brāli savās seksuāli orientētajās katastrofās?

Isabela neuzdrošinājās par to domāt.

Viņa skatījās uz satriektajiem cilvēkiem un cieta kopā ar viņiem. Ak, kā viņa tagad ienīda šo vīrieti! Isabela sev apzvērēja: viņš netiks cauri sveikā. Lai tas maksā ko maksādams.

-     Labi, es jums palīdzēšu. Mans brālis ir policists. Gan no ceļu policijas, bet mēs varam pierunāt viņu izsludināt meklēšanu. Izredzes ir labas. Varam zibenīgi izplatīt ziņu visā valstī. Man ir šī furgona numurs. Es varu visu ļoti precīzi aprakstīt.

Tomēr sieviete viņai pretī papurināja galvu. Viņa gribēja, tomēr neuzdrošinājās. Es pirmīt teicu, ka jūs nedrīkstat nevienam stāstīt, un jūs apsolījāt, viņa sacīja. Tagad līdz banku slēgšanai ir palikušas četras stundas, un mums līdz šim laikam jāsadabū miljons skaidrā naudā. Mēs nevaram ilgāk te palikt.

-     Paklausieties! Ja mēs brauksim tūlīt, vajadzēs mazāk nekā četras stundas, lai nokļūtu līdz viņa dzīvesvietai.

Namamāte atkal papurināja galvu. Kāpēc jūs domājat, ka viņš aizveda bērnus turp? Tas taču būtu pats stulbākais, ko var izdarīt. Mani bērni var atrasties jebkurā Dānijas nostūrī. Viņš varēja tos aizvest pāri robežai. Tur taču ari neviens neko vairs nekontrolē. Vai jūs saprotat, ko es domāju?

Isabela pamāja ar galvu. Jā, jums taisnība. Viņa paskatījās uz vīrieti. Vai jums ir mobilais telefons?

Namatēvs izvilka telefonu no kabatas. Lūk, viņš teica.

-     Vai tas ir uzlādēts?

Namatēvs pamāja.

-     Un jums ari ir telefons, Rahēle?

-    Jā, viņa vienkārši atbildēja.

-     Kā būtu, ja mēs sadalitos divās grupās? Jošua mēģinātu sadabūt miljonu, bet mēs abas brauktu uz Zēlandi. Tūlīt!

Abi laulātie bridi skatījās viens uz otru. Šis nesaderīgais pāris, kuru viņa tik labi saprata. Isabelai pašai nebija bērnu, un jau tas vien bija lielas sāpes. Kā gan ir aptvert, ka varbūt jāzaudē bērni, kas tev ir? Saprast, ka lēmums ir tavās rokās?

-     Mums vajag miljonu, vīrietis sacīja. Mēs esam daudz vairāk vērti, bet nevaram vienkārši aiziet uz banku un piespiest viņus izsniegt mums šo summu, un nepavisam jau ne skaidrā naudā. Varbūt tas ietu cauri pirms gada vai diviem, kad bija citi laiki, bet ne tagad. Tāpēc mums jādodas uz draudzi. Tas ir ļoti riskanti, tomēr vienīgais, ko varam darīt, ja tā nauda jāsagādā. Viņš cieši skatijās uz Isabelu. Viņa elpa bija nevienmēriga, lūpas zilganas. Ja vien jūs varētu mums palīdzēt. Es domāju, ka jūs varat, ja gribat.

Šajā brīdi Isabela pirmo reizi viņā ieraudzīja vīrieti, kurš bija slavens ar kārtību savā uzņēmumā. Viens no Viborgas komūnas labākajiem nodokļu maksātājiem.

-     Piezvaniet savam priekšniekam, viņš teica ar skumjām acīs. Un lūdziet viņu piezvanīt uz SKAT. Pasakiet, ka mēs esam veikuši kļūdainu maksājumu un viņiem tūlīt jāpārskaita nauda atpakaļ uz mūsu kontu. Vai jūs to varat?

Piepeši bumba bija Isabelas tikla pusē.

Ieradusies darbā pirms trim stundām, viņa joprojām bija izsista no sliedēm. Jutās nelāgi un bija sliktā garastāvokli. Viņas dzinējspēks bija pašnožēla. Tagad viņa vairs pat neatcerējās šīs jūtas, jo šajā brīdī spēja visu un gribēja visu. Pat ja tas maksātu viņai darbu.

Pat ja tas maksātu viņai vēl vairāk.

-     Es apsēdīšos blakusistabā, viņa sacīja. Steigšos, cik varēšu, tomēr tas prasīs kādu laiku.

26. NODAĻA

»

-    JĀ, LAURSEN, KĀRIS noslēgumā sacīja bijušajam policijas tehniķim. Tātad tagad mēs zinām, kurš ir rakstījis vēstuli.

-     Fū, briesmīgs stāsts. Laursens smagi nopūtās. Tu saki, ka esi dabūjis Pola Holta mantas. Ja uz tām ir DNS materiāls, mēs, protams, varam mēģināt vismaz saistīt ar viņu asinis, ar kurām vēstule uzrakstīta. Ņemot vērā brāļa teikto, ka Pols patiešām ir nogalināts, varētu izvirzīt apsūdzību, ja nu tiktu atrasts aizdomās turamais. Tomēr lieta bez līķa vienmēr ir šaubīga, tu taču zini.

Viņš paskatījās uz caurspīdīgajiem plastmasas maisiņiem, ko Karls izvilka no atvilktnes.

-     Pola Holta brālis man pastāstīja, ka viņam joprojām ir vairākas lielā brāļa mantas. Viņi abi bija ļoti tuvi, un Trigve šīs mantas paņēma līdzi, kad viņu izmeta no mājām. Es palūdzu viņu iedot šo.

Laursens aptina savu lielo ķetnu ar mutautiņu un paņēma mantas. Tās mēs laikam nevaram izmantot, viņš sacīja, nolikdams sandales un kreklu. Bet šo gan varbūt.

Viņš uzmanigi nopētīja cepurīti. Pavisam parasta balta cepure ar zilu nagu, uz kura rakstīts "JESUS RULES!".

-     Vecāku klātbūtnē Pols to nevarēja nēsāt. Bet Trigve teica, ka viņam tā patikusi, tāpēc dienā viņš to slēpis zem gultas un naktī gulējis ar to galvā.

-     Vai to ir nēsājis vēl kāds, izņemot Polu?

-     Nē. Es, protams, pajautāju Trigvem.

-     Labi. Tad tur mums būs viņa DNS. Laursens ar resnu pirkstu norādīja uz matu, kas slēpās cepures iekšpusē.

-     Ellīgi labi, sacīja Asads, ieslīdēdams viņiem aiz muguras ar papīru kaudzi rokā. Viņa galva spīdēja kā neona caurule un diezin vai Laursena klātbūtnes dēļ. Ko viņš atkal bija sagudrojis?

-     Paldies, Laursen, Karls teica. Es zinu, ka tev augšā pietiek darba ar kotletēm, bet viss veicas nesalīdzināmi vieglāk, ja tu paskubini sistēmu.

Karls sniedza viņam roku. Drīz viņam jāuzraušas augšā uz ēdnīcu un jāpastāsta Laursena jaunajiem darbabiedriem, kāds superīgs kadrs strādā viņu vidū.

-     Pagaidi! sacīja Laursens, skatīdamies gaisā. Tad viņš atvēzēja smago roku un tvēra tukšumā. Mirkli stāvēja un smaidīja ar sažņaugtu dūri un tad veica kustību, kas atgādināja bumbas mešanu pret grīdu. Milisekundē piecirtis kāju, viņš pasmaidīja. Es neciešu tos kukaiņus, Laursens teica un pacēla kāju, lai visi redzētu milzīgo mēslu mušu, kas bija izsmērēta glītā plankumā.

Tad viņš aizgāja.

Kad Laursena soļi noklusa, Asads saberzēja rokas. Iet kā pa sviestu, Kari. Paskaties te.

Viņš nometa papīru kaudzīti uz galda un norādīja uz augšējo lapu. Te ir kopīgais, ko es nosaucu, starp ugunsgrēkiem, Kari.

-     Kas, kas?

-     Kopīgais, ko es nosaucu.

-     Kopsaucējs, Asad. Vienā vārdā. Kāds kopsaucējs?

-    Te. Es visu sapratu, kad gāju cauri JPP pārskatiem. Viņi aizņēmās naudu no vienas kredītfirmas, ko sauca RJ-lnvest, un tas ir ļoti svarīgi.

Karls pašūpoja galvu. Pārāk daudz saīsinājumu viņa gaumei. JPP?

-    JPP bija tā skārda plākšņu firma, kas nodega Emdrupā?

Asads pamāja ar galvu un atkal ar pirkstiem pabungoja pa šo

nosaukumu, pagriezdamies pret gaiteni. Ei, Irsa, tu nāc? Es rādu Karlam, ko mēs atradām.

Karls sajuta pierē ievelkamies rievas. Vai šī savādā maikste Irsa atkal bija nodarbojusies ar visu citu, tikai ne to, kas viņai uzdots?

Irsas soļi gaitenī atskanēja tik skaļi, ka vesels pulks amerikāņu jūras kājnieku varētu dabūt mazvērtības kompleksu. Kā tas bija iespējams, ja viņa svēra ap piecdesmit pieciem kilogramiem?

Irsa ieslīdēja pa durvīm un pasniedza dokumentu, jau pirms paguva apstāties. Vai tu pateici par RJ-Invest, Asad?

Viņš pamāja ar galvu.

-     Viņi aizdeva JPP naudu kādu brīdi pirms ugunsgrēka.

-     Es to pateicu, Irsa, Asads sacīja.

-     Labi. Un RJ-Invest ir daudz naudas, viņa turpināja. Šobrid viņu kredītportfelis pārsniedz piecsimt miljonus eiro. Varen labi firmai, kas reģistrēta tikai 2004. gadā, vai ne?

-     Piecsimt miljonu, kam tad mūsdienās to nav? Karls teica.

Varbūt šajā saistībā vajadzētu izkratīt visus vilnas pinkuļus

pašam no savām kabatām.

-     Nu, katrā ziņā 2004. gadā RJ-Invest to nebija. Viņi aizņēmās naudu no AIJ Ltd., kas savukārt savu starta kapitālu 1995. gadā aizņēmās no MJ AG, kura to aizņēmās no TJ Holding. Vai tu redzi, kas tās saista kopā?

Vai Irsa domāja, ka viņš ir stulbs?

-     Nē, Irsa, neredzu neko vairāk par burtu J. Un ko tas nozīmē?

Karls pasmaidīja. To viņa noteikti nezināja.

-    Jankovičs, Asads un Irsa atbildēja kori.

Asads izklāja papīru kaudzīti Karlam priekšā. Te bija dokumenti no visām četrām firmām, kuras bija piedzīvojušas ugunsgrēkus ar līķiem. Gada pārskati periodā no 1992. gada līdz 2009. gadam. Un visās četrās atskaitēs aizdevējs bija iekrāsots ar sarkanu marķieri.

Aizdevējs ar J.

-    Jūs mēģināt man pastāstīt, ka aiz visiem īstermiņa aizdevumiem, ko firmas paņēma, neilgi pirms to īpašumi nodega, kaut kādā veidā stāvēja viena un tā pati kredītkompānija?

-    Jā! Atkal korī.

Karls brīdi papētīja pārskatus rūpīgāk. Tas pilnīgi noteikti bija atklājums.

-    Labi, Irsa, viņš sacija. Tagad savāc visu informāciju par šim četrām firmām. Vai jūs zināt, ko apzīmē tie burti?

Irsa greizi pasmaidīja kā Holivudas aktrise, kam nav nekā cita, ko piedāvāt. RJ Radomirs Jankovičs, AIJ Ābrams Ilija Jankovičs, Mj Miliča Jankoviča un TJ Tomislavs Jankovičs. Vienas ģimenes bērni. Trīs brāļi un māsa Miliča.

-     Skaidrs. Vai viņi dzīvo Dānijā?

-     Nē.

-     Kur tad?

-    Varētu teikt, ka nekur, Irsa atbildēja, uzrāvusi plecus līdz ausim.

Šajā brīdī Asads un Irsa atgādināja skolēnus, kas glabā kopīgu noslēpumu, ka viņiem somā ir divi kilogrami salūta raķešu.

-     Nu, atklāti sakot, Kari, ierunājās Asads, viņi visi četri patiesībā ir miruši jau vairākus gadus.

Protams, miruši. Ko gan citu varēja gaidīt?

-     Viņi kļuva slaveni Serbijā, kad sākās karš, turpināja Irsa.

-     Trīs brāļi un māsa, viņi vienmēr spēja piegādāt ieročus un prasīja labu samaksu. Nudien jauki ļautiņi. Viņa izgrūda rukšķošas skaņas, kam vajadzēja nozīmēt smieklus, un Asads pārtvēra pavedienu.

-    Jā, atturīgi izteikumi veicina saprašanu, kā mēdz teikt, viņš piebilda.

Tagad laikam nevarēja aizšaut vēl vairāk garām.

Karls nopētīja Irsas ķiķinošo augumu. Kur gan šī dīvainā būtne ņēma visu informāciju? Vai viņa prata arī serbu valodu?

-    Jūs droši vien gribat teikt, ka ārkārtīgi apšaubāmo bagātību pārsvieda uz legālām kreditkompānijām Rietumos, Karls teica.

-     Paklausieties, jūs abi. Ja tā ir šāda veida lieta, tad man šķiet, ka mums tā jāatdod augšstāva kolēģiem, kam ir vairāk izpratnes par ekonomisko noziedzību.

-     Vispirms apskati šo, Kari. Irsa parakņājās savā papīru kaudzītē. Mums ir brāļu un māsas fotogrāfija. Tā ir veca un tomēr.

Viņa nolika fotogrāfiju Karlam priekšā.

-    Ahā, viņš sacīja, aplūkodams četrus pārbarotus Angus šķirnes liellopus. Spēcīgi ļaudis, es teiktu. Varbūt viņi bija sumo cīkstoņi?

-     Paskaties nu labi, Kari, Asads mudināja. Tad tu redzēsi, ko mēs domājam.

Karls sekoja Asada skatienam uz fotogrāfijas apakšējo daļu. Brāļi un māsa sēdēja cits citam blakus pie galda ar baltu galdautu un kristāla glāzēm. Visi glīti salikuši rokas uz galda malas, it kā to būtu pavēlējusi stingra māte, kas stāv ārpus fotogrāfijas. Četri pāri spēcigu roku visiem gredzens kreisās rokas mazajā pirkstiņā. Gredzens, kas iegrimis dziļi, dziļi pirksta ādā.

Karls palūkojās uz saviem darbiniekiem visērmīgākajiem indivīdiem, kādi jebkad staigājuši šajās biedējošajās ēkās un tagad pacēluši lietu pavisam jaunā dimensijā. Lietu, kas patiesībā pat nebija viņējā.

Velns un elle, tas bija sirreāli.

PĒC STUNDAS KARLA darba plāns atkal bija izjaukts. Piezvanīja slepkavību nodaļas vadītāja vietnieks Larss Bjerns. Kāds no viņa cilvēkiem nokāpis arhīvā un dzirdējis Asada un tās jauniņās sarunu. Kas par lietu? Vai viņi atraduši saistību starp ugunsgrēkiem?

Karls īsi atstāstīja jaunās ziņas, kamēr tas sausiņš otrā līnijas galā pie katra vārda ierūcās, lai parādītu, ka saprot.

-     Vai tu nebūtu tik laipns un nenosūtītu Hafezu el-Asadu uz Redovri, lai viņš var informēt Antonsenu? Mēs noteikti turpināsim strādāt ar ugunsgrēkiem pilsētā, taču ar veco lietu jātiek galā jums, ja jau esat to atklājuši, sacīja Bjerns.

Tātad miers bija galā.

-     Godīgi sakot, nedomāju, ka Asads to gribētu.

-     Tad tas jāizdara tev pašam.

Velna Bjerns, viņš Kārlu pazina pārāk labi.

-    TU TAK TĀ nedomā, Kari? Tas ir tikai joks, vai ne? Asada bārdas rugājos ievilkās milzīgas smieklu bedrītes, taču ātri nozuda.

-     Paņem dienesta mašīnu, Asad. Uz Roskildes ceļa uzmani radaru. Šodien ceļu policisti ir reidā.

-     Ja es drikstu kaut ko teikt, tad man šķiet, ka tas ir ļoti dumji. Vai nu mēs ņemam visas ugunsgrēku lietas, vai ari neko. Asads izteiksmīgi pamāja ar galvu.

Karls nereaģēja. Tikai iedeva palīgam mašīnas atslēgas.

Kad Asada nesaprotamo lamu un lāstu straume līdz ar soļiem kāpnēs beidzot noklusa, Karls sēdēja, negribīgi klausīdamies serenādēs, ko tālāk gaitenī piecās griezīgās oktāvās trallināja Irsa. Cik ļoti viņam šādā bridi pietrūka Rozes vairāk nekā piemērotā īgnuma! Un ko gan tas sievišķis darīja ŠOBRĪD?

Karls ar pūlēm piecēlās un izgāja gaiteni.

Protams! Apžēliņ, viņa atkal stāvēja un blenza uz milzīgo vēstuli pie sienas.

-     Tu esi nokavējusi, Irsa, Karls teica. Trigve Holts jau ir iztulkojis vēstuli. Vai tu nedomā, ka viņš to var izdarīt vislabāk un tagad mēs zinām pietiekami? Kas gan tur vēl tāds varētu būt, kas palīdzētu mums izmeklēšanā? Nekas, vai ne? Ej un dari kaut ko prātīgu, kā mēs jau runājām.

Irsa mitējās dziedāt tikai bridi, kad Karls bija pateicis savu sakāmo. Panāc šurp, Kari, viņa sacīja un ievilka Kārlu savā gaišsārtajā debesu valstībā.

Viņa nostādīja Kārlu pie Rozes rakstāmgalda, uz kura atradās Trigves versijas kopija.

-     Paskaties. Par pirmajām rindiņām mēs visi esam vienisprātis.

PALĪGĀ 1996 gada 16 febrārī mūs nulaupija mūs paņēma pie autabusa pieturas Lautropvangā Ballerupā Vīrietis ir 18. garš ir īsi nogriesti mati

-     Okei?

Karls pamāja ar galvu.

-     Tālāk Trigve ierosina šādu tekstu.

tumšas acis bet zilas Viņam ir rēta uz labās …

-    Jā, un mēs joprojām nezinām, kur ir ši rēta, Karls piebilda. Trigve neko tādu nebija ievērojis un nebija runājis par to ar Polu. Taču viņš stāstīja, ka Pols parasti pamanījis tieši tādas lietas. Citu izskata sīkie trūkumi varbūt palīdzēja samierināties ar savējiem. Bet turpini!

Irsa pamāja ar galvu.

Brauc ar silu furgonu Tētis un mamma viņu pazīst Fredijs

un kaut kas ar B viņš mums traudēja mēs dabūjām strāvu viņš mūs nogalinās -

-    Jā, tas izskatās ļoti ticami. Karls paskatījās griestos. Tur augšā sēdēja vēl viena riebīga mēslu muša un smējās par viņu. Viņš aplūkoja to tuvāk. Vai uz viena spārna nebija maziņš korektora piliens? Karls apjucis papurināja galvu. Patiešām. Tā pati muša, kurai viņš bija sviedis ar korektoru. Kur, ellē, tā visu laiku bija slēpusies?

-     Tātad mēs esam vienisprātis, ka Trigve piedalījās šajos notikumos un bija pie samaņas, Irsa netraucēti turpināja. Šajā vēstules daļā ir runa par vīrieša pazīmēm, un, ja mēs tās savienojam ar Trigves stāstīto, tad iegūstam diezgan labu aprakstu. Tagad mums trūkst tikai zviedru zīmējuma.

Viņa norādīja uz zemākajām rindiņām. Es īsti nezinu par nākamajām rindiņām. Jautājums, vai tur tiešām rakstīts tas, ko mēs domājam. Pamēģini izlasīt skaļi, Kari.

-     Izlasīt skaļi? Lasi pati.

Vai Irsa domāja, ka viņš ir Karaliskā teātra aktieris?

Irsa uzsita viņam pa plecu un ieknieba rokā. Nu, Kari! Tad tu labāk uztversi saturu.

Viņš padevies papurināja galvu un nokremšļojās. Trakais sievišķis.

Viņš uzspieda lupatu uz galvas vispirms man un tad brālim -

mēs braucām gandrīz stundu un nu esam pie ūdens Te tuvu ir vēdzirnavas Te nesmaršo labi steidzaties un braucat Mans brālis ir Trigve 13 gadi un es esmu Pols 18 gadi Pols Holts

Irsa bez skaņas ar pirkstu galiņiem aplaudēja priekšnesumam.

-     Smuki, Kari. Jā, es zinu, ka Trigve ir drošs par lielāko daļu, bet tās vējdzirnavas vai tas nevarētu būt kaut kas cits? Un vēl daži vārdi. Padomā: ja nu aiz tiem punktiņiem ir paslēpts kas vairāk, nekā mēs spējam sacerēt?

-     Pols un Trigve vispār neapsprieda šo skaņu, viņi to nevarēja ar aizlīmētu muti, taču Trigve atcerējās, ka brīžiem viņi dzirdējuši dobju dūkoņu, Karls sacīja. Turklāt Trigve teica, ka Pols labi pārzinājis skaņas un tehniku. Bet galu galā šī skaņa varēja būt jebkas.

Karls atcerējās, kā Trigve, noraudājies un kluss, otro reizi pārlasīja vēstuli Zviedrijas rītausmā.

-     Vēstule uz Trigvi atstāja spēcīgu iespaidu. Viņš vairākkārt teica, ka viss uzrakstītais esot ļoti tipisks viņa vecākajam brālim. Tas, ka tur nav pieturzīmju, atskaitot dažas domuzīmes. Un Pols vienmēr rakstījis tā, kā runājis. Lasot vēstuli, Trigve gluži vai dzirdējis Polu izrunājam to skaļi.

Karls atbrīvojās no Trigves tēla. Kad puisis būs atguvies no pārdzīvotā, vajadzēs ataicināt viņu uz Kopenhāgenu.

Irsa sarauca uzacis. Starp citu, vai tu pajautāji Trigvem, vai tajās dienās, kamēr viņi sēdēja laivu mājā, vispār pūta vējš? Vai jūs ar Asadu esat ieskatījušies novērojumu kalendārā? Apjautājušies Meteoroloģijas institūtā?

-     Februāra vidū? Kā tad varēja nepūst? Un nevajag jau daudz, lai dzirnavas grieztos.

-     Un tomēr. Esat apjautājušies?

-     Tu vari nosūtīt šo jautājumu tālāk Pasgordam, Irsa. Viņš vāc informāciju par tām vējdzirnavām. Šobrīd esmu iecerējis tev citu uzdevumu.

Irsa apsēdās uz rakstāmgalda malas. Es zinu, ko tu teiksi. Tagad man jāparunā ar reliģisko sektu atbalsta grupām, vai ne? Viņa pievilka tuvāk savu rokassomu un izzvejoja no tās čipsu paciņu. Jau pirms Karls bija paguvis formulēt atbildi, paciņa bija atplēsta un tās saturs pazuda mutes dzirnavās.

Sasodīti mulsinoši.

IEGĀJIS SAVĀ KABINETĀ, Karls atvēra DMI novērojumu arhīvu un konstatēja, ka tie sniedzas tikai līdz 1997. gadam. Tad viņš piezvanīja uz Meteoroloģijas institūtu, nosauca savu vārdu, uzdeva savu vienkāršo jautājumu un gaidīja vienkāršu atbildi.

-     Vai jūs man varētu pateikt, kādi laikapstākļi bija tuvākajās dienās pēc 1996. gada 16. februāra? viņš jautāja.

Pagāja dažas sekundes, pirms atskanēja atbilde.

-     1996. gada 18. februāri Dāniju skāra stipra sniegavētra, kas gandrīz paralizēja visu valsti uz trim četrām dienām. Vētra bija tik briesmīga, ka toreiz slēdza pat Dānijas un Vācijas robežu, atbildēja sieviete otrā līnijas galā.

-     Tiešām? Un Ziemeļzēlandē?

-     Visā valstī, bet visstiprāk dienvidos. Ziemeļos ceļi tomēr lielākoties bija izbraucami.

Kāpēc viņi nebija apjautājušies par laikapstākļiem mazliet agrāk?

-     Tātad jūs apgalvojat, ka pūta spēcīgs vējš?

-    Jā gan.

-     Kas tādā laikā notiek ar vējdzirnavām?

Sieviete uz mirkli apklusa. Jūs gribat zināt, vai vējš bija par stipru, lai ražotu elektrību?

-     Ē, jā, laikam tieši to. Kā jums šķiet, vai šādās dienās vējdzirnavas aptur?

-     Es gan neesmu dzirnavu eksperte, bet domāju, ka jā. Tajās dienās dzirnavas apturēja. Citādi jau tās salūztu.

Šajā brīdī Karls izvilka no paciņas cigareti un pateicās. Ko tādā gadījumā dzirdēja bērni laivu mājā? Daļu skaņu, protams, radīja sniegavētra. Viņi namiņā sala, bet nevarēja paskatīties ārā, tāpēc šāda iespēja pastāvēja. Vai viņi vispār zināja par vētru?

Karls sameklēja Pasgorda mobilā telefona numuru un piezvanīja.

-    Jā, Pasgords atbildēja. Tas izklausījās īpaši nelaipni, lai gan bija izrunāts tikai viens vārds. Daži to pieprata.

-    Te Karls Mērks. Vai tu pārbaudīji laikapstākļus tajās dienās, kad bērni bija nolaupīti?

-     Vēl ne. Es to izdarīšu.

-     Vari sev to aiztaupīt. Pēdējās trijās no piecām dienām, kamēr viņi bija ieslodzīti, plosījās sniegavētra.

-     Redz, ko.

Ko tad redz? Tipiska Pasgorda piezīme.

-     Aizmirsti vējdzirnavas, Pasgord. Vējš bija par stipru.

-Jā, bet tu teici: trijās no piecām dienām. Kā ar pirmajām divām?

-     Trigve man stāstīja, ka dūcošā skaņa bijusi visas piecas dienas. Varbūt vājāka pēdējās trīs. Vētra to izskaidro. Tā droši vien pieklusināja skaņu.

-    Jā, varbūt.

-     Man šķita, ka tev tas būtu jāzina.

Karls klusībā smējās. Pasgords noteikti gremzās zilzaļš, ka nebija noskaidrojis to pirmais.

-     Vējdzirnavu vietā tev jāmeklē kāds cits skaņas avots, Karls turpināja. Bet joprojām dobja dūkoņa. Starp citu, kā ar to zivs zvīņu, vai tev ir jaunumi?

-     Lēnām pār tiltu. Šobrīd tai veic mikroskopēšanu Bioloģijas institūta ūdens bioloģijas sekcijā.

-     Mikroskopēšanu?

-    Jā, vai ko nu viņi tur dara. Es jau zinu, ka tā ir foreles zvīņa. Acīmredzot lielais jautājums ir: jūras vai fjorda forele?

-     Tās laikam ir ļoti atšķirīgas zivis?

-     Atšķirīgas? Nē, nedomāju vis. Fjorda forele laikam vienkārši ir jūras forele, kas negribēja peldēt tālāk uz jūru, tāpēc palika tur, kur bija.

"Apžēliņ," Karls nodomāja. Irsa, Asads, Roze, Pasgords. Tas bija teju vai par daudz vienam policijas komisāram.

-     Vēl pēdējais, Pasgord. Man šķiet, tev vajadzētu piezvanit Trigvem Holtam un pajautāt, vai viņš zina, kāds ārā bija laiks tajās dienās, kad viņus turēja ieslodzītus.

Mirkli pēc tam, kad viņš bija pārtraucis sarunu, telefons iezvanījās.

-     Antonsens, balss vienkārši sacīja. Jau ar toni pietika, lai raisītu bažas. Tavs palīgs un Samīrs Gāzi tikko iecirknī sakāvās. Ja mēs paši nebūtu policija, tad būtu spiesti zvanīt uz 112. Vai tu nebūtu tik laipns un neatbrauktu aizvākt to savu mazo elles radījumu?

27. NODAĻA

>

KAD ISĀBELU JENSONI retos gadījumos palūdza aprakstīt savu izcelsmi, viņa allaž sacīja, ka uzaugusi Tupperware zemē. Meita jaukiem vecākiem ar Vauxhall markas auto un dzeltenu ķieģeļu māju. Viņiem bija parasta, necila izglītība un viedokļi, kas reti atšķīrās no citu konservatīvo vidusšķiras pilsoņu viedokļiem. Glīti iesaiņota bērnība, bez baktērijām un vakuumā. Visi mazajā ģimenē atbilda standartam. Elkoņi nost no galda un bridža kārtis skapītī. Vecāki apmierināti māja ar galvu, apsveica un sniedza roku, kad Isabela nolika reālskolas eksāmenus, bet brālis iestājās armijā, lai gan bija atbrīvots no dienesta.

Ļoti iesīkstējuši paradumi, kas viņas dzīvē pakāpās sāņus vien tad, kad viņa, sviedriem pilot, metās prasmīga vīrieša skavās vai kā šobrīd sēdēja pie sava pārkrāsotā 2002. gada Ford Mondeo stūres. Auto maksimālais ātrums bija divsimt pieci, taču viņējais spēja braukt ar divsimt desmit un to ari darīja, kad Isabela pagrieza auto no trīspadsmitās šosejas uz E45 autostrādi.

GPS vēstīja, ka viņas būs galā pussešos, taču šo norādi Isabela gribēja labot.

-     Man ir priekšlikums, viņa sacija Rahēlei, kas sēdēja, sažņaugusi rokā savu mobilo telefonu. Vai apsoli tagad neuztraukties?

-     Es centīšos, atskanēja klusa balss.

-    Ja neatradīsim ne viņu, ne bērnus Ferslevā, tad laikam neatliks nekas cits kā iedot viņam to, ko viņš pieprasa.

-    Jā, mēs par to jau runājām.

-    Ja vien mēs negribam iegūt vairāk laika.

-     Ko tu ar to domā?

Isabela ignorēja izslietu vidējo pirkstu kortežu un, nesamazinādama ātrumu, ar ieslēgtām tālajām gaismām aiznesās garām visai satiksmei.

-     Es domāju… un tagad tu nedriksti trakot, Rahēle. Es domāju mēs nezinām, vai tavi bērni būs drošībā, pat ja iedosim viņam naudu. Tu saproti?

-     Es domāju, ka būs drošībā, Rahēle uzsvēra katru vārdu. Ja mēs iedosim naudu, viņš bērnus atbrīvos. Mēs jau zinām par viņu pārāk daudz, lai viņš uzdrošinātos ko citu.

-     Pagaidi, Rahēle. Tieši to es gribēju teikt. Ja jūs iedosiet naudu un atgūsiet bērnus, tad kas jūs pēc tam atturēs no ziņošanas policijai? Tu saproti, ko es domāju?

-     Esmu pārliecināta, ka viņš pazudīs no valsts pusstundu pēc tam, kad būs saņēmis naudu. Viņam vienalga, ko mēs darīsim pēc tam.

-    Tu domā? Bet viņš nav muļķis, Rahēle. Mēs abas to zinām. Bēgšana no valsts nav garantija. Lielāko daļu aizbēgušo tik un tā atrod.

-     Bet ko tad? Rahēle nemierīgi sakustējās sēdeklī. Vai tu nevarētu braukt mazliet lēnāk? viņa lūdza. Ja mūs apturēs ceļu policija, viņi tev atņems apliecību.

-    Jā, varbūt. Ja tā notiks, tev būs jāsēžas pie stūres. Tev taču ir tiesības, vai ne?

-     Ir.

-     Labi, atteica Isabela un apdzina hromētu BMW, kas bija pilns ar imigrantu puišeļiem, kam galvā cepurītes, ar nagu pagrieztas uz pakausi.

-     Mēs nevaram gaidīt, viņa turpināja. Tagad sekos mana doma: mēs nezinām, ko viņš darīs, ja saņems naudu, un mēs arī droši nezinām, ko viņš darīs, ja to nesaņems. Tāpēc mums visu laiku jābūt soli priekšā. Situācija jāvada mums, nevis viņam. Saprati?

Rahēle papurināja galvu tik sparīgi, ka Isabela to redzēja, lai gan viņas skatiens bija pielipis ceļam.

-     Nē, neko nesaprotu.

Isabela samitrināja lūpas. Ja viss noies greizi, tā būs viņas vaina. Tomēr šobrīd viņai bija pretēja sajūta: viss, ko viņa teica un darīja, bija ne tikai zelta graudi, bet ļoti nepieciešami zelta graudi.

-    Ja izrādīsies, ka tā nelieša mājas patiesi ir vietā, kurp mēs tagad dodamies, tad mēs būsim piekļuvušas viņam daudz tuvāk, nekā viņš būtu varējis iztēloties savos ļaunākajos murgos. Viņš būs spiests rakties un rakties savā psihopātiskajā galvā, lai noskaidrotu, kur pieļāvis kļūdu. Tas liks viņam briesmīgi satraukties par jūsu nākamo soli. Tas padarīs viņu ievainojamu, un tieši to mums vajag.

Viņas apdzina piecpadsmit mašīnas, pirms Rahēle atbildēja.

-     Vai mēs varam parunāt par to vēlāk? Šobrid es gribētu mazliet pasēdēt klusumā.

Isabela paskatījās uz viņu, kamēr viņas traucās pār Lillebelta tiltu. Pār Rahēles lūpām nebija nākusi ne skaņa, bet ielūkojoties varēja redzēt, ka lūpas nemitīgi kustas. Viņas acis bija aizvērtas, bet rokas tā sažņaugtas ap mobilo telefonu, ka pirkstu kauliņi balti spīdēja.

-     Vai tu tiešām tici Dievam? Isabela jautāja.

Pagāja īss mirklis, acīmredzot Rahēlei vajadzēja pabeigt lūgšanu, pirms viņa atvēra acis.

-    Jā. Es ticu Dievmātei un tam, ka viņa sargā tādas nelaimīgas sievietes kā es. Tāpēc es lūdzos un esmu pārliecināta, ka viņa mani uzklausīs.

Isabela sarauca uzacis, tomēr pamāja ar galvu un neko neteica.

Viss cits būtu pārāk ļauni.

FERSLEVA ATRADĀS PLAŠA lauku lupatdeķa vidū netālu no Isefjorda un daudzējādā ziņā izstaroja bezrūpīgu idilli. Tomēr viņas nojauta, ka vienā no ciema nostūriem slēpjas pavisam kas cits.

Isabela manīja, ka, tuvojoties mērķim, viņas sirdspuksti paātrinās. Kad viņas pa gabalu ieraudzīja, ka no ceļa tik tikko var saskatīt māju aiz daudzajiem kokiem, Rahēle satvēra viņu aiz rokas un lūdza nobraukt malā.

Viņa bālu seju nemitīgi berzēja vaigus, it kā gribētu ar masāžu atjaunot asinsriti. Piere bija klāta sviedriem, bet lūpas cieši sakniebtas.

-     Piestāj te, Isabela, viņa teica, kad viņas sasniedza aizsargjoslu. Rahēle izstreipuļoja no mašīnas un nometās ceļos grāvmalā. Bija pavisam skaidrs, ka viņa nejūtas labi. Novaidējās katru reizi, kad izvēmās, un nemitējās, līdz kuņģis bija tukšs.

-    Vai tev viss kārtībā? Isabela pajautāja, kad garām aiztraucās liels mersedess.

Tas gan bija dīvains jautājums Rahēle taču vēma -, bet tā ir pieņemts jautāt.

-     Nu tā, Rahēle sacīja, sāniski ieslīdēdama pasažieru sēdekli un ar plaukstas virspusi noslaucīdama mutes kaktiņus. Ko tagad?

-     Mēs brauksim uz māju. Viņš domā, ka mans brālis policists ir informēts. Ja tas nelietis ir tur, viņš, mani ieraudzījis, palaidis bērnus. Neuzdrošināsies neko citu. Tad viņam vajadzēs vienkārši tikt projām.

-    Tev jānovieto mašīna tā, lai viņš nedomātu, ka esam aizšķērsojušas viņam ceļu, Rahēle teica. Citādi pastāv risks, ka viņš spers kādu izmisuma soli.

-     Nē. Es domāju, ka tu kļūdies. Mēs tieši aizšķērsosim ceļu. Tad viņš būs spiests bēgt pāri laukiem. Ja viņš varēs aizbēgt mašīnā, pastāv risks, ka viņš paņems bērnus līdzi.

Izskatījās, ka Rahēlei atkal kļūs slikti, tomēr viņa pāris reižu ātri norija siekalas un atguvās.

-     Es zinu, Rahēle. Tu neesi pie tā radusi, un es ari ne. Man ari nav īsti labi. Bet tagad mēs to darīsim.

Rahēle skatījās uz viņu. Acis bija miklas, bet aukstas. Es savā dzīvē esmu piedzīvojusi vairāk, nekā tu domā, viņa pārsteidzoši skarbi sacīja. Es baidos, bet ne sevis dēļ. Tas vienkārši nedrikst noiet greizi.

ISABELA NOVIETOJA MAŠĪNU šķērsām ceļam, un tad viņas nostājās pagalma vidū zem kokiem un gaidīja, kas notiks.

Tikai baloži dūdoja uz jumta, un viegls vējiņš čabināja sauso, saaugušo zāli. Citādi vienīgā manāmā dzīvība bija viņu pašu dziļa elpa.

Mājas logi šķita tumši. Varbūt tāpēc, ka tie bija ļoti netīri, bet varbūt tāpēc, ka tiem priekšā bija kaut kas aizvilkts. To nevarēja saprast. Pie sienas stāvēja nolietoti, sarūsējuši darbarīki, un no fasādes lupa nost krāsa. Māja izskatījās mirusi un neapdzīvota. Diezgan satraucoši.

-     Nāc, Isabela sacīja un devās taisni uz durvīm. Viņa vairākas reizes skaļi pieklauvēja. Tad pakāpās soli sāņus un ar pirkstu kauliņiem padauzīja pa durvju rūti, taču iekšā nemanīja nekādu kustību.

-    Svētā Dievmāte! Ja viņi ir iekšā, tad varbūt cenšas dot mums kādu ziņu, Rahēle teica, kā pamodusies no transa. Tad viņa pārsteidzoši apņēmīgi satvēra kapli ar pārlauztu kātu, kas bija nomests uz akmens plāksnēm pie mūra, un stipri atvēzējās pret rūti.

Bija redzams, ka normālajā dzīvē Rahēle ir radusi pie praktiskiem darbiem, kad viņa pēc tam, balansēdama kapli uz pleca, atāķēja logu. Viss liecināja, ka viņa ir gatava izmantot darbarīku pret vīrieti, ja viņš ir iekšā ar bērniem. Gatava viņam parādīt, ka nākamais solis jāapdomā ļoti rūpīgi.

Isabela turējās aiz Rahēles, kad abas gāja cauri mājai. Izņemot četrus piecus gāzes balonus, kas rindiņā stāvēja priekšnamā, un pavisam nedaudzas mēbeles, kuras bija stratēģiski novietotas pret aizkaru spraugām, lai viss izskatītos daudzmaz apdzīvots, pirmajā stāvā nekā nebija. Putekļi uz grīdas un visām horizontālajām virsmām, un nekā vairāk. Nekādu papīru, nekādu reklāmu un bezmaksas avīžu, nekādu virtuves piederumu, gultasveļas vai tukšu iesaiņojumu. Pat ne tualetes papīra.

Mājā neviens nedzīvoja, un tā tas arī bija domāts.

Tad viņas atrada stāvās kāpnes uz otro stāvu un pievārēja tās piesardzīgiem, apdomīgiem soļiem.

Tur bija mīksts masonīts un daždažādu krāsu un rakstu tapetes. Šķērssienas plānas kā papīrs. īsta stilu sajaukumu orģija un izteikts naudas trūkums. Trīs istabās bija tikai viena mēbele aplupis gaišzaļš skapis ar pavērtām durvim.

Pieklusinātā pēcpusdienas saule apgaismoja telpu, kad Isabela pavilka aizkarus sāņus. Viņa atvēra skapja durvis un mirkli tvēra pēc elpas.

Vīrietis te bijis pavisam nesen, jo lielākā daļa drēbju uz pakaramajiem bija tās, ko viņš valkāja, dzīvodams pie Isabelas. Gan zamšādas jaka, gan gaišpelēkie Wrangler džinsi, gan Esprit un Morgan krekli. Noteikti ne apģērbi, kādi piederētos tik pieticīgā mājā kā šī.

Rahēle nodrebēja, un Isabela viņu saprata. Jau ar viņa skūšanās losjona smaržu pietika, lai kļūtu nelabi.

Isabela izņēma vienu kreklu un ātri to apskatīja. Drēbes nav mazgātas, tātad tagad mums būs viņa DNS, ja to vajadzēs, viņa sacīja un norādīja uz matu, kas bija pielipis zem apkaklītes. Tas noteikti nebija viņas mats.

Nāc, paņemsim visu līdzi, viņa teica. Varbūt atradīsim kaut ko kabatās.

Kad viņas bija visu paņēmušas, Isabela paskatījās uz šķūni un pagalmu. Iepriekš viņa nebija ievērojusi nospiedumus pagalma oļos, bet no augšas tie bija skaidri saskatāmi. Pie šķūņa durvīm akmentiņi bija saspiesti divās sliedēs, un tās izskatījās ļoti, ļoti svaigas.

Tad viņa aizvilka aizkarus.

Viņas atstāja stikla lauskas priekšnamā, aizcirta durvis un ātri paskatījās apkārt. Nekā neparasta dārziņā, nekā uz zemes un šķietami nekā arī starp daudzajiem kokiem. Tāpēc viņas koncentrējās uz piekaramo atslēgu pie šķūņa durvīm.

Isabela norādīja uz kapli, kas joprojām bija Rahēlei uz pleca, un Rahēle pamāja ar galvu. Vajadzēja mazāk nekā piecas sekundes, lai nolauztu atslēgu.

Kad durvis atvērās, abas noelsās.

Viņu priekšā šķūnītī stāvēja furgons. Gaišzils Peugeot Partner ar pareizo reģistrācijas numuru.

Rahēle blakus Isabelai sāka skaitīt klusu lūgšanu. Mīļā Dievmāte, kaut mani bērni negulētu miruši tajā mašīnā. Kaut viņu tur nebūtu. Lūdzu, lūdzu!

Isabela nemaz nešaubījās. Plēsoņa bija aizlaidies ar savu laupījumu. Viņa satvēra bagāžnieka rokturi un atvēra durvis. Vīrietis pat nebija papūlējies tās aizslēgt, tik drošs viņš bija par savu slēptuvi.

Tad viņa uzlika plaukstu uz motora pārsega. Tas joprojām bija silts. Patiesībā ļoti silts.

Pēc tam Isabela izgāja pagalmā un caur kokiem paskatījās uz ceļu, kur Rahēle bija izvēmusies. Vai nu viņš bija aizbraucis uz to pusi, vai ari uz fjordu. Katrā ziņā viņš šobrīd nebija tālu.

Viņas bija nokavējušas. Tikai mazliet.

Rahēle viņai blakus sāka trīcēt. Viss saviļņojums, ko viņa bija apvaldījusi garajā pārbraucienā, viss riebums, ko nebija iespējams izteikt vārdos, un visas sāpes, kas bija pārņēmušas seju un augumu, tagad izlauzās kliedzienā, kurš lika baložiem pacelties spārnos un nozust kokos. Kad Rahēle apklusa, viņas deguns tecēja, bet mutes kaktiņi bija balti no siekalām. Viņa bija sapratusi, ka vienīgā drošā kārts ir pārtrumpota.

Nolaupītāja te nebija. Bērni bija prom. Par spīti visām lūgšanām.

Isabela klusēdama pamāja ar galvu. Tas bija briesmīgi.

-     Rahēle, man ļoti žēl to sacīt, bet šķiet, es redzēju mašīnu, kamēr tu vēmi, viņa saudzīgi ierunājās. Tas bija melns mersedess. Tādu ir simtiem miljonu.

Abas ilgi stāvēja klusēdamas, kamēr pamazām satumsa.

Ko tagad?

-     Tu un Jošua nedrīkstat atdot viņam naudu, Isabela beidzot sacīja. Jūs nedrīkstat ļaut viņam diktēt noteikumus. Mums jāiegūst laiks.

Rahēle skatījās uz Isabelu tā, it kā viņa būtu atkritēja, kas nospļāvusies uz visu, kam Rahēle ticēja. Iegūt laiku? Es nesaprotu, par ko tu runā, un arī neesmu droša, ka gribu saprast.

Viņa ieskatījās pulkstenī. Abas domāja vienu un to pašu.

Pēc brīža Jošua iekāps vilcienā Viborgā ar pilnu maisu naudas, un Rahēles acis tas bija viss. Naudu atdos, un bērnus atbrīvos. Miljons bija liela nauda, bet viņi tiks tam pāri. Par spīti visam. Un lai Isabela neuzdrošinās mest sprunguļus riteņos. Rahēle to izrādīja pavisam skaidri.

Isabela nopūtās. Paklausies, Rahēle. Mēs abas esam viņu satikušas, un viņš ir visbiedējošākais tips, ar kādu vispār var būt darīšana. Padomā, kā viņš mūs apmuļķoja. Viss, ko viņš teica un darīja, bija tik tālu no patiesības, cik vien iespējams. Viņa satvēra Rahēles roku. Tavu ticību un manu bērnišķīgo aizraušanos viņš izmantoja kā instrumentus. Mērķēja triecienu mūsu vārīgākajā vietā, mūsu dziļākajās jūtās, un mēs viņam noticējām. Mēs ticējām, bet viņš meloja. To tu nevari noliegt. Vai saproti, uz ko es mērķēju?

Protams, Rahēle saprata, viņa taču nebija muļķe. Tomēr šobrīd viņai nebija vajadzīgs sabrukums. Isabela redzēja, ka Rahēle nespēj nomest aklo ticību smiltīs. Tāpēc viņai jāienirst dzīlēs, no kurienes ceļas visi pirmatnējie instinkti, lai tur varētu domāt brīvi un atlikt malā visus pasaules argumentus un jēdzienus. Briesmīgs apgaismības ceļojums. Un Isabela cieta kopā ar viņu.

Kad Rahēle atkal atvēra acis, bija skaidri redzams, ka tagad viņa zināja, cik smagā situācijā nonākusi. Varbūt bērni vairs nemaz nav dzīvi. Varbūt viņi ir miruši.

Rahēle dziļi ievilka elpu un saspieda Isabelas roku. Viņa bija gatava. Kas tev padomā? viņa jautāja.

-     Mēs darīsim, kā viņš teica, Isabela atbildēja. Kad uzzibsnīs gaisma, mēs izmetīsim maisiņu no vilciena, kā pavēlēts, bet bez naudas. Maisiņu atvēris, viņš tajā atradis mantas no šīs mājas, kas pierādīs, ka mēs te esam bijušas.

Viņa noliecās, pacēla no zemes piekaramo atslēgu un pasvārstīja to rokā.

-     Mēs ieliksim maisiņā to, vēl dažas no viņa drēbēm un zīmīti, kurā teikts, ka esam viņam uz pēdām. Mēs zinām, kur viņš uzturas, zinām viņa segvārdu un novērojam šo vietu. Mēs viņu meklējam, un tas ir tikai laika jautājums, līdz mums izdosies. Uzrakstīsim, ka viņš saņems savu naudu, taču viņam jāizdomā risinājums, lai mēs būtu pilnigi pārliecināti, ka dabūsim bērnus atpakaļCitādi tas nenotiks. Mums viņš jāšantažē, vai arī spēli vadīs viņš.

Rahēle nolaida acis. Isabela, viņa sacīja. Vai tu esi aizmirsusi, ka mēs ar atslēgu un drēbēm stāvam Ziemeļzēlandē? Mēs nepagūsim uz Viborgas vilcienu. Mēs nesēdēsim vilcienā, kad viņš uzzibsnīs gaismu kaut kur starp Odensi un Roskildi. Tad viņa pievērsa skatienu Isabelai un izkliedza viņai sejā savu aizkaitinājumu: Kā mēs varam izmest to maisiņu? KĀ?

Isabela satvēra viņas roku. Tā bija ledaini auksta. Rahēle, viņa mierīgi teica. Mēs paspēsim. Tagad mēs aizbrauksim uz Odensi un satiksim Jošuu uz perona. Mums ir milzum daudz laika.

Šajā brīdī Isabela ieraudzīja pavisam nepazīstamu Rahēli. Ne māti, kas zaudējusi bērnus, un ne zemnieka sievu no Dollerupas. Viņā vairs nebija nekā provinciāla vai pazīstama. Viņa bija cita. Kāda, kuru Isabela nepazina.

-     Vai tu esi iedomājusies, kāpēc viņš grib, lai mēs pārsēžamies Odensē? Rahēle jautāja. Bija taču tik daudz citu iespēju. Esmu pārliecināta: tas ir tāpēc, ka mūs novēro. Kāds stāv stacijā Viborgā, un kāds stāv Odensē. Tad viņa novērsās un iegrima domās. Rahēle varēja uzdot jautājumus, taču viņai nebija iespējamo atbilžu.

Isabela mirkli domāja. Nē, tam es neticu. Viņš grib iedzīt jūs stresā. Esmu pārliecināta, ka viņš darbojas viens.

-     Kā tu vari būt tik pārliecināta? Rahēle vaicāja, neskatīdamās uz viņu.

-     Tāds viņš ir. Pārāk kontrolēts. Viņš precīzi zina, kas un kad jādara. Viņš ir ari pārāk liels aprēķinātājs. Pavadījis krodziņā tikai dažas sekundes, viņš jau izraudzījās mani par upuri. Pēc dažām stundām sagādāja man orgasmus tieši īstajā brīdī. Viņš prata pagatavot brokastis un pateikt vārdus, kas mani pavadīja visu dienu. Ikviena kustība bija posms no viņa plāna, un viņš to darija virtuozi. Viņš nevar strādāt kopā ar citiem, turklāt izpirkuma summa būtu par mazu. Viņš negrib dalīties ne ar vienu.

-     Un ja nu tev nav taisnība?

-    Jā, ko tad? Vai nav vienalga? Ultimātu taču šovakar izteiksim mēs, nevis viņš. Maisiņš tikai apstiprinās mūsu stāstu, ka esam bijušas viņa slēptuvē.

Isabela skatījās uz nolaisto īpašumu. Kas gan bija šis rafinētais cilvēks? Kāpēc viņš to darīja? Ar savu izskatu, izcilo prātu un manipulētāja spējām viņš būtu varējis sasniegt jebko.

To bija ļoti grūti izprast.

-    Vai brauksim? Isabela jautāja. Pa to laiku tu vari piezvanīt virām un pastāstīt viņam par situāciju. Un tad mēs varam nodiktēt, kas jāraksta vēstulē, ko ieliksim maisiņā.

Rahēle papurināja galvu. Es nezinu. Man ir bail. Es gribu teikt: es piekritu, bet vai tas nenostādīs nolaupītāju spiedigā situācijā? Vai viņš nepametīs visu un neaizbēgs? Viņas lūpas tagad drebēja. Un kā ar maniem bērniem? Vai tas neatsauksies uz Magdalēnu un Samuelu? Varbūt viņš piedraudēs viņus sagraizīt vai kaut ko citu tikpat briesmīgu. Ir taču dzirdēts. No viņas acīm sāka ritēt asaras. Un, ja viņš tā darīs, tad ko mēs iesāksim, Isabela? Ko mēs iesāksim, vai tu vari man pateikt?

28. NODAĻA

t

-    KAS, PIE VELNA, notika Redovrē, Asad? Es nekad nebiju dzirdējis Antonsenu tā bļaujam.

Asads krēslā satrūkās. Tev par to nav jāsatraucas, Kari. Tas bija tikai pārpratums.

Pārpratums?! Tad jau tas ari bija pārpratums, ka sākās Franču revolūcija.

-    Tādā gadījumā tev jāpaskaidro, kā gan šāda pārpratuma rezultātā divi pieauguši vīrieši valstās pa Dānijas policijas iecirkņa grīdu, no visa spēka kraudami viens otram pa ķobi.

-     Kraudami pa ko?

-     Pa ķobi nozīmē pa galvu. Velns un elle, tev taču pašam jāzina, kāpēc tu siti Samīram Gāzi. Atzīsties nu, Asad. Man vajag kārtīgu paskaidrojumu. Kā jūs viens otru pazīstat?

-     Mēs patiesībā viens otru nepazīstam.

-     Nē, Asad, tas nav tiesa. Pilnīgu svešinieku tā nedauza. Ja tas ir saistīts ar ģimenes apvienošanu, piespiedu laulībām vai muļķīgiem goda jēdzieniem, tad vienkārši pasaki. Mums tas jānoskaidro, citādi tu te nevari atrasties. Atceries, ka Samīrs ir policists, bet tu ne.

Asads pagriezās pret Kārlu ar aizvainotu sejas izteiksmi. Es varu iet prom tūlīt, ja gribi.

-     Es tiešām tevis dēļ ceru, ka mana senā draudzība ar Antonsenu atturēs viņu no lēmuma pieņemšanas manā vietā. Karls noliecās pār galdu. Asad, ja es tev kaut ko jautāju, tev ir jāatbild. Un, ja tu negribi atbildēt, tad es zinu, ka kaut kas nav kārtībā. Varbūt pat tik ļoti, ka var radīt daudz tālejošākas sekas tavai dzīvei šajā valstī nekā to, ka tu zaudē šo sasodīti fantastisko darbu.

-     Vai tu mani apsūdzēsi? Asads jautāja. "Aizvainota" laikam bija pārāk maigs apzīmējums viņa sejas izteiksmei.

-     Vai tev un Samlram jau agrāk ir bijusi kāda sadursme? Piemēram, Sirijā?

-     Nē, ne Sirijā. Samīrs ir irākietis.

-    Tātad tu atzīsti, ka jums vienam pret otru kaut kas ir? Bet jūs neesat pazīstami?

-    Jā, Kari. Vai tu būtu tik labs un vairāk neprašņātu?

-     Varbūt. Bet, ja tu negribi, lai es lūdzu paskaidrojumu par to kautiņu pašam Samīram Gāzi, tu būsi spiests pateikt kādu vārdu, kas mani nomierinātu. Un vēl kopš šī brīža tev visādā gadījumā jāturas no Samīra pa gabalu.

Asads brīdi lūkojās tālumā, iekams pamāja ar galvu. Esmu vainīgs, ka viens no Samīra radiniekiem nomira. Es negribēju, Kari, tici man. Es to pat nezināju.

Karls uz mirkli aizvēra acis.

-     Vai tu šajā valstī esi pastrādājis kādu kriminālu nodarījumu?

-     Nē, es tev apdrošinu, ka neesmu.

-     Apliecini, Asad. Tu man apliecini.

-     Labi, tad es apliecinu.

-     Tas notika sen? -Jā-

Karls pamāja ar galvu. Varbūt Asads par to pastāstīs kādu citu reizi.

-     Vai te ir kāds, kas gribētu to redzēt? Irsa bez brīdinājuma ienesās pa durvīm un šoreiz beidzot izskatījās nopietna, turēdama papīrus viņiem priekšā. Pirms divām minūtēm pienāca fakss no Ronnebī policijas. Tā viņš izskatījās.

Irsa nolika faksu viņiem priekšā. Tas nebija zīmējums, ko izveido, saliekot sejas elementus datorā. Tā bija īsta manta. Patiesi profesionāls darbs ar ēnām un visu pārējo. Glīts, krāsains zīmējums attēloja vīrieša seju, ko varētu dēvēt par harmonisku, ja tā, tuvāk izpētot, neizstarotu zināmu disharmoniju.

-     Viņš līdzinās manam brālēnam, Irsa sausi teica. Cūkkopim no Randersas.

-    Tieši tādu es viņu nebiju iztēlojies, sacīja Asads.

Karls ari ne. īsa vaigubārda. Tumšas ūsas, asi un precīzi nogrieztas tieši virs lūpas. Mazliet gaišāki mati ar taisnu celiņu, kuplas uzacis, kas uz deguna gandrīz saauga kopā, normāla biezuma lūpas.

-     Mums jārēķinās ar to, ka šis zīmējums varētu būt tālu no patiesības. Atcerieties, ka Trigvem bija tikai trīspadsmit gadu, kad tas notika, un tagad ir pagājis tikpat daudz gadu. Turklāt vīrietis kopš tā laika noteikti ir krietni mainījies. Bet kā jūs novērtētu viņa vecumu?

Abi grasījās kaut ko teikt, bet Karls viņus apturēja. Apskatiet labi. Ūsas varbūt liek viņam izskatīties vecākam. Pierakstiet savu minējumu šeit.

Viņš izrāva pāris lapiņu no sava bloknota un pasniedza tās saviem palīgiem.

-     Padomā tik, viņš nogalināja Polu, teica Irsa. Ir gandrīz tāda sajūta, it kā viņš to būtu izdarījis ar kādu manu paziņu.

Karls pierakstīja savu minējumu un paņēma abas pārējās lapiņas.

Uz divām bija rakstīts divdesmit septiņi, bet uz pēdējās trīsdesmit divi.

-     Mēs sakām divdesmit septiņi, Asad. Kāpēc tu domā, ka viņš ir vecāks?

-     Tikai šitās te dēļ. Asads pielika pirkstu pie svītras, kas bija slīpi novilkta pie labās acs. Tā nav smaida krunciņa.

Viņš norādīja uz savu seju, atplauka platā smaidā un tad rādīja uz savilktajiem acu kaktiņiem. Redziet. Tās izstiepjas taisni pār vaigu. Un skatieties tagad.

Viņš nolaida mutes kaktiņus un atkal izskatījās kā Karla nopratināšanā pirms brīža. Vai te nav uzradusies svītra? Viņš norādīja uz punktu pie savas uzacs.

-    Jā, bet to nav īpaši viegli pamanīt, sacīja Irsa, atdarinādama izteiksmi un taustīdama sev uzacu rajonu.

-     Tas tāpēc, ka es esmu priecīgs cilvēks. Slepkava nav tāds. Ar tādu krunku vai nu piedzimst, vai tā rodas tāpēc, ka nav priecīgs. Un vajag laiku, lai tā parāditos. Mana māte nebija tik priecīga, un viņa to dabūja tikai piecdesmit gados.

-     Varbūt tev ir taisnība, bet varbūt arī ne, Karls teica. Taču mēs esam vienisprātis, ka viņš varētu būt aptuveni mūsu minētajā vecumā. Tāds bija arī Trigves vērtējums. Tātad šodien viņš būtu četrdesmit līdz četrdesmit piecus gadus vecs, ja vēl ir dzīvs.

-    Vai varam ieskenēt bildi mūsu sistēmā un pievienot dažus gadus? Irsa jautāja. Vai datorā to var izdarīt?

-     Protams, bet portrets var aiziet ari nepareizā virzienā un kļūt maldinošāks nekā šobrīd. Turēsimies pie šī paša. Diezgan glīts vīrietis. Mazliet pievilcīgāks par vidusmēru un visai vīrišķīgs. Bet reizē viņa stils ir atturīgs un konservatīvs kā biroja darbiniekam.

-     Man drīzāk šķiet, ka viņš izskatās pēc karavīra vai policista, Irsa piebilda.

Karls pamāja ar galvu. Viņš varēja būt jebkas. Visbiežāk tā ari bija.

Viņš paskatījās griestos, tā sasodītā muša atkal bija klāt. Varbūt viņam vajadzētu ļaut nodaļai ieguldīt naudu šādam nolūkam paredzētā mušu indes aerosolā. Diezin vai tas nebūtu labāk, nekā ja viņš veltītu tai lodi?

Karls atrāva skatienu no mušas un palūkojās uz Irsu. Nokopē attēlu un nosūti to visām policijas nodaļām. Vai tu zini, kā to izdarīt?

Viņa paraustīja plecus.

-     Un parādi man tekstu, pirms to nosūtīsi.

-     Kādu tekstu?

Karls nopūtās. Viņa daudzējādā ziņā bija fantastiska, tomēr nebija Roze. Tev jāapraksta lieta, Irsa. Mums ir aizdomas, ka šī persona ir izdarījusi slepkavību, un mēs gribam noskaidrot, vai kādam ir zināms, ka šāda izskata vīrietis kaut kādā veidā būtu pārkāpis likumu.

-     KURP TAS MŪS aizvedīs, Kari? Vai vari pateikt, kāda tur ir saistība? Larss Bjerns sarauca pieri un pastūma atpakaļ nodaļas vadītājam četru Jankoviču fotogrāfiju.

-     Kurp tas mūs aizvedīs? Ja gribat kaut ko atrast savās dedzināšanu lietās, jums noziedznieku reģistros jāmeklē serbi ar tieši šādu gredzenu kā šiem četriem tauku blāķiem. Varbūt jūs kādu varat atrast dāņu arhīvos, bet, ja būtu jūsu vietā, es tūlīt sazinātos ar Belgradas policiju.

-    Tu domā, ka līķi, ko atradām ugunsgrēku vietās, ir serbi, kas saistīti ar Jankoviču ģimeni, un šie gredzeni norāda uz saistību? Markuss Jakobsens jautāja.

-     Noteikti. Un es domāju, ka viņi ir gandrīz vai piedzimuši ar gredzenu, ja jau mazā pirkstiņa kauli ir izkropļoti.

-     Noziedznieku banda? secināja Bjerns.

Karls paskatījās uz viņu ar muļķīgu smaidu sejā. Viņš nudien bija ātrs tādā nīgrā pirmdienā.

Markuss Jakobsens, sēžot blakus Bjernam, kāri skatījās uz savu saplacināto cigarešu paciņu. Jā, varbūt mums vajadzētu mazliet papētīt pie serbu kolēģiem. Ja ir tā, kā tu domā, tad šajā bandā piedzimst. Vai tu zini, kurš šodien vada to kredītkompāniju? Cik saprotu, četri dibinātāji vairs nav dzīvi.

-     Irsa pie tā strādā. Tā ir akciju sabiedrība, bet akciju vairākums joprojām pieder cilvēkiem, kurus sauc Jankoviči.

-    Tātad serbu mafija, kas aizdod naudu.

-     Jā. Mēs zinām, ka firmas, kuru ēkās bija ugunsgrēks, kādā brīdī ir bijušas parādā šai ģimenei. Mēs nezinām, kāpēc tur ir līķi. To mēs atstāsim jūsu ziņā. Karls pasmaidīja un pastūma pār galdu vēl vienu attēlu.

-     Un te mums ir iespējamais noziedznieks, kurš nolaupīja Polu Holtu un viņa brāli un Polu pēc tam nogalināja. Glīts puisis, vai ne?

Markuss Jakobsens skatījās uz šo vīrieti kā uz jebkuru citu. Viņš savā mūžā bija redzējis pietiekami daudz slepkavu.

-     Es saprotu, ka Pasgords šodien ir veicis dažus atklājumus, Jakobsens sausi sacīja. Tad jau tomēr labi, ka jūs saņēmāt mazliet palīdzības.

Karls sarauca uzacis. Ko viņš gribēja teikt?

-     Kādus atklājumus? viņš jautāja.

-     A, vai viņš vēl nav pastāstījis? Tad jau viņš droši vien šobrīd raksta ziņojumu.

PĒC DIVDESMIT SEKUNDĒM Karls jau stāvēja Pasgorda kabinetā. Tumšā telpā, kuru būtu vajadzējis izgaismot trīs cilvēku ģimenes fotogrāfijai, taču tā tikai atgādināja, cik maz mājīguma var būt šādā funkcionāra biroja kastītē.

-     Kas notiek? Karls jautāja, kamēr Pasgords klabināja taustiņus.

-    Vēl divas minūtes, un tev būs ziņojums, bet es būšu galā ar šo lietu.

Tas izklausījās gandrīz pārāk efektīvi, tomēr Pasgords tieši pēc divām minūtēm pagrieza biroja krēslu un sacīja: Tagad tu vari to izlasīt uz monitora, pirms es izdrukāšu. Vari pats palabot, ja kaut kas šķiet neskaidrs.

Pasgords un Karls bija sākuši strādāt pārvaldē aptuveni vienā laikā, bet, lai gan Karls nudien necentās nevienam izdabāt, visbiežāk tieši viņš saņēma labos uzdevumus. īsts dadzis acī tādam pielīdējam kā Pasgords.

Tāpēc Pasgorda indīgais smīns slikti apslēpa prieku, kas viņu pārņēma, kamēr Karls lasīja ziņojumu.

Pabeidzis lasīt, Karls pagriezās pret viņu.

-     Labi pastrādāts, Pasgord, viņš vienkārši teica.

-     VAI TU BRAUKSI mājās vai ari vari šovakar pastrādāt dažas virsstundas, Asad? Karls jautāja. Simt pret vienu, ka palīgs neuzdrošināsies nepiekrist.

Asads pasmaidīja. Viņš to noteikti uztvēra kā samierināšanās žestu. Tagad viņi varēja turpināt. Visas diskusijas par Samiru Gāzi un Asada īsto dzīvesvietu bija noliktas malā.

-    Tu brauksi līdzi, Irsa. Es tevi izlaidīšu pie mājas. Mums tik un tā jādodas uz to pusi.

-     Caur Stēnlēsi? Apžēliņ, to taču jūs negribēsiet. Nē, es braukšu ar vilcienu. Man patīk braukt ar vilcienu. Irsa aizpogāja mēteli un uzlika plecā savu mazo, glīto krokodilādas imitācijas somiņu. Droši vien šo ģērbu, tāpat kā brūno kurpju ar masīviem, pusaugstiem papēžiem izvēli bija iedvesmojušas vecas angļu filmas.

-     Šodien tu nebrauksi ar vilcienu, Irsa, Karls sacīja. Ja jums nekas nav pretī, es labprāt jūs informētu, kamēr brauksim.

Irsa mazliet negribīgi iesēdās aizmugures sēdeklī gandrīz kā karaliene, kas spiesta samierināties ar vienkāršu četrjūgu. Kājas krustā un somiņa klēpī. Drīz zem mašīnas griestiem, kas bija apdzeltējuši no nikotīna, viļņoja parfīms.

-     Pasgords ir saņēmis atbildi no Jūras bioloģijas sekcijas, un tur atklājušās interesantas lietas. Pirmām kārtām ir konstatēts, ka zvīņas pieder fjorda forelei. Kā jau vārds uz to norāda, šīs foreles visbiežāk atrod fjordos uz robežas starp saldūdeni un jūras ūdeni.

-     Un gļotas? Irsa jautāja.

-     Droši vien midijas vai fjorda garneles. Tas paliek nenoskaidrots.

Asads viņam blakus pasažieru sēdekli māja ar galvu un atvēra pirmo lappusi Ziemeļzēlandes karšu atlantā. Pēc mirkļa viņš uzlika pirkstu kartei pa vidu. Tā, es redzu. Roskildes fjords un Isefjords. Ahā! Es nezināju, ka tie saiet kopā pie Hundestedes.

-     Aaaaak kungs! atskanēja balss aizmugures sēdekli. Vai jūs esat nolēmuši izķemmēt abus fjordus? Tad nu gan jums būs darbiņa papilnam.

-     Pareizi. Karls uzmeta Irsai skatienu atpakaļskata spogulī. Bet mēs esam sazinājušies ar vienu burātāju, kas pazīst vietējos apstākļus un dzīvo Stēnlēsē. Tu noteikti viņu atceries no Rērvigas dubultslepkavibas, Asad. Tomasens. Tas, kurš pazina noslepkavoto bērnu tēvu.

-     Ak tas? Viņa vārds sākās ar K. Tas ar to resno vēderu.

-    Tieši tā. Viņu sauc Klēss. Klēss Tomasens no Nikēbingas policijas iecirkņa. Viņam Frederikssundā ir jahta, un viņš pazist fjordus kā savus piecus pirkstus. Tomasens mūs pavadās apkārt. Mums ir tieši pāris stundu, iekams satumsis.

-     Vai mēs burāsim? Asads vārgi izspieda.

-    Jā, to mums vajadzēs darīt, ja reiz jāmeklē laivu māja, kas uzcelta uz ūdens.

-     Par to es neesmu īpaši priecīgs, Kari.

Karls izvēlējās laist to gar ausim. Bez fjorda foreļu uzturēšanās vietām ir vēl viena norāde, ka mums jāmeklē laivu māja pie fjordu ietekām. Lai gan man nudien negribas to atzīt, Pasgords ir labi pastrādājis. Kad jūras biologi bija paņēmuši savus paraugus, viņš šorīt nosūtīja papīru uz Tehnisko nodaļu, lai tur pārbauda Laursena pieminētās ēnas uz papīra. Un tā tiešām izrādījās tipogrāfijas krāsa. Ārkārtīgi minimālā apjomā un tomēr.

-     Es domāju, ka skoti to ir pārbaudījuši, sacīja Irsa.

-    Jā, bet viņi pirmām kārtām pārbaudīja burtus uz papīra, ne tik daudz papīru pašu. Taču, kad Tehniskās nodaļas darbinieki šorīt to izpētīja vēlreiz, izrādījās, ka krāsas pēdas ir uz visas papīra lapas.

-     Vai tur bija tikai krāsa vai arī kaut kas rakstīts? Irsa jautāja.

Karls pie sevis pasmaidīja. Reiz viņš un viņa draugs Brenders-

levas tirgus laukumā bija skatījušies uz kādu pēdas nospiedumu. Viegli izplūdušu lietū, tomēr skaidri atšķirīgu no pārējiem. Viņi redzēja, ka zoles purngalā ir iegravēti burti, bet tikai pēc kāda laika izsprieda, ka pēdas nospiedums atstāj burtus zemē spoguļrakstā. Tur bija rakstīts PEDRO. Drīz viņi saprata, ka viens no Pēdershobas mašīnu fabrikas vīriem baidās, ka viņam var nozagt vienīgo darba apavu pāri. Ieslēgdami savas drēbes skapīšos pie brīvdabas baseina pilsētas otrā galā, zēni allaž paturēja prātā šo nabaga Pedro.

Tā sākās Karla interese par detektīva darbu, un nu viņš kaut kādā ziņā bija atgriezies izejas punktā.

-    Tipogrāfijas krāsa izrādījās spoguļraksts. Pats zivs papīrs nebija apdrukāts, tātad papīru droši vien kādā brīdī ir nokrāsojusi avīze.

-    Ak kungs! Irsa paliecās uz priekšu tik tālu, cik atļāva sakrustotās kājas. Kas tur bija rakstīts?

-    Ja burti nebūtu tik lieli, tad laikam nebūtu izdevies izlasīt, bet, cik sapratu, viņi ir uzminējuši, ka tur bijis rakstīts "Frederikssundas Avīze", un es pārbaudīju, ka tā ir iknedēļas bezmaksas avīze.

Karls bija iztēlojies, ka Asads šajā vietā palēksies aiz sajūsmas, bet palīgs neko neteica.

-    Vai jūs nesaprotat? Tas taču ārkārtīgi ierobežo ģeogrāfisko novietojumu, ja mēs pieņemam, ka šis papīrs nāk no vietas, kur tādu bezmaksas avīzi met pastkastītēs. Citādi tā varētu būt visa Ziemeļzēlandes piekraste. Vai jūs zināt, cik kilometru tas ir?

-     Nē, sausi atskanēja no aizmugures sēdekļa.

Ari Karls nezināja.

Tad iezvanījās viņa mobilais telefons. Karls ieskatījās displejā, un viņam kļuva karsti.

-    Mona, Karls sacīja pavisam citā tonī. Jauki, ka piezvaniji.

Viņš juta, ka Asads blakus mazliet sakustas. Tātad viņš vairs

neuzskatīja savu šefu par pavisam zudušu.

Karls mēģināja Monu uzaicināt pie sevis šajā pašā vakarā, taču tāds nebija viņas zvana iemesls. Nē, šoreiz tas esot profesionālāk, viņa teica un iesmējās tā, ka Karla pulss sāka aulekšot. Šobrīd pie viņas ciemojoties viens kolēģis, un viņš patiesībā vēlētos parunāt ar Kārlu par viņa traumām.

Karls sarauca pieri. Ak tā! Viņš gribētu? Pie velna, kāda Monas kolēģim daļa gar viņa traumām? Tās taču viņš bija rūpīgi pataupījis Monai.

-     Es jūtos lieliski, Mona, tas nav nepieciešams, Karls teica, iztēlodamies viņas siltās acis.

Viņa atkal iesmējās. Jā, es dzirdu, ka mūsu kopīgā nakts ir mazliet palīdzējusi tavam garastāvoklim, bet pirms tam taču tu nejūties tik fantastiski, vai ne, Kari? Un es jau nevaru katru reizi piedāvāt savu palīdzību visu diennakti.

Karls norija siekalas. Viņš nodrebēja no šīs domas. Jau grasījās Monai pajautāt, kāpēc viņa nevar, bet aprāvās.

-     Nu labi. Viņš gandrīz pateica "mīļā", bet, pamanījis spogulī Irsas vērīgās, sajūsminātās acis, atguvās.

-     Tavs kolēģis var ierasties rīt. Bet mums ir daudz darba, tā ka varu atvēlēt tikai īsu brīdi, labi?

Viņi nenorunāja satikties mājās. Sasodīts! Tas jāizdara rit. Vismaz viņš tā cerēja.

Karls aizvēra mobilo telefonu un veltīja Asadam mākslotu smaidu. No rīta paskatījies spogulī, viņš jutās kā īsts Dons Žuans. Tagad bija grūtāk.

-     Ak, Mona, ak, Mona, kad pienāks tā diena? Kad satveršu tavu roku? Kad varēsim aizbēgt… kopā? nodungoja Irsa aizmugures sēdeklī.

Asads satrūkās. Ja viņš pirms tam nebija dzirdējis Irsu dziedam, tad šobrīd noteikti dzirdēja. Viņai nudien bija īpaša dziedamā rīkle.

-    To dziesmu es nezināju, Asads sacīja. Viņš uz sekundi pagriezās pret aizmugures sēdekli un atzinīgi pamāja ar galvu. Tad atkal apklusa.

Karls papurināja galvu. Nolādēts! Tagad Irsa zināja par Monu, un tad jau uzzinās visi. Varbūt nevajadzēja atbildēt uz zvanu.

-     Padomā tik, noteica Irsa aizmugures sēdekli.

Karls palūkojās atpakaļskata spoguli. Padomā ko? viņš jautāja, gatavs pretuzbrukumam.

-     Frederikssunda. Ja nu viņš nogalināja Polu Frederikssundas tuvumā? Irsa domīgi skatījās tālumā.

Fū, tātad viņa jau bija aizmirsusi Karla un Monas romānu. Jā, Karls saprata, ko Irsa domā. Frederikssunda nebija tālu no viņas šībrīža dzīvesvietas.

Ļaunums nešķiroja pilsētas.

-     Tad jūs tagad mēģināsiet sameklēt laivu māju kāda fjorda galā, Irsa turpināja. Šausmīgi par to iedomāties, ja tā tiešām ir taisnība. Bet kāpēc tu domā, ka tas nevarētu būt tālāk uz dienvidiem? Tur taču ari reizēm lasa vietējās avīzes.

-    Tev taisnība. Avīzi kaut kāda iemesla dēļ varēja paņemt lidzi no Frederikssundas. Bet kaut kur taču mums jāsāk, un tas šķiet loģiski. Vai ne, Asad?

Blakussēdētājs neteica neko. Acīmredzot jau sāka sajust jūrasslimlbu.

-     Šeit! Irsa sacīja, norādīdama uz ietvi. Izlaidiet mani šeit. Karls paskatījās GPS. Tikai mazs gabaliņš lejup pa Biveju un

Ejnera Tīgesena ielu, un tad jau būtu klāt Sandalparkena, kur viņa dzīvoja. Kāpēc apstāties šeit?

-     Mēs tūlīt būsim klāt, Irsa. Tas nav nekāds apgrūtinājums. Karls juta, ka Irsa jau grasās atteikties. Viņa noteikti sacīs, ka

jāiepērkas, bet tādā gadījumā lai viņa to izdara vēlāk.

-     Es uz bridi uziešu līdzi augšā, ja tev nav iebildumu, Irsa. Es gribētu sasveicināties ar Rozi un viņai kaut ko pateikt.

Karls skaidri redzēja, kā Irsas nobalsinātajā sejā ievelkas rievas. Tikai uz bridi, viņš atkārtoja, lai atņemtu viņai iniciatīvu.

Viņš novietoja mašīnu pie nama ar deviņpadsmito numuru un izlēca pa durvīm. Paliec lejā, Asad, viņš teica un atvēra Irsai durvis.

-     Nedomāju, ka Roze ir mājās, viņa sacija kāpņu laukumiņā, savilkusi seju izteiksmē, kādu Karls vēl nebija redzējis. Pieklusinātākā un nomāktākā nekā parasti. Ar šādu sejas izteiksmi cilvēks pamet eksāmena telpu, zinādams, ka viņa sniegums bijis viduvējs.

-     Paliec šeit, Kari, Irsa norādīja, atslēgdama dzīvokļa durvis. Varbūt viņa vēl ir gultā. Tagad tā reizēm gadās.

Karls skatījās uz durvju plāksnīti, kamēr Irsa iekšā sauca Rozi. Tur bija rakstīts tikai "Knudsena".

Irsa uzsauca vēl pāris reižu un atgriezās pie durvim.

-     Nē, Kari, viņas acīmredzot nav mājās. Varbūt aizgājusi uz veikalu. Vai man viņai kaut ko pateikt?

Karls mazliet pagrūda durvis un ielika kāju priekšnamā. Nē, es uzrakstīšu viņai zīmīti. Vai tev ir kāds papīra gabaliņš?

Ar gadiem izkoptu pieredzi un viltību viņš iekļuva tālāk telpās. Gluži kā gliemezis, kas nemanāmi un slīdoši pārvieto savu ķermeni.

Kājas neredzēja kustamies, varēja tikai konstatēt, ka piepeši ir pieveikti vairāki metri un tagad no viņa nav iespējams atbrīvoties.

-     Te valda maza nekārtība, atvainojās Irsa, joprojām ar mēteli mugurā. Kad Roze slimo, viņa tā uzvedas. It īpaši, ja visu dienu paliek viena.

Viņai bija taisnība. Gaiteni valdīja virsdrēbju, izlietotu iesaiņojumu un vecu žurnālu haoss.

Karls ielūkojās dzīvojamā istabā. Ja tā bija Rozes valstība, tad Karls nudien nebūtu iztēlojies, ka tā var dzīvot skarbs skuķis ar panku matiem un pāri plūstošu žulti. Nē, šādu iekārtojumu varēja radīt tikai īstens hipijs, kurš tikko nokāpis no Nepālas kalniem ar krāmiem pilnu mugursomu. Karls nebija redzējis neko līdzīgu, kopš izšķīrās ar meiteni no Vro. Vīraka trauciņi, lieli misiņa un vara trauki ar ziloņiem un daždažādām ērmīgām figūrām. Batikotas lupatas pie sienām, vēršāda uz krēsliem. Trūka tikai saplēsta Amerikas karoga, lai varētu atgriezties septiņdesmito gadu vidū. Un tas viss kārtīgi sapiparots ar pamatīgu putekļu kārtu. Ja neņēma vērā žurnālu kaudzes, itin nekas neliecināja, ka šī anahroniskā jucekļa arhitektes varētu būt māsas Irsa un Roze.

-     Nav jau nemaz tāda nekārtība, viņš noteica, pārlaizdams acis nemazgātiem šķīvjiem un tukšām picas kastēm. Cik liela platība jums ir?

-    Astoņdesmit trīs kvadrātmetri. Bez šīs istabas mums vēl ir katrai sava. Bet tev taisnība, te varbūt nemaz nav tik slikti. Ja tu redzētu istabas!

Irsa iesmējās, taču bija skaidrs, ka viņa drīzāk iebelztu Karlam ar cirvi nekā ļautu pietuvoties viņu intīmajiem patvērumiem kaut par desmit centimetriem. To viņa tikko bija paziņojusi savā ērmotajā manierē. Tik daudz pieredzes ar sievietēm Karlam tomēr bija.

Viņš nopētīja istabu, cenzdamies atrast pāris lietu, kas kristu acīs. Ja grib uzzināt cilvēku noslēpumus, vienmēr jāpievērš uzmanība lietām, kas atšķiras.

Karls to ieraudzīja tūlīt. Kaila putuplasta galva, uz kādām mēdz karināt cepures vai parūkas, un porcelāna trauks, pilns ar zāļu pudelītēm. Karls paspēra soli tuvāk, lai izlasītu preparātu nosaukumus un mēģinātu saskatīt, kam tie izrakstīti, taču Irsa nostājās starpā un pasniedza viņam papīru.

-     Vari apsēsties šeit un uzrakstīt zīmīti, Kari. Viņa norādīja uz krēslu, kas nebija apkrauts ar nemazgātām drēbēm. Es atdošu to Rozei, kad viņa atgriezīsies.

-     JĀ, MUMS IR ne vairāk kā pusotra stunda, Kari, citu dienu jums jāierodas mazliet agrāk.

Karls pamāja ar galvu Klēsam Tomasenam un tad pievērsa skatienu Asadam, kas sēdēja laivas kokpitā kā stūrī iespiesta pele. Koši sarkanajā glābšanas vestē viņš izskatījās pilnīgi izmisis. Kā nervozs bērns pirms savas pirmās skolas dienas. Nepavisam neticēdams, ka patuklais vecais kapteinis, kas sūca otrādi apgriezto pīpi un raustīja stūri, kaut kādā veidā spēs glābt viņu no drošās nāves, ko viņam gatavoja piecus centimetrus augstie viļņi.

Karls paskatījās uz karti plastikāta kabatiņā.

-     Pusotra stunda, Klēss Tomasens sacīja. Ko tieši mēs meklējam?

-     Mums jāsameklē laivu māja, kas atrodas virs ūdens, taču varētu būt nomaļus no parasta ceļa un varbūt ir gandrīz nesaskatāma no ūdens puses. Manuprāt, pirmajā reizē mums jāsāk no Kroņprinča Frederika tilta Kulhūses virzienā. Kā tev šķiet, vai mēs varam pagūt vēl tālāk?

Pensionētais policists savilka apakšlūpu un iekoda pīpi zobos.

-     Šī jau nav ātrumlaiva, bet mierīga tupelīte, viņš nomurmināja.

-    Tikai septiņi mezgli, bet es varu iedomāties, ka mūsu ciemiņš to novērtēs. Ko teiksi, Asad? Kā jūties?

Jau šobrīd Asada parasti tik tumšā ādas krāsa izskatījās tā, it kā būtu izmērcēta ūdeņraža pārskābē. Būs skarbi.

-     Septiņi mezgli, tu saki. Apmēram trīspadsmit kilometru, vai ne? Karls sacīja. Tad jau mēs nevaram paspēt pat līdz Kulhūsei un atpakaļ pirms tumsas iestāšanās. Es biju cerējis, ka mēs nonāksim viņpus Hornsherredai, līdz Orē un atkal atpakaļ.

Tomasens papurināja galvu. Es varētu palūgt, lai sieva atbrauc mums pretī uz Dalbiju otrā pusē, bet tālāk mēs netiksim. Un pēdējo ceļa gabalu burāsim pustumsā.

-     Un kā ar jahtu?

Tomasens paraustīja plecus. Mjā. Ja neatradīsim meklēto šodien, tad rīt es joka pēc varu būrāt tālāk. Tu jau zini: vecs policists pretvējā neierūsē.

To viņš noteikti bija izdomājis pats.

-     Ir vēl kas, Klēs. Abi brāļi laivu mājā dzirdēja kaut ko dobji dūcam. Kā vējdzirnavas vai kaut ko līdzīgu. Vai tev tas kaut ko izsaka?

Tomasens izvilka pīpi un paskatījās uz Kārlu ar angļu asinssuņa skatienu. Šajā apkaimē bija liels tracis ar tā saukto infraskaņu. Tas varētu tā būt, ja mēs runājam par deviņdesmito gadu vidu.

-     Un kas ir infraskaņa?

-     Nu, tieši tāda dūkoņa. Ļoti dobjas un ļoti satraucošas skaņas. Ilgu laiku domāja, ka grēko Frederiksverkas velmētava, bet tas laikam neapstiprinājās, jo velmētavu uz kādu laiku slēdza, taču skaņas nepazuda.

-     Velmētava. Vai tā atrodas uz pussalas?

-    Jā gan, bet infraskaņu var uztvert ļoti tālu no avota. Daži apgalvo, ka pat divdesmit kilometru attālumā. Sūdzības pienāca gan no Frederiksverkas, gan Frederikssundas un pat viņpus fjorda no Jēgersprlsas.

Karls lūkojās uz lietus pilienu saraibināto ūdeni. Viss izskatījās tik mierpilns. Mājas, kas patvērušās pie meža smalcitēm, leknām pļavām un laukiem. Klusas jahtas klusā ūdeni un kaijas, kas lido baros. Un dziļi zem šis miklās, saldās ainavas dūca neizskaidrojamas skaņas. Aiz glīto mājiņu fasādēm bija cilvēki, kas sajuka prātā.

-    Ja nav zināms avots un skaņas izplatība, vai mēs to vispār varam izmantot? Karls jautāja. Es biju domājis izpētīt vējdzirnavu izplatibu šajā apkaimē, bet jautājums, vai tās vispār ir vējdzirnavas. Iespējams, tajās dienās vējdzirnavas Dānijā nedarbojās. Tas būs ļoti grūti.

-    Varbūt tad brauksim mājās? atskanēja balss no kajītes.

Karls atkal paskatījās uz Asadu. Vai tas bija tas pats vīrs, kurš

dauzīja Samīru Gāzi? Tas, kurš varēja atspert durvis ar vienu spērienu un reiz bija izglābis Karla dzīvību? Pēdējo piecu minūšu laikā ar viņu bija strauji gājis uz leju.

-     Vai tu grasies vemt, Asad? Tomasens jautāja.

Asads papurināja galvu. Tas tikai rādīja, cik maz viņš zina par jūrasslimību un tās jaukumiem.

-     Lūdzu, Karls sacīja, pasniegdams viņam vienu no tālskatiem. Elpo mierīgi un seko jahtas kustībām. Un centies paturēt acīs krastu.

-     Es neiešu prom no beņķa, Asads atbildēja.

-     Labi. Vari skatīties uz krastu pa logu.

-     Es domāju, ka jūs varat aizmirst šos krasta gabalus, Tomasens teica, stūrēdams tieši uz fjorda vidu. Tur ir mazliet smilšu pludmales un dažās vietās lauki aizstiepjas līdz pat krastam. Ja gribam kaut ko atrast, mums jābrauc uz Nordskovu. Tur biezs mežs sniedzas līdz krastam, bet tur arī dzīvo daudz cilvēku, tāpēc jāšaubās, ka laivu māja varētu palikt nepamanīta.

Viņš norādīja uz šoseju, kas stiepās fjorda austrumu pusē ziemeļu-dienvidu virzienā. Aiz pilsētām pletās plakanas lauku ainavas, pēc kurām atkal bija pilsētas. Tajā fjorda pusē Pola Holta slepkava nebūtu varējis paslēpties.

Karls skatījās uz karti. Ja pieņem, ka fjorda foreles dzīvo fjordu galos un tas nav šeit, Roskildes fjordā, tad tam jābūt aiz Hornsherredas Isefjordā. Bet kur? Es kartē neredzu daudz iespēju. Ir pārāk daudz zemnieku saimniecību pie paša fjorda. Kur gan varētu paslēpt laivu māju? Un pavisam viņpus Holbekai vai Odsherredā tas ari nevarētu būt, jo vajadzētu daudz vairāk nekā stundu, lai aizbrauktu turp no nolaupīšanas vietas Ballerupā. Viņš piepeši sāka šaubīties. Vai ne?

Tomasens paraustīja plecus. Nē, nedomāju vis. Lai turp aizbrauktu, vajadzētu apmēram stundu.

Karls dziļi nopūtās. Tad jācer, ka teorija par Frederikssundas avīzi ir pareiza, citādi būs ļoti, ļoti grūti.

Viņš apsēdās uz soliņa blakus Asadam, kurš smagi cieta. Palīgs drebēja, un viņa seja bija gluži zaļa. Dubultzodu nemitīgi satricināja rīšanas kustības, tomēr tālskatis bija cieši piespiests pie acīm.

-    Iedod viņam tēju, Kari. Sieva nebūs priecīga, ja Asads izvemsies uz viņas pārklāja.

Karls pievilka sev klāt grozu un ielēja tēju nevaicādams.

-     Lūdzu, Asad.

Asads mazliet nolaida tālskati, paskatījās uz tēju un papurināja galvu. Es nevemšu, Kari. Visu, ko uzriju, es atkal noriju atpakaļ.

Karls iepleta acis.

-    Jā, tas ir tieši tāpat, kā jājot uz dromedāra tuksnesī. Tur arī var ļoti satricināt vēderu. Un vemjot zaudē ļoti daudz ūdens. Tuksnesi tas ir stulbi. Lūk, tāpēc!

Karls papliķēja viņam pa plecu. Tas labi, Asad. Tad tikai skaties, vai redzēsi laivu māju. Es tevi netraucēšu.

-     Es neskatos pēc laivu mājas, jo to mēs neatradīsim.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Domāju, ka tā ir ļoti labi paslēpta. Tai nav jābūt starp kokiem. Tā var būt ari vienkārši smilšu kaudzē vai zem mājas vai kādiem krūmiem. Neaizmirsti, ka tā nebija īpaši augsta.

Karls pievilka sev klāt otru tālskati. Viņa pārinieks acīmredzot nebija īsti pieskaitāms. Tad jāskatās pašam.

-    Ja tu nemeklē laivu māju, ko tad tu meklē, Asad?

-     To, kas dūc. Vējdzirnavas vai ko citu. Vienkārši kaut ko, kas var dūkt ar tādu skaņu.

-     Tas būs grūti, Asad.

Asads uzmeta Karlam tādu skatienu, it kā viņam būtu pagalam apnikusi šefa sabiedrība. Tad viņš bridi dedzīgi rīstījās, un Karls drošības pēc parāvās mazliet sāņus. Pabeidzis Asads gandrīz čukstus sacīja: Vai tu zināji, ka rekords sēdēšanā pie mūra bez krēsla, ir divpadsmit stundas ar kaut ko?

-     Nē. Karls juta, ka tagad pats līdzinās jautājuma zīmei.

-     Vai tu zināji, ka rekords stāvēšanā ir septiņpadsmit gadu un divi mēneši?

-     Neiespējami!

-     Bet tā tomēr ir. Tas bija viens indiešu guru, un viņš nakti gulēja stāvus.

-     Ak tā? Nē, Asad, to es nezināju. Ko tu ar to gribi teikt?

-     Kaut kas izskatās grūtāk, nekā ir, un kaut kas izskatās vieglāk.

-     Nu un?

-     Tagad mēs atradīsim dūcošo skaņu un tad vairs par to nerunāsim.

Kāds domu gājiens!

-     Nūja. Tomēr es neticu, ka viņš stāvēja septiņpadsmit gadu, Karls atkal ierunājās.

-    Jā? Un zini ko, Kari? Asads nopietni paskatījās uz viņu un vēlreiz norīstījās.

-     Nezinu.

Asads pielika pie acīm tālskati. Tā nu ir tava darīšana.

VIŅI KLAUSĪJĀS UN dzirdēja dūkoņu motorlaivas un zvejas kuterus, motociklus uz šosejām, vienmotora lidmašīnu, kas fotografēja apkaimes īpašumus, lai Ieņēmumu dienestam būtu, ko noplēst no pilsoņiem. Bet neviena skaņa nebija pietiekami pastāvīga, un neviena ari nevarētu uztraukt Infraskaņas ienaidnieku biedrību.

Klēsa Tomasena sieva sagaidīja viņus Hundestedē, un vīrs apsolīja izprašņāt visus, vai kāds pazīst aprakstīto laivu māju. Nordskovas mežsargs esot viena iespēja, viņš sacīja, jahtklubi vēl viena. Viņš pats turpināšot meklēšanu nākamajā dienā, kad būs skaidrs un saulains.

Asads joprojām izskatījās slikti, kamēr viņi brauca dienvidu virzienā.

Šajā situācijā bija viegli solidarizēties ar Tomasena sievu. Karls neparko negribēja vēmekļus uz saviem glītajiem sēdekļu pārvalkiem.

-     Tu pateiksi, ja jutīsi, ka tev vajag vemt, labi? Karls sacīja.

Palīgs izklaidīgi pamāja. Acīmredzot pār to viņš nebija noteicējs.

Karls atkārtoja jautājumu, kad viņi brauca cauri Ballerupai.

-     Varbūt man vajag mazu pauzi, Asads teica pēc dažām minūtēm.

-     Labi, vai vari pagaidīt divas minūtes? Man šis tas pa ceļam jānokārto. Mums tik un tā jābrauc pa Holtes ceļu. Pēc tam es varēšu aizvest tevi uz mājām.

Asads neatbildēja.

Karls skatījās uz ceļu. Tagad bija tumšs. Jautājums, vai viņu vispār ielaidīs.

-     Redzi, es gribētu apciemot Vigas māti. Esmu apsolījis Vigai. Vai neiebilsti? Māte šeit netālu dzīvo aprūpes centrā.

Asads pamāja. Nezināju, ka Vigai ir māte. Kāda viņa ir? Jauka?

Uz šo jautājumu visā tā vienkāršībā bija tik sarežģīti atbildēt, ka Karls gandrīz nepamanīja sarkano signālu pie Bagsvērdas galvenās ielas.

-     Kad tu tur būsi beidzis, vai varētu mani izlaist pie pārvaldes, Kari? Tev taču jābrauc uz ziemeļiem, bet autobuss apstājas man pie pašām durvīm.

Jā, Asads zināja, kā pasargāt savu un ģimenes anonimitāti.

-     NĒ, JŪS TAGAD nevarat apmeklēt Alsingas kundzi, ir pārāk vēls. Atbrauciet rīt līdz diviem pēcpusdienā, bet vislabāk ap vienpadsmitiem, tad viņa ir vismundrākā, sacīja vakara dežurante.

Karls izņēma savu apliecību. Es nenāku tikai privātās darīšanās. Šis ir mans palīgs Hafezs el-Asads. Tas būs tikai uz īsu bridi.

Darbiniece pārsteigta paskatījās uz apliecību un pēc tam uz būtni, kas, viegli grīļodamās, stāvēja blakus Karlam. Bakegordenas personālam tā nebija ikdiena.

-     Bet man šķiet, ka viņa ir aizmigusi. Pēdējā laikā viņa jūtas sliktāk.

Karls ieskatījās pulkstenī. Bija desmit minūtes pāri deviņiem. Šajā laikā Vigas mātei diena tikai sākās, par ko gan šī sieviete runāja? Nevar taču vairāk nekā piecdesmit gadu nostrādāt par viesmīli Kopenhāgenas naktsdzīvē bez sekām. Nē, tik dziļa demence viņai nevarēja būt.

Laipni, taču negribīgi darbiniece aizveda viņus līdz demences skarto istabām un atstāja pie Karlas Margrētes Alsingas durvīm.

-     Pateiksiet, kad jūs izlaist, darbiniece sacīja un norādīja,

-    personāls ir tur galā.

Viņi atrada Kārlu Margrēti šokolādes kastu un matu sprādžu jūklī. Ar garajiem, sapinkātajiem sirmajiem matiem un nevērīgo kimono viņa līdzinājās Holivudas aktrisei, kura nav aptvērusi savas karjeras beigas. Viņa tūlīt pamāja Karlam un atgāzusies pozēja, saukdama viņu vārdā un čivinādama, cik burvīgi, ka viņš atnācis. Viga noteikti nebija kritusi tālu no ābeles.

Asadam Karla Margrēte neuzmeta pat skatienu.

-     Kafiju? viņa pajautāja un no termokrūzes bez vāciņa ielēja vienu šļācienu daudzkārt izmantotā tasītē. Karls atteicās, bet tūlīt saprata, ka tas ir riskants gājiens. Viņš pagriezās pret Asadu un sniedza tasīti palīgam. Ja kādam bija nepieciešama auksta, pastāvējusi kafija, tad tas bija viņš.

-    Te ir jauki, Karls teica, palūkodamies apkārt mēbeļu ainavā. Apzeltīti rāmji, sarkankoka mēbeles ar rotājumiem un brokātu. Karlas Margrētes Alsingas pompozajās sfērās nekā nevarēja būt par daudz.

-     Kā tad jūs pavadāt laiku? Karls jautāja, atbildē gaidīdams lekciju par to, cik grūti ir lasīt un cik briesmīgas šobrīd kļuvušas televīzijas pārraides.

-     Pavadu laiku? Karlas Margrētes skatiens kļuva izklaidīgs.

-    Nu, bez tā, ka laiku pa laikam nomainu baterijas šim…

Viņa apklusa teikuma vidū, pagrābstījās aiz spilvena un izvilka oranžu dildo ar visām iespējamām un neiespējamām podziņām.

-     …drīz vairs nevarēšu ne sūda.

Karls dzirdēja, kā aiz muguras nogrāb Asada kafijas tasīte.

29. NODAĻA

9

SPĒKI LĒNĀM ZUDA ar katru aizritošo stundu. Kad noklusa automašīnas skaņa, viņa bija mēģinājusi kliegt pilnā kaklā, bet katru reizi, kad viņa iztukšoja plaušas, bija gandrīz neiespējami atkal ievilkt gaisu. Kastu svars vienkārši bija par lielu. Elpa lēnām kļuva aizvien seklāka.

Viņa mazliet pavirzīja uz priekšu labo roku un ar nagiem paskrāpēja kasti pie sejas. Jau čabošās papes skaņa vien iedvesa cerību. Viņa tomēr kaut ko spēja.

Noguļot tā dažas stundas, spēka kliegšanai vairs nebija nemaz. Tagad vajadzēja tikai turēties pie dzīvības.

Varbūt vīrs par viņu apžēlosies.

Pēc pāris stundām viņa pārāk skaidri atcerējās žņaugšanas sajūtu. Dalītās jūtas paniku un bezspēcību, bet reizē zināmā mērā ari atvieglojumu. Viņa to bija piedzīvojusi vismaz desmit reižu. Tās reizes, kad viņas neaptēstais, lempīgais tēvs bērnībā bija uzsēdies viņai virsū un izspiedis no viņas visu gaisu.

"Vai vari izrauties?" Tēvs vienmēr smējās. Viņam tā bija tikai rotaļa, bet meitiņai šausmas.

Taču viņa mīlēja tēvu, tāpēc neko neteica.

Un piepeši kādu dienu tēva vairs nebija. Rotaļas bija beigušās, bet atvieglojums izpalika. "Aizlaidās ar vienu veceni," teica viņas māte. Mīļais, jaukais tēvs bija aizlaidies ar vienu veceni. Tagad viņš spēlējās ar citiem bērniem.

Satikusi savu viru, viņa visiem stāstīja, ka viņš atgādina viņas tēvu.

"To nu gan tev nevajadzētu vēlēties, Mia," sacīja māte.

NOGULĒJUSI SASPIESTA ZEM kastēm veselu diennakti, viņa zināja, ka mirs.

Viņa bija dzirdējusi vīra soļus ārpusē. Viņš bridi pastāvēja pie istabas durvīm un paklausījās, bet tad aizgāja.

"Vajadzēja vaidēt," viņa nodomāja. Varbūt tad virs pieliktu visam punktu.

Kreisais plecs bija mitējies sāpēt. Tāpat kā roka, tas vairs neko nejuta, bet gūža, kam bija jānotur lielākā daļa svara, mocīja viņu ik sekundi. Pirmās stundas klaustrofobiskajā tvērienā viņa svīda, bet nu tas bija pārgājis. Vienīgie ķermeņa izdalījumi, ko viņa sajuta, bija silta urīna mierīgā strūkliņa uz ciskas.

Tur viņa gulēja čuru peļķē un mēģināja mazlietiņ pagriezties, lai spiedienu pret labo ceļgalu, uz kura gūlās kastes, mazliet novirzītu uz cisku. Tas neizdevās, bet sajūta bija kā toreiz, kad viņa salauza roku un varēja pakasīt tikai ģipsi.

Viņa domāja par dienām un nedēļām, kad abi ar viru bija laimīgi. Par pirmo kopdzīves laiku, kad vīrs nometās uz ceļiem viņas priekšā un abi čubinājās, kā viņai gribējās.

Bet tagad vīrs viņu nogalināja. Vienkārši nogalināja bez emocijām un bez vilcināšanās.

Cik reižu viņš to jau bija darījis? Viņa nezināja.

Viņa neko nezināja.

Viņa nebija nekas.

"Kurš mani atcerēsies, kad būšu mirusi?" viņa domāja un izstiepa labās rokas pirkstus, it kā glāstītu savu bērnu. "Ne jau Benjamins, viņš ir pārāk mazs. Protams, māte, bet kas notiks pēc desmit gadiem, kad viņas vairs nebūs? Kurš tad mani atcerēsies? Neviens cits, izņemot to, kas atņēma man dzīvību. Neviens cits, izņemot viru un varbūt Kennetu."

Ja neskaita nāvi, tas bija pats ļaunākais. Tieši tas lika viņai norit siekalas, kaut gan mute bija izkaltusi. Lika sažņaugtajai diafragmai raustīties raudās bez asarām. Pēc dažiem gadiem viņa būs aizmirsta.

LAIKU PA LAIKAM iezvanījās mobilais telefons. Vibrācijas bikšu aizmugures kabatā lika viņai cerēt.

Kad signāli bija noklusuši, viņa stundu vai divas ieklausījās skaņās ārpus mājas. Ja nu Kennets stāvēja lejā? Ja nu viņam bija radušās aizdomas? Tā taču vajadzēja būt. Kennets taču bija redzējis, cik satraukta viņa bija pēdējā tikšanās reizē.

Viņa uz brīdi bija iemigusi un piepeši pamodās bez sajūtām ķermeni. Bija palikusi tikai seja. Šobrīd viņa bija tikai seja. Sausas nāsis, kņudoņa ap acīm, blāvas gaismas mirguļošana. Bija atlicis tikai tas.

Tad viņa aptvēra, kas viņu pamodinājis. Vai tas bija Kennets vai arī viņa vienkārši sapņoja? Viņa aizvēra acis un uzmanīgi ieklausījās. Tur kaut kas bija.

Viņa aizturēja elpu un atkal ieklausījās. Jā, tas bija Kennets. Viņa pavēra muti elsās. Kennets stāvēja lejā pie ārdurvīm un sauca viņu. Sauca viņas vārdu tā, ka to dzirdēja viss kvartāls, un viņa sajuta smaidu ieplešamies uz lūpām un sakopoja spēkus pēdējā kliedzienā, kuram viņa jāizglābj. Kliedzienā, kas liktu karavīram lejā reaģēt.

Viņa kliedza no visa spēka.

Tik klusi, ka pati nespēja to sadzirdēt.

30. NODAĻA

9

KARAVĪRI VĒLĀ PĒCPUSDIENĀ ieradās apskrambātā džipā, un viens no viņiem kliedza, ka vietējie Do atbalstītāji esot paslēpuši ieročus ciema skolā un viņai jāparādot, kur.

Karavīri, uz kuru ādas spīdēja sviedri, vienaldzīgi uzklausīja apgalvojumus, ka viņai nav nekāda sakara ar Semjuela Do režīmu un viņa neko nezina par ieročiem.

Rahēle jeb Līsa, kā viņu toreiz sauca, un viņas draugs visu dienu bija dzirdējuši šāvienus. Klīda baumas, ka Teilora partizānu arjergards esot ķēries pie lietas asiņaini un pamatīgi, tāpēc viņi bija sagatavojušies bēgt. Kurš gan gribētu gaidīt un pārliecināties, vai nākamā režīma asinskāre šķiro cilvēkus pēc ādas krāsas?

Draugs bija uzkāpis otrajā stāvā pēc medibu ieroča, kad karavīri pārsteidza Rahēli cenšamies iznest uz piebūvēm mācību grāmatas. Tajā dienā bija nodedzināts daudz māju, un viņa vienkārši gribēja nodrošināties.

Un tur nu viņi stāvēja tie, kas visu dienu bija nogalinājuši un kam tagad vajadzēja atbrīvoties no sprieguma, kurš tikšķēja ķermenī.

Karavīri cits citam pateica vārdus, ko viņa nesaprata, taču acis runāja skaidru valodu. Viņa bija gadījusies nepareizajā vietā. Pārāk jauna un pārāk pieejama tukšajā skolas telpā.

Rahēle no visa spēka metās sāņus uz loga aiļu, bet karavīri satvēra viņu aiz potītēm. Tie atvilka viņu atpakaļ un pāris reižu iespēra, līdz viņa palika mierīgi guļam.

Trīs galvas mirkli dejoja gaisā viņas acu priekšā, un tad divi augumi metās viņai virsū.

Sajūtot pārspēku un pārdrošību, trešais karavīrs atslēja savu kalašņikovu pret sienu, kamēr palīdzēja pārējiem paplest meitenes kājas. Viņi aizspieda Rahēlei muti un cits pēc cita triecās viņā, histēriski smiedamies. Viņa drudžaini elpoja caur saspiestajām nāsīm un mirkli dzirdēja draugu ievaidamies otrā istabā. Rahēle baidījās par viņu. Baidījās, ka karavīri draugu sadzirdēs un daudz neceremonēsies.

Taču viņš vaidēja pavisam klusi. Un nekā citādi nereaģēja.

Kad Rahēle pēc piecām minūtēm gulēja smiltīs uz grīdas un skatījās uz tāfeli, kur viņi tikai pirms divām stundām bija rakstījuši "I can hop, I can run", viņas draugs ar savu šaujamo bija nozudis. Viņam nebūtu bijis grūti nošaut sviedrainos karavīrus, kas tagad atpogātām biksēm atpūtās blakus Rahēlei.

Taču draugs nenāca. Viņš nenāca arī tad, kad Rahēle pielēca kājās, sagrāba melno karavīru automātu un izšāva garu zalvi, kas sašķēla melno vīru miesas un atstāja telpā kliedzienu atbalsis un pulvera un siltu asiņu smārdu.

Draugs bija blakus, kamēr viss bija labi. Kamēr dzīve bija viegla un rītdiena gaiša. Bet ne tad, kad Rahēle aizvilka sakapātos ķermeņus uz mēslu čupu un apsedza ar palmu lapām, un arī ne tad, kad viņa mazgāja no sienām miesas lēverus un asinis.

Tieši tāpēc viņai bija jātiek projām.

Tas bija dienu pirms tam, kad viņa pieņēma Dievu un sirsnīgi nožēloja savu grēku. Taču solījumu, ko deva sev tajā vakarā, kad novilka un sadedzināja kleitu un pēc tam berza kājstarpi līdz jēlumam, viņa nekad neaizmirsa.

Ja velns vēlreiz šķērsos viņas ceļu, viņa ņems lietu savās rokās.

Ja viņa pārkāps Dieva baušļus, tad tā būs lieta starp viņu un Dievu.

KAMĒR ISABELA NOSPIEDA gāzes pedāli līdz grīdai un viņas skatiens klejoja starp ceļu, GPS un atpakaļskata spoguli, Rahēle mitējās svīst. Piepeši viņas lūpas vairs nedrebēja. Sirdspuksti nomierinājās. Vienā mirkli viņa atcerējās, kā bailes var pārvērst niknumā.

Briesmīgās atmiņas par NPFL karavīru sātanisko elpu un dzeltenajām acīm, kas neizrādīja žēlastību, izplatījās viņas miesā un lika sakost zobus.

Rahēle bija rīkojusies jau iepriekš, tātad varēja rīkoties atkal.

Viņa pagriezās pret savu šoferi. Kad būsim atdevušas mantas Jošuam, es sēdīšos pie stūres. Saprati, Isabela?

Isabela papurināja galvu. Tā nevar, Rahēle. Tu nepazīsti manu mašīnu. Tai daudz kas nedarbojas. Gabarītu lukturi. Rokas bremze ir vāja. Stūre neklausa.

Viņa pieminēja vēl pāris lietu, taču Rahēlei bija vienalga. Varbūt Isabela neticēja, ka svētā Rahēle viņai blakus spēs mēroties spēkiem ar viņu pie stūres. Taču drīz viņa mainīja domas.

Viņas satika Jošuu uz perona Odensē, viņš izskatījās bāls un nožēlojams.

-     Man nepatīk jūsu ierosinājums.

-     Isabelai ir taisnība. Mēs tā darīsim. Viņam ir jāuzzina, ka mēs minam uz papēžiem. Vai tev ir līdzi GPS, kā mēs norunājām?

Jošua pamāja ar galvu un paskatījās uz sievu apsarkušām acīm. Man nospļauties par naudu, viņš teica.

Rahēle cieši saņēma viņu aiz rokas. Tam nav nekādas saistības ar naudu. Vairs ne. Tu vienkārši izpildīsi viņa norādījumus. Kad viņš signalizēs ar gaismu, tu izmetīsi maisu, bet naudu atstāsi sporta somā. Pa to laiku mēs centīsimies tikt līdzi vilcienam. Tev vispār nav jādomā, tikai jāpaziņo mums, kur ir vilciens, ja mēs tev jautāsim. Vai saprati?

Jošua pamāja ar galvu, lai gan acīmredzot īsti nesaprata.

-     Dod man somu ar naudu, Rahēle sacīja. Es tev neuzticos.

Viņš papurināja galvu, tātad acīmredzot viņai bija taisnība. Viņa

to sajuta.

-     Dod! viņa iesaucās, bet Jošua joprojām atteicās. Tad Rahēle iecirta viņam pļauku, stipri un tieši zem labās acs, un pagrāba sporta somu. Pirms Jošua bija aptvēris notiekošo, soma jau bija atdota Isabelai.

Tad Rahēle paķēra tukšo maisu un iebāza tajā nolaupītāja drēbes, atstājot kreklu ar matiem. Un pa virsu skārda gabalu, piekaramo atslēgu un vēstuli, ko Jošua bija uzrakstījis.

-    Te būs. Un dari, kā norunājām. Citādi mēs vairs neredzēsim savus bērnus. Tici man, es zinu.

TURĒTIES LĪDZI VILCIENAM bija grūtāk, nekā viņa bija domājusi. Viņām gan bija handikaps no Odenses, taču jau pie Langeskovas viņas sāka atpalikt. Jošuas ziņojumi bija satraucoši, un Isabelas komentāri, kad viņa salīdzināja automašīnas un vilciena GPS koordinātas, kļuva aizvien drudžaināki.

-     Mums jāmainās vietām, Rahēle, Isabela piesmakušā balsī teica. Tev nav tik stipru nervu.

Reti kādi vārdi bija atstājuši uz Rahēli tādu ietekmi. Viņa nospieda pedāli līdz grīdai, un apmēram piecas minūtes bija dzirdams tikai dunošais motors, kas strādāja uz galējās robežas.

-     Es redzu vilcienu! atviegloti izsaucās Isabela, kad šoseja E20 tuvojās dzelzceļa līnijai. Tad viņa nospieda telefonā podziņu, un pēc dažām sekundēm līnijas otrā galā atskanēja Jošuas balss.

-     Skaties pa kreisi, Jošua, mēs esam mazliet tālāk, Isabela sacīja. Bet nākamajos kilometros šoseja metis lielu likumu, tātad pēc brīža tu būsi priekšā. Mēs centīsimies panākt tevi uz tilta, bet tas būs grūti. Mums būs jābrauc cauri tilta kontrolei. Viņa mirkli klausījās Jošuas komentāros. Vai viņš tev zvanīja? viņa pajautāja, pirms aizvēra telefonu.

-     Ko viņš teica? Rahēle vaicāja.

-     Viņam vēl nav bijis kontaktu ar nolaupītāju. Bet neizklausījās, ka Jošua jūtas labi, Rahēle. Viņš netic, ka mēs paspēsim. Izstostīja, ka varbūt tas ari esot vienalga. Ja tikai nolaupītājs sapratīšot vēstules ziņu.

Rahēle saknieba lūpas. "Vienalga," viņš teica. Nepavisam ne. Viņām jābūt klāt, kad nolaupītājs signalizēs vilcienam. Viņām jābūt klāt, un tad šis nelietis, kas nolaupījis viņas bērnus, jutīs, uz ko viņa ir spējīga.

-    Tu neko nesaki, Rahēle, atskanēja Isabelas balss viņai blakus. Bet viņam ir taisnība. Mēs nevaram paspēt.

Tagad Rahēle atkal bija cieši pievērsusi acis spidometram. Ātrāk braukt vairs nebija iespējams.

-     Ko tu darīsi uz Storebelta tilta, Rahēle? Tur taču ir daudz kameru un blīva satiksme. Un ko mēs iesāksim, kad otrā pusē būs jāsamaksā tilta nodeva?

Rahēle mirkli apdomāja jautājumus, mirkšķinādama tālās ugunis apdzīšanas joslā.

-     Par to tev nav jāraizējas, Isabela, viņa pēdīgi noteica.

31. NODAĻA

9

ISABELA BIJA ŠAUSMĀS.

Šausmās par Rahēles vājprātīgo braukšanu un savu pilnīgo nespēju kaut ko iesākt.

Tikai divsimt trīssimt metru, un viņas sasniegs barjeras pie Storebelta tilta kontrolposteņiem, bet Rahēle nesamazināja ātrumu. Pēc dažām sekundēm viņas drīkstēs braukt tikai ar trīsdesmit kilometriem stundā, bet viņas brauca ar simt piecdesmit. Vilciens ar Jošuu viņām priekšā dunēja cauri ainavai, un šis sievišķis gribēja to panākt.

Samazini ātrumu, Rahēle! Isabela iesaucās, kad kases būdiņas bija tieši viņām priekšā. BREMZĒ!

Taču Rahēle, sažņaugusi stūri, bija pilnīgi savā pasaulē. Viņa izglābs savus bērnus.

Nekam citam nebija nozīmes.

Viņas redzēja, kā tilta sargi no kravas auto kases būdiņām vicina rokas un pāris mašīnu priekšā strauji nogriežas sāņus.

Tad viņas ar briesmīgu troksni iztriecās cauri barjerai un uz priekšējā stikla uzlidoja šķēpeļu mākonis.

Ja vecā grabaža Ford Mondeo būtu pāris gadu jaunāka vai vismaz labāk saremontēta, viņas apturētu gaisa spilveni. "Tie ir bojāti, vai man tos nomainīt?" bija jautājis mehāniķis, taču tas maksāja neprātīgi dārgi. Isabela ilgu laiku bija nožēlojusi atteikšanos, bet šobrīd par to priecājās. Ja gaisa spilveni būtu uzpūtušies pie šāda ātruma, viss beigtos ļoti bēdīgi. Tagad vienīgais, kas atgādināja par nepieļaujamo uzbrukumu sabiedriskajam īpašumam, bija milzīgs puns buferī un neglīta plaisa, kas lēnām iepletās priekšējā stiklā.

Aizmugurē notika drudžaina aktivitāte. Būtu brīnums, ja policijai jau nebūtu paziņots, ka uz viņas vārda reģistrēta automašīna ir iztriekusies cauri barjerai uz Storebelta tilta.

Isabela smagi izelpoja un vēlreiz nospieda Jošuas numuru.

-    Mēs esam pāri tiltam! Kur tu esi?

Jošua nosauca GPS koordinātas, un Isabela salīdzināja tās ar savējām. Viņš nevarēja būt tālu.

-     Es nejūtos labi, Jošua teica. Man šķiet, ka mēs rīkojamies nepareizi.

Isabela mierināja viņu, kā vien spēdama, bet šķita, ka tas nepalīdz.

-     Piezvani, kad ieraudzīsi gaismu, viņa sacīja un aizvēra telefona vāciņu.

TIEŠI PIRMS ČETRDESMIT pirmās nobrauktuves viņas pa kreisi ieraudzīja vilcienu. Cauri melnai ainavai slīdoša gaismas pērļu virtene. Tur trešajā vagonā sēdēja vīrietis ar smagu sirdi.

Kad tas nolādētais nelietis ar viņiem sazināsies?

Isabela sažņaudza rokā mobilo telefonu, kamēr viņas traucās pa autostrādi no Halskovas līdz četrdesmitajam pagriezienam un policijas auto zilā gaisma nebija parādījusies.

-     Policija apturēs mūs pie Slāgelses, par to tu vari būt droša, Rahēle. Kāpēc tev vajadzēja sašķaidīt to barjeru?

-    Tu taču redzi vilcienu tālumā. Tu to neredzētu, ja es būtu piebremzējusi un apstājusies kaut uz divdesmit sekundēm. Tāpēc!

-     Es tagad neredzu vilcienu. Isabela skatījās uz karti, kas bija viņai klēpi. Sasodīts, Rahēle! Vilciens nogriezīsies uz ziemeļiem un brauks caur Slāgelsi. Ja viņš signalizēs Jošuam starp Forlevu un Slāgelsi, tad mums nav izredžu, ja vien mēs nenogriežamies no šosejas TŪLĪT!

Kamēr Isabela pavērsa galvu, četrdesmitais pagrieziens zibenīgi nozuda aiz muguras.

Viņa iekoda lūpā. Rahēle, ja ir tā, kā es domāju, tad pastāv iespēja, ka Jošua pēc maza brīža ieraudzīs gaismas signālu. Pirms

Slāgelses dzelzceļu šķērso trīs ceļi. Tā varētu būt ideāla vieta, lai izmestu maisu. Bet mēs tagad nevaram nogriezties no šosejas, jo tikko pabraucām garām nobrauktuvei.

Isabela redzēja, kā vārdi trāpa mērķī. Rahēles acīs atkal parādījās izmisums. Tātad telefona zvans bija pēdējais, ko viņa vēlējās dzirdēt tuvākajās pāris minūtēs.

Piepeši Rahēle strauji nospieda bremzes pedāli un pagriezās uz ceļa nomali.

-     Es braukšu atpakaļgaitā, viņa sacīja.

Vai viņa bija sajukusi? Isabela ieslēdza avārijas gaismas un mēģināja nomierināties.

-     Paklausies, Rahēle, viņa ierunājās, cik mierīgi vien spēja. Jošua noteikti tiks galā. Mums nav tur jābūt, kad viņš izmetīs maisu. Jošuam ir taisnība. Tas nelietis tik un tā ar mums sazināsies, kad ieraudzīs, kas ir maisā, Isabela teica. Taču Rahēle nereaģēja. Viņai bija pavisam cits plāns, un Isabela viņu saprata.

-     Es braukšu atpakaļ pa nomali, Rahēle atkārtoja.

-     Tu to nedarīsi.

Tomēr viņa to darīja.

Isabela atsprādzēja drošības jostu un pagriezās atpakaļ. Aiz muguras pretī traucās auto lukturu kolonnas. Vai tu esi jukusi? Tu mūs nogalināsi. Kurš tad palīdzēs Samuelam un Magdalēnai?

Taču Rahēle neatbildēja. Tikai stūrēja mašīnu, motoram kaucot atpakaļgaitas pārnesumā un riteņiem šķiežot oļus.

Tieši šajā brīdī Isabela ieraudzīja zilās bākuguņu gaismas paceļamies pār pakalnu četrsimt piecsimt metru aiz muguras.

-     STOP! viņa iekliedzās tā, ka Rahēle noņēma kāju no gāzes pedāļa.

Ieraudzījusi zilo gaismu, Rahēle tūlīt aptvēra problēmu. Ātrumkārba briesmīgi protestēja, kad viņa no atpakaļgaitas ieslēdza pirmo ātrumu. Dažu sekunžu laikā viņas jau atkal brauca ar ātrumu simt piecdesmit.

-     Lūdzies, lai Jošua piezvana mums pāris minūšu laikā un paziņo, ka ir izmetis maisu, tad mēs varbūt atkal būsim uz pēdām.

Bet tev jānogriežas trīsdesmit astotajā, nevis trīsdesmit devītaja nobrauktuvē, Isabela iestenējās. Pastāv risks, ka pie trīsdesmit devītās gaida policija. Varbūt viņi jau ir klāt. Griezies trīsdesmit astotajā, tad ceļš būs ari tuvāk dzelzceļam. Līdz pat Ringstedei sliedes ved caur lauksaimniecības zemēm tālu no šosejas.

Isabela aizsprādzēja drošības jostu un nākamos desmit kilometrus brauca, pievērsusi acis spidometram. Zilie zibšņi viņām aiz muguras acīmredzot nebija noskaņoti braukt tikpat trakā ātrumā. To nu viņa spēja saprast.

Kad viņas sasniedza trīsdesmit devīto nobrauktuvi uz Slāgelses centru, ceļu uz pilsētu apgaismoja bākuguņu blāzma. Tātad Slāgelses policijas mašīnas pēc brīža būs klāt.

Diemžēl viņai izrādījās taisnība.

-    Viņi ir lejā, Rahēle. Uzdod gāzi, ja vari! Isabela iesaucās un mobilajā telefonā uzspieda Jošuas numuru.

-     Cik tālu tu esi ticis, Jošua? viņa jautāja.

Taču Jošua neatbildēja. Vai tas nozīmēja, ka viņš jau ir izmetis maisu, vai ari kaut ko vēl ļaunāku? Vai nelietis ir vilcienā? Šāda iespēja viņai vēl nebija ienākusi prātā. Vai tā varēja būt? Vai pasaciņas par gaismu un maisa izmešanu pa logu bija domātas uzmanības novēršanai? Vai tagad viņš bija dabūjis maisu un zināja, ka tajā nav naudas?

Isabela pagriezās un mirkli skatījās uz sporta somu ar naudu aizmugures sēdeklī.

Ko tas nelietis izdarīs ar Jošuu?

VIŅAS SASNIEDZA TRĪSDESMIT astoto nobrauktuvi tieši mirkli, kad labu gabalu tālāk pretējā joslā parādījās zilie policijas mašīnu zibšņi. Rahēle nepieskārās bremzēm, kad viņu mašīna, riepām kaucot, ieslīdēja simt piecdesmitajā ceļā, gandrīz aizskardama kādu vieglo auto. Ja otras mašīnas šoferis nebūtu izvairījies, tas beigtos pavisam slikti.

Isabela juta sviedrus lāsojam pa muguru. Sieviete viņai blakus nebija tikai vājprātīgi izmisusi. Viņa bija vājprātīga.

-     Mēs neaizmuksim, braucot pa šo ceļu, Rahēle. Kad policija nonāks līdz lielceļam, viņi viegli varēs izsekot aizmugures gaismām! Isabela iesaucās.

Rahēle papurināja galvu un tik cieši pietuvojās priekšā līkumojošajai mašīnai, ka gandrīz aizķērās aiz tās bufera.

-     Nē, viņa mierīgi atbildēja un izslēdza lukturus. Ne tagad.

Tas bija gudri darīts. Labi, ka nedarbojās automātiskais apgaismojums.

Viņas caur stiklu varēja skaidri saskatīt abus vecos cilvēkus pāris metru priekšā. Šausmas bija maigs apzīmējums tam, ko pauda viņu žesti.

-     Es nogriezišos pie pirmās iespējas, Rahēle sacīja.

-     Tad tev vajadzēs atkal ieslēgt gaismas.

-    Atstāj to manā ziņā. Paskaties GPS. Kad būs nākamais pagrieziens? Vai tas nav strupceļš? Mums jātiek prom, es aizmugurē redzu policiju.

Isabela paskatījās atpakaļ. Tiešām. Tur zibsnīja bākugunis. Tikai četrsimt piecsimt metru tālāk tieši pie nobrauktuves.

-     Tur! Isabela iesaucās. Redzi norādi priekšā?

Rahēle pamāja ar galvu. Priekšējās mašīnas gaismas kūļi apgaismoja ceļa norādi. Tur bija rakstīts: Vedbīsendera.

Tad Rahēle nospieda bremzes pedāli un pagrieza mašīnu. Izslēgtiem lukturiem un tumsā.

-     Labi, viņa noteica un brīvajā pārnesumā paripināja garām šķūnim un dažām ēkām. Mēs iegriezīsimies aiz šīs mājas, tad viņi mūs nepamanīs. Tagad tu atkal piezvanīsi Jošuam.

Isabela paskatījās atpakaļ, kur zilo bākuguņu gaisma iezīmējās kā nelaimi vēstoša aura.

Viņa nospieda Jošuas numuru, šoreiz ar nelāgām nojautām.

Pāris reižu atskanēja signāls, unjošua atbildēja.

-    Jā, viņš vienkārši sacīja.

Isabela pamāja Rahēlei par zīmi, ka Jošua ir atbildējis.

-     Vai atdevi maisu? viņa jautāja.

-     Nē. Jošuas balss skanēja ar grūtībām.

-    Vai kaut kas noticis, Jošua? Vai tev blakus ir cilvēki?

-     Manā kupejā viens ir, bet viņš strādā, uzlicis austiņas. Viss kārtibā. Tikai es nejūtos labi. Man visu laiku jādomā par bērniem, tas ir vienkārši briesmigi. Viņš izklausījās aizelsies un noguris. Nebija nekāds brīnums.

-     Mēģini nomierināties, Jošua. Isabela zināja, ka to ir vieglāk pateikt nekā izdarit. Pēc brīža tas būs galā. Kur vilciens ir tagad? Nosauc man GPS koordinātas.

Jošua tās nolasīja. Mēs tagad braucam ārā no pilsētas, viņš sacīja.

To nebija grūti izrēķināt. Vilciens nevarēja būt tālu.

-     Pieliecies, nokomandēja Rahēle, kad policijas mašīnas aizrūca garām ceļam, kur viņas bija nogriezušās. It kā viņas kāds varētu saredzēt pa gabalu.

Taču pēc brīža policisti apturēs veco pāri. Viņi pastāstīs, ka tie trakie cilvēki, kas viņiem sekoja auto bez gaismām, piepeši nogriezās no galvenā ceļa. Un tad policijas mašīnas griezīsies apkārt.

-     Ei, es redzu vilcienu! iesaucās Isabela.

Rahēle izslējās. Kur?

Isabela norādīja uz dienvidiem, prom no galvenā ceļa tas nevarēja būt labāk. Tur! Brauc!

Rahēle ieslēdza gaismas, piecās sekundēs uzņēma ātrumu, vienā kustībā izbrauca divus līkumus caur ciematu, un piepeši vilciena gaismas ķēde un Mondeo halogēno gaismu kūlis satikās kaut kur ainavā.

-     Ak kungs, es redzu gaismu zibsnījam! briesmīgi satraukts telefonā iekliedzās Jošua. Ak, Debesu tēvs, pasargi mūs!

-     Viņš redzēja signālu? blakus vaicāja Rahēle. Ari viņa bija dzirdējusi vīru kliedzam telefonā.

Isabela pamāja, un Rahēle viegli pielieca galvu. Ak, vienpiedzimušā Dieva māte! Lai tava svētā gaisma mūs apņem un parāda ceļu uz tavu svētlaimi. Pieņem mūs kā savus bērnus un sasildi pie savas sirds. Viņa smagi nopūtās un tad dziļi ievilka gaisu plaušās, piespiezdama gāzes pedāli.

-     Gaisma ir tieši man priekšā, es tagad atvēršu logu, skanēja balss telefonā. Tā, tagad es nolikšu telefonu uz sēdekļa. Ak kungs, ak kungs!

Jošua smagi elpoja fonā. Izklausījās pēc veca vīra, kam atlikuši tikai daži soļi mūža takās. Pārāk daudz kas jāizdara, pārāk daudz domu, kas jāizdomā.

Isabelas acis šaudījās apkārt tumsā. Viņa neredzēja zibsnijošo gaismu. Tātad šajā mirklī tā acīmredzot atradās viņpus vilciena sastāvam.

-     Ceļš divas reizes šķērso sliedes, Rahēle. Esmu pārliecināta, ka viņš atrodas uz viena ceļa ar mums! viņa iesaucās, kamēr Jošua līnijas otrā galā cīnījās, lai dabūtu maisu ārā pa logu.

-     Es laižu vaļā! viņš iesaucās fonā.

-     Kur viņš ir, vai tu redzi, Jošua? Isabela jautāja.

Tagad Jošua atkal bija paņēmis telefonu. Balss bija dzidra un skaidra. Jā, es redzu viņa mašīnu. Tā ir apstājusies tieši blakus krūmājam, kur ceļš pagriežas pret sliedēm.

-     Paskaties pa logu otrā pusē. Rahēle signalizēs ar tālajām gaismām. Isabela deva zīmi Rahēlei, kas, noliekusi galvu, centās kaut ko saskatīt ainavā aiz vilciena sastāva.

-     Vai tu mūs redzi, Jošua?

-    JĀ! viņš iesaucās. Es redzu jūs pie tilta. Jūs esat ceļā pie mums. Jūs tur būsiet pēc mir…

Isabela dzirdēja, kā Jošua ievaidas. Tad izklausījās, ka mobilais telefons nokrīt uz grīdas.

-     Es redzu stroboskopa gaismu! iesaucās Rahēle.

Viņa stūrēja mašīnu pār tiltu un lejup pa šauro ceļu. Tikai daži simti metru, un viņas būs klāt.

-     Ko viņš tagad dara, Jošua? Isabela jautāja, bet Jošua neatbildēja. Varbūt telefons kritienā bija cietis.

-     Svētā Dievmāte, piedod manus grēkus, Isabelai blakus skandēja Rahēle, kamēr viņas līkumā aiznesās garām dažām mājām, zemnieku saimniecībai un vēl vienai atsevišķai mājai tuvu pie dzelzceļa. Tad lukturu gaismas kūlis uztvēra mašīnu.

Tā bija novietota likumā dažus simtus metru tālāk, tikai piecdesmit metru no sliedēm, un aiz mašīnas stāvēja tas nelietis un skatījās maisā. Viņam mugurā bija vējjaka un gaišas bikses. Ja nezinātu patiesību, viņu varētu noturēt par apmaldījušos tūristu.

Mirklī, kad vīrietim pārslīdēja tālo gaismu konuss, viņš pacēla galvu. No šāda attāluma nebija redzama viņa sejas izteiksme, taču viņa prātu droši vien plosīja tūkstošiem domu. Kāpēc maisā ir viņa drēbes? Varbūt viņš bija paguvis ieraudzīt vēstuli. Katrā ziņā viņš redzēja, ka naudas tur nav. Un tagad šis gaismas konuss, kas brāzās viņam virsū ellīgā ātrumā.

-    Es viņu sašķaidīšu! iesaucās Rahēle, kamēr vīrietis iemeta maisu mašīnā un ielēca tur ari pats.

Viņas bija tikai dažus metrus no vīrieša, kad riteņi ar pilniem apgriezieniem izrāva viņa mašīnu uz ceļa.

Tas bija tumšs mersedess, kādu Isabela bija redzējusi pie mājas Ferslevā. Tātad tas bija viņš, kas pabrauca garām, kamēr Rahēle vēma.

Tūlit pēc tam ceļu apņēma biezs mežs, un priekšā braucošās mašīnas motora rēkoņa atbalsojās koku lapotnēs. Mersedess bija jaunāks par fordu. Nebūs viegli turēties līdzi, un ko tas arī dotu?

Isabela skatījās uz Rahēli, kas koncentrējusies grozīja stūri. Ko viņa bija nolēmusi darīt?

-     Turies pa gabalu, Rahēle! Isabela iesaucās. Pēc brīža policijas mašīnas būs izsaukušas pastiprinājumu. Viņi mums palīdzēs. Mēs noteikti viņu notversim. Policija kaut kur aizšķērsos ceļu.

-     Hallo! atskanēja balss no mobilā telefona, ko viņa turēja rokā. Tā bija sveša vīrieša balss.

-     Jā. Isabelas acis bija cieši pievērstas automašīnas sarkanajiem aizmugures lukturiem, kura brauca tieši viņām pa priekšu, bet viss pārējais viņā koncentrējās uz šo balsi. Vilšanās un zaudējumu gadi bija iemācījuši viņai būt modrai pie mazākā brīdinājuma. Kāpēc tas nebija Jošua?

-     Kas jūs esat? viņa asi jautāja. Vai esat tā nelieša sabiedrotais?

-     Atvainojiet, es nesaprotu, par ko jūs runājat. Vai jūs tikko sarunājāties ar vīrieti, kam pieder šis telefons?

Isabela juta, ka viņas piere kļūst ledaini auksta. Jā.

Viņa manīja, ka Rahēle saraujas vadītāja sēdeklī. "Kas notiek?" Viss viņas augums izstaroja šo jautājumu, kamēr viņa centās noturēt mašīnu uz šaurās asfalta joslas, bet attālums līdz nelietim auga aizvien lielāks.

-     Baidos, ka viņš ir miris, sacīja balss telefonā.

-     Ko jūs teicāt? Kas jūs esat?

-     Es sēdēju kupejā un strādāju, kad tas notika. Man ļoti žēl, taču esmu visai pārliecināts, ka viņš ir miris.

-     Ei! iesaucās Rahēle. Kas notiek? Ar ko tu runā, Isabela?

-     Paldies, Isabela teica vīrietim telefonā un pārtrauca sarunu.

Viņa skatījās uz Rahēli un uz kokiem, kas milzīgajā ātrumā sakusa ap viņām pelēkā masā. Ja no meža iznāks kāds dzīvnieks vai uz ceļa būs mazliet par daudz slapju lapu, viņas avarēs. Tur nevajadzēja daudz. Kā lai viņa uzdrošinās pateikt Rahēlei, ko tikko dzirdējusi? Kas zina, kā Rahēle reaģēs. Viņas vīrs pirms dažām sekundēm nomira, bet viņa kā neprātīga brauca caur tumšo mežu.

Isabela bieži bija jutusies nomākta par savu dzīvi. Vientulība gūla pār viņu kā ēna, un drūmi ziemas vakari bieži raisīja smagas domas. Šobrīd viņa tā nejutās. Tagad, kad plecos bija uzgūlušas atriebes alkas, kad viņa bija atbildīga par divu bērnu dzīvību un kad viņu nolaupītājs, īsts sātana iemiesojums, brauca mašīnā tieši viņām priekšā, Isabela zināja, ka viņa grib dzīvot. Viņa zināja: lai cik briesmīga būtu šī pasaule, viņa var tajā atrast sev vietu.

Jautājums tikai: vai to var arī Rahēle?

Tad Rahēle pagrieza galvu pret viņu. Pasaki man, Isabela! Kas noticis?

-     Domāju, ka tavam vīram bija trieka. Maigāk viņa to nevarēja pateikt.

Taču Rahēle nojauta, ka teikums palicis nepabeigts. Isabela to redzēja.

-    Vai viņš ir miris? Rahēle iesaucās. Ak kungs, vai viņš ir miris, Isabela? Atbildi godīgi!

-     Es nezinu.

-    Pasaki! Citādi… Rahēles acis vidēja neprāts. Mašīna jau sāka viegli līkumot.

Isabela pacēla plaukstu pret Rahēles roku, taču apturēja kustību. Skaties uz ceļu, Rahēle, viņa teica. Šobrīd svarīgi ir tikai tavi bērni, saprati?

Bet šie vārdi satricināja Rahēles augumu. NĒĒĒĒ! viņa kliedza. Nēēē, tas nav tiesa! Ak, Dievmāte, saki, ka tas nav tiesa!

Viņa šņukstēdama sažņaudza stūri, degunam pilot. Uz mirkli Isabela nosprieda, ka Rahēle padosies un apstāsies, bet viņa spēji parāvās atpakaļ un nospieda gāzes pedāli tik zemu, cik vispār bija iespējams.

"Lindebjerga, Linges novads" vēstīja norāde, kas uzradās ceļa malā, taču Rahēle nesamazināja ātrumu. Ceļš izmeta līkumu caur māju puduri, un tad viņas atkal bija mežā.

Tagad bija redzams, ka tas nelietis priekšā jutās nonācis īstās sprukās. Kādā līkumā viņa mašīna sāka svaidīties, un Rahēle iesaucās, lai Dievmāte Marija piedod viņai piektā baušļa pārkāpšanu, bet tagad viņa nogalinās cilvēku, kalpojot labai lietai.

-    Tas ir neprāts, tu brauc ar gandrīz divsimt kilometriem stundā. Tas ir bīstami, Rahēle! Isabela kliedza un mirkli nodomāja, ka vajadzētu izvilkt aizdedzes atslēgu.

"Ai nē, tad nobloķēsies stūre," viņai iešāvās prātā, un viņa iekrampējās sēdeklī un sagatavojās ļaunākajam.

Pirmo reizi, kad viņas uztriecās mersedesam, Isabelas galva pasitās uz priekšu un atpakaļ ar riebīgu rāvienu. Tomēr mersedess turējās uz ceļa.

-     Labi! iesaucās Rahēle pie stūres. Tātad tas uz tevi neatstāj iespaidu, sātan! Un tad viņa vēlreiz uztriecās vīrieša mašīnas buferim ar tādu spēku, ka motora pārsegs sakrokojās. Šoreiz Isabela sasprindzināja kakla muskuļus, taču nebija padomājusi par drošības jostas briesmīgo spiedienu.

APSTAJIES! VIŅA NOKOMANDĒJA un tūlīt sajuta sāpes krūškurvi. Taču Rahēle neklausījās. Viņa bija tālu projām.

Mersedess viņām priekšā parāvās ceļa malā un mazliet sašūpojās, taču izlīdzināja gaitu taisnā ceļa gabalā, kur ceļu mazliet apgaismoja liela pagalma dzeltenā laterna.

Un tad tas notika.

Mirkli, kad Rahēle atkal grasījās triekties mašīnas aizmugurē, vīrietis mersedesā veica pārsteidzošu rāvienu uz ceļa kreiso joslu un novilka bremzes tā, ka riepas nokaucās.

Viņu mašīna aizlidoja garām, un piepeši viņas atradās priekšā.

Isabela juta, ka Rahēli pārņem panika. Ātrums piepeši bija pārāk liels, kad priekšā vairs nebija mašīnas, kas absorbētu šo ātrumu sadursmēs. Priekšējie riteņi aizslīdēja sāņus, viņa iztaisnoja mašīnas gaitu un mazliet nobremzēja, taču pārāk maz, un šajā mirkli griezīgi nokauca metāls viņu mašīnas sānos, tāpēc Rahēle instinktīvi nobremzēja vēl vairāk.

Isabela pārbiedēta pagrieza galvu pret sašķaidīto sānlogu un aizmugures durvīm, kas pa pusei bija ietriektas sēdeklī, un šajā brīdī mersedess no mugurpuses uzbruka vēlreiz. Nelieša sejas apakšdaļu apslēpa ēna, taču acis bija redzamas skaidri. Šķita, ka viņu pārņem apskaidrības gaisma. Visi kauliņi sakrita savās vietās.

Bija noticis viss, kas nedrīkstēja notikt.

Un tad viņš triecās virsū vēlreiz, tā ka Rahēle zaudēja kontroli pār stūri, bet pārējais bija sāpes un pasaule, kas tumsā kūleņoja viņām apkārt.

Kad iestājās klusums, Isabela atjēdzās karājamies drošības jostā ar galvu uz leju. Viņai blakus nedzīvi gulēja Rahēle ar stūri zem asiņojošā ķermeņa.

Isabela centās pagriezties, bet augums neklausīja. Tad viņa ieklepojās un sajuta asinis plūstam no deguna un rikles.

"Dīvaini, ka tas nesāp," viņa mirkli nodomāja, pirms viss augums uzsprāga sāpju impulsos. Viņa gribēja kliegt, bet nespēja. "Tagad es mirstu," Isabela nodomāja un izspļāva vēl vairāk asiņu.

Ārpusē viņa redzēja mašīnai tuvojamies ēnu. Soļi uz sašķaidīta jām stikla lauskām bija savaldīgi un droši. Tie nevēlēja labu.

Isabela centās fokusēt skatienu, taču asinis, kas plūda no mutes un deguna, padarīja viņu aklu. Kad viņa samirkšķināja plakstus, šķita, ka zem tiem ir smilšpapīrs.

Tikai kad vīrietis bija pienācis tik tuvu, ka Isabela varēja sadzirdēt, ko viņš saka, viņa pamanīja metāla rīku viņam rokās.

-    Isabela, viņš sacīja. Tu nu gan biji pati pēdējā, ko es šodien cerēju ieraudzīt. Kāpēc tev vajadzēja iejaukties? Tu redzi, kādas ir sekas.

Vīrietis notupās un ieskatījās pa sānlogu, droši vien lai labāk novērtētu, kā dot viņai nāvējošo sitienu. Isabela centās pagriezt seju, lai varētu skaidrāk viņu saskatīt, taču muskuļi negribēja klausīt.

-     Ir vēl citi, kas tevi pazīst, viņa iestenējās un sajuta asu dūrienu žokli.

Vīrietis pasmaidīja. Neviens mani nepazīst.

Viņš paspēra dažus soļus ap mašīnu un no otras puses aplūkoja Rahēles ķermeni. Par viņu man laikam vairs nav jāraizējas. Tas ir labi. Viņa būtu varējusi kļūt par apgrūtinājumu.

Piepeši viņš piecēlās. Isabela sadzirdēja sirēnas. Zilie atspulgi uz vīrieša kājām piespieda viņu dažus soļus atkāpties.

Tad Isabelas acis aizvērās.

32. NODAĻA

9

DEGOŠAS GUMIJAS SMAKA kļuva aizvien stiprāka, tāpēc viņš iegriezās kādā atpūtas vietā tieši pirms Roskildes. Norāvis no riepas sabojāto labo dubļusargu, viņš apgāja apkārt mašīnai, lai novērtētu bojājumu apjomu. Protams, tā nebija neskarta, tomēr sadursmju sekas bija redzamas pārsteidzoši maz.

Kad viss noklusis, vajadzēs mašīnu saremontēt. Jāiznicina visas pēdas, pilnīgi visas. Kāds mehāniķis Ķīlē vai Istadē, kā nu sanāks.

Viņš aizsmēķēja cigareti un izlasīja vēstuli, kas bija atradusies maisā.

Šis parasti bija ipašais mirklis, kuru viņš gaidīja. Stāvēt kaut kur tumsā, kur garām traucas mašinas, un zināt, ka vēlreiz viņš ir izdarījis visu, kā nākas. Nauda maisā, tad prom uz laivu māju un pabeigt darbu.

Taču šoreiz tā nebija. Viņš joprojām atcerējās savas sajūtas, stāvot uz ceļa pie sliedēm un ielūkojoties maisā ar vēstuli un paša drēbēm.

Ģimene bija viņu piekrāpusi. Naudas nebija, un tas nepavisam nebija labi.

Viņš atcerējās sadauzīto Ford Mondeo un nodomāja: cik labi, ka tā svētulīgā zemniece saņēma, ko pelnījusi, taču gadījums ar Isabelu viņam kremta.

Jau no paša sākuma situācijas attīstība bija viņa kļūda. Ja vien viņš būtu klausījis savam instinktam un nogalinājis Isabelu, kad sieviete viņu atmaskoja Viborgā!

Un kurš gan būtu varējis iedomāties, ka starp Rahēli un Isabelu pastāv saistība? Frederiksa bija tik tālu no Isabelas mazās rindu mājas Viborgā. Ko gan viņš bija palaidis garām?

Dziļi ievilcis cigaretes dūmus, viņš paturēja tos plaušās, cik ilgi vien spēja. Naudas nebija, un viss muļķigu kļūdu dēļ. Muļķīgas kļūdas un sagadīšanās, kas norādīja tikai vienā virzienā: Isabela. Šobrīd viņš pat nezināja, vai viņa ir mirusi. Ja vien viņam būtu vēl desmit sekundes pie tās nolādētās mašīnas, viņš būtu ielauzis Isabelai pakausi ar domkratu.

Tad viņš būtu drošs.

Tagad atlika cerēt, ka daba darīs savu. Avārija patiesi bija briesmīga. Mondeo bija ietriecies taisni kokā un pēc tam apmetis vismaz desmit kūleņus. Griezīgā, skrāpējošā skaņa, metālam maļoties pret asfaltu, nebija apklususi vēl tad, kad viņš izkāpa no mersedesa. Kā lai viņas izdzīvotu?

Viņš aptaustīja sāpošos spranda muskuļus. Nolādētās vecenes! Kāpēc viņas nebija klausījušas norādījumiem?

Ar knipi aizlidinājis cigareti dzīvžogā, viņš atvēra pasažieru puses durvis, iesēdās mašīnā, paņēma maisu klēpī un izvilka tā saturu.

Piekaramā atslēga un skārda gabals no Ferslevas šķūņa. Drēbes no skapja un šī vēstule. Tas bija viss.

Viņš pārlasīja vēstuli vēlreiz. Nekādu šaubu, ka jārīkojas stingri. Vēstules autori gluži vienkārši zināja pārāk daudz.

Taču viņi iedomājās esam drošībā, un tā bija viņu kļūda. Jutās pārliecināti, ka lomas ir mainījušās un tagad tie šantažē viņu. Šobrīd tie, visticamāk, bija miruši, bet tas, protams, jāpārbauda.

Tātad viņu varēja apdraudēt tikai Jošua un varbūt Isabelas brālis policists.

Varbūt. Liktenīgs vārds.

Viņš bridi pārdomāja situāciju, kamēr šosejas auto straumes lukturi viļņiem apgaismoja stāvvietas būdiņu.

Nebija jābaidās, ka viņu meklētu patruļmašīnas. Viņš atradās jau vairākus simtus metru no avārijas vietas, kad tur nokļuva policijas mašīnas, un, lai gan līdz autostrādei viņš bija sastapis vēl dažas mašīnas ar mirgojošām bākugunīm, neviens neinteresējās par vientuļu mersedesu, kas brauca normālā ātrumā.

Protams, viņi uz Isabelas mašīnas atradis sadursmes pēdas. Bet kam tās pieder? Kā lai policija jebkad viņu atrastu?

Nē, tagad runa bija pirmām kārtām par Rahēles viru. Jāatrod tas Jošua un jādabū nauda. Pēc tam jāaizvāc viss, kas varētu uzvest vajātājus uz pēdām. Viņam gluži vienkārši jāuzceļ savs uzņēmums no pamatiem.

Viņš nopūtās. Šis bija slikts gads.

Bija iecerēts istenot pavisam desmit lietu, pirms varēs mest to pie malas. Un savu darbu viņš darīja labi. Pirmo gadu miljoni bija saprātīgi ieguldīti un nesuši labu peļņu, bet tad sākās finanšu krīze un iztukšoja viņa akciju portfeļus.

Pat nolaupītājs un slepkava bija pakļauts brīvā tirgus mehānismiem, un tagad viņam bija jāsāk tikpat kā no sākuma.

Nolādēts! viņš nomurmināja pie sevis, iedomājies vēl kādu aspektu.

Ja māsa nedabūs naudu kā parasti, viņam radīsies vēl viena problēma. Eva varēja uzurdīt vecas lietas no pagātnes. Vārdus, ko nedrīkst pieminēt.

Arī tas.

KAD VIŅŠ ATGRIEZĀS no zēnu internātskolas, māte bija dabūjusi jaunu viru, ko draudzes vecajie bija izraudzījušies starp atraitņiem. Skursteņslauķis ar divām meitām Evas vecumā. "Cildens virs," sacīja jaunais priesteris bez mazākās sapratnes par īstenību.

Sākumā patēvs nesita, taču, kad māte samazināja miegazāļu devas un padevās viņam gultā, viņa temperaments ieguva plašāku telpu.

"Lai Tas Kungs apgaismo savu vaigu pār tevi un dod tev savu mieru." Ar šiem vārdiem viņš vienmēr noslēdza pērienu kādai no savām meitām, un tie atskanēja bieži. Patēvs sodīja savu miesu un asinis, ja kāds no bērniem nebija klausījis Kunga vārdam, kura pareizu interpretāciju šis idiots uzskatīja par savu privilēģiju. Parasti vainīgās bija nevis meitenes, bet gan viņu pusbrālis. Varbūt viņš aizmirsa pateikt "āmen!" vai pasmaidīja galda lūgšanas laikā.

Reti ko citu. Taču patēvs neuzdrošinājās pieskarties lielajam, stiprajam puisim. Viņa fiziskā forma nebija tik laba.

Pēc tam nāca nožēla, un tas bija gandrīz vēl ļaunāk. Viņa tēvs nekad tai nebija nodevies, ar viņu vienmēr viss bija skaidrs. Bet patēvs glāstīja meitenēm vaigus un atvainojās par savu ātrsirdību un viņu ļauno brāli. Un tad viņš iegāja savā kabinetā, uzvilka Dieva mēteli, kā viņa tēvs bija dēvējis priestera ornātu, un lūdza Dievu sargāt šīs trauslās un nevainīgās meitenes, it kā viņas būtu tīrie eņģeļi.

Kas attiecās uz Evu, patēvs nekad neveltīja viņai ne vārda. Evas aklās, balti spīdīgās acis viņam šķita pretīgas, un to viņa dabūja just.

Neviens no bērniem patēvu nesaprata. Nesaprata, kāpēc viņam jāsoda paša meitas, jo īpaši, ja viņš ienīda padēlu un nicināja pameitu. Neviens arī nesaprata, kāpēc māte neiejaucās un kā Dievs caur šī vīra darbiem varēja atklāties tik ļauns un satriecoši netaisns.

Kādu laiku Eva patēvu aizstāvēja, taču arī tam pienāca gals, kad sodi pusmāsām kļuva tik briesmīgi, ka viņa gandrīz varēja tos sajust.

Brālis nogaidīja. Viņš vienkārši krāja spēkus galīgajai izrēķināšanās dienai, un tai bija jānāk, kad viņi vismazāk to gaidīs.

Tolaik bija četri bērni, vīrs un sieva. Tagad bija palikuši tikai viņš un Eva.

VIŅŠ IZVILKA NO cimdu nodalījuma plastmasas mapi ar informāciju par ģimeni un ātri sameklēja Jošuas mobilā telefona numuru.

Tagad viņš piezvanīs Jošuam un konfrontēs viņu ar realitāti. Viņa sieva un līdzzinātāja ir padarītas nekaitīgas, un līdz ar to pienākusi viņa bērnu kārta, ja divdesmit četru stundu laikā nauda nenonāks jaunā norunātajā vietā. Viņš pateiks, ka Jošua var uzskatīt sevi par mirušu, ja ir izpļāpājies par nolaupīšanu vēl kādam bez Isabelas.

Bija viegli iztēloties labdabīgā vira sārto seju. Jošua sabruktu un pakļautos.

To viņš zināja no pieredzes.

Viņš nospieda numuru un gaidija šķietami veselu mūžību, iekams līnijas otrā galā kāds atbildēja.

-    Hallo, sacīja kāda balss, kuru viņš tā uzreiz nespēja saistīt ar Jošuu.

-    Vai es varētu lūgt Jošuu? viņš jautāja, kamēr aiz muguras stāvlaukumā ieslīdēja gaismas kūļi.

-     Ar ko es runāju? balss vaicāja.

-    Vai tas nav Jošuas telefons? viņš jautāja.

-     Nē, nav. Jūs būsiet nospiedis nepareizu numuru.

Viņš paskatījās uz savu mobilo. Numurs nebija nepareizs. Kas te notika?

Tad viņš apķērās. Vārds!

-    Ā, atvainojiet. Es saku Jošua, jo mēs visi viņu tā saucam, bet viņa vārds ir Jenss Krogs. Piedodiet, es aizmirsu. Vai varu ar viņu parunāt?

Viņš sēdēja un skatījās gaisā. Vīrietis līnijas otrā galā klusēja. Kas, ellē, viņš bija?

-     Ak tā, balss beidzot teica. Un ar ko es runāju?

-    Ar Jensa svaini, viņš uz labu laimi izmeta. Vai varu ar viņu parunāt?

-     Nē, diemžēl ne. Jūs runājat ar inspektoru Leifu Sindālu no Roskildes policijas. Jūs teicāt, ka esat viņa svainis. Kā jūs sauc?

Policijas? Vai tas idiots bija izsaucis policiju? Vai viņš bija pilnīgi jucis?

-     No policijas? Vai ar Jošuu kaut kas noticis?

-     Es nevaru atbildēt, ja jūs nenosaucat savu vārdu. Tātad kaut kas bija noticis. Ko nu?

-     Mani sauc Sērens Gormsens, viņš atbildēja. Tāds bija galvenais likums. Policijai vienmēr nosauc neparastu vārdu. Tam viņi ticēs. Viņi zina, ka to var pārbaudīt.

-    Ak tā, balss sacīja. Vai varat aprakstīt mums savu svaini, Gormsena kungs?

-   Jā, varu. Viņš ir liela auguma. Gandrīz plikpaurains, piecdes mit astoņus gadus vecs, vienmēr valkā ollvkrāsas vesti…

-     Gormsena kungs, policists viņu pārtrauca. Mus izsauca tāpēc, ka Jensu Krogu atrada vilcienā bez dzīvības. Šobrīd mums blakus stāv kardiologs, un man diemžēl jāpaziņo, ka jūsu svaini tikko pasludināja par mirušu.

Viņš bridi ļāva prātā atbalsoties vārdam "mirušu", pirms uzdeva savu jautājumu. Ak nē! Tas ir briesmīgi. Kas notika?

-    Mēs nezinām. Kāds pasažieris stāstīja, ka viņš vienkārši saļimis.

"Vai tās varētu būt lamatas?" viņš prātoja.

-     Kur jūs tagad viņu vedīsiet? viņš pajautāja.

Bija dzirdams, kā fonā sarunājas policists un ārsts. Viņam pakaļ atbrauks ātrās palīdzības mašīna. Bet, pēc visa spriežot, mēs pieprasīsim autopsiju.

-     Vai jūs vedīsiet Jošuu uz Roskildes slimnīcu?

-    Jā, mēs izkāpsim no vilciena Roskildē.

Viņš pateicās, atvainojās un izkāpa no mašīnas, lai noslaucītu telefonu un iesviestu to krūmos. Pēc telefona viņu neatradīs, ja nu tas bijis slazds.

-     Ei! atskanēja viņam aiz muguras. Viņš pagriezās un ieraudzīja pāris vīriešu izkāpjam no mašīnas, kas tikko bija tur apstājusies. Lietuvas numurs, noplukuši sporta tērpi un ļoti kārnas sejas, kas nevēlēja viņam labu.

Abi vīrieši nāca viņam pretī ar skaidri saskatāmu nolūku. Pēc brīža tie būs nogāzuši viņu zemē un iztukšojuši viņam kabatas. Tas bija viņu iztikas avots.

Viņš brīdinājumam pacēla roku un norādīja uz savu telefonu. Ņemiet! viņš uzsauca un asi svieda telefonu vienam, tajā pašā mirkli mezdamies sāņus un ar papēdi iesperdams pa kājstarpi otram. Kaulainais stāvs ar vaidu saļima, un nazis izslīdēja viņam no rokas.

Pagāja tikai divas sekundes, un viņš bija paķēris nazi un pāris reižu iegrūdis to gulošajam vēderā un otram sānos.

Tad viņš pacēla telefonu un iemeta to un nazi krūmos, cik tālu vien spēja.

Dzive bija viņu iemācījusi sist pirmajam.

Viņš atstāja abus asiņojošos briesmoņus likteņa varā un GPS ievadīja: "Roskildes policija".

Pēc astoņām minūtēm viņš būs galā.

ĀTRĀS PALĪDZĪBAS MAŠĪNA jau kādu bridi bija stāvējusi, pirms sanitāri atnāca ar nestuvēm. Viņš iejuka barā starp ziņkārīgajiem, kuri skatījās uz Jošuas auguma aprisēm zem segas. Ieraudzījis formā tērpušos policistu, kas pavadīja nestuves ar Jošuas mēteli un somu rokā, viņš sajutās drošs.

Jošua bija miris. Nauda bija zudusi.

"Nolādēts!" viņš bez apstājas lamājās, uzņēmis kursu uz Ferslevu, kas gadiem ilgi bija bijusi viņa labais aizsegs. Viņa adrese, vārds, furgons, viss, kas padarīja drošu viņa eksistenci, bija saistīts ar šo māju. Un nu tas bija beidzies. Isabela bija pierakstījusi furgona numuru un nodevusi to brālim, bet mašīnas īpašnieks bija saistīts ar šo māju. Tas vairs nebija droši.

KAD VIŅŠ SASNIEDZA ciematu un caur aleju brauca uz mājām, pār ainavu bija nolaidies miers. Mazā sabiedrība jau sen bija ieslīgusi snaudā, uz ko aicināja televizora ekrāns. Tikai kādā ēkā vistālāk pāri laukiem bija daži apgaismoti logi. Tātad trauksme droši vien atskanēs no turienes.

Viņš konstatēja, ka Rahēle un Isabela ir ielauzušās šķūnī un dzīvojamā mājā, un tad izstaigāja visu un novāca iespējamos pierādījumus. Lietas, kas varētu pārciest ugunsgrēku. Mazu spogulīti, šūšanas piederumu kārbiņu, pirmās palidzibas kasti.

Tad viņš izbrauca no šķūņa furgonu, atpakaļgaitā apbrauca ap māju un ar pilnu jaudu triecās cauri lielajam dzīvojamās istabas logam, pa kuru pavērās lielisks skats pāri laukiem.

Plīstošā stikla skaņa izbiedēja dažus putnus, bet tas ari bija viss.

Apstaigājis ap māju, viņš iegāja iekšā ar iedegtu kabatas lukturīti. "Ideāli," viņš nodomāja, redzēdams furgonu stāvam uz lamināta grīdas ar plakanām riepām un pusi kravas nodalījuma. Aizgājis pāri stikla lauskām, viņš atvēra bagāžnieka durvis, paņēma rezerves kannu un vienmērīgi izlaistīja benzīnu no dzīvojamās istabas līdz virtuvei, uz gaiteņa grīdas un tālāk augšā, otrajā stāvā.

Tad viņš noskrūvēja furgona benzina tvertnes vāciņu, noplēsa divus aizkaru gabalus, vienu iemērca benzīnā uz grīdas un tad iebāza to tvertnē.

Viņš brīdi stāvēja pagalmā un skatījās apkārt, pirms aizdedzināja otru aizkaru gabalu un iemeta to benzīna peļķē blakus gāzes baloniem.

Mersedess jau pilnā ātrumā traucās pa lielceļu, kad ar briesmīgu blīkšķi uzsprāga benzīna tvertne. Vēl pēc pusotras minūtes pienāca gāzes balonu kārta. Sprādziens bija tik stiprs, ka jumts uzlidoja gaisā.

Tikai pabraucis garām tirdzniecības centram, aiz kura atkal pavērās brīvs skats pāri laukiem, viņš nobrauca mašinu ceļa malā un paskatījās atpakaļ.

Māja aiz kokiem dzirksteļoja un rūca kā saulgriežu ugunskurs. Jau tagad to varēja redzēt jūdzēm tālu. Pēc brīža liesmas sasniegs zarus un viss sakusīs kopā.

Šeit vairs briesmas nedraudēja.

Kad atbrauks ugunsdzēsēji, viņi redzēs, ka nekas vairs nav glābjams.

To uzskatīs par puišeļu huligānismu.

Laukos tā notika bieži.

VIŅŠ NOSTĀJĀS PIE istabas durvīm, kur viņa sieva gulēja aprakta zem kastēm, un vēlreiz ar savādu skumju un apmierinātibas sajaukumu konstatēja, ka iekšā valda nāves klusums. Reiz viņiem abiem kopā bija labi. Sieva bija skaista un maiga, un laba māte, viss noteikti varēja beigties citādi. Atkal viņš varēja vainot tikai pats sevi. Pirms sameklēs nākamo sievieti, ar kuru gribēs dzīvot kopā, viņš iznīcinās visu, kas slēpās šajā istabā. Pagātne līdz šim bija noteikusi visu viņa dzīvi, bet nākotni tā nedabūs. Viņš paveiks vēl pāris nolaupīšanu, pārdos māju un apmetīsies kaut kur tālu projām. Varbūt līdz tam laikam iemācīsies dzīvot citādi.

Viņš pāris stundu gulēja stūra dīvānā un domāja, kas tagad jāpaveic. Vībegordenu ar laivu māju viņš varēja paturēt, tas bija skaidrs. Taču Ferslevas mājai jāatrod aizstājēja. Mazs namiņš tālu no lieliem ceļiem. Vieta, kur nestaigā cilvēki, un vislabāk būtu, ja tās īpašnieks būtu vietējais izstumtais. Vecs dzērājs, kurš pats spēj par sevi parūpēties un nav nevienam par nastu. Droši vien šoreiz jāmeklē tālāk uz dienvidiem. Braukādams pa Nestvedas apkaimi, viņš bija aplūkojis dažas piemērotas mājas, taču pieredze rādīja, ka galīgā izvēle nebūs viegla.

Ferslevas īpašnieks toreiz bija ideāli piemērots. Neviens par viņu neinteresējās, un viņš neinteresējās par citiem. Pilsētā runāja, ka lielāko daļu dzīves viņš laikam strādājis Grenlandē un Zviedrijā viņam esot draudzene. "Laikam". Šis brīnišķi nenoteiktais "laikam" uzveda viņu uz pēdām. Izskatījās, ka šis vīrs pārtiek no agrāk sapelnītās naudas. Ļaudis sauca viņu par "savādnieku", līdz ar to parakstīdami vīram nāves spriedumu.

Nu jau bija pagājuši vairāk nekā desmit gadu, kopš viņš nogalināja "savādnieku", un no tā laika bija centies akurāti samaksāt visus rēķinus, kuri aploksnēs reizēm iekrita pa mājas vēstuļspraugu. Pēc pāris gadiem viņš atteicās no elektrības un atkritumu izvešanas, un rēķini pārstāja pienākt. Pasi un vadītāja apliecību uz šā vīrieša vārda, apgādātas ar jaunām fotogrāfijām un ticamāku dzimšanas datumu, viņš izgatavoja pie kāda fotogrāfa Vesterbro. Labs, uzticams vīrs, kuram dokumentu viltošana bija kļuvusi par mākslu. Līdzīgu tai, kuru pēc meistara pamudinājuma piekopa Rembranta mācekļi. īsts mākslinieks.

Vārds Madss Kristiāns Fogs bija pavadījis viņu desmit gadu, un nu ari tam bija pienācis gals.

Nu viņš atkal bija vienkārši Čaplins.

SEŠPADSMITARPUS GADU VECUMĀ viņš iemīlējās vienā no pusmāsām. Viņa bija tik trausla, tik ēteriska, ar skaistu, augstu pieri un smalkiem asinsvadiem deniņos. Tik atšķirīga no patēva raupjā gēnu materiāla vai viņa paša mātes druknuma.

Viņš gribēja pusmāsu skūpstīt un apskaut, pazust viņas acis un ienirt viņas dvēselē, bet zināja, ka tas ir aizliegts. Dieva acis viņi bija brālis un māsa, un Dieva acis šajā mājā bija visur.

Visbeidzot viņš sāka nodoties grēcīgajiem priekiem, kas notika vienatnē zem segas vai vakaros zem slīpā jumta, pa griestu dēļu spraugām slepus lūrot viņas istabā.

Tur viņu kādu dienu pieķēra nozieguma vietā. Viņš bija gulējis un lūrējis uz skaistuli plānajā naktskreklā, kad meitenes skatiens uz mirkli pacēlās augšup un notvēra viņējo. Šoks bija tik spēcīgs, ka viņš atsita galvu pret spārēm, kur izlīdusi nagla gandrīz ieurbās aiz labās auss.

Māsas dzirdēja vaidus no bēniņiem, un viss bija zudis.

Eva dievbijības lēkmē izpļāpājās mātei un patēvam. Taču viņas aklās acis neredzēja ar naidu robežojošās dusmas, kas pārņēma abus vecākus, uzzinot par šo bezdievību.

Viņi nopratināja zēnu, draudēdami ar mūžīgu lāstu, taču viņš neatzinās, ka būtu lūrējis uz pusmāsu un vienkārši vēlējies redzēt savu sapņu tēlu bez drēbēm. Kā lai lāsti piespiestu viņu to atzīt? Tos viņš bija dzirdējis pārāk bieži.

-    Tad vari vainot pats sevi! iesaucās patēvs, mezdamies puisim virsū no aizmugures. Varbūt viņš nebija stiprāks, taču pārsteidzošais policista tvēriens zem padusēm un ap kaklu bija stingrs.

-     Paņem krustu! patēvs uzsauca sievai. Izdauzi sātanu no apsēstās miesas. Sit, lai padzītu visus grēka velnus.

Zēns redzēja, kā krucifikss, mātes mežonīgā skatiena pavadīts, paceļas sitienā, un sajuta viņas smakojošo elpu sev sejā.

-     Svētuma vārdā! viņa kliedza, vēlreiz paceldama krucifiksu. Uz mātes virslūpas izsprāga sviedru pērlītes, bet patēvs žņaudza vēl stiprāk, stenēdams un bez apstājas čukstēdams: Visuvarenā vārdā.

Pēc divdesmit sitieniem pa pleciem un augšdelmiem māte atkāpās. Smagi elpodama un pārguruši.

No šī brīža vairs nebija ceļa atpakaļ.

Abas pusmāsas raudādamas stāvēja blakusistabā. Viņas bija visu redzējušas un šķita patiesi šokētas. Toties Eva nelikās neko manām, lai gan noteikti bija visu dzirdējusi. Viņa netraucēti turpināja lasīt Braila rakstā, taču rūgtos sejas vaibstus nevarēja noslēpt.

Tajā pašā vakarā zēns slepus iemeta pāris miegazāļu tablešu mātes un patēva vakara kafijā. Kad pienāca nakts un abi bija cieši aizmiguši, viņš paņēma visu pudelīti un izšķīdināja saturu ūdenī. Pagāja kāds laiks, kamēr zēns abus apgrieza uz muguras un ielēja rīklē tablešu putriņu. Bet laika jau viņam netrūka.

Viņš noslaucīja pudelīti un saspieda ap to patēva pirkstus. Paņēma divas glāzes, sakļāva ap tām vecāku nejūtīgos pirkstus, tad nolika katru uz sava naktsskapīša, ielēja mazliet ūdens un aizvēra durvis.

-     Ko tu tur iekšā darīji? ārpusē vaicāja kāda balss.

Viņš skatījās tumsā. Te nu priekšrocības bija Evai. Priekšrocības būt tumsas draugam un ar tik asu dzirdi kā sunim.

-     Neko, Eva. Es tikai gribēju palūgt piedošanu, bet viņi ir cieši aizmiguši. Laikam iedzēruši miegazāles.

-     Tad es ceru, ka viņi guļ labi, māsa atteica.

Līķus atrada nākamajā rītā. Pašnāvība mazajā pilsētiņā bija liels skandāls, bet Eva klusēja. Varbūt viņa jau tolaik nojauta, ka šis notikums un apstāklis, ka brālis ir vainojams arī viņas aklumā un klusēdams par to sēro, kļūs par viņas nodrošinājumu pret dzīvi ricībnespējā un trūkumā.

Kas attiecās uz pusmāsām, viņas pēc pāris gadiem devās mūžībā. Roku rokā iebrida ezerā, un ezers viņas labi uzņēma. Tagad viņas bija brīvas no visām sāpīgajām atmiņām, bet viņu pusbrālis un Eva ne.

Kopš vecāku nāves bija pagājuši jau vairāk nekā divdesmit pieci gadi, bet fanātisma daudzveidībā joprojām pasaulē radās aizvien vairāk cilvēku, kas aplam iztulkoja vārdus "tuvākā mīlestība".

Pie velna viņus! Viņš tos ienīda vairāk par jebko citu pasaulē. Pie velna tos, kas uzskatīja, ka ar Dieva roku ir pacelti pāri visiem citiem.

Tie visi jāiznīdē no Zemes virsas.

VIŅŠ ATKABINĀJA NO sava atslēgu saišķa furgona un lauku mājas atslēgas un, uzmanīgi paskatījies apkārt, iemeta tās sava kaimiņa atkritumu konteinerā zem virsējā maisiņa.

Tad iegāja mājā un iztukšoja pastkastīti.

Reklāmas nonāca atkritumu spaini, bet pārējo viņš uzsvieda uz istabas galda. Pāris aplokšņu, abas rīta avīzes un maza, ar roku rakstīta zīmīte, uz kuras bija boulinga kluba logo.

Protams, avīzēs nekā nebija, to jau nevarēja paspēt. Toties reģionālais radio bija informēts. Tur bija ziņa par diviem lietuviešiem, kas smagi cietuši, kārtojot savstarpējos rēķinus, un tad stāsts par autoavāriju, kurā cietušas divas sievietes. Informācijas nebija daudz, tomēr pietiekami. Ziņas par notikuma vietu, sieviešu vecumu, abas ir smagi cietušas pēc vairāku stundu traka brauciena, kura laikā viņas izbraukušas arī cauri barjerai uz tilta. Vārdus nenosauca, toties pieminēja iespēju, ka varētu būt iesaistīta vēl kāda aizbēgusi mašīna.

Viņš iegāja internetā un meklēja sīkākas ziņas par notikumu. Vienas rīta avīzes mājaslapā bija rakstīts, ka pēc naktī veiktajām operācijām abu sieviešu dzivlba joprojām ir briesmās un visi brīnās par viņu trako braucienu pāri Storebelta tiltam. Kāds vārdā nosaukts ārsts no Valsts slimnīcas traumu centra ļoti pesimistiski izteicās par viņu stāvokli.

Tomēr šis ziņas bija ļoti satraucošas.

Viņš internetā noskatījās video par traumu centra darbību un visbeidzot izpētīja slimnīcas nodaļu izvietojuma plānu. Tagad viņš bija gatavs.

Pagaidām uzmanīgi jāievāc ziņas par sieviešu stāvokli.

Tad viņš izlasīja mazo zīmīti ar boulinga logo un kluba numuru.

"Es šodien biju pieskrējis, bet neviena nebija mājās. Grupas turnīrs trešdien pīkst. 19.30 ir pārcelts par pusstundu agrāk pīkst. 19.00. Neaizmirsti uzvarētāja bumbu! Vai varbūt Tev to jau netrūkst? Ha-ha! Varbūt jūs nāksiet abi? Ha-ha!

Sveiciens!

Pāvests"

Viņš pavērsa acis pret augšstāvu, kur atradās viņa sieva. Ja ar līķa aizvešanu nogaidīs vēl pāris dienu, tad varēs atbrīvoties no visiem trim reizē. Vēl dažas dienas bez ūdens, un bērni nomirs paši. Un tā tam jābūt, tā bija gluži vai viņu vecāku izvēle.

Pilnīgi stulbi. Tik daudz veltīgu pūļu.

33. NODAĻA

9

KARLS NAKTĪ BIJA dzirdējis dzīvojamā istabā nelielu troksni, taču nebija aptvēris, ka tur atkal ir viesojies dežurējošais ārsts.

-     Hārdijam plaušās ir mazliet ūdens, sacīja Mortens. Viņam ir grūti elpot. Mortens izskatījās noraizējies. Pat šķita, ka viņa jautrā, tuklā seja pilnigi sakritas.

-     Vai tas ir nopietni? Karls jautāja. Tas nudien būtu bēdigi.

-     Dakteris grib, lai Hārdiju uz pāris dienām novērošanai ievieto Valsts slimnīcā, viņi izmeklēs Hārdija sirdi un tā tālāk. Viņam ir ari aizdomas par plaušu karsoni. Hārdija situācijā tas būtu ārkārtīgi bīstami.

Karls pamāja ar galvu. Protams, viņi nedrīkst riskēt.

Viņš noglāstīja draugam matus.

-     Sasodīts, tas nu gan nav lāgā, Hārdij. Kāpēc jūs mani nepamodinājāt?

-     Es teicu Mortenam, lai viņš nemodina, Hārdijs čukstēja, raugoties ar skumju skatienu. Skumjāku nekā parasti. Vai jūs ļausiet man atgriezties, kad mani izrakstīs?

-     Protams, veco zēn. Bez tevis te nav nekādas jautrības.

Hārdijs viegli pasmaidīja. Jespers gan laikam tā nedomā. Viņš

būs laimīgs, kad, pēcpusdienā atgriezies, ieraudzīs veco istabu.

Pēcpusdienā? To Karls bija veiksmīgi aizmirsis.

-     Bet manis te nebūs, kad tu pārnāksi no darba. Mortens mani aizvedīs uz slimnīcu, un es būšu labās rokās. Kas zina, varbūt drīz atgriezīšos? Hārdijs centās pasmaidīt, cīnīdamies pēc elpas. Kari, es te šo to pārdomāju, viņš sacīja.

-    Jā? Sper vaļā.

-     Vai tu atceries Berges Baka lietu? Viņi zem Langebro tilta atrada prostitūtas liķi. Izskatījās pēc slīkšanas, varbūt pat pašnāvības, taču tā nebija.

Jā, Karls to lieliski atcerējās. Melnādainā sieviete. Ne vecāka par astoņpadsmit gadiem. Viņa bija kaila, tikai ap vienu potīti savītu vara stieplišu gredzens. Tam neviens nepievērsa īpašu uzmanību, jo tādi bija daudzām afrikāņu sievietēm. Vairāk pētīja dūrienu pēdas viņai uz rokām. Tipiska prostitūta narkomāne. Nekas neparasts starp afrikāņu meitenēm Vesterbro.

-    Viņu bija nogalinājis suteners, vai ne? Karls sacīja.

-     Nē, drīzāk viņu bija nogalinājuši tie, kas pārdeva meiteni suteneram.

Jā, tagad Karls atcerējās.

-     Tā lieta man atgādina jauno, kurā jums ir pārogļojušies līķi.

-     Ak tā. Tu domā par vara gredzenu ap potīti?

-     Tieši tā. Hārdijs divas reizes cieši aizmiedza acis. Tas nozīmēja mājienu ar galvu. Meitene vairāk nespēja izturēt. Viņa gribēja mājās, bet nebija nopelnījusi pietiekami daudz naudas.

-     Un viņu nogalināja.

-     Jā, afrikāņu meitenes tic vudū, taču šī meitene neticēja, tāpēc sistēma bija apdraudēta. Viņai bija jāpazūd.

-     Un viņi izmantoja gredzenu, lai atgādinātu citām prostitūtām, ka nevar nesodīti sacelties ne pret saviem kungiem, ne vudū.

Hārdijs vēlreiz samiedza acis. Jā, kāds bija iepinis gredzenā spalvas, matus un visus iespējamos citus atribūtus. Pārējās afrikāņu meitenes saprata ziņu.

Karls nobraucīja zodu. Hārdijs noteikti bija kaut ko uzķēris.

JAKOBSENS STĀVĒJA AR muguru pret Kārlu un lūkojās uz ielu. To viņš darīja bieži, kad iegrima domās. Tu saki, Hārdijs domā, ka līķi ugunsgrēka vietās bija parādu piedzinēji. Viņi atbildēja par šo trīs firmu procentu administrēšanu un iekasēšanu, bet neveica darbu pietiekami labi. Nauda neienāca, kā paredzēts, un tāpēc viņus nogalināja.

>

-    Jā. Līķi gluži vai bija kā brīdinājums pārējiem piedzinējiem. Bet firmas, kas bija aizņēmušās naudu, nomaksāja savus parādus ar apdrošināšanas atlīdzību. Divi zaķi ar vienu šāvienu.

-    Ja šie serbi savāca apdrošināšanas atlīdzības, tātad jābūt kādai firmai, kam pietrūka naudas renovācijai, sacīja Jakobsens.

-Jā-

Nodaļas vadītājs pamāja ar galvu. Vienkārši izskaidrojumi bieži sniedza vienkāršus risinājumus. Zvēriski, jā gan, taču austrumeiropiešu bandas, un jo īpaši no Balkāniem, nebija slavenas ar mīkstsirdību.

-     Zini, Kari? Domāju, ka mēs izpētīsim šo teoriju sīkāk. Jakobsens pamāja ar galvu. Es tūlīt sazināšos ar Interpolu. Viņi palīdzēs saņemt atbildes no serbiem. Pasaki paldies Hārdijam. Kā viņam klājas? Vai viņš pie tevis ir iedzīvojies?

Karls pašūpoja galvu. "Iedzīvojies"? Tas bija skaļi teikts.

-     Ā, starp citu, mazs brīdinājums, Markuss Jakobsens viņu apturēja. Šodien pie jums iegriezīsies Darba drošības inspekcija.

-     Ak tā? Un kā tu to zini? Es biju domājis, ka viņu apmeklējumiem jānāk kā pārsteigumam.

Nodaļas vadītājs pasmaidīja. Mēs taču esam policisti. Mēs zinām.

-     IRSA, TEV JĀIET pasēdēt trešajā stāvā, labi? Karls teica.

To viņa acīmredzot nedzirdēja. Man jānodod pateicība par zīmīti, ko tu vakar atstāji. No Rozes, Irsa sacīja.

-     Ā. Un ko viņa teica? Drīz atgriezīsies?

-     Uz to viņa patiesībā neatbildēja.

Skaidrāk to laikam vairs nevarēja pateikt.

Karls neatstājās no Irsas.

-     Kur Asads? viņš jautāja.

-     Sēž savā kabinetā un zvana atkritušajiem sektu locekļiem. Es paņēmu atbalsta grupas.

-     Vai tādu ir daudz?

-     Nē. Man laikam būs jāpievienojas Asadam un jāzvana bijušajiem sektu locekļiem.

-     Laba doma. Kā jūs viņus atrodat?

-     Vecos avižu rakstos. Tādu pietiek.

-     Kad iesi uz trešo stāvu, paņem Asadu līdzi. Drīz ieradīsies Darba drošības inspekcija.

-     Kas?

-     Darba drošības inspekcija. Par to azbestu.

Irsa nereaģēja.

-     Hallo! Karls uzsita knipi. Tu guli?

-     Tu pats guli! Es teikšu skaidri un gaiši, Kari. Man nav ne jausmas ne par kādu azbestu. Vai tu nedomā, ka to zina Roze?

Roze?

Kungs apžēlojies, viņš drīz nezinās, kurš te ir kurš.

TRIGVE HOLTS PIEZVANĪJA Karlam, kad viņš stāvēja, apsvērdams iespēju nolikt krēslu istabas vidū, lai varētu trāpīt mušai nākamajā reizē, kad tā apmetīsies savā iemīļotajā vietā pie griestiem.

-     Vai bijāt apmierināti ar zimējumu? Trigve jautāja.

-    Jā, un jūs?

Trigve atbildēja apstiprinoši. Es jums zvanu tāpēc, ka man visu laiku zvana viens dāņu policists Pasgords. Es jau pastāstīju visu, ko zinu. Vai jūs nepateiktu viņam, ka tas ir ļoti kaitinoši un lai viņš liek mani mierā?

"Ar prieku," Karls nodomāja.

-     Vai neiebilstat, ka es pirms tam uzdošu pāris jautājumu, Trigve? viņš sacīja. Tad es parūpēšos, lai jūs vairs netraucē.

Puisis neizklausījās sajūsmināts, taču neteica nē.

-     Mēs nedomājam, ka tās bija vējdzirnavas, Trigve. Vai jūs varētu aprakstīt skaņu mazliet sīkāk?

-     Kā lai es to aprakstu?

-     Cik dobja tā bija?

-     Es tiešām nezinu. Ko jūs gribat, lai es saku?

Karls iedūcās. Vai tik dobja?

-    Jā, aptuveni tā.

-     Bet tas nav īpaši dobji.

-     Nu tad tā nebija īpaši dobja. Es gan to tā sauktu.

-     Vai tā izklausījās metāliska?

-     Kādā veidā metāliska?

-     Mīksts tonis vai drīzāk ass?

-     Es neatceros. Liekas, mazliet ass.

-     Tātad līdzīgi motoram?

-    Jā, varbūt. Bet nemainīgs dienām ilgi.

-     Un negaisā nepieklusa?

-     Mazliet, bet ne īpaši. Paklau, es taču to jau stāstīju Pasgordam. Vismaz lielāko daļu. Vai nevarat parunāt ar viņu? Es vairs nespēju izturēt, ka man par to jādomā.

"Parunā ar psihologu," Karls nodomāja, bet skaļi sacīja: Es saprotu, Trigve.

-     Es zvanīju arī cita iemesla dēļ. Mans tēvs šodien ir Dānijā.

-     Ak tā. Karls satvēra savu bloknotu. Kur?

-     Viņam ir tikšanās Jehovas liecinieku namā Holbekā. Viņš laikam grib, lai viņu nosūta uz citu vietu. Domāju, ka jūs esat viņu nobiedējis. Viņš negrib, lai kāds rakņātos vecajā lietā.

"Tad jau jūs esat vienisprātis, draudziņ," Karls nodomāja. Labi. Un ko Dānijas Jehovas liecinieki tur var darīt? viņš jautāja.

-     Ko viņi var darīt? Piemēram, nosūtīt viņu uz Grenlandi vai Fēru salām.

Karls sarauca uzacis. Kā jūs to zināt, Trigve? Vai jūs atkal sarunājaties?

-      Nē. Man to pateica jaunākais brālis Henriks. Bet nesakiet to nevienam, citādi viņam klāsies plāni.

Pēc sarunas Karls brīdi sēdēja un skatījās pulkstenī. Pēc stundas un divdesmit minūtēm Mona nokāps lejā kopā ar savu dziļi urbjošo superpsihologu. Kā gan viņa vispār spēja Kārlu tam pakļaut? Vai viņa domāja, ka viņš piepeši sāks lēkāt kā marta zaķis un skandēs: "Allelujā! Man vairs nav panikas lēkmju par to, ka manu veco kolēģi sašāva man acu priekšā, kamēr es neko nedarīju"?

Viņš papurināja galvu. Ja tā nebūtu Mona, viņš noteikti neitralizētu amatierpsihiatra jautāšanas kāri.

Pie durvim viegli pieklauvēja. Tas bija Laursens ar mazu plastmasas maisiņu rokā.

-     Ciedrs, viņš vienkārši sacīja un nometa Karlam priekšā maisiņu ar skaidiņu no pudeles. Meklē no ciedru koka būvētu laivu māju. Kā tu domā, cik tādu Ziemeļzēlandē uzbūvēja pirms nolaupīšanas? Varu pastāstīt, ka tādu nebija daudz, jo tolaik visi lietoja ar spiedienu impregnētu koksni. Tas notika, pirms Silvan un citi būvmateriālu tirgotāji iestāstīja vidējam pilsonim, ka tas vairs nav pietiekami smalki.

Karls skatijās uz skaidu. Ciedrs?

-     Kurš ir teicis, ka laivu māja ir no tā paša materiāla kā Pola Holta rakstāmrīks? viņš jautāja.

-     Neviens. Bet tāda iespēja pastāv. Man šķiet, tev vajadzētu parunāt ar apkaimes kokmateriālu tirgotājiem.

-     Lielisks darbiņš, Tomas, bet to būdu taču varēja uzbūvēt pirms veselas mūžības. Pēc visa spriežot, pat vēl agrāk. Dānijā rēķini ir jāglabā tikai piecus gadus. Neviens būvmateriālu vai koku tirgotājs nevarēs atbildēt, kurš pirka nelielu daudzumu ciedra pirms desmit gadiem, nemaz nerunājot par divdesmit gadiem. Tādas lietas var tikai filmās. Realitātē tā nenotiek.

-     Tad jau es būtu varējis to sev aiztaupīt. Laursens pasmaidīja. It kā šis viltīgais lapsa nezinātu, kas šobrīd jau pilnā sparā norisinās vecā kolēģa galvā.

Kā šo informāciju izmantot? Kā?

-     Starp citu, es varu tev pastāstīt, ka A nodaļā šobrīd iet varen labi, Laursens turpināja.

-     Kas tur notiek?

-     Viņiem ir izdevies apstrādāt vienas nodegušās firmas īpašnieku. Viņš tagad sēž nopratināšanas telpā traki pārbijies un domā, ka tie, kas aizdeva naudu, tagad viņu nogalinās.

Karls bridi apdomāja šo informāciju. Man arī šķiet, ka viņam ir pamats baidīties.

-    Jā, Kari, tagad tu mani pāris dienu neredzēsi. Man jāiet uz kursiem.

-    A. Vai tu mācīsies taisīt sabiedrisko institūciju ēdienus? Iespējams, šajā vietā Karls iesmējās mazliet par skaļu.

-    Jā. Kā tu uzminēji?

Tagad viņš ieraudzīja Laursena acis skatienu, kādu bija redzējis jau iepriekš. Vietās, kur atrada mirušos un visur staigāja viri baltos kombinezonos.

Sāpīgais skatiens, ko Laursenam būtu vajadzējis atstāt pagātnē, tagad bija atgriezies.

-     Kas noticis, Tomas? Vai tevi atlaida?

Laursens īsi pamāja ar galvu. Tas nav tā, kā tu domā. Taču ēdnīca vairs nevar izdzīvot. Te strādā astoņsimt cilvēku, bet viņi negrib ēst augšā pie mums. Tāpēc tagad ēdnīcu slēgs.

Karls sarauca pieri. Viņš pats nebija piederējis pie elites, kuru pēc ilgstošas uzticības ēdnīcai atalgoja ar papildu citrona šķēlīti uz zivs filejas, un tomēr. Ja viņi slēgs kopkajlti, zaldātu bufeti, rijamzonu, zupas virtuvi, personāla restorānu, ēdnīcu vai kā nu kurš izvēlējās saukt vietu ar ļodzīgajiem ēdamgaldiem un slīpajiem griestiem, pret kuriem varēja sasist galvu, tad tiešām nebija lāgā.

-     Slēgs? viņš jautāja.

-    Jā. Taču policijas vadība pieprasa, lai te būtu ēdnīca, tāpēc tagad izsludinās konkursu uz šo pakalpojumu. Lone un visi pārējie, to skaitā arī es, smērēs maizītes, lidz kāds idiots liberālisma vārdā piespiedis mūs kļūt par bezdarbniekiem vai šņikāt salātus no rīta līdz vakaram.

-     Un tāpēc tu mūc jau tagad?

Laursens izmocīja greizu smaidu saspringtajā sejā. Mūku? Nē! Sasodīts! Es iešu uz kursiem, lai man būtu tiesības piedalīties konkursā.

Karls pavadīja Tomasu Laursenu gabaliņu augšup pa kāpnēm un trešajā stāvā atrada Iršu dedzīgi diskutējam ar Līsu par to, kurš ir seksīgāks Džordžs Klūnijs vai Džonijs Deps. Lai kas viņi tādi ari būtu.

-     Te nu gan kūsā darbs, viņš īgni noteica un tad sastapa Pasgordu ceļā no kafijas automāta uz kabinetu.

-     Paldies par darbu, Pasgord! Karls sacīja, iegājis pie viņa kabinetā. Līdz ar to tu tiec atbrīvots no šīs lietas.

Puisis neuzticīgi paskatijās uz Kārlu. Viņš vienmēr iztēlojās, ka visi pārējie ir tikpat triku pilni kā viņš.

-     Vēl tikai viens uzdevums, Pasgord. Tad tu un Jergens varēsiet turpināt savu sadarbību, zvanot pie durvīm Sundbijā. Vai tu būtu tik laipns un parūpētos, lai Pola Holta tēvu atved uz nopratināšanu Policijas pārvaldē? Šobrīd Martinam Holtam jāatrodas Jehovas liecinieku namā Holbekā, Stēnhusvejā 28, ja tu to vēl nezini. Viņš ieskatījās pulkstenī. Man būtu ērti nopratināt viņu pēc divām stundām. Holts noteikti protestēs, bet galu galā viņš ir galvenais liecinieks slepkavības lietā.

Karls apgriezās uz papēža. Viņš jau iztēlojās Holbekas policijas protestus. Iebrāzties Jehovas liecinieku svētnicā! Ak kungs! Bet Martins Holts noteikti dosies līdzi brīvprātīgi. No diviem ļaunumiem sliktāk noteikti būtu atzīties saviem Jehovas ticības brāļiem melos par dēla izraidīšanu.

Viens bija melot tiem, kas atradās ārpus sektas, bet pavisam kas cits melot iesvaidītajiem.

Asadu Karls atrada pie rakstāmgalda gaiteni līdzās Jakobsena kabinetam. Uz galda dūca nožēlojams dators, viens no tiem, ko norakstīja pirms pieciem gadiem. Toties viņi bija piešķīruši Asadam samērā jaunu mobilo telefonu, lai viņš varētu sazināties ar ārpasauli. Jā, nudien smalki apstākļi.

-     Vai tev kaut kas ir, Asad?

Palīgs pacēla roku. Acīmredzot vispirms gribēja pabeigt rakstāmo. Mierīgi izklāstīt domas, pirms tās pazuda. Karls ļoti labi pazina šo sajūtu.

-     Tas ir jocīgi, Kari. Kad runāju ar cilvēkiem, kas aizbēguši no vienas sektas, viņi domā, ka es gribu ievilināt citā. Kā tev šķiet, vai tur pie vainas mans akcents?

-    Ja tev ir akcents, Asad, tad es to tiešām neesmu pamanījis.

Asads palūkojās augšup ar dzirksti acis. A, tu joko? Es to sapratu, Kari. Viņš pacēla gaisā brīdinošu rādītājpirkstu. Mani šitā nepaķers!

-    Tātad mums nav nekādu pavedienu, Karls sacīja, pamādams ar galvu. Tā noteikti nebija Asada vaina. Bet, Asad, varbūt tas ir tāpēc, ka tādu nav. Mēs tomēr nevaram būt droši, ka nolaupītājs ir izdarījis noziegumu vairāk nekā vienu reizi, vai ne?

Asads pasmaidīja. Ha, tikko tu mani izjokoji vēlreiz, Kari. Protams, nolaupītājs ir to darījis vairāk nekā vienu reizi. Es tavās acīs labi redzēju, ka tu to zini.

Asadam bija taisnība. Par šo lietu nevarēja būt daudz šaubu. Miljons kronu bija liela nauda, tomēr ne ļoti liela. Ne tad, ja no tās vajadzēja iztikt.

Protams, slepkava bija to paveicis vairākas reizes. Kāpēc lai viņš to nedarītu?

-     Turpini zvanīt, Asad. Šobrīd tik un tā nav nekā cita, ko darīt.

Nokļuvis līdz letei, aiz kuras Līsa un Irsa nekaunīgi turpināja

savas šovinistiskās pļāpas par to, kā jāizskatās īstiem vīriešiem, viņš diskrēti pieklauvēja pa virsmu ar pirkstu kauliņiem.

-     Es sapratu, ka Asads apzvana atkritušos sektu locekļus viens pats, tāpēc esmu sagatavojis tev jaunu uzdevumu, Irsa. Un, ja šis kumoss būs par lielu, tad tu viņai palīdzēsi, labi, Lisa?

-     Tas tev nav jādara, Līsa, stūrī īgni atskanēja Sērensena kundzes balss. Merka kungs ir no citas nodaļas. Tavā darba aprakstā nav teikts, ka tev būtu viņam jāizpalīdz.

-     Tas nu gan ir atkarīgs no apstākļiem, Līsa sacīja, uzmezdama Karlam vienu no skatieniem, kurus viņa acīmredzot bija uztrenējusi karstajā ASV braucienā kopā ar vīru. Šo skatienu būtu vajadzējis redzēt Monai. Tad viņa varbūt dedzīgāk pacīnītos par savu jauno medījumu.

Pašaizsardzībā viņš pievērsa skatienu Irsas sarkanajām lūpām.

-     Irsa! Pārbaudi, vai vari atrast laivu māju kādā no aerofotogrāfijām. Pārbaudi visus fotouzņēmumus, kas izmantoti īpašumu reģistrācijai Frederikssundas, Halsnesas, Roskildes un Lejres komūnās.

Tu tos noteikti atradīsi viņu mājaslapās, citādi tev būs jāpalūdz, lai viņi tos atsūta pa e-pastu. Labas aerofotogrāfijas ar augstu izšķirtspēju, kas uzņemtas, apsekojot pludmales īpašumus ap visu Hornsherredu. Un, kad būsi ķērusies klāt, palūdz arī kartes, kur iezīmētas visas reģiona vējdzirnavas.

-     Man šķita, mēs vienojāmies, ka tās bija apturētas vētras dēļ.

-     Pareizi, tomēr jāpārbauda.

-     Nu, ar tiem sīkumiem viņa tiks galā, sacīja Līsa. Un kas tev ir padomā man? Viņa palūkojās uz Kārlu ar skatienu, kas trāpīja tieši zem jostasvietas. Sasodīts, ko lai viņš atbild uz tik divdomīgu jautājumu? Turklāt publiski! Gudrās atbildes prātā sakrita čupu čupām.

-     Ē… Varbūt tu varētu pajautāt to pašu komūnu tehniskajiem dienestiem, vai viņi periodā pirms 1996. gada izsnieguši atļaujas būvēt piekrastē laivu mājas un, ja izsnieguši, tad kurā vietā.

Līsa pašūpojās gurnos. Neko citu? Tas nu gan nav daudz. Tad viņa uzgrieza Karlam savu pavisam nepiedienīgi pievilcīgo, džinsos iespīlēto pēcpusi un aizgāja pie telefona.

Līsu bija grūti izsist no līdzsvara.

34. NODAĻA

*

HELMANDAS PROVINCE BIJA Kenneta personiskā elle. Tuksneša smiltis viņa murgs. Vienu reizi Irākā un divas Afganistānā. Ar to vairāk nekā pietika.

Viņa biedri katru dienu sūtīja viņam e-pasta vēstules. Vairāk vārdu par biedriskumu un veciem laikiem nekā par to, kas patiesībā notika. Visi vienkārši gribēja izdzīvot. Tikai tas bija svarīgi.

Kennets juta, ka viņam tas ir beidzies. Lūžņu kaudze ceļa malā. Nepareiza vieta tumsā. Nepareiza vieta dienā. Tur taču bija bumbas. Acis pie tālskata tēmēkļa. Veiksme nebija uzticama pavadone.

Tāpēc tagad viņš sēdēja savā mazajā mājiņā Roskildē un centās apspiest savas izjūtas, aizmirst visu un vienkārši dzivot tālāk.

Viņš bija nogalinājis, bet nebija par to nevienam stāstījis. Tas notika ātrā apšaudē. Pat viņa biedri to nebija pamanījuši. Viens līķis mazliet nostāk no pārējiem, un šo cilvēku bija nogalinājis viņš. Trāpīts tieši elpvadā, pavisam jauniņš. Viņam Taleban karotāju biedējošā pazīšanās zīme izpaudās tikai kā vieglas pūkas uz zoda un vaigiem.

Nē, Kennets nebija stāstījis to nevienam, pat Miai ne. Tādas lietas nav pirmās uz lūpām, kad esi aizelsies no mīlestības.

PIRMO REIZI IERAUDZĪJIS Miu, viņš zināja, ka Mia spētu piespiest viņu padoties bez nosacījumiem.

Viņa bija dziļi ieskatījusies Kennetam acīs, kad viņš satvēra viņas roku. Tas notika jau tobrīd. Pilnīgā padošanās. Ieslodzītās ilgas un cerības piepeši izlauzās brīvībā. Un viņi bija klausījušies viens otrā ar atvērtu prātu un zināja, ka tam jānotiek atkal.

Viņš nodrebēja, Miai pastāstot, kad viņa gaida atgriežamies vīru. Arī viņa bija gatava jaunai dzīvei.

Pēdējo reizi viņi redzējās sestdien. Kennets bija ieradies spontāni un, kā norunāts, turēja padusē avīzi.

Mia bija viena, bet satraukta un negribīgi ielaida Kennetu, nevēlēdamās stāstīt, kas noticis. Acīmredzot arī nenojauzdama, ko šī diena atnesīs.

Ja vien viņiem būtu bijis vēl pāris sekunžu, viņš lūgtu Miu doties viņam līdzi. Sakravāt pašu nepieciešamāko, paņemt Benjaminu un nozust.

Mia būtu teikusi jā, ja vien šajā mirklī piebraucamajā ceļā nebūtu parādījies viņas vīrs, par to Kennets bija pārliecināts. Un viņa mājās abiem būtu laiks atšķetināt katram savas dzīves mezglus.

Taču Mia lūdza viņu iet prom. Ārā pa sētas durvīm. Prom tumsā kā bailīgam sunim. Bez velosipēda.

Kopš tā laika šis notikums neizgāja viņam no prāta ne sekundi.

TAGAD BIJA PAGĀJUŠAS trīs dienas. Bija otrdiena, un kopš sestdienas nepatīkamā pārsteiguma Kennets bija aizgājis turp vairākas reizes. Varēja gadīties, ka viņš satiktu Mias viru. Spontāni izceltos strīds. Taču Kennets vairs nebaidījās no citiem cilvēkiem, viņš baidījās tikai no sevis. Ko viņš iesāktu ar šo vīrieti, ja atklātos, ka tas nodarījis Miai pāri?

Taču māja bija tukša, kad Kennets tur atgriezās. Tā bija ari nākamajā reizē, un tomēr tā viņu visu laiku pievilka. Viņā modās nojauta, jā, pamatots instinkts. Gluži kā nojausma, kas viņu pārņēma, kad viens no viņa draugiem norādīja uz ielu, kur vēlāk nogalināja desmit vietējos iedzīvotājus. Kennets vienkārši zināja, ka viņi nedrīkst iet pa šo ielu, tāpat kā zināja, ka šī māja glabā noslēpumus, kas nekad neizkļūs gaismā, ja viņš tiem nepalīdzēs.

Un viņš stāvēja pie parādes durvīm un sauca Mias vārdu. Ja viņi būtu devušies atvaļinājumā, Mia būtu viņam to pastāstījusi. Ja Kennets viņu vairs neinteresētu, viņas spožās acis būtu novērsušās.

Kennets viņu interesēja, bet tagad viņa vienkārši bija pazudusi. Neatbildēja pat uz mobilā telefona zvaniem. Sākumā Kennets domāja, ka viņa neuzdrošinās atbildēt tāpēc, ka tuvumā ir virs. Tad iztēlojās, ka virs ir atņēmis Miai telefonu un uzzinājis par Kennetu.

"Ja viņš zina, kur es dzīvoju, tad lai tik panāk šurp," Kennets sev sacīja. Tā būtu nevienlīdzīga cīņa.

Tad pienāca vakardiena, kad viņš pirmo reizi sajuta, ka atbilde varētu slēpties kaut kur trešajā vietā.

Viņu bija pārsteigusi kāda skaņa, un tieši pārsteidzošās skaņas karavīrs bija trenējies saklausīt. Ļoti vārās skaņas, kas varēja izšķirt notikumus nākamajās sekundēs. Skaņas, kas varēja nozīmēt nāvi, ja tās nesadzirdētu.

Un tādu skaņu viņš dzirdēja, kad stāvēja pie mājas un zvanīja uz Mias mobilo telefonu.

Dzirdēja aiz mūra zvana signālu, pavisam vāju.

Tad viņš aizvēra savu telefonu un klausījās atkal. Tagad nebija nekā.

Kennets vēlreiz nospieda Mias numuru un brīdi gaidīja. Atskanēja signāls. Mias mobilais, uz kuru viņš tikko bija piezvanījis, atradās kaut kur augšā aiz jumta loga un atbildēja ar zvanu.

Viņš bridi stāvēja un domāja.

Protams, pastāvēja iespēja, ka Mia to atstājusi tīšām, taču Kennets tam neticēja.

Viņa to dēvēja par savu glābšanas virvi uz pārējo pasauli, un glābšanas virvi tā vienkārši neizlaiž no rokām.

Par to Kennets zināja visu.

Pēc tam viņš bija aizgājis uz māju vēlreiz un dzirdējis mobilo augšā, telpā ar jumta logu virs parādes durvīm. Nekā jauna. Tad kāpēc šīs neatlaidīgās aizdomas, ka te kaut kas nav lāgā?

Vai suns viņā saoda briesmas? Vai viņā ierunājās karavīrs? Vai varbūt vienkārši mīlestība padarīja viņu aklu pret iespēju, ka viņš jau ir noiets etaps Mias dzīvē?

Tomēr, par spīti visiem jautājumiem un iespējamām atbildēm, aizvien šī sajūta.

Aiz kaimiņmājas loga aizkariem sēdēja vecīšu pāris un paturēja viņu acis. Līdzko viņš izsauca Mias vārdu, viņi bija pie loga. Varbūt viņam vajadzētu apjautāties vecišiem, vai tie nav kaut ko redzējuši.

Viņi atvēra durvis tikai pēc kāda laiciņa un īpaši nepriecājās, ieraugot Kennetu.

Vai viņš nevarētu likt to ģimeni mierā? sacīja sieva.

Kennets centās pasmaidīt un parādīja vecīšiem, kā viņam dreb rokas. Parādīja, cik ļoti baidās un cik ļoti viņam nepieciešama palīdzība.

Viņi sacīja, ka vīrietis pēdējās dienās bijis mājās vairākas reizes, vismaz viņa mersedess tur stāvējis, taču sievu un bērnu viņi kādu laiku neesot redzējuši.

Kennets pateicās, lūdza viņus pavērot, kas notiek, un iedeva viņiem savu telefona numuru.

Kad vecīši aizvēra durvis, Kennets zināja, ka viņi nezvanīs. Mia taču galu galā nebija viņa sieva.

Viņš pēdējo reizi nospieda Mias numuru, un telefons pēdējo reizi iezvanījās augšstāva istabā.

"Mia, kur tu esi?" Kennets domāja, sajuzdams aizvien lielāku nemieru.

Sākot no rītdienas, viņš apciemos māju vairākas reizes dienā.

Ja nenotiks nekas tāds, kas varētu viņu nomierināt, viņš dosies uz policiju.

Ne jau tāpēc, ka viņam būtu kaut kas konkrēts.

Bet ko citu viņš varēja darīt?

35. NODAĻA

9

ATSPERĪGA GAITA. VĪRIŠĶĪGAS rievas sejā pareizajās vietās. Acīmredzami dārgs apģērbs.

Ģeniālā kombinācijā apvienots viss, kas lika Karlam justies tā, it kā viņš būtu kaķa nomedīta pele.

-    Tas ir Kriss, Mona sacīja un kaut kā pārāk stīvi atbildēja uz Karla apskāvienu.

-     Mēs ar Krišu kopā bijām Dārfūrā. Kriss ir kara traumu speciālists un vairāk vai mazāk pastāvīgi strādā organizācijā "Ārsti bez robežām". Vai ne, Kris?

Viņa sacīja "kopā bijām Dārfūrā". Nevis "kopā strādājām Dārfūrā". Nevajadzēja būt psihologam, lai saprastu, ko tas nozīmē. Karls jau ienīda pēc parfīma smirdošo idiotu.

-     Esmu puslīdz iepazinies ar lietu, Kriss sacīja, atklādams gandrīz pārāk vienādus un pārāk baltus zobus. Mona no saviem supervaizeriem saņēma atļauju mani informēt.

"Saņēma atļauju no supervaizeriem kas par blēņām," Karls nodomāja. "Kā būtu bijis pajautāt man?"

-     Vai jums nav iebildumu?

Nu, tas gan bija drusciņ par vēlu. Karls paskatījās uz Monu, kura veltīja viņam pašu jaukāko tikko manāmo smaidu. Nolāpīts!

-     Nē, protams, viņš atteica. Es paļaujos, ka Mona dara tā, kā visiem ir labāk.

Viņš uzsmaidīja Krišam, un Mona to ievēroja. Labs taimings.

-     Man ir piešķirtas trīsdesmit stundas, lai es pacenstos dabūt jūs uz strīpas. No jūsu šefa sapratu, ka jūs esat zelta vērts. Kriss iesmējās. Tātad acīmredzot viņš par stundu saņēma pārāk daudz.

-     Trīsdesmit stundas, jūs sakāt? Vai viņam būs jāpavada ar to pūsli kopumā vairāk nekā diennakts? Viņš noteikti ir saēdies driģenes.

-     Jā, nu redzēsim, cik smagi jūs esat cietis. Bet jebkurā gadījumā ar trīsdesmit stundām lielākajai daļai pacientu pietiek.

-     Ak tā!

Tas nu gan nebūs tiesa.

Viņi apsēdās Karlam pretim. Mona ar sasodīti jauku smaidu.

-     Kāda ir jūsu pirmā sajūta, kad atceraties, kā Ankeru Hoijeru, Hārdiju Henningsenu un jūs pašu sašāva dārza mājā Amagerā? vīrietis jautāja.

Karlam pār muguru noskrēja tirpas. Ko viņš juta? Transu. Kustību palēninājumā. Sastingušas rokas. To, ka tas bija sen, viņš atbildēja.

Kriss pamāja ar galvu, demonstrēdams, kā ieguvis savas smieklu krunciņas. Sardze ir modra, Kari? Bet mani jau brīdināja. Es tikai gribēju redzēt, vai tas ir tiesa.

Velns un elle, vai viņš tagad spēlēs boksa maču? Tas būtu interesanti.

-     Vai jūs zināt, ka Hārdija Henningsena sieva ir iesniegusi šķiršanās pieteikumu?

-     Nē. Hārdijs neko nav teicis.

-     Cik saprotu, viņa esot izrādījusi pret jums zināmu vājību. Bet jūs atraidījāt viņas tuvošanos. Man šķiet, viņa teica, ka jūs esot ieradies viņu atbalstīt. Tas atklāj par jums kaut ko tādu, kas slēpjas mazliet dziļāk aiz skarbās fasādes. Ko jūs teiksiet?

Karls sarauca pieri. Kāds gan Minnai Henningsenai ar to sakars? Sakiet: vai jūs runājat ar maniem draugiem man aiz muguras? Tas nu man galīgi nepatīk.

Vīrietis pagriezās pret Monu. Redzi nu. Tieši tā, kā es paredzēju. Abi sasmaidījās.

Vēl viens aplams vārds, un Karls tā tirliņa mēli aptīs viņam ap kaklu. Tas nu gan izskatītos smuki blakus zelta ķēdei, kas šūpojās V veida izgriezumā.

-    Tagad jums gribas man gāzt, vai ne, Kari? Iekraut pāris reižu pa ģīmi un izmest mani pie visiem velniem, kā redzu. Kriss skatījās Karlam tieši acīs, tā ka gaišais zilganums viņu gandrīz aprija.

Tad Kriša skatiens pārvērtās. Tas kļuva nopietns. Nomierinieties, Kari. Es tiešām esmu jūsu pusē un zinu, ka jums klājas elligi grūti. Viņš pacēla roku, lai Kārlu apklusinātu. Nomierinieties. Ja jūs šobrīd domājat par to, ar kuru šajā telpā es labprāt vēlētos nokniebties, tad tas esat jūs.

Karls uz brīdi zaudēja valodu.

"Nomierinieties," Kriss bija sacījis. Protams, bija samierinoši uzzināt, kāda ir šī āksta seksuālā gaume, bet gluži lāgā nebūs nekad.

Viņi atvadījās, kad bija norunājuši tikšanos grafiku. Mona pielieca seju viņam pavisam tuvu, un Karlam saļodzījās ceļgali.

-     Tad šovakar tiekamies pie manis, labi? Kā būtu ap desmitiem? Vai tu varēsi tikt prom no mājas, vai ari tev jāpieskata savi puiši? viņa čukstēja.

Karls iztēlojās Monas kailo augumu aizslīdam gar Jespera stūrgalvīgo ģīmi.

Cik ārkārtīgi nesarežģīta izvēle.

-    JĀ, ES JAU domāju, ka atradīšu lejā cilvēkus, teica birokrāts, sniegdams Karlam savu sīciņo kantora žurkas plaukstu. Jons Studsgords, Darba drošības inspekcija.

Vai tas vīrs domāja, ka Karlam ir demence? Nebija pagājusi vēl nedēļa, kopš viņš te bija pēdējo reizi.

-     Karls Mērks, viņš sacīja. Q nodaļas komisārs. Kam varu pateikties par šo godu?

-     Nu, viena problēma ir azbests. Vīrietis norādīja uz pagaidu šķērssienu. Bet otra šīs telpas nav apstiprinātas kā darbavieta Policijas pārvaldes darbiniekiem, un nu jūs te atkal sēžat.

-     Paklausieties, Studsgorda kungs, runāsim atklātu valodu. Kopš jūs te bijāt pēdējo reizi, ielās ir bijušas desmit apšaudes. Divi cilvēki miruši. Hašiša tirgus ir pilnīgi satrakojies. Tieslietu ministrs ir pavēlējis, lai ielās patrulē divsimt policistu, kuru mums nav. Divi tūkstoši cilvēku ir zaudējuši darbu, nodokļu reformas aptīra nabagus, skolēni iekausta skolotājus, jaunus puišus sakropļo Afganistānā, cilvēku iedzīvi pārdod izsolēs, pensijas vairs nav nenieka vērtas, un bankas cieš krahu, ja nekrāpj klientus. Bet premjerministrs pa to laiku skraida apkārt un mēģina sameklēt citu darbu par nodokļu maksātāju naudu. Tad kāda velna pēc jūs raizējaties, vai es sēžu šeit vai simt metru tālāk citās pagraba telpās, kur viss ir atļauts? Vai tas nav… Karls dziļi ievilka elpu, …pilnīgi VIENALGA, kur es sēžu, ja tikai padaru savu darbu?

Studsgords bija pacietīgi uzklausījis šo tirādi. Tagad viņš atvēra savu mapi un izņēma papīra lapu. Vai drīkstu apsēsties? Viņš norādīja uz vienu no krēsliem otrpus galdam. Mēs nevaram izvairīties no ziņojuma iesniegšanas, viņš sausi teica. Var jau būt, ka pārējā valsts noiet no sliedēm, bet tādā gadījumā ir labi, ja kāds no mums uz tām paliek.

Karls dziļi nopūtās. Vīram savā ziņā bija taisnība.

-     Labi, Studsgorda kungs. Piedodiet, ka es pacēlu balsi. Man vienkārši ir ārprātīgs stress. Protams, jums taisnība.

Kantora žurka pacēla galvu.

-     Es labprāt ar jums sadarbotos. Vai varat pateikt, kas mums jādara, lai šīs atzītu par darba telpām?

Vīrs nolika pildspalvu. Tagad droši vien būs gara lekcija par to, kāpēc tas ir neiespējami un cik lielu daļu slimnīcu noslogojuma ir radījusi slikta darba vide.

-     Ļoti vienkārši. Lūdziet savu priekšnieku uzrakstīt iesniegumu. Tad kāds atnāks pārbaudīt un sniegs instrukcijas.

Karls pacēla galvu. Tas vīrs nudien bija pārsteidzošs.

-     Vai varat man palīdzēt ar to iesniegumu? Karls jautāja. Daudz pazemīgāk, nekā bija domājis.

-     Nu tad mums jāieskatās somā vēlreiz. Studsgords pasmaidīja un pasniedza Karlam formulāru.

-     KĀ GĀJA AR Darba drošības inspekciju? jautāja Asads.

Karls paraustīja plecus. Es tam vīram sadevu sutu, un viņš

kļuva pavisam mīksts.

Sadeva sutu? Bija skaidri redzams, ka šis formulējums Asadam diez ko nepalīdz. Kādu sutu? viņš droši vien domāja.

-     Un kā tev, Asad?

Palīgs pamāja. Es dabūju no Irsas vienu vārdu, kuram piezvanīju. Tas bija vīrietis, kurš agrāk bijis Kristus nama biedrs. Vai tu zini Kristus namu?

Karls papurināja galvu. Katrā ziņā viņš nespēja atcerēties.

-    Viņi arī, manuprāt, ir ļoti dīvaini. Tic, ka Jēzus atnāks uz Zemi kosmosa kuģī kopā ar dzīvību no visām iespējamām pasaulēm, ar kurām mums, cilvēkiem, tad vajadzēs pavairoties.

-     Vairoties. Tu droši vien domā vairoties, Asad.

Asads paraustīja plecus. Tas cilvēks teica, ka daudzi brīvprātīgi pametuši šo baznīcu pagājušajā gadā. Tur bijis daudz traču, bet neviens, ko viņš pazīst, neesot izraidīts. Tomēr pēc tam viņš pateica, ka esot dzirdējis par vienu pāri viņi joprojām esot baznīcas biedri, bet viņiem esot izraidīts bērns. Viņš domāja, ka tas noticis pirms pieciem sešiem gadiem.

-     Un kas šajā informācijā tik īpašs?

-    Zēnam bija tikai četrpadsmit gadu.

Karls iztēlojās savu padēlu Jesperu. Viņam jau nu gan ari četrpadsmit gadu vecumā bija savs viedoklis.

-     Skaidrs, tas neizklausās normāli. Bet es redzu, ka tev galvā perinās kaut kas cits, Asad.

-     Es nezinu, Kari. Tā ir tikai tāda sajūta pakrūtē. Asads paplikšķināja pa savu apaļīgo vidukli. Vai tu zināji, ka patiesībā Dānijas reliģiskajās sektās, izņemot Jehovas lieciniekus, ļoti reti kādu izraida?

Karls paraustīja plecus. Kāda atšķirība būt izraidītam vai vienkārši atstumtam? Viņš savā dzimtajā vietā arī pazina cilvēkus, kas nebija gaidīti savās evaņģēliskajās mājās. Nu un tad?

-    Tas tomēr kaut kādā veidā notiek, Karls beidzot sacīja, oficiāli vai neoficiāli.

-    Jā, neoficiāli. Asads pacēla gaisā rādītājpirkstu. Kristus nama locekļi ir ļoti fanātiski un draud ar visu iespējamo, bet viņi nevienu neizraida, kā es uzzināju.

-     Un tad?

-     Māte un tēvs paši izraidīja savu bērnu, tā teica tas virs, ar kuru es runāju. Draudze vecākus kritizēja, bet viņi to neņēma vērā.

Abu acis sastapās. Tagad arī Karls manīja sajūtu pakrūtē.

-    Vai tu dabūji to cilvēku adresi, Asad?

-    Es dabūju vecu adresi, kur viņi vairs nedzīvo. Līsa to tagad pārbauda.

BEZ PIECPADSMIT DIVOS Karlam piezvanīja no Caurlaižu biroja. Holbekas policija pēc viņa pieprasījuma tikko bija atvedusi uz nopratināšanu kādu vīrieti. Ko lai ar viņu tagad iesāk? Tas bija Pola Holta tēvs.

-     Atsūtiet viņu lejā pie manis, bet parūpējieties, lai viņš neaizbēg.

Pēc piecām minūtēm gaitenī, viegli dezorientēti, stāvēja divi policisti zaļās formās un kāds vīrietis viņiem priekšā.

-    Te nu gan nebi' viegli atrast, viens no viņiem teica dialektā, kas lieliem burtiem kliedza: Rietumjitlande.

Karls pamāja viņiem ar galvu un tad ar žestu lūdza Martinu Holtu apsēsties. Lūdzu, sēdieties, viņš sacīja.

Viņš pagriezās pret policistiem. Mazajā kabinetā pāri gaitenim jūs atradīsiet manu palīgu. Viņš labprāt pagatavos jums tēju; kafiju gan es neiesaku. Es pieņemu, ka jūs paliksiet, līdz būšu beidzis. Tad varēsiet ņemt Martinu Holtu līdzi.

Izskatījās, ka policistus nevilina ne tēja, ne gaidīšana.

Martins Holts izskatījās citādi nekā iepriekšējā reizē Hallabrū. Toreiz viņš bija spītīgs, tagad tāds vairs nelikās. Drīzāk satriekts.

-     Kā jūs zinājāt, ka esmu Dānijā? Tie bija viņa pirmie vārdi. Vai jūs mani novērojat?

-     Martin Holt! Es gandrīz varu iztēloties, ko jūs un jūsu ģimene esat pārcietuši pēdējos trīspadsmit gados. Jums jāzina, ka mēs nodaļā jūtam līdzi jums, jūsu sievai un bērniem. Mēs nevēlam jums ļaunu, jūs jau esat pietiekami daudz cietuši. Bet jums ari jāzina, ka mēs nevairīsimies ne no kādiem līdzekļiem, lai notvertu to, kurš nogalināja Polu.

-     Pols nav miris. Viņš ir kaut kur Amerikā.

Ja šis vīrs zinātu, cik daudz pazīmju rāda, ka viņš melo, tad būtu cietis klusu. Sažņaugtās rokas. Atpakaļ atvilktā galva. Pauze, pirms viņš pateica: "Amerikā." Tas un vēl četras piecas pazīmes, uz kurām Karls bija iemācījies reaģēt, daudzus gadus strādādams ar to Dānijas iedzīvotāju daļu, kuriem patiesība nebija dabiska izvēle.

-     Vai jūs nekad neesat iedomājies, ka ari citi varētu būt nonākuši tādā pašā situācijā? Karls jautāja. Ka Pola slepkava joprojām staigā brīvībā? Ka viņš varētu būt nogalinājis citus gan pirms, gan pēc Pola?

-     Es taču teicu, ka Pols ir Amerikā. Ja es ar viņu kontaktētos, tad varētu pateikt, kur viņš ir. Vai tagad drīkstu iet?

-     Paklausieties, Holta kungs! Tagad mēs aizmirsīsim par ārpasauli. Es zinu, ka jums ir savas dogmas un noteikumi, bet zinu arī to: ja jūs varētu atbrīvoties no manis reizi par visām reizēm, tad noteikti izmantotu šo iespēju. Vai man ir taisnība?

-    Jūs varat paaicināt tos policistus. Tas ir liels pārpratums. Es centos jums to pateikt jau Hallabrū.

Karls pamāja ar galvu. Vīrietis joprojām baidījās. Trīspadsmit gadu bailēs bija norūdījuši viņu pret visu, kas mēģināja pārsist stikla kupolu, kurā viņš bija ievietojis sevi un savu ģimeni.

-     Mēs runājām ar Trigvi, Karls teica, pastumdams uz vīrieša pusi aizdomās turamā zīmējumu. Kā redzat, mums jau ir noziedznieka seja. Es vēlētos, lai jūs pastāstāt mums par šo lietu, varbūt tas dotu mums jaunas papildu norādes. Mēs zinām, ka šis vīrietis jums draudēja. Karls uzsita ar pirkstu pa zīmējumu tik stipri, ka Martins Holts salēcās.

-     Varu jums apgalvot: neviens nepiederošais nezina, ka esam viņam uz pēdām, tāpēc nebaidieties.

Martins Holts atrāva skatienu no zīmējuma un ielūkojās Karlam tieši acīs. Viņa balss drebēja. Vai jūs domājat, ka būs viegli izskaidrot Jehovas liecinieku apgabala pārraugam, kāpēc mani aizveda policija? Tā ka diezin vai neviens nepiederošais nezina, kas noticis. Jūs jau neesat diez ko diskrēti.

-    Jūs būtu varējis ielaist mani savā mājā Zviedrijā, tad jums tas nebūtu jāpiedzīvo. Es mēroju visu garo ceļu uz turieni, lai lūgtu palīdzību Pola slepkavas notveršanā.

Holts saguma un atkal paskatījās uz zīmējumu. Ir ļoti līdzīgs, viņš sacīja. Bet acis mazliet par tuvu. Vairāk man nav nekā, ko teikt.

Karls piecēlās. Es jums parādīšu kaut ko tādu, ko jūs nekad neesat redzējis. Viņš lūdza Holtu sekot.

No Asada kabineta skanēja smiekli. Šie īpašie, skaļie rietumjitlandiešu smiekli, kuru sākotnējais mērķis noteikti bija pārkliegt kutera motora skaņu vētrā. Jā, Asads spēja uzjautrināt lielāko daļu cilvēku. Labi, tātad Karlam nebija jāsteidzas.

-     Paskatieties, cik mums te ir neatklātu lietu, viņš teica, pievērsdams Martina Holta uzmanību Asada sistēmai pie sienas. Katra no šīm lietam nozīmē kādu briesmīgu notikumu, un bēdas, ko tie izraisījuši, noteikti īpaši neatšķiras no jūsējām.

Karls paskatījās uz Martinu Holtu, bet vīrietis neizrādīja nekādas emocijas. Tie nebija viņa notikumi, un šie cilvēki nebija viņa brāļi un māsas. īsi sakot, viss, kas notika ārpus Jehovas liecinieku loka, viņam bija tik svešs, ka vispār neeksistēja.

-     Mēs būtu varējuši izvēlēties strādāt pie jebkuras no tām, vai saprotat? Bet mēs paņēmām jūsu dēla lietu. Un es jums parādīšu, kāpēc.

Martins Holts negribīgi sekoja pēdējos metrus. Kā notiesātais, kas tuvojas ešafotam.

Tad Karls norādīja uz milzīgo vēstules kopiju, ko bija izveidojuši Roze un Asads. Tāpēc, viņš īsi sacīja un pakāpās pāris soļu atpakaļ gaitenī.

Martins Holts ilgi stāvēja un lasīja vēstuli. Viņa acis slīdēja pār rindiņām tik lēni, ka varēja saprast, kurā vietā vēstulē tās atrodas. Pabeidzis lasīt, viņš sāka atkal no sākuma. Staltais stāvs lēnām salūza. Cilvēks, kuram principi stāvēja pāri visam. Taču ari cilvēks, kurš centās pasargāt pārējos savus bērnus ar noklusēšanu un meliem.

Tagad viņš stāvēja un lasīja sava mirušā dēla vārdus. Tie bija tik bezpalīdzīgi, ka cieši sažņaudza viņa sirdi. Un piepeši viņš pakāpās soli atpakaļ, pastiepa rokas un atbalstījās pret sienu. Citādi būtu nokritis. Dēla lūgums pēc palīdzības skanēja tik skaļi kā Jērikas bazūnes. Un šo palīdzību viņš nebija spējis dēlam sniegt.

Karls ļāva Martinam Holtam brīdi stāvēt un klusi raudāt. Tad Holts spēra soli uz priekšu un piesardzīgi uzlika plaukstu uz dēla vēstules. Pieskārienā viņa plauksta nodrebēja, un pirksti pavisam lēni slīdēja no vārda pie vārda, cik vien augstu viņš spēja aizsniegt.

Tad viņa galva noslīga uz sāniem. Izlauzās trīspadsmit gadu sāpes.

Martins Holts palūdza glāzi ūdens, kad Karls aizveda viņu atpakaļ uz savu kabinetu.

Pēc tam viņš izstāstīja visu, ko zināja.

36. NODAĻA

9

-     NU TAD VIENĪBA atkal kopā! Irsa ieaurojās gaiteni, mirkli pirms viņas galva parādījās Karla durvis. Viņa nudien bija steigusies uz pagrabu, jo cirtas slējās visos virzienos.

-     Sakiet, ka jūs mani mīlat! viņa čivināja, nomezdama Karlam priekšā uz galda kaudzīti aerofotogrāfiju.

-    Tad tu atradi māju, Irsa? sauca Asads, lēkšodams šurp no slotu skapja.

-     Nē. Es atradu vairākas piemērotas vietas, bet bez laivu mājām. Fotogrāfijas ir saliktas tādā secībā, kādā es gribētu tās pārbaudīt tuvāk, ja būtu jūsu vietā. Es apvilku aplīšus ap tām mājām.

Karls paņēma kaudzīti un izskaitīja lapas. Piecpadsmit lapu, un nevienas laivu mājas. Tas nu gan nebija lāgā.

Viņš pārbaudīja datumus. Lielākā daļa bija fotografētas 2005. gada jūnijā.

-     Klau, Irsa, viņš sacīja. Šīs fotogrāfijas ir uzņemtas deviņus gadus pēc Pola Holta slepkavības. Kopš tā laika laivu māju varēja nojaukt simt un vienu reizi.

-     Simt un vienu reizi? Asads iebilda. Nē, to gan nevar, Kari.

-    Tas ir tikai tāds teiciens, Asad. Karls nopūtās. Vai mums ir arī vecākas fotogrāfijas?

Irsa pāris reižu samirkšķināja acis. Ja Karls nestu viņu cauri, viņai vajadzētu saprast.

-     Zini, kriminālinspektora kungs! viņa teica. Ja laivu māja pa to laiku ir nojaukta, tad taču tas arī ir vienalga, vai ne?

Karls papurināja galvu. Nē, Irsa, nav gan. Varētu taču būt, ka māja joprojām pieder slepkavam, un tādā gadījumā varētu būt, ka mēs viņu tur dabūjam rokā, vai ne? Tā ka ej vien atkal pie Līsas un sameklē vecākas fotogrāfijas.

-     Šiem piecpadsmit fragmentiem? Irsa norādīja uz kaudzīti.

-    Nē, Irsa. Mums vajag aerofotogrāfijas visai krasta linijai ap fjordiem pirms 1996. gada. To taču nav tik grūti saprast.

Irsa mazliet paplūkāja savas cirtas, nelikdamās tik pašpārliecināta kā iepriekš, bet tad pagriezās un devās atpakaļ.

-     Būs grūti viņu atkal pataisīt jauku, sacīja Asads, pavicinādams gaisā roku, it kā būtu apdedzinājies. Vai tu redzēji, kā viņa noskaitās par to, ka pati nebija iedomājusies par datumu?

Karls izdzirda dūkšanu un vēroja mēslu mušu apmetamies pie griestiem. Tātad ņirgāšanās turpinājās.

-     Nieki, Asad, gan viņa atkal būs jauka.

Asads pašūpoja galvu. Jā, Kari. Bet, lai cik stipri tu uzsēstos uz sētas staba, pieceļoties tev tik un tā sāpēs pakaļa.

Karls sarauca pieri. Viņš lāgā nesaprata, ko šī alegorija nozīmē.

-     Saki man, Asad, viņš izvairījās no šī temata. Vai visas tavas parunas ir par pakaļām?

Asads iesmējās. Es zinu ari dažas bez. Tās ir sliktas.

Skaidrs. Ja tāda bija SIrijas humora izjūta, tad smieklu muskuļi tiešām varētu atpūsties, ja Karlam gadītos saņemt uzaicinājumu tur paciemoties.

-     Ko Martins Holts pastāstīja nopratināšanā, Kari?

Karls pievilka sev klāt bloknotu. Tur nebija daudz, bet viss bija izmantojams.

-     Pretēji tam, ko biju gaidījis, Martins Holts nepavisam nav nepatīkams cilvēks, Karls teica. Jūsu lielā vēstule viņu pilnīgi sagrāva.

-     Tad viņš gribēja runāt par Polu Holtu?

-    Jā. Bez apstājas pusstundu, un viņam bija grūti savaldīt balsi. Karls izņēma no krūšu kabatas cigareti un pavirpināja to pirkstos. Ārprāts, kā tam vīram vajadzēja izrunāties! Viņš nebija runājis par savu vecāko dēlu gadiem ilgi. Tas vienkārši bija pārāk sāpigi.

-     Kas rakstīts tavā lapiņā, Kari?

Karls ar baudu aizsmēķēja cigareti, domādams par Jakobsena neslēpto nikotīna kāri. Dažkārt cilvēks kļuva par tik lielu dūzi, ka vairs nebija noteicējs pār sevi. Viņš to noteikti nevēlējās piedzīvot.

-     Martins Holts sacīja, ka zīmējums esot diezgan pareizs, tikai nolaupītāja acis novietotas pārāk tuvu. Ūsas par lielu, bet mati mazliet garāki pie ausīm.

-     Vai mums tas jāpārtaisa, Kari? Asads jautāja, atgaiņādams dūmus.

Karls papurināja galvu. Trigves stāsts varēja būt tikpat patiess. Katra acs redz citādi.

-     Svarīgākais Martina Holta liecībā bija tas, ka viņš precīzi pastāstīja, kur un kā nolaupītājs saņēma naudu. To vienkārši maisiņā izmeta no vilciena. Vīrietis signalizēja ar stroboskopa gaismu un…

-     Kas ir stroboskopa gaisma?

-     Kas tas ir? Karls dziļi ievilka dūmu. Nu, tā ir mirgojoša gaisma, gluži kā diskotēkās. Zibsnī kā zibspuldze.

-     Ā! Asads pasmaidīja. Un tad izskatās, ka cilvēks skraida apkārt, raustīdamies kā vecās filmās, to es zinu.

Karls paskatījās uz savu cigareti. Vai tā garšoja pēc sīrupa?

-     Holts diezgan precīzi norādīja, kur atdeva naudu, viņš sacīja. Tas notika ceļa gabalā pie dzelzceļa starp Slāgelsi un Sorē. Karls izņēma karti un norādīja. Šeit, starp Vedbīsenderu un Lindebjergu.

-     Izskatās laba vieta, Asads teica. Tuvu pie dzelzceļa un nav tik tālu no šosejas, lai nevarētu ātri pazust.

Karla skatiens aizslīdēja gar dzelzceļa līniju uz kartes. Jā, Asadam taisnība. Ideāla vieta.

-     Kā nolaupītājs aizdabūja Pola tēvu uz to vietu? Asads jautāja.

Karls paņēma savu cigarešu paciņu un to nopētīja. Sasodīts, tur tiešām apakšā bija sīrupa plankums.

-     Viņš saņēma norādījumus ar noteiktu vilcienu doties no Kopenhāgenas uz Korsēru un uzmanīt gaismu. Viņam bija jāsēž pirmās klases kupejā vilciena kreisajā pusē un jāaizmet pa logu maisiņš ar naudu, kad ieraudzīs signālu.

-     Kad viņš uzzināja, ka Pols ir nogalināts?

-     Kad? Viņš pa telefonu saņēma norādījumus, kur braukt pakaļ bērniem. Taču, kad viņš un sieva tur nokļuva, viņi ieraudzīja zemē guļam tikai Trigvi. Zēns bija ar kaut ko apdullināts, droši vien ar hloroformu. Trigve vecākiem paziņoja, ka Pols ir nogalināts un viņi zaudēs vēl citus bērnus, ja kādam pastāstīs par nolaupīšanu. Reizē ar briesmīgo ziņu par Pola nāvi tieši Trigves šoks par notikušo atstāja uz Martinu Holtu un viņa sievu neizdzēšamu iespaidu.

Asads uzrāva plecus līdz ausim, viņam acīmredzot pārskrēja drebuļi. Ja tie būtu mani bērni, tad… Viņš novilka ar rādītājpirkstu pār rīkli un nolieca galvu sāņus.

Karls nešaubījās, ka Asads tiešām tā domā. Tad viņš atkal pievērsa skatienu bloknotam. Jā, beigu beigās Martins Holts man pastāstīja vēl kaut ko, kas varētu izrādīties noderīgs.

-     Ko tādu?

-     Mašīnas atslēgu saišķi nolaupītājam bijusi maza boulinga bumbiņa ar skaitli viens.

Iezvanījās telefons uz Karla galda. Droši vien Mona gribēja pateikties par Karla atsaucību.

-     Komisār Merk, sacīja dārdoša balss, kas piederēja Klēsam Tomasenam. Es tikai gribēju pateikt, ka mēs izmantojām rīta skaidrās stundas un abi ar sievu pieveicām atlikušo maršrutu. Cik varam spriest, no ūdens neko nevar redzēt, bet vairākās vietās krasts bija cieši aizaudzis, tāpēc mēs atzīmējām nedrošos gabalus.

Te nu viņiem atkal būtu noderējis mazliet īstas, vecmodīgas veiksmes.

-     Kuru rajonu jūs uzskatāt var visticamāko? Karls jautāja, nospiezdams cigaretes galu pelnu traukā.

-     Njā… Varēja dzirdēt, ka līnijas otrā galā sarunājas. Tātad Tomasens droši vien joprojām stāvēja uz mola burātāja drānās. Mums laikam vajadzētu koncentrēties uz Estskovu pie Senderbl, kā ari Bognēsu un Nordskovu. Tur vairākas vietas bija biezi aizaugušas līdz par krastmalai. Vēlāk es parunāšu ar Nordskovas mežsargu. Redzēsim, vai tas kaut ko dos.

Karls pierakstīja visas trīs vietas un pateicās. Apsolīja pasveicināt Tomasena vecos kolēģus, kuri gan pārvaldē nestrādāja jau vairākus gadus, bet tas jau viņam nebija jāzina, un tad apmainīšanās ar laipnībām bija galā.

-     Nulle, Karls teica, pagriezdamies pret Asadu. Nekā konkrēta no Tomasena, tomēr viņš norādīja uz iespējām šajos trīs rajonos. Karls parādīja uz kartes. Redzēsim, vai Irsa sameklēs kaut ko noderīgāku, un tad salīdzināsim datus. Pa to laiku tu vari turpināt savu darbu.

KARLAM IZDEVĀS ATSPIRDZINOŠS pusstundas snaudiens ar kājām uz galda, iekams kutinoša sajūta uz deguna atsauca viņu īstenībā. Viņš papurināja galvu, atvēra acis un ieraudzīja sevi zilganzaļu mēslu mušu ordas epicentrā, tās meklēja vēl kādu kārumu bez cukurainās vielas uz cigarešu paciņas.

-     Sasodīts! Karls izgrūda un sāka vicināt rokas tā, ka pāris mušu nokrita uz grīdas ar visām sešām kājām gaisā.

Nu reiz bija gana.

Karls paskatījās savā papīrgrozā. Viņš nebija to iztukšojis jau nedēļām ilgi, un tur joprojām bija atkritumi, taču nebija organisku vielu, kas varētu pievilināt vairoties spējīgu mēslu mušu.

Karls palūkojās gaitenī, tur bija vēl viena muša. Diezin vai nebija atdzīvojusies kāda no Asada eksotiskajām maltītēm? Varbūt tahini bija sācis rāpot vai pēc rožūdens smirdošie turku saldumi dzemdējuši importētus kukaiņus?

-     Vai tu kaut ko zini par šīm mušām? Karls metās uzbrukumā, jau pirms bija nokļuvis Asada sērkociņu kārbiņā.

Iekšā vēdīja asa dvaka. Pavisam tālu no parastā cukura standarta. Drīzāk šķita, ka viņš ir spēlējies ar Zippo šķiltavām.

Asads pacēla gaisā roku. Viņš sēdēja, dziļi koncentrējies, ar klausuli pie auss. Jā, viņš vairākas reizes atkārtoja klausulē. Bet mums vajadzēs aizbraukt un apskatīties pašiem, viņš piebilda mazliet dobjākā balsi un ar mazliet autoritatīvāku izskatu nekā parasti. Norunājis tikšanās laiku, Asads nolika klausuli.

-     Es jautāju, vai tu kaut ko zini par tām mušām, Karls sacīja, norādīdams uz dažām, kas bija apmetušās uz glīta plakāta ar kamieļiem un ellīgi daudz smiltīm.

-     Kari, es domāju, ka esmu atradis vienu ģimeni, Asads teica. Viņa seja drīzāk pauda skepsi. Kā vīram, kurš skatās uz savu loterijas biļeti un konstatē, ka visi cipari sakrīt ar desmit miljonu kronu laimestu. Kā virām, kuram gandrīz sāpīgi atzīt, ka tikko piepildījies viņa dzīves sapnis.

-     Ko?

-    Vienu ģimeni, kas bijusi mūsu nolaupītāja rokās, kā man šķiet.

-     Vai no Kristus nama, par ko tu stāstīji?

Asads pamāja. Līsa viņus atrada. Jauna adrese un jauns vārds, bet tie ir viņi. Viņa pārbaudīja iedzīvotāju reģistrā. Četri bērni, un jaunākajam, Flemmingam, pirms pieciem gadiem bija četrpadsmit.

-     Vai tu pajautāji, kur zēns ir šodien?

-     Nē, man likās, tas nebūtu prātīgi.

-     Ko tu tur teici ko mums jāaizbrauc pašiem apskatīt?

-     Es vienkārši pateicu sievai, ka mēs esam no Ieņēmumu dienesta un mums šķiet dīvaini, ka viņu jaunākais dēls laikam vienīgais no bērniem, kurš nav emigrējis, nav iesniedzis nodokļu deklarāciju, lai gan viņam jau sen ir astoņpadsmit gadu.

-     Asad, tā taču nevar. Mēs nevaram uzdoties par ierēdņiem, kas mēs neesam. Starp citu, no kurienes tu zini par to deklarāciju?

-     Ne no kurienes. Es to vienkārši izdomāju. Viņš paberzēja degunu.

Karls pašūpoja galvu, Asads tomēr bija kaut ko atklājis. Ja cilvēki nebija gluži izdarījuši noziegumu, tad nekas cits viņus nevarēja iebiedēt labāk par Ieņēmumu dienestu.

-     Kad un kur mums jābūt?

-     Pilsētā, ko sauc par Tellēsi. Sieva sacīja, ka virs būšot mājās pulksten puspiecos.

Karls ieskatījās pulkstenī. Labi, brauksim kopā. Labs darbiņš, Asad, tiešām labs.

Viņš mirkli pasmaidīja un tad norādīja uz mušu dzīrēm uz plakāta. Klau, Asad. Vai tev te iekšā ir kaut kas tāds, ko tie velna radījumi varētu saukt par savām mājām?

Asads iepleta savas īsās rokas. Es nezinu, kur tās radušās. Viņa seja uz bridi sastinga. Bet par to es zinu, kur tas radies, viņš sacīja, norādīdams uz mazu, vientuļu kukaini, daudz mazāku par mēslu mušām. Trausla bezdomu būtne, kas piepeši gāja bojā, šajā pašā mirklī sastapusies ar Asada dzīslainajām, brūnajām rokām.

-     Rokā ir! Asads triumfēja, noslaucīdams kodi ar bloknotu. Šitos es lielā daudzumā atradu tur. Viņš norādīja uz savu lūgšanu paklājiņu un ar nožēlu ieraudzīja Karla acīs paklājiņa nāves spriedumu.

-     Bet, Kari, paklājā nav palicis daudz to kukaiņu, un tas piederēja manam tēvam, es to ļoti mīlu. Es izpurināju paklāju šorīt, pirms tu atnāci. Aiz durvīm pie azbesta.

Karls pacēla paklājiņa stūri. Glābšanas akcija tiešām bija notikusi pēdējā brīdī. Pāri bija palikušas tikai bārkstis.

Apskaidrības mirklī Karls iztēlojās policijas arhīvus azbesta valstībā. Kas zina, vai šīs rijīgās kodes nepaglābs kāda noziedznieka pēcnāves slavu, ja viņām iegaršosies sadzeltējis papīrs?

-     Vai tu esi apsmidzinājis paklājiņu? Man šķiet, ka te smird, Karls teica.

Asads pasmaidīja. Petroleja, tā ir laba.

Acīmredzot smaka viņam netraucēja. Varbūt tā bija viena no priekšrocībām, ja esi uzaudzis ar burbuļojošu naftu zem kājām. Ja Sīrijā vispār bija kaut kas tāds.

Karls nogrozīja galvu un pameta smirdīgo telpu. Tātad Tellēse pēc divām stundām. Vēl bija laiks atrisināt mušu noslēpumu.

Viņš bridi stāvēja gaitenī pavisam klusi. Virs caurules pie griestiem skanēja klusa zumēšana. Karls palūkojās augšup un atkal pamanīja ar korektoru izdekorēto alfa mušu. Nolādēts, tā taču bija visur.

-     Ko tu tur dari, Kari? aiz muguras atskanēja Irsas balss. Panāc šurp, viņa turpināja, pavilkdama Kārlu aiz piedurknes.

Irsa pastūma uz galda malu veselu lēveni pudelīšu ar nagu laku, kutikulas krēmiem, nagu lakas noņēmējiem, matu laku un milzum daudz citu stipri šķīdinošu vielu.

-     Paskaties, viņa teica. Te ir tavas aerofotogrāfijas, un es varu apgalvot, ka tas bija veltīgi izšķiests laiks. Viņa sarauca uzacis, tā līdzinādamās Karla vecajai, īgnajai mātesmāsai Adai. Pilnīgi tas pats gar visu krasta līniju, nekā jauna zem saules.

Tagad Karls manija mēslu mušu ielidojam pa durvīm un riņķojam pie griestiem.

-     Un tas pats ar vējdzirnavām. Irsa pastūma sāņus pustukšu kafijas krūzīti ar glītiem aplīšiem. Ja tu apgalvo, ka zemas frekvences skaņas viļņus var dzirdēt divdesmit kilometru rādiusā, tad to mēs nevaram izmantot. Viņa norādīja uz vairākiem krustiņiem kartē.

Karls saprata, ko viņa domā. Viņi atradās vējdzirnavu zemē. To bija pārāk daudz, lai tās varētu izmantot meklēšanā.

Ātrs zibsnis gar acīm, un muša bija nosēdusies uz Irsas kafijas krūzītes malas. Radība ar korektoru. Tā tiešām nesēdēja uz vietas.

-     Pazūdi! Irsa teica. Un, gandrīz skatīdamās pretējā virzienā, ar gariem, asinssarkaniem nagiem uzsita knipi, ielidinot mušu krūzītē. Līsa apzvanīja komūnas, viņa netraucēti turpināja, -r un viņi nav izsnieguši atļaujas laivu māju būvei vietās, kur mēs meklējam. Aizsargjoslas un tamlidzlgi, tu jau zini.

-     Cik tālu pagātnē LIsa meklēja? Karls jautāja, vērodams, kā muša uz muguras peld kofeīna ellē. Neticami, cik tā Irsa varēja būt efektīva. Un viņš bija visu dienu…

-     Līdz komūnu reformai 1970. gadā.

1970. gadā! Pirms veselas paaudzes. Tad viņš varēja aizmirst par ciedru koksnes pārdevēju meklēšanu.

Karls ar vieglām skumjām vēroja mušas nāves krampjus, konstatēdams, ka problēma nu ir atrisināta.

Tad Irsa ar plaukstu stipri uzsita pa vienu no fotogrāfijām. Manuprāt, mums jāmeklē tur!

Karls skatījās uz māju Nordskovā, kas bija apvilkta ar apli. Tur bija rakstīts: Vībegordena. Glīta māja pie meža ceļa, bet, cik varēja redzēt, bez laivu mājas. Tā patiešām bija ideāli novietota starp kokiem un pie paša fjorda. Un tomēr. Nekādas laivu mājas.

-     Es zinu, ko tu domā, bet tā varētu tur atrasties, Irsa sacīja un uzsita pa zaļu zonu gruntsgabala galā.

-     Nolāpīts! Karls izsaucās. Ap viņiem piepeši sāka sīkt citas mušas. Irsa tās bija iztraucējusi, uzsitot pa galdu.

Tad viņš ar dūri kārtīgi iebelza pa galdu un gaiss atdzīvojās.

-     Ko tu dari? Irsa aizkaitināta iesaucās un nosita pāris mušu uz peles paklājiņa.

Karls noliecās un paskatījās zem galda. Viņš reti bija redzējis tik daudz dzīvības tik mazā teritorijā. Ja šīs mušas pieņemtu kopīgu lēmumu, tās kā nieku spētu pacelt atkritumu spaini, kurā vairojās.

-     Kas, pie joda, tev ir tajā papīrgrozā? viņš satriekts jautāja.

-     Nav ne jausmas. Es to nelietoju. Tas ir Rozes.

Skaidrs, Karls nodomāja. Tagad viņš zināja, kurš neuzkopa Rozes un Irsas dzīvokli, ja kāds to vispār darīja.

Viņš skatījās uz Irsu, kas tagad sēdēja niknu seju un ar satriecošu precizitāti kailām rokām sita mušas pa labi un pa kreisi. Asadam te nudien būs ko tīrīt.

PĒC DIVĀM MINŪTĒM Asads bija klāt ar zaļajiem gumijas cimdiem rokās un lielu, melnu atkritumu maisu, kurā bija lemts nonākt mušām un papīrgroza saturam.

-     Riebīgi, Irsa teica, skatīdamās uz mušu atlieku notraipītajiem pirkstiem, un Karls sliecās viņai piekrist.

Irsa pievilka klāt vienu no pudelītēm ar šķīdinātāju, samitrināja vates kušķi un sāka dezinficēt rokas. Drīz tur oda kā lakas rūpnīcā pēc ilgstošas bombardēšanas. Karls no sirds cerēja, ka Darba drošības inspekcija negrasās šajā dienā viņus vēlreiz apciemot.

Tieši šajā mirkli viņš redzēja, kā nagu laka pazūd no Irsas labās rokas rādītājpirksta un vidējā pirksta, un jo īpaši pamanīja, kas zem tās slēpās.

Karls brīdi stāvēja pavērtu muti, lidz sajuta, ka Asads izlien no mušu elles zem galda un notver viņa skatienu.

Tagad abi stāvēja ieplestām acīm.

-     Nāc, Karls sacīja un izvilka Asadu gaiteni, kad palīgs bija aizsējis maisu.

-    Tu ari ievēroji?

Asads pamāja ar galvu, savilcis muti šķībā grimasē, kāda parasti parādās, kad kuņģis ir galīgi sadumpojies.

-     Viņai zem nagu lakas ir Rozes melnie nagi. Ar flomāstera krustiņiem. Tu redzēji?

Asads atkal pamāja.

Tas bija neticami, un viņi ne mirkli nebija par to iedomājušies.

Ja vien valsti nepārņēma universāla mode ar melniem krustiem uz nagiem, te nebija nekādu šaubu.

Irsa un Roze bija viens un tas pats cilvēks.

37. NODAĻA

»

-     PASKATIES, KAS MAN jums jānodod, LIsa sacīja, sniegdama Karlam milzīgu, celofānā iesaiņotu rožu pušķi.

Karls nolika atpakaļ telefona klausuli. Ko tad tas nozīmēja?

-    Vai tu mani bildini, Līsa? Bija jau arī pēdējais laiks pamanīt manas labās īpašības.

Līsa uzmeta viņam draisku skatienu. Mēs to saņēmām A nodaļā, bet Markuss domāja, ka tas pienākas jums.

Karls sarauca uzacis. Par ko?

-     Ai, nu beidz, Kari. Tu taču zini.

Karls paraustīja plecus un papurināja galvu.

-    Viņi ir atraduši pēdējo mazā pirkstiņa kaulu ar iespiedumu. Pārmeklēja ugunsgrēka vietu vēlreiz un atrada to pelnu kaudzē.

-     Un par to mēs saņemam rozes? Karls pakasīja skaustu. Varbūt ari tās bija atrastas pelnos?

-     Nē, ne par to. Bet Markuss pats var pastāstīt. Šis pušķis ir no apdrošinātāja Torbena Kristensena. Policijas izmeklēšana šodien viņa firmai ir ietaupījusi ļoti daudz naudas.

Līsa ieknieba Karlam vaigā kā tēvocis, kurš nepazīst citu atzinības izteikšanas veidu, un aizvalsēja atpakaļ.

Karls paliecās sāņus. Šī daiļā pēcpuse kādu gabaliņu jāpavada ar skatienu.

-     Kas notiek? gaitenī jautāja Asads. Mums drīz jābrauc.

Karls pamāja ar galvu un nospieda Jakobsena telefona numuru.

-    Asads jautāja, kāpēc mēs saņemam rozes, viņš sacīja, tiklīdz nodaļas vadītājs atbildēja.

Otrā līnijas galā atskanēja kaut kas līdzīgs prieka izpausmei. Kari, šodien mēs nopratinājām trīs ugunsgrēkos cietušo firmu īpašniekus, un tagad mums ir trīs kārtīgas liecības. Viņus piespieda paņemt aizdevumus ar augstiem procentiem, un, kad viņi nespēja procentus samaksāt, piedzinēji kļuva nekaunīgi un pieprasīja atmaksāt pamatsummu. Šantāža, draudi pa telefonu. Nopietni draudi. Piedzinēji kļuva aizvien uzstājīgāki, bet ko tas līdzēja? Uzņēmumi ar likviditātes problēmām mūsdienās nevar aiziet un aizņemties citur.

-     Un kas notika ar piedzinējiem?

-     Mēs nezinām, bet mums ir teorija, ka organizatori viņus likvidēja. Serbijas policija jau ko tādu ir pieredzējusi. Lieli bonusi piedzinējiem, kas iekasē naudu laikā, bet nazis ribās tiem, kuri nespēj izpildīt uzdevumu.

-     Vai viņi nevarēja vienkārši nodedzināt ēkas, nenogalinot savu darbaspēku?

-     Jā, bet pastāv ari cita teorija, ka uz Skandināviju viņi nosūta sliktākos piedzinējus, jo klīst runas, ka mūsu tirgū ir vieglāk tikt galā. Kad izrādījās, ka tā nav, vajadzēja vienkārši parādīt piemērus, kurus pamanītu Belgradā. Finanšu haizivīm nekas nav tik bīstams kā slikti parādu piedzinēji vai kāds, kuru nevar vadīt un uz kuru nevar paļauties. Tādēļ mazas slepkavības šad un tad palīdz uzturēt disciplīnu.

-     Hmm. Viņi nogalina savu slikto darbaspēku Dānijā. Un, ja gadītos, ka noziedzniekus apcietina, tad, protams, ir visprātīgāk, ka tas notiek tiesiskā valstī ar zemiem sodiem, kā varu iedomāties.

Viņš gandrīz spēja iztēloties, kā Jakobsens paceļ īkšķi.

-     Jā, Kari, nodaļas vadītājs teica. Katrā ziņā šodien mums izdevās pierādīt, ka apdrošināšanas kompānijām ir pāris lietu, kurās no tām nevar prasīt pilnu apdrošināšanas atlīdzību. Tā ir liela nauda, tāpēc apdrošinātājs mums atsūtīja rozes. Un kurš gan būtu tās pelnījis vairāk nekā jūs?

To noteikti nebija viegli atzīt.

-     Lieliski. Tad jūsu vīri atbrīvosies citiem uzdevumiem, Karls sacīja. Es domāju, ka viņiem jānāk man palīgā.

Otrā līnijas galā atskanēja kaut kas līdzīgs smiekliem. Tātad nodaļas vadītājs nebija gluži vienisprātis. Jā, jā, Kari. Tajās lietās vēl pietiek darba. Tagad mums jāatrod atbildīgie. Bet tev taisnība. Šobrīd mums ir arī bandu konflikts, tāpēc laikam vajadzētu tā sauktos brīvos cilvēkus piesaistīt tam.

Asads stāvēja durvīs, kad Karls nolika klausuli. Acīmredzot viņš beidzot bija izpratis Dānijas klimatu. Katrā ziņā Karls martā nevienam nebija redzējis mugurā biezāku dūnu jaku.

-     Esmu gatavs, Asads teica.

-     Divas minūtes, tad es arī būšu, Karls atbildēja un nospieda Brandura īsaksena numuru. "Halmtorva laukuma lāsteka" tā viņu dēvēja, domājot par īsaksena pieticīgo šarmu. Viņš zināja visu, kas notika centra nodaļā, un tieši no šīs nodaļas bija ieradusies Roze, kad viņu pārcēla uz Q nodaļu.

-    Jā, īsaksens atbildēja.

Karls paskaidroja savu vajadzību, un, pirms viņš bija beidzis, īsaksens jau izplūda smieklos.

-     Es gan nezinu, kas Rozei ir vainas, bet nu viņa bija dīvaina. Pārāk daudz dzēra un kniebās ar jaunajiem Policijas skolas praktikantiem. Tu jau zini, dulla dāma ar niezi attiecīgajās vietās. Kāpēc jautā?

-     Tāpat vien, Karls atteica un nolika klausuli. Tad viņš atvēra internetā Iedzīvotāju reģistru. Blakus vārdam ierakstīja adresi Sandalparkena 19.

Atbilde bija nepārprotama. Blakus personas kodam bija rakstīts Roze Marija Irsa Knudsena.

Karls nogrozīja galvu. Cerams, ka nepienāks brīdis, kad uzradīsies arī tā Marija. Ar divām Rozes versijām pilnīgi pietika.

-     Oi! sacīja Asads viņam pār plecu. Arī viņš bija to ievērojis.

-     Pasauc viņu, Asad.

-     Tu taču neteiksi to viņai acīs, Kari?

-     Vai tu esi traks? Labāk iet vannā kopā ar veselu maisu kobru! Karls atbildēja. Pateikt Irsai, ka viņi zina viņa ir Roze? Nu tad patiešām būs ziepes.

Kad abi atgriezās, Irsa jau bija apģērbusies. Mētelis, cimdi, šalle un cepure. Te bija divi cilvēki, katrs ar savu izpratni par to, kā apsegt augumu, ja ieviestu burkas valkāšanas aizliegumu.

Karls ieskatījās pulkstenī. Skaidrs. Darbalaika beigas. Irsa bija ceļā uz mājām.

-     Es tev gribēju teikt… Irsa aprāvās, ieraudzījusi pušķi Karlam rokās. Vai, cik skaisti ziedi!

-     Aiznes šo pušķi Rozei no Asada un manis, Karls sacīja, pasniegdams viņai rozes. Lai viņa veseļojas. Saki, ka mēs ceram viņu drīz ieraudzīt. Vari pateikt: rozes Rozei. Mēs tiešām daudz domājam par viņu.

Irsa sastinga un bridi stāvēja klusēdama, kamēr mētelis lēnām noslīdēja viņai no pleciem. Laikam jutās aizgrābta.

Un tad darbdiena bija galā.

-     VAI VIŅA IR pa īstam slima, Kari? Asads jautāja, kamēr viņi brauca pa Holbekas šoseju, ārā aizvien vairāk satumstot.

Karls paraustīja plecus. Viņš zināja daudz, taču vienīgā personības dalīšanās, ko viņš patiešām pazina, bija transformācija, kad viņa padēls desmit sekunžu laikā no jauka, smaidīga zēna, kam trūka simt kronu, pārvērtās īgņā, kas nevīžoja sakārtot savu istabu.

-     Mēs nevienam neteiksim, viņš sacīja.

Atlikušo ceļa gabalu abi sēdēja, iegrimuši katrs savās domās, līdz kļuva redzama norāde uz Tellēsi. Pilsētu, kas bija pazistama ar savu dzelzceļa staciju, ābolu sulas fabriku un riteņbraucēju, kurš blēdību dēļ zaudēja dzelteno krekliņu Tour de France.

-     Vēl vienu gabaliņu, Asads teica, norādīdams uz galveno ielu, Tellēses neapstrīdamo centru un ikvienas provinces pilsētas artēriju. Šobrīd tur nebija īpaši pulsējoša dzīve. Varbūt pilsētas iedzīvotāji bija iestrēguši Netto pudeles kaklā vai pārcēlušies citur. Šī pilsēta noteikti bija pazinusi dzīvīgākas dienas.

-     Tur, pretī fabrikai, Asads sacīja, norādīdams uz sarkanu ķieģeļu savrupmāju, kas izstaroja tieši tik daudz dzīvības kā mirusi slieka ziemas ainavā.

Durvis atvēra pusotru metru gara sieviete ar lielākām acim nekā Asadam. Ieraudzījusi Asada tumšos bārdas rugājus, viņa pārbijušies atkāpās gaitenī un pasauca viru. Viņa noteikti bija lasījusi par māju aplaupīšanām un tagad iztēlojās sevi kā potenciālo upuri.

-    Jā, vīrietis teica, negrasīdamies piedāvāt ne kafiju, ne pretimnākšanu.

"Man laikam mazliet jāpaturpina nodokļu līnija," Karls nodomāja, iebāzdams apliecību atpakaļ kabatā.

-    Jūsu dēls Flemmings Emīls Madsens, kā mēs redzam, nekad nav maksājis nodokļus. Viņš nav arī sazinājies ar sociālo dienestu vai skolu valdi, un mēs ieradāmies personiski pārrunāt to ar viņu.

Šajā vietā iejaucās Asads: Jūs esat dārzeņu tirgotājs, Madsena kungs. Vai Flemmings strādā pie jums?

Karls saprata taktiku. Tas vīrs tūlīt jāiespiež stūrī.

-     Vai jūs esat musulmanis? vīrietis atteica. Jautājums bija pilnīgs pārsteigums, spīdošs atbildes gājiens. Asads nu reiz izskatījās kā saņēmis šahu un matu.

-     Domāju, ka tā ir mana kolēģa darīšana, Karls sacīja.

-     Ne manā mājā, vīrietis atbildēja, sagatavojies aizcirst durvis.

Tagad Karls tomēr izņēma apliecību.

-     Hafezs el-Asads un es kopā strādājam pie slepkavību izmeklēšanas. Ja jūs tagad kaut tik daudz kā nicīgi novaibstīsieties, es uz līdzenas vietas aizturēšu jūs par jūsu dēla Flemminga slepkavību pirms pieciem gadiem. Ko jūs par to teiksiet?

Vīrietis neteica neko, taču acīm redzami jutās satriekts. Ne kā nepatiesi apvainots noziegumā, bet kā tāds, kurš patiesībā ir vainīgs.

Viņi iegāja mājā, un viņus aizveda pie brūna sarkankoka galda, kas pirms piecdesmit gadiem bija ikvienas ģimenes sapnis. Vaskadrānas gan tur nebija, toties netrūka salvešu.

-     Mēs taču neesam izdarījuši neko neatļautu, sacīja sieva, taustīdama krustiņu sev ap kaklu.

Karls palūkojās apkārt. Uz ozolkoka mēbelēm bija sarindoti vismaz trīs duči ierāmētu fotogrāfiju ar dažāda vecuma bērniem. Bērni un bērnubērni. Smaidošas būtnes zem augstām debesīm.

-     Vai tie ir jūsu pārējie bērni? Karls jautāja.

Abi pamāja.

-     Visi emigrējuši?

Viņi atkal pamāja. Nav īpaši runīgi cilvēki, Karls nosprieda.

-     Vai uz Austrāliju? sarunā iejaucās Asads.

-    Vai jūs esat musulmanis? vīrietis atkal jautāja. Nolāpīts, kas par stūrgalvību! Vai viņš baidījās, ka, tikai paskatoties uz citas reliģijas piekritēju, pārvērtīsies akmenī?

-     Esmu tas, par ko Dievs mani padarījis, Asads atbildēja. Un jūs? Jūs ari?

Izkaltušā vīrieša acis samiedzās. Varbūt viņš bija pieradis pie šādām sarunām uz citu ļaužu māju sliekšņa, bet ne savās mājās.

-    Es jautāju: vai jūsu bērni ir emigrējuši uz Austrāliju? Asads atkārtoja.

Sieva pamāja. Tātad viņas galva darbojās.

-     Lūdzu, Karls teica, nolikdams viņiem priekšā nolaupītāja portretu.

-    Jēzus vārdā! sieviete nočukstēja, pārmezdama krustu, bet vīrietis saknieba lūpas.

-     Mēs nekad neesam nevienam neko teikuši, viņš īsi sacīja.

Karls samiedza acis. Ja domājat, ka mums ar viņu ir kāda saistība, jūs maldāties. Bet mēs esam viņam uz pēdām. Vai jūs palīdzēsiet viņu notvert?

Sievietei uz mirkli aizrāvās elpa.

-     Piedodiet par skarbo metodi, Karls piebilda, bet mums vajadzēja piedabūt jūs kļūt atklātiem. Viņš norādija uz attēlu. Vai varat apstiprināt, ka viņš nolaupīja jūsu dēlu Flemmingu un droši vien vēl kādu no jūsu bērniem un nogalināja Flemmingu, kad bijāt samaksājuši lielu izpirkuma maksu?

Vīrietis nobālēja. Viņu pameta visi spēki, kurus viņš gadu gaitā bija mobilizējis, lai noturētos. Spēks pretoties bēdām, spēks melot saviem ticības brāļiem, spēks aizbraukt no visa, izolēties, atvadīties no bērniem, zaudēt savu bagātību. Un, visbeidzot, spēks dzīvot ar apziņu, ka mīļotā Flemminga slepkava joprojām staigā uz brīvām kājām un viņus novēro.

Tas viss šobrīd izgaisa.

VIŅI MAŠĪNĀ BRĪDI sēdēja klusēdami, līdz Karls beidzot ierunājās.

-     Nedomāju, ka jebkad esmu redzējis tik izdzisušus cilvēkus kā tie divi, viņš sacīja.

-    Tas bija briesmīgi, kad viņi izņēma no atvilktnes Flemminga bildi. Vai tu tiešām domā, ka viņi nav uz to skatījušies, kopš dēlu nolaupīja? Asads jautāja, novilkdams dūnu jaku. Tātad tomēr kļuva par karstu.

Karls paraustīja plecus. Es nezinu. Bet viņi negribēja riskēt, lai kāds uzož, cik ļoti viņi joprojām zēnu mīl. Viņi taču paši bija to izstūmuši.

-     Uzož? Es nesaprotu.

-     Uzost. Suns uzož medījuma pēdas.

-     Medījuma?

-     Aizmirsti to, Asad. Viņi vienkārši paturēja mīlestību pret dēlu noslēpumā. Citi to nedrīkstēja zināt. Viņi taču nezināja, kurš ir draugs un kurš ienaidnieks.

Asads brīdi klusēja, pievērsis skatienu brūnajiem laukiem, kur zem virskārtas kūsāja dzīvība. Kā tu domā, Kari, cik reižu viņš to ir darījis?

Ko lai te atbild? Atbildes nebija.

Asads pakasīja zili melnos vaigus. Tad mums viņš jānoķer. Vai ne, Kari? Vienkārši jānoķer.

Karls sakoda zobus. Jā, vienkārši jānoķer. No Tellēses pāra viņi bija ieguvuši jaunu vārdu, tajā reizē viņš sevi sauca par Birgeru Slotu. Un jau trešo reizi bija puslīdz apstiprinājušās pazīmes. Martinam Holtam bija taisnība. Viņiem jāmeklē kāds ar mazliet tālāk novietotām acīm. Ar visu pārējo ūsām, matiem, skatienu viņi varēja nerēķināties. Tikai ar to, ka tas ir vīrietis ar asiem vaibstiem un tomēr mazliet izplūdis. Simtprocentīgi droši bija zināms, ka divos gadījumos viņš bija saņēmis naudu vienā un tajā pašā vietā. Nelielā dzelzceļa posmā starp Sorē un Slāgelsi, par kuru viņi jau zināja. Martins Holts to bija skaidri aprakstījis.

Viņi būs tur pēc minūtēm divdesmit, bet tagad bija pārāk tumšs. Sasodīti kaitinoši.

Jebkurā gadījumā tas bija pirmais, pie kā viņiem jāķeras rit no rīta.

-     Ko darīsim ar mūsu Irsu un Rozi? Asads jautāja.

-     Neko nedarīsim. Vienkārši mēģināsim ar to sadzīvot.

Asads pamāja ar galvu. Viņa patiesi ir kamielis ar trim kupriem, viņš sacīja.

-     Kas?

-    Tā saka tur, no kurienes es nāku. Mazliet jocīgs. Grūti jāt, bet smieklīgi vērot.

-     Kamielis ar trim kupriem, jā, nudien. Tas ari izklausās pieņemamāk par šizofrēniķi.

-     Šizofrēniķi? Tur, no kurienes mēs nākam, tā saka par kādu, kurš stāv tribīnē un smaida, kamēr viņa pakaļa tevi aptaisa.

Jau atkal!

38. NODAĻA

>

TAS BIJA TIK neskaidri un tik tālu. Kā noslēgums sapnim, kas nekad nebeidzas. Kā mātes balss, ko bija grūti atcerēties. Isabela! Isabela Jensone, mostieties! Tas atbalsojās tā, it kā galva būtu par lielu, lai sakopotu vārdus.

Viņa mazliet pagriezās un nejuta neko citu kā vien miega smago tvērienu. Miegaino sajūtu, ka šūpojies starp agrāk un tagad.

Viņas plecu papurināja. Maigi, uzmanīgi un vairākas reizes.

-    Vai esat nomodā, Isabela? balss sacīja. Centieties elpot dziļi.

Viņa sajuta, kā pie sejas klejo knipju skaņas, taču neko neredzēja.

-    Jūs iekļuvāt avārijā, Isabela, kāds teica.

To viņa kaut kādā veidā zināja.

Vai tas nebija noticis tik tikko? Virpuļojoša sajūta, un tad nezvērs, kas tuvojās viņai tumsā. Vai tā?

Viņai iedūra rokā. Vai tā bija īstenība vai ari viņa sapņoja?

Piepeši Isabela sajuta asinis šalcam caur galvu. Juta, kā prāts saņemas un vārdi nodibina kārtību haosā. Kārtību, ko viņa nevēlējās.

Tad viņa atcerējās. Viņš! Vīrietis! Tagad viņa atcerējās skaidri.

Isabela tvēra pēc elpas. Sajuta durstīšanu kaklā. Vēlme izklepoties izraisīja smakšanas sajūtu.

-     Mierīgi, Isabela, balss sacīja. Viņa sajuta, kā viņas roku kāds satver un saspiež. Mēs iešļircinājām, lai jūs pamostos. Neko citu. Tad roku atkal paspieda.

"Jā," viss viņā teica. "Spied pretī, Isabela. Parādi, ka esi dzīva, ka tu te vēl esi."

-   Jūs esat smagi cietusi, Isabela. Jūs atrodaties Valsts slimnīcas Intensīvās terapijas nodaļā. Vai saprotat, ko es saku?

Isabela aizturēja elpu un sakopoja visus spēkus, lai pamātu ar galvu. Tikai mazu kustību. Tikai sajust to pašai.

-     Labi, Isabela. Mēs redzējām. Roka paspieda vēlreiz.

-     Mēs jūs piesprādzējām, lai jūs nevarētu izkustēties, ja to mēģinātu. Jums ir lauzti daudzi kauli, bet jūs atveseļosieties. Tagad mums ir daudz darba, bet, kad būs vairāk laika, atnāks māsiņa un sagatavos jūs pārvešanai uz citu nodaļu. Vai saprotat, Isabela?

Viņa mazliet pakustināja kakla muskuļus.

-     Labi. Mēs redzam, ka jums ir grūti komunicēt, bet, kad būs pagājis kāds laiks, jūs atkal varēsiet runāt. Jums ir lauzts žoklis, tāpēc mēs drošibas dēļ to nofiksējām.

Tagad Isabela sajuta spiedienu ap galvu. Slogus, kas sakļāvās ap gurniem, it kā viņa būtu aprakta smiltīs. Viņa mēģināja atvērt acis, bet tās neklausīja.

-     No uzacīm es redzu, ka jūs mēģināt atvērt acis, Isabela, bet mēs bijām spiesti uzlikt apsēju. Acābolos bija daudz stikla šķembu. Bet jūs redzēsiet: pēc pāris nedēļām atkal spīdēs saule.

Pēc pāris nedēļām! Kas tur bija aplam? Kāpēc protestējošais nemiers augumā? It kā tieši laika nepietiktu.

"Ei, Isabela," čukstēja balss viņā. "Kas nedrīkst notikt? Kas ir noticis? Jā, vīrietis. Un vēl?"

Viņa prātoja, ka īstenību veido daudz sastāvdaļu. Mīļotais, kas nenāca, bet dzīvoja viņas sapņos. Virves pie vecās vingrošanas zāles griestiem, pa kurām viņa nespēja uzrāpties. Un Isteniba bija ari tas, kas vēl nebija noticis. Spiediens deniņos neatlaidās. Ļoti konkrēta sajūta.

Isabela lēnām ievilka elpu un ieklausījās visos iespaidos, kas kopā veidoja viņas apziņu. Sākumā nāca nepatika, tad nemiers, un visbeidzot trīsas, kas ienesa viņas sakusušajās domu virknēs sejas, skaņas un vārdus.

Viņa atskārsmē nevilšus ievilka elpu.

Bērni.

Vīrietis, kas bija arī nolaupītājs.

Un Rahēle.

-     Hmnnnn, viņa dzirdēja sevi ierūcamies aiz slēgtajiem žokļiem.

-    Jā, Isabela?

Viņa sajuta svešo roku atlaižam tvērienu un siltu gaisu pārslīdam pār seju.

-     Ko jūs sakāt? seja vaicāja pavisam tuvu.

-     Aaaeeeehhhh.

-     Vai kāds saprot, ko viņa saka? seja jautāja mazliet nostāk.

-     Rrrraaarlll.

-     Vai jūs teicāt: Rahēle?

Viņa izgrūda īsu skaņu. Jā, tā viņa teica.

-     Vai tā jūs saucat sievieti, ar kuru kopā jūs ieveda?

Atkal šī skaņa.

-     Rahēle ir dzīva. Viņa guļ jums blakus, sacīja cita balss kājgalī. Viņa ir cietusi smagāk nekā jūs. Ļoti smagi. Es nezinu, vai viņa izdzīvos, taču šobrīd viņa ir dzīva, un šķiet, ka viņai ir spēcīgs organisms. Mēs ceram uz labāko.

TAS VARĒJA BŪT pirms stundas vai minūtes, bet tikpat labi ari pirms veselas dienas. Tik elastīgs šķita laiks. Apkārt darbojās klusas mašīnas un skanēja viņas sirds vārie pīkstieni. Apakšā jautās miklums, un palātā bija karsti. Varbūt viņai bija iešļircinājuši kaut ko tādu, kas lika tā justies. Varbūt tā bija tikai viņas sajūta.

Gaitenī nograbēja ratiņi, un balsis it kā grabēja tiem līdzi. Vai bija ēdienreize vai varbūt nakts? Viņai nebija ne jausmas.

Isabela viegli ierūcās, bet nekas nenotika. Tad viņa koncentrējās uz intervālu starp saviem sirdspukstiem un pukstiem vidējā pirkstā, uz kura kaut kas bija uzmaukts. Viņa nezināja, vai tās ir sekundes vai milisekundes.

Taču vienu viņa zināja. Pīkstoņa no mašīnas, kas mērija sirds ritmu, noteikti nemērīja viņas sirdspukstus, to viņa saprata. Puksti nesaskanēja, tik daudz viņa apjēdza.

Mirkli Isabela aizturēja elpu. Mašīna pīkstēja. Pīp, pip. Un vēl bija mašīna, kas klusi plakšķēja. Sūcoša skaņa, kas strauji pārl ruka, tad atkal atsākās un atgādināja hidraulisko iekārtu autobusa durvīs.

Šo skaņu viņa bija dzirdējusi jau iepriekš. Bezgalīgajās stundās pie mātes slimības gultas, pirms ārsti beidzot izslēdza respirācijas •īparātu un dāvāja viņai mieru.

Tātad otrs pacients, kas gulēja šajā palātā, nespēja elpot pats. Un šis pacients bija Rahēle. Vai tā viņi teica?

Isabelai gribējās pagriezties. Atvērt acis un pārraut tumsu. Redzēt cilvēku, kurš cīnījās par savu dzīvību.

"Rahēle," viņa teiktu, ja vien spētu. "Rahēle, mēs izturēsim," viņa piebilstu, patiesībā tā nedomādama.

Varbūt Rahēlei nemaz nebija vērts pamosties. Tagad viņa visu atcerējās pārāk skaidri.

Rahēles virs bija miris.

Kaut kur gaidija divi bērni. Un nolaupītājam vairs nebija iemesla saudzēt viņu dzīvību.

Tas bija briesmīgi, un viņa neko nespēja darīt.

Isabela sajuta miklumu sariešamies acu kaktiņos. Biezāku par asarām un tomēr tik viegli plūstošu. Sajuta, kā ap galvu aptītā marle uz plakstiem piepeši gūlās smagāk.

"Vai es raudu asinis?" viņa domāja, cenzdamās nepadoties bēdām un bezspēcībai. Ko gan līdzētu šī šņukstēšana? Nē, tā radīja tikai sāpes, kuras nespēja remdēt pat visas zāles, kas viņai iedotas.

Isabela dzirdēja piesardzīgi atveramies durvis un sajuta klusajā palātā ieplūstam gaisu un skaņas no gaiteņa.

Soļi pār cieto grīdu. Atturīgi un šaubīgi. Gandrīz pārāk šaubīgi.

Vai tagad tur stāvēja noraizējies ārsts un vēroja Rahēles sirds ritmu? Māsiņa, kas apsvēra, ka respirācijas aparāts drīz vairs nebūs vajadzīgs?

Vai tu esi nomodā, Isabela? caur mašīnu nemitīgo pumpēšanu čukstēja kāda balss.

Isabela satrūkās. Nezinādama, kāpēc.

Tad viņa pamāja nemanāmi, bet pietiekami skaidri.

Viņa sajuta tvērienu ap savu roku. Kā bērnībā, kad viņu pastūma sāņus skolas pagalmā. Kā toreiz, kad viņa stāvēja pie deju skolas un neuzdrošinājās pārkāpt pār slieksni.

Toreiz viņu mierināja tā pati roka. Silta, mīļa un dāsna roka. Brāļa roka. Viņas jaukā, sargājošā vecākā brāļa roka.

Un tieši mirklī, kad Isabela manīja, ka beidzot var justies drošībā, viņai gribējās kliegt.

-     Esi mierīga, brālis sacīja. Raudi, Isabela. Izraudies. Gan būs labi. Jūs abas izturēsiet, tu un tava draudzene.

"Izturēsim?" Isabela domāja, cenzdamās atgūt kontroli pār balsi, mēli un elpu.

"Palīdzi mums," viņa gribēja teikt. "Pārmeklē manu mašīnu. Tu atradīsi viņa adresi cimdu nodalījumā. No mana GPS tu redzēsi, kur mēs bijām. Tas būs tava mūža lielākais ķēriens."

Isabela mestos ceļos Rahēles Dieva priekšā, ja vien viņš kaut uz mirkli atdotu viņai valodu. Kaut viena elpas vilciena ilgumā.

Bet viņa gulēja mēma un klausījās savā gārgšanā. Vārdos, kas izšķīda līdzskaņos, un līdzskaņos, kuri izšķīda svilpoņā un siekalās, kas burbuļoja starp zobiem.

Kāpēc viņa nebija piezvanījusi brālim, kamēr vēl varēja? Kāpēc viņa nebija darījusi tā, kā vajag? Vai viņa iztēlojās, ka ir pārcilvēks, kurš spēj apturēt pašu velnu?

-     Labi, ka tu nebiji pie stūres, Isabela. Tomēr tu neizvairīsies no tiesiskām sekām, lai gan es nedomāju, ka tevi atzīs par vainīgu agresīvajā braukšanā, kas noveda līdz avārijai. Toties tev būs jāmeklē jauna mašīna. Brālis centās ievīt sarunā savus vieglos smieklus.

Bet tur nebija, par ko smieties.

-     Kas notika, Isabela? viņš jautāja, nelikdamies zinis, ka māsa vēl neko nebija atbildējusi.

Isabela mazliet savilka lūpas. Varbūt viņš spēs kaut ko saprast.

Tad no Rahēles gultas puses atskanēja zema balss.

-     Man žēl, bet jūs nevarat ilgāk palikt palātā, Jensona kungs. Isabelu tagad pārvedis. Pa to laiku varbūt varat aiziet uz kafetēriju.

Kad atgriezisieties, mēs jums pateiksim, kur Isabela aizvesta. Jūs varētu atnākt pēc pusstundas.

Isabela neatpazina šajā balsi nevienu, kas te bija skanējusi agrāk dienā.

Taču, kad balss atkārtoja mudinājumu un viņas brālis beidzot padevās un, apskāvis viņu, paziņoja, ka vēlāk atgriezīsies, viņa zināja, ka tam nebūs jēgas.

Jo viņa pazina balsi, kas tagad palātā bija vienīgā.

Jā, viņa to pazina pārāk labi.

īsu mirkli Isabela bija domājusi, ka šī balss viņai dos kaut ko, kā dēļ ir vērts dzīvot.

Tagad viņa zināja, ka nekas nevarēja būt aplamāk.

39. NODAĻA

>

NAKTI KARLS BIJA pavadījis pie Monas un jutās kā sadauzīts. Šoreiz viņa nebija gaidījusi mīļus vārdus vai apgalvojumus, ka ir viņam vienīgā. Viņa vienkārši nomauca blūzi pār galvu un satriecoši akrobātiskā veiklībā novilka biksītes.

Pēc tam Karlam vajadzēja pusstundu, lai apjēgtu, kur viņš atrodas, un otru pusstundu, lai apsvērtu, vai viņš pārdzīvos vēl vienu mēģinājumu.

Šī bija cita sieviete, nevis tā, kas devās uz Āfriku. Piepeši tik redzama un tuva. Pie acīm smalkas krunciņas, kas lika viņa elpai aizrauties. Rieviņas gar krāsotajām lūpām, kas pēc brīža atplauks smaidā, laupot viņam visas domas.

"Ja man vispār ir paredzēta kāda sieviete, tad tā ir viņa," Karls nodomāja, kad Mona atkal tuvojās ar savu karsto elpu un viņu maigi noglāstīja.

NĀKAMAJĀ RĪTĀ MONA pamodināja Kārlu jau apģērbusies un gatava dienai. Jutekliska, smaidoša un viegla.

Kādu vēl pierādījumu vajadzēja, kad sega pienagloja pie gultas, bet kājas bija kā svins?

Šī sieviete bija pārāka par viņu.

-    Kas tev lēcies? Asads jautāja, kad viņi dienesta mašīnā sastrīdējās.

Karls nejaudāja atbildēt. Kā lai to varētu, ja augums joprojām šķita kā izdauzīta karbonāde, bet sēklinieki pukstēja kā zobu sāpes?

-     Nu tad beidzot Vedbisendera, Asads sacīja, pusstundu tukši blenzis uz šosejas viduslīniju.

Karla skatiens no GPS pārslīdēja pār mazu saimniecību un māju puduri un tālāk pāri laukiem. Dažas mājas, labi asfaltēts lauku ceļš. Koki un krūmi dažādās skupsnās. Nebija slikta vieta, kur savākt izpirkuma maksu.

-    Tev jābrauc līdz tai ēkai, Asads norādīja. Mums jāpārbrauc pāri tiltam un tad jātur acis vaļā.

Līdzko pie dzelzceļa parādījās pirmā saimniecība, Karls atpazina vietu, ko bija aprakstījis Martins Holts. Mājas pa labi un pa kreisi no ceļa. Dzelzceļa uzbērums aiz mājām pa labi. Mazliet tālāk pāris nomaļus stāvošu ēku un tad taisns ceļš līdz pat dzelzceļam. Pēc tam šaura koku josla un tad biezāks mežs līdz līkumam. Šī bija vieta, kur vismaz divi nolaupītāja upuri bija izmetuši savu naudu pa vilciena logu.

Viņi novietoja mašīnu pie ceļa, kas veda uz šauru viaduktu, un uzlika bākugunis, lai citi autobraucēji viņus pamanītu dūmakainajā rīta gaismā.

Karls ar pūlēm izslīdēja no mašīnas un apsvēra, vai neiestiprināties ar cigareti, bet Asads jau stāvēja ceļmalā, pievērsis skatienu zāles kumšķiem pie kājām.

-     Te ir drusku slapjš, viņš sacīja gandrīz it kā tikai sev Drusku slapjš. Laikam nesen lijis, bet tikai mazliet. Paskaties pats.

Viņš norādīja uz automašīnas riteņu pēdām.

-     Skaties. Tā ir atripojusi te tā klusi un mierīgi, viņš notupdamies teica. Un te viņš ir uzdevis gāzi, it kā pēkšņi būtu jāsteidzas.

Karls pamāja ar galvu. Jā, vai arī riteņi vienkārši spolēja, jo šeit ir slapjš.

Viņš aizsmēķēja cigareti un paskatījās apkārt. Viņi zināja divus vīriešus, kas šeit pa vilciena logu bija izmetuši maisiņu ar izpirkuma maksu, bet neviens no viņiem nebija redzējis mašīnu. Viņi bija redzējuši tikai zibsnījošo gaismu.

Abos gadījumos vilciens bija braucis no austrumiem, tātad maisiņš varēja nokrist kaut kur visā gabalā līdz pat nomaļus stāvošajai ēkai pārsimt metru tālāk. Tā izskatījās nesen atjaunota, tātad mājas iemītnieki varbūt te bija ieradušies pēc 2005. gada, kad maisiņu izmeta Flemminga Emīla Madsena tēvs. Lai būtu kā būdams, diezin vai viņi bija redzējuši kaut ko tādu, kas varētu palīdzēt turpmākajā izmeklēšanā.

Karls pacēla rokas aiz skausta un izstaipījās, bet dūmi no cigaretes lūpu kaktiņā sajaucās ar mitrumu, ko marta siltums izspieda no zemes. Viņam nāsīs joprojām kavējās Monas smarža. Kā lai spēj kārtīgi domāt? Prātā kavējās vēlme viņu atkal satikt.

-     Paskaties, Kari. Tagad no mājas izbrauc mašina. Asads norādīja uz nomaļo ēku. Vai apturēsim?

Karls izņēma no mutes cigareti un nospieda to uz asfalta.

Sieviete pie stūres izskatījās nobijusies, kad novietoja mašīnu aiz policijas auto ar zibsnījošām gaismām.

-     Kas noticis? viņa jautāja. Vai kaut kas vainas manas mašīnas lukturiem?

Karls paraustīja plecus. Kā lai viņš to zinātu? Mūs interesē šis zemes gabals. Vai tas pieder jums?

Sieviete pamāja. Jā, te līdz kokiem. Kāpēc jautājat?

-     Labdien, mani sauc Hafezs el-Asads, Asads sacīja un caur logu sniedza viņai savu spalvaino roku. Vai esat redzējusi, ka te kaut ko izmet no vilciena?

-     Nē. Kad tas notika? sieviete jautāja. Acis kļuva mazliet spožākas. Tātad runa nebija par viņu.

-    Vairākas reizes. Iespējams, pirms dažiem gadiem. Varbūt esat redzējusi, ka te gaida mašina?

-     Pirms dažiem gadiem ne. Mēs esam tikko ievākušies. Tagad sieviete atviegloti pasmaidīja. Jā, mēs tikko pabeidzām pārbūvi. Sētas pusē vēl var redzēt sastatnes. Viņa norādīja atpakaļ un palūkojās uz Kārlu. Varbūt izskatījās, ka viņam ir lielāka saprašana par sastatnēm nekā Asadam.

Karls jau grasījās pateikties par palīdzību. Pakāpties sāņus kā muitnieks un ļaut viņai turpināt ceļu. Paņemt jaunu cigareti un atkal domāt par Monu.

-     Bet aizvakar gan šeit stāvēja viena mašīna, kad notika tā briesmīgā avārija pie Lindebjergas, sieviete turpināja.

Karls pamāja ar galvu. Tāpēc riteņu pēdas zemē.

Sievietes sejas izteiksme pārvērtās. Es dzirdēju, ka tur dzinās kādam pakaļ. Sievietes vienā mašīnā cieta ļoti smagi. Viens no glābējiem ir mana svaiņa brālēns. Viņš teica, ka sievietes laikam neizdzīvošot.

Jā, Karls nodomāja. Laukos satiksme var būt bīstama. Ko gan citu lai cilvēks te darītu kā vien spiestu gāzes pedāli līdz grīdai?

-     Tā mašīna, kas te stāvēja, kā tā izskatījās? Asads jautāja.

Sievietes lūpu kaktiņi nolaidās. Mēs redzējām tikai aizmugures gaismas, un tad tās nodzisa. Šo vietu mēs redzam no dzīvojamās istabas, kad skatāmies televīziju. Mēs ar vīru nospriedām, ka te kāds pārītis bučojas.

Viņa pašūpoja galvu. Tas laikam nozīmēja, ka to taču pārīši drīkst darīt, jo ari viņa to ir piedzīvojusi.

-     Bet piepeši tā pazuda, sieviete turpināja. Mēs ieraudzījām citas gaismas, un tad abas mašīnas bija prom. Mans vīrs vēlāk teica, ka droši vien kāda no tām mašīnām cietusi avārijā. Viņa kā atvainodamās pasmaidīja. Viņam vienmēr patīk dramatizēt.

-    Jūs teicāt, tas notika pirmdien? Karls paskatījās uz riteņu pēdām. Tas, kurš te bija apstājies, daudzējādā ziņā rīkojās stratēģiski pareizi. Lielisks skats. Tuvu pie dzelzceļa. Un, ja notiktu kaut kas negaidīts, viņš varētu zibenīgi būt atkal uz ceļa. Jūs runājāt par avāriju, viņš turpināja. Kā jūs teicāt kur tā notika?

-     Viņpus Lindebjergai. Mana māsa tur dzīvoja tikai dažus simtus metru tālāk. Sieviete pašūpoja galvu. Bet nu viņa ir pārcēlusies uz Austrāliju.

Tad sieviete paziņoja, ka viņai esot jābrauc tajā virzienā un viņi varot doties līdzi.

Viņa brauca pa mežu ar ātrumu piecdesmit kilometri stundā, un Karls sekoja viņai pa pēdām.

-     Vai tev nevajadzētu izslēgt bākugunis? Asads pajautāja, kad viņi bija nobraukuši apmēram kilometru.

Karls nogrozīja galvu. Jā, laikam gan. Par ko viņš domāja? Šī korteža gliemeža gaitā nudien laikam izskatījās smieklīgi.

-     Paskaties! Asads norādīja uz ceļa gabalu, kur saule beidzot nožāvēja rīta rasu.

Arī Karls to pamanīja. Bremzēšanas pēdas pretējā joslā un desmit metru tālāk vēl vienas pēdas, bet šoreiz viņu pusē.

Asads paliecās pret priekšējo stiklu un samiedza acis. Viņa galvā šobrīd droši vien norisinājās iedomāta pakaļdzīšanās ar mašīnu. Vēl drusciņ, un viņš sāks grozīt iedomāto stūri un spiest pedāļus uz gumijas paklājiņa.

-    Tur arī! viņš sauca, norādīdams uz jaunām pēdām, kas liecināja par strauju bremzēšanu.

Sieviete priekšā apstājās un izkāpa no mašīnas.

-    Tas notika šeit, viņa sacīja, rādīdama uz koka stumbru, kam bija norauta miza.

Viņi bridi staigāja šurpu turpu un atrada mazliet sašķaidīta lukturu stikla un pamatīgas sliedes uz asfalta. Briesmīga un diezgan neizprotama avārija. Sīkāku izskaidrojumu laikam jāmeklē pie kolēģiem no ceļu policijas.

-     Brauksim, Karls teica.

-     Nu ko, Kari, vai šoreiz braukt man?

Karls paskatījās uz savu pārinieku. Svaigas atmiņas par sparīgu gāzes pedāļa izmantošanu nerunāja tumsnējam palīgam par labu. Nepavisam ne. Mēs vispirms iegriezīsimies ceļu policijā, Karls sacīja, iesēzdamies vadītāja vietā.

KARLS NEPAZINA VĪRIETI, kurš vadīja izmeklēšanu un atbildēja par uzmērījumiem, taču viņš noteikti nebija muļķis.

-     Mēs aizvedām vraku uz Kongstedveju, lai varētu izpētīt to sīkāk, kolēģis teica. Dažos sadursmes punktos atradām otras mašīnas laku, bet vēl nav zināms, kas tā ir par laku. Krāsa ir tumša, droši vien antracits, taču berze sadursmes brīdī, protams, varēja ietekmēt toni.

-    Un upuri? Dzīvi?

Karlam nodiktēja personas kodus. Viņš varēja pārbaudīt pats.

-    Tātad jūs domājat, ka avārijā bija iesaistīta otra mašīna? Karls jautāja.

Kolēģis līnijas otrā galā iesmējās. Es nedomāju, es zinu. Mēs tikai vēl neesam to publiskojuši. Ir skaidras norādes, ka notikusi pakaļdzīšanās vismaz divarpus kilometru garā ceļa gabalā pirms avārijas vietas. Ir braukts strauji un agresīvi. Ja abas sievietes vēl ir dzīvas, tad tas ir brīnums.

-     Un no aizbēgušā nekādu pēdu?

Kolēģis atbildēja apstiprinoši.

-     Pajautā par sievietēm, Kari, blakus čukstēja Asads.

Karls pajautāja. Kas viņas bija? Kas viņas saistīja? Kaut ko tādu.

-    Jā, atbildēja vīrietis klausulē. Patiesībā abas sievietes bija no Viborgas gala, tāpēc, protams, ir mazliet jocīgi, ka viņas avarē uz lauku ceļa kaut kur ellē ratā Dienvidzēlandē. Mēs redzam, ka viņas šajā dienā ir vairākkārt šķērsojušas tiltu, bet tas nav pats dīvainākais.

Karls juta, ka puisis vislabāko ir pataupījis beigām. Tipiski ceļu policistiem. Tādā veidā kriminālisti varēja uzzināt, ka viņi nav vienīgie, kam ir aizraujošs darbs.

-     Kas tad? viņš jautāja.

-     Visdīvainākais bija tas, ka viņas neilgi pirms tam bija iztriekušās cauri barjerai uz Storebelta tilta un darījušas visu iespējamo, lai izbēgtu no policijas.

Karls atkal paskatījās uz ceļu. Sasodīts!

-     Vai jūs varētu man atsūtīt ziņojumu, lai es to saņemtu mašīnas datorā?

-     Tūlīt? Man jāpavaicā priekšniekam. Vīrietis nolika klausuli.

PĒC PIECĀM MINŪTĒM viņi jau lasīja ceļu policijas ziņojumu par sieviešu braucienu, un tā noteikti nebija ikdienišķa lasāmviela. Četras reizes radaru pieķertas, divas reizes katrai esot pie stūres, un vienā dienā. Sašķaidīta barjera uz Storebelta tilta. Agresīva braukšana uz E20 autostrādes. Viņām sekojušas vairākas patruļmašīnas šajā pašā ceļa posmā. Acīmredzot viņas labu gabalu braukušas ar izslēgtiem lukturiem un pēc tam nokļuvušas liktenīgajā avārijā uz meža ceļa.

-     Kāpēc viņas brauc no Viborgas uz Zēlandi, atpakaļ uz Fīnu un pēc tam atkal uz Zēlandi pilnā ātrumā? Vai tu man vari to pateikt, Asad?

-     Es nezinu, Kari. Pašlaik es skatos uz šito.

Asads norādīja uz radaru sarakstu, kuros sievietes bija pieķertas. Tik dažādas lokalitātes: E45 uz dienvidiem no Vejles, E20 pusceļā starp Odensi un Nīborgu un pēc tam atkal E20 uz dienvidiem no Slāgelses.

Tad Asada pirksts ziņojumā noslīdēja vienu rindiņu zemāk.

Karls paskatījās uz norādīto adresi. Acīmredzot sievietes bija pieķēris arī viens fotoradaru izmēģinājuma postenis laukos. Katrā ziņā viņš nekad nebija dzirdējis par tādu pilsētu. To sauca Fersleva, un viņas bija braukušas ar ātrumu astoņdesmit pieci kilometri stundā vietā, kur bija atļauts tikai piecdesmit. Ja saskaitīja visus pārkāpumus un pievienoja faktu, ka vadītājas bijušas divas, tad ieguva divas sievietes, kas šajā dienā bija zaudējušas vismaz vadītāja apliecību.

Karls ievadīja Ferslevu GPS un pētīja karti. Tā atradās netālu no Skibī. Kaut kur pa vidu starp Roskildi un Frederikssundu.

Viņš redzēja, kā Asada pirksts nolaižas uz kartes un lēnām slīd augšup uz Nordskovu. Vietu, kur, pēc Irsas domām, atradās laivu māja.

Cik tas viss bija savādi.

-     Piezvani Irsai, Karls sacīja, ieslēgdams pirmo pārnesumu. Pasaki viņai, lai sameklē informāciju par abām sievietēm. Nosauc viņai personas kodus un lūdz pasteigties. Pasaki arī, lai viņa atzvana un pastāsta, kurā slimnīcā sievietes ievietotas un kāds ir viņu stāvoklis. Man no tā visa sākas nieze.

Karls dzirdēja Asadu runājam, bet uz brīdi aizdomājās. Iztēlē visu laiku vidēja ainas ar sieviešu trako braucienu caur visu valsti.

"Viņas noteikti bija narkomānes," čukstēja viņa saprātīgais es. "Narkomānes vai vismaz narkokurjeres. Vai kaut kas tādā garā. Un noteikti reibuma stāvoklī." Viņš pamāja ar galvu. Protams, kaut kas tamlīdzīgs. Citādi nebūtu notikusi tāda avārija. Un kurš vispār ir teicis, ka iesaistīta aizbēgusi mašīna? Kāpēc tas nevarēja būt kāds pārbiedēts nabadziņš, kuru torpedējušas nesaprātīgas idiotes ar narkotikām asinīs? Nabadziņš, kurš nobijās un aizmuka.

-     Labi. Viņš dzirdēja Asada balsi, kad palīgs beidza sarunu.

-     Tu dabūji viņu rokā? Karls jautāja. Vai viņa saprata uzdevumu?

Viņš centās notvert Asada ļoti domīgo skatienu.

-     Ei, Asad! Ko Irsa sacīja?

-      Ko Irsa sacīja? Asads pacēla galvu. Es nezinu. Jo es runāju ar Rozi.

40. NODAĻA

9

VIŅŠ NEBIJA APMIERINĀTS. Itin nemaz ne.

Kopš avārijas bija pagājušas nepilnas divas diennaktis, un radio ziņās tagad stāstīja, ka vismaz viena no avārijā cietušajām atveseļojas. Otrai nebija daudz izredžu, taču viņi neteica, kura ir kura.

Vienalga, ar prettriecienu nevarēja ilgāk gaidīt.

Iepriekšējā dienā viņš bija ievācis informāciju par iespējamo jaunā upura ģimeni un tad bija apsvēris, vai neaizbraukt uz Isabelas māju Viborgā un neielauzties, lai nozagtu viņas datoru. Bet kāda tam jēga, ja viņa tik un tā bija nosūtījusi visu informāciju brālim?

Un vēl palika jautājums: ko zināja Rahēle? Vai Isabela bija izstāstījusi viņai visu?

Protams.

Nē, sievietēm ir jāpazūd, to viņš tagad zināja.

Viņš pavērsa acis pret debesīm. Joprojām norisinājās cīņa starp viņu un Dievu, un tā tas vienmēr bija bijis. Kopš pašas bērnības.

Kāpēc Dievs vienkārši nevarēja likt viņu mierā?

Viņš sakopoja domas, atvēra datoru, sameklēja Valsts slimnīcas Traumu centra numuru un dabūja rokā atbildīgo sekretāri, kam nebija daudz jaunumu.

Tomēr viņa zināja, ka abas sievietes pārvestas uz Intensīvās terapijas nodaļu.

Viņš mirkli sēdēja un skatījās bloknotā.

Intensīvās terapijas nodaļa. ITA 4131.

Telefons 35454131.

Trīs mazas informācijas vienības, kas nozīmēja nāvi dažiem citiem un dzīvību viņam. To varēja formulēt tik vienkārši, lai kādas acis viņu vērotu no visuvarenajām debesīm.

Viņš ierakstīja Google nodaļas numuru un atrada Valsts slimnīcas Intensīvās terapijas nodaļas mājaslapu gandrīz pašā meklējumu saraksta augšā.

Tā bija viegli pārskatāma mājaslapa. Tīra un klīniska kā pati Valsts slimnīca. Viens klikšķis uz "Praktiskā informācija" un pēc tam uz "Informācija piederigajiem.pdf", un viņš bija ieguvis instrukciju par visu, ko gribēja zināt.

Viņš ar acīm pārskrēja lapai.

Tur bija rakstīts: dežūras maiņa 15.30-16.00. Tātad jāuzbrūk šajā bridi, kad situācija ir vishaotiskākā.

Šajā neticamajā instrukcijā bija teikts, ka piederīgo apciemojums un klātbūtne pacientam var būt liels atbalsts un mierinājums. Viņš pasmaidīja. Tātad kopš šī brīža viņš bija piederīgais. Viņš nopirks puķu pušķi, tas taču bija mierinoši. Un savilks seju pareizajā izteiksmē, lai viņi skaidri redzētu, cik viņš ir satriekts.

Viņš lasīja tālāk. Kļuva aizvien labāk. Tur bija rakstīts, ka nodaļā ievietota pacienta ģimenes locekļi vai tuvi draugi ir laipni gaidīti visu diennakti.

Tuvi draugi visu diennakti!

Viņš bridi apdomājās. Tad laikam būtu labāk, ja viņš uzdotos par tuvu draugu, ko ir grūtāk pārbaudīt. Tuvs un uzticams Rahēles draugs. Viens no viņas draudzes. Viņš runās skaistā, dziedošā Vidusjitlandes dialektā, kas attaisnos ilgāku ciemošanos. Tik ilgu, cik nepieciešams. Galu galā viņš bija ieradies no tālienes.

Tas viss un vēl vairāk bija rakstīts apmeklētāju instrukcijā. Ka jāgaida apmeklētāju atpūtas telpā. Kur dabūt tēju un kafiju. Sarunas ar ārstiem var notikt dienas laikā. Glītas fotogrāfijas ar palātu iekārtojumu, precīzi norādījumi, kā darbojas aparāti ar zondēm un novērošanas aprīkojums.

Skatīdamies uz šiem mērinstrumentiem, viņš zināja, ka jānogalina ātri un steigšus jāpazūd no turienes. Mirklī, kad šādā Intensīvās terapijas nodaļā mirst pacients, visi aparāti saceļ trauksmi. Personāls novērošanas telpā uzzinās, kad tas notiks. Viņi nekavējoties būs klāt. Atdzīvināšanas pasākumi sāksies pēc dažām sekundēm. Viņi bija profesionāļi, pats par sevi saprotams.

Tātad jānogalina ne tikai ātri, bet ari tā, lai nebūtu iespējams mirušās atdzīvināt un vissvarīgākais lai tūlīt nerastos aizdomas, ka nāves cēlonis nav dabisks.

Viņš pavadīja pusstundu spoguļa priekšā. Ievilka pierē rievas, uzlika jaunu parūku, mainīja acu zonas izvietojumu.

Pabeidzis viņš apmierināts aplūkoja rezultātu. Te bija bēdu sagrauzts cilvēks. Vecāks vīrs ar brillēm, iesirmiem matiem un sliktu ādu. Ļoti tālu no īstenības.

Viņš atvēra sava medikamentu skapīša spoguļdurtiņas. Izvilka atvilktni un starp daudziem citiem sameklēja tajā četrus plastmasas iesaiņojumus.

Pavisam parastas šļirces, kādas aptiekā var nopirkt bez receptes. Pavisam parastas adatas kā tūkstošiem citu, ko narkomāni katru dienu dur vēnās ar sabiedrības svētību.

Vairāk neko nevajadzēja.

Tikai piepildīt šļirci ar gaisu, veikli iedurt vēnā un spiest. Nāve iestāsies ātri. Viņš pagūs aiziet no vienas palātas uz otru un piebeigt viņas abas, pirms atskanēs trauksme.

Tikai laika plānošanas jautājums.

VIŅŠ MEKLĒJA 4131. NODAĻU. Cerēja, ka tur būs norādes un lifts gandrīz līdz durvīm. Ja tikai zināja nodaļas numuru, tad zināja arī ieeju, stāvu un sekciju tā bija rakstīts Valsts slimnīcas informācijā.

Ceturtās kāpnes, trīspadsmitais stāvs, pirmā sekcija. Tā tam vajadzēja būt, taču lifts veda tikai līdz septītajam stāvam.

Viņš ieskatījās pulksteni. Tuvojās dežūras maiņa, un nedrīkstēja kavēties.

Apdzinis pāris cilvēku uz kruķiem, viņš sameklēja informācijas centru pie galvenās ieejas. Vīrietis, kas sēdēja aiz stikla, agrāk noteikti bija strādājis labāku darbu, tomēr bija efektīvs un laipns.

-    Nē, tas jālasa citādi. Tā ir četrdesmit pirmā ieeja, trešais stāvs, pirmā sekcija. Ejiet uz trešajām kāpnēm un brauciet ar liftu.

Vīrietis norādīja un drošibas dēļ izbāza pa lodziņu nokopētu lapu, uz kuras ar pildspalvu bija pierakstījis numurus. Tur bija rakstīts: "Pacients atrodas nodaļā…" un tad cipari.

Nevainojami norādījumi nozieguma vietai. Lūk, tā!

Viņš izkāpa trešajā stāvā un tūlit konstatēja, ka tur beidzot atrodas norāde uz Intensīvās terapijas nodaļu 4131. Turp veda slēgtas divviru durvis ar baltiem aizkariem. Ja nezinātu, tas izskatītos pēc apbedīšanas biroja.

Viņš pasmaidīja. Savā ziņā jau tā arī bija.

Ja temps tur iekšā bija tāds pats kā šeit gaitenī, kur nebija redzama neviena dzīva dvēsele un visur stāvēja tukši ratiņi, tas viņam labi derēja.

Viņš atvēra durvis.

Nodaļa nebija liela, tomēr tāda šķita. Viņš nebija paredzējis, kāda aktivitāte te valdīs. Bija gaidījis dziļu koncentrēšanos un klusu darbu, bet šeit tā nebija. Noteikti ne šobrīd.

Varbūt laiks tomēr nebija izvēlēts tik labi, kā viņam licies.

Viņš pagāja garām divām atvērtām apmeklētāju telpām un devās tieši uz dežūrposteni. Krāsainu, izliektu leti, kas varētu apturēt jebkuru.

Reģistratore pamāja ar galvu, viņai vispirms bija jāsakārto dokumenti.

Pa to laiku viņš skatījās apkārt.

Visur bija ārsti un māsiņas. Daži palātās, citi sēdēja ar datoriem piebāztajās mazajās telpās, kas veidoja palātu ieejas daļu. Un vēl citi mērķtiecīgi staigāja pa gaiteni.

"Varbūt tas ir dežūras maiņas dēļ," viņš sev teica.

-     Vai es nāku nepiemērotā bridi? viņš jitlandiešu izloksnē jautāja reģistratorei.

Sieviete ieskatījās rokaspulkstenī un tad laipni viņu uzlūkoja. Varbūt mazliet. Ko jūs meklējat?

Tagad viņa sejā parādījās iestudētā raižu māktā izteiksme.

-    Esmu Rahēles Krogas draugs, viņš sacīja.

Sieviete piešķieba galvu. Rahēle? Te nav nevienas Rahēles Krogas. Varbūt jūs domājat Līsu Krogu? Viņa skatījās savā monitorā. Te rakstīts: Līsa Kārina Kroga.

Kur viņam prāts? Rahēle bija viņas vārds draudzē, nevis īstenībā. Viņš taču to zināja.

-     Ā, jā, piedodiet. Protams, LIsa. Redziet, mēs piederam pie vienas draudzes un tajā lietojam Bībeles vārdus. LIsa tur sauc sevi par Rahēli.

Reģistratores seja mazliet pārvērtās, bet tikai mazliet. Vai viņa neticēja teiktajam vai varbūt juta riebumu pret reliģioziem cilvēkiem? Vai pēc brīža viņa pieprasīs parādīt personas dokumentus?

-    Jā, un es pazīstu ari Isabelu Jensoni, viņš piebilda, lai reģistratori apsteigtu. Mēs visi trīs esam draugi. Cik sapratu no jūsu kolēģiem Traumu centrā, viņas šurp atveda kopā, vai ne?

Reģistratore pamāja ar galvu. Mazliet sājš smaids, tomēr smaids.

-    Jā, viņa teica. Viņas abas guļ tur. Viņa norādīja uz palātu un nosauca numuru.

Vienā palātā. Labāk nevarēja būt.

-     Taču jums mirkli jāuzgaida. Isabelu Jensoni pārvedīs uz citu nodaļu, un mūsu ārsts un māsiņas gatavo pārvešanu. Turklāt pie Jensones ir atnācis cits apmeklētājs, un jums jāpagaida, līdz viņš būs aizgājis. Mēs palātās ielaižam tikai pa vienam. Viņa norādīja uz apmeklētāju telpu tuvāk izejai. Viņš sēž tur. Varbūt jūs viņu pazīstat.

Satraucoša informācija.

Viņš ātri pagriezās pret apmeklētāju telpu. Jā, tur sēdēja kāds vīrietis, sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņam mugurā bija policista formas tērps. Droši vien Isabelas brālis, jā, noteikti viņš. Tie paši augstie vaigu kauli, sejas forma un deguns. Tas tiešām nebija labi.

Viņš paskatījās uz reģistratori ar cerību pilnu izteiksmi sejā.

-    Varbūt Isabelai ir labāk?

-     Cik zinu, jā. Mēs parasti nepārvedam uz citām nodaļām, ja tā nav.

"Cik zinu," viņa teica. Protams, viņa to zināja lieliski. Tikai nezināja, kad pārvešana notiks, un tas noteikti varēja būt kuru katru bridi.

Ļoti neveiksmīgi. Un vēl Isabelas brālis.

-     Varbūt es varu parunāt ar Rahēli? Viņa ir pie samaņas? Piedodiet, es gribēju teikt ar LIsu.

Reģistratore papurināja galvu. Nē, Līsa Kroga joprojām ir dziļā bezsamaņā.

Viņš nolieca galvu. Bet Isabela ir pie samaņas? viņš klusi jautāja.

-     Es nezinu, pajautājiet māsiņai. Reģistratore norādīja uz gaišmatainu, ļoti noguruša izskata sievieti, kas soļoja garām, iespiedusi padusē kaudzīti slimības vēsturu. Tad reģistratore pagriezās pret citu apmeklētāju, kas bija pienācis pie letes. Audience bija galā.

-     Ē, atvainojiet! Viņš apturēja māsiņu, paceldams roku. "Mete Frigorda-Rasmusena" vēstīja plāksnīte pie krūtim. Vai jūs varētu man pateikt, vai Isabela Jensone ir pie samaņas? Vai es varu ar viņu parunāt?

Varbūt Isabela nebija viņas paciente, varbūt tā nebija viņas dežūra, varbūt tā nebija viņas diena, vai varbūt viņa vienkārši bija pārguruši katrā ziņā māsiņa uzlūkoja svešo vīrieti pa ļoti šaurām acu spraudziņām un atbildēja ar tikpat cieši sakniebtām lūpām.

-     Isabela Jensone? A, jā. Viņa… Māsiņa bridi stāvēja un skatījās gaisā. Jā, viņa ir pie samaņas, bet stipri sazāļota, un viņai ir lauzts žoklis, tāpēc viņa nevar lāgā parunāt. Nu, patiesībā viņa vispār vēl nespēj komunicēt.

Tad māsiņa ar pūlēm viņam uzsmaidīja, bet viņš pateicās un ļāva sievietei turpināt acīm redzami smago dienu.

Isabela nespēja runāt beidzot laba ziņa. Tātad vajadzēja izmantot situāciju.

Viņš saknieba lūpas un aizslīdēja tālāk pa gaiteni prom no apmeklētāju telpām. Pēc brīža vajadzēs ātri nozust. Viņš labprāt izmantotu liftu, bet, ja pastāvēja citas iespējas, viņam par tām jāzina.

Viņš pagāja garām dažām palātām, kurās gulēja smagi slimi cilvēki, un ap viņiem mierīgi un metodiski darbojās ārsti un māsiņas. Novērošanas telpā sēdēja vairāki cilvēki virsvalkos un koncentrējušies vēroja monitorus, runādami klusinātās balsīs. Te visu kontrolēja.

Viņam garām pagāja māsu palīdze, varbūt bridi prātodama, ko viņš te dara. Tad abi sasmaidījās un viņš turpināja ceļu.

Sienas bija košās krāsās, un pie tām karājās spilgtas gleznas. Pat vitrāžas. Viss izstaroja dzīvību. Nāve te nebija gaidīta.

Apgājis ap sarkanu stūri, viņš konstatēja, ka blakus gaitenim, kurā viņš tikko bijis, ir vēl viens, paralēls gaitenis. Pa kreisi acīmredzot bija tikai mazas telpas, kurās uzturējās personāls, blakus durvīm bija plāksnītes ar vārdu un specialitāti. Viņš palūkojās pa labi un nosprieda, ka, iedams pa šo ceļu, atkal nonāks pie dežūrposteņa, taču, tuvāk ieskatoties, šķita, ka tas ir strupceļš. Toties tur bija vēl viens lifts. Varbūt viņa bēgšanas ceļš.

Virsvalku viņš ieraudzīja karājamies pie durvīm telpā, kur plauktos atradās gultasveļa un dažādi priekšmeti. Tas acīmredzot bija ceļā uz veļas mazgātavu kopā ar visām pārējām drēbēm telpā.

Viņš paspēra soli sāņus, paķēra virsvalku, uzmeta to pār roku un, mirkli pagaidījis, atkal pagriezās pret dežūrposteni.

Atpakaļceļā viņš pamāja ar galvu pirmīt satiktajai māsu palīdzei un pataustīja, vai šļirces ir jakas kabatā.

Protams, tās tur bija.

VIŅŠ APSĒDĀS UZ zila dīvāna priekšējā, mazākajā no apmeklētāju telpām, bet policists lielākajā telpā nemaz nepacēla galvu. Tieši pēc piecām minūtēm policists piecēlās no savas vietas un devās pie reģistratores. Divi ārsti un pāris māsiņu tikko bija pametuši viņa māsas palātu, un pa to laiku personāla posteņos parādījās jaunas sejas.

Notika dežūras maiņa.

Policists pamāja ar galvu reģistratorei, un viņa pamāja pretī. Jā, ceļš bija brīvs. Isabelas Jensones brālis varēja iet iekšā.

Viņš sekoja policistam ar acīm, vērodams, kā vīrietis nozūd palātā. Pēc brīža pēc Isabelas ieradīsies sanitārs. Tas nebija labākais bridis viņa plāniem.

Ja Isabela patiesi bija tik atlabusi, ka viņu varēja pārvietot, tad viņa jānogalina pirmā. Varbūt neko citu vairs nevarēs paspēt.

Galvenais, jāiegūst pietiekami daudz laika. Tāpēc veikli jāizsviež ārā tas brālis, lai gan tas bija riskanti. Viņam nepavisam nepatika doma par tuvošanos policistam. Varbūt Isabela bija brālim kaut ko pastāstījusi, viņa taču tā apgalvoja. Un varbūt tas "kaut ko" bija mazliet par daudz. Tad viņam policista tuvumā vismaz jāaizsedz seja.

Viņš pagaidīja, līdz reģistratore savāca savas personiskās mantas un atstāja savu vietu svaigākiem spēkiem.

Tad viņš uzvilka virsvalku.

Bija pienācis īstais bridis.

IEGĀJIS PALĀTĀ, VIŅŠ sievietes uzreiz nepazina, taču tālākajā galā sēdēja policists un runāja ar savu māsu Isabelu, turēdams viņas roku.

Tātad masku, zonžu un infūzijas sistēmu ieskautā sieviete pie durvīm bija Rahēle.

Aiz viņas slējās siena ar sarežģītiem aparātiem, kas zibsnīja un pīkstēja. Seja bija gandrīz aizklāta, ķermenis tāpat. Zem segas varēja nojaust smagas traumas un nedziedināmus ievainojumus.

Viņš paskatījās uz Isabelu un viņas brāli. Kas īsti notika, Isabela? brālis tikko bija jautājis.

Tad viņš ielīda starp sienu un Rahēles gultu un pieliecās.

Man žēl, bet jūs ilgāk nevarat palikt palātā, Jensona kungs, viņš sacīja, noliekdamies pār Rahēli un pavilkdams uz augšu viņas plakstiņus, it kā pārbaudītu acu zīlītes. Viņa patiesi šķita esam dziļā bezsamaņā.

-     Isabelu tagad pārvedīs, viņš teica. Pa to laiku varbūt varat aiziet uz kafetēriju. Kad atgriezīsieties, mēs jums pateiksim, kur Isabela aizvesta. Jūs varētu atnākt pēc pusstundas.

Viņš dzirdēja, kā policists pieceļas un pasaka māsai pāris atvadu vārdu. Šis cilvēks pazina pavēles.

Pagriezis seju sāņus, viņš īsi pamāja policistam, kad tas nozuda ārā pa durvīm, un tad mirkli stāvēja un skatījās uz sievieti gultā. Viņš nudien brīnītos, ja šī sieviete jebkad spētu viņu vēl apdraudēt.

Šajā mirklī Rahēle atvēra acis. Skatījās tieši uz viņu, it kā būtu pie pilnas samaņas. Skatījās ar tukšu skatienu un tomēr tik spraigi, ka to bija grūti aizmirst. Tad acis atkal aizvērās. Viņš mirkli stāvēja mierīgi, lai redzētu, vai tas atkārtosies, bet tas neatkārtojās. Tātad acīmredzot kaut kāds reflekss. Viņš ieklausījās mērinstrumentu pīkstoņā. Sirdspuksti pēdējā minūtē pavisam noteikti bija paātrinājušies.

Tad viņš pagriezās pret Isabelu, kuras krūškurvis cilājās aizvien ātrāk un ātrāk. Tātad Isabela zināja, ka viņš ir šeit. Bija pazinusi viņa balsi, bet ko gan tas viņai līdzēja? Žoklis bija nofiksēts, acis aizsegtas ar marli. Viņa bija stingri piesieta ar infūziju sistēmām un mērinstrumentiem, taču mutē nebija ne zondes, ne respirācijas aparāta caurulītes. Drīz viņa spēs runāt. Dzīvība vairs nebija apdraudēta.

"Cik ironiski, ka visas šīs pozitīvās dzīvības zīmes nesīs viņai nāvi," viņš nodomāja, tuvodamies un ar skatienu meklēdams uz rokas asinsvadu, kas pulsētu pietiekami stipri.

Viņš izvilka no kabatas vienu šļirci, izņēma no iesaiņojuma adatu un savienoja abas kopā. Tad atvilka virzuli un piepildīja šļirci ar gaisu.

-     Tev vajadzēja apmierināties ar to, ko es tev spēju sniegt, Isabela, viņš sacīja, konstatēdams, ka Isabelas elpa un sirds ritms paātrinās vēl vairāk.

"Nav labi," viņš nodomāja, aizgāja gultai otrā pusē un pagrūda atbalsta spilventiņu nost no sievietes rokas. Viņi taču redzēja Isabelas reakciju novērošanas telpā.

-     Mieru, Isabela, viņš teica. Es tev nevēlu ļaunu. Atnācu pateikt, ka bērniem neko nenodarīšu. Es labi parūpēšos par viņiem. Kad būsi vesela, es atsūtīšu tev ziņu, kur viņi ir. Tici man. Runa bija tikai par naudu. Es neesmu slepkava. To es gribēju pateikt.

Viņš konstatēja, ka elpa joprojām ir strauja, bet sirds ritms mazliet palēninās. Tas bija labi.

Tad viņš pievērsa skatienu Rahēles aparātiem. Visi pīkstieni saplūda vienā. Acīmredzot viņas sirds piepeši bija sajukusi prātā.

"Jāpasteidzas," viņš paspēja nodomāt.

Cieši satvēris Isabelas roku, viņš sameklēja pulsējošu vēnu un iedūra adatu. Tā ieslīdēja kā sviestā.

Isabela nereaģēja. Acīmredzot bija tā sazāļota, ka viņš būtu varējis izdurt adatu cauri rokai bez vērā ņemamas reakcijas.

Viņš centās nospiest šļirces virzuli, taču tas nekustējās. Tātad viņš bija trāpījis blakus vēnai.

Izvilcis adatu, viņš dūra vēlreiz. Šoreiz Isabela sarāvās. Tagad viņa zināja, ko viņš grib. Vēl viņai ļaunu. Pulss atkal paātrinājās. Viņš spieda virzuli vēlreiz, bet tas joprojām negribēja slīdēt lejā. Nolāpīts, jāmeklē cita vēna!

Šajā brīdī atvērās durvis.

-     Kas te notiek? iesaucās māsiņa, un viņas skatiens šaudījās no Rahēles aparātiem pie svešā virieša ārsta virsvalkā, kurš bija pielicis šļirci pie Isabelas rokas.

Vīrietis iebāza šļirci kabatā un pielēca kājās, pirms sieviete aptvēra, kas notiek. Sitiens pa kaklu bija ātrs un stiprs, un viņa saļima pie atvērtajām durvīm.

-     Parūpējieties par viņu, viņa noģība. Domāju, ka no pārpūles, viņš uzsauca māsiņai, kas skrēja šurp no novērošanas telpas, lai pārbaudītu trauksmes signālus no abu slimnieču mērinstrumentiem. Vienā mirklī nodaļa pārvērtās skudru pūznī. Cilvēki baltos virsvalkos steigšus sapulcējās pie palātas durvīm, bet viņš ātri devās uz lifta pusi.

Viss bija galīgi šķērsām, un jau otro reizi sekundes nostrādāja Isabelai par labu. Vēl tikai desmit sekundes, un viņš būtu trāpījis labā vēnā un piepumpējis to pilnu ar gaisu. Tikai desmit sekundes. Nieka desmit sekundes. Vairāk nevajadzēja, lai viņam visu izpostītu.

Kad nodaļas durvis aizvērās, viņam aiz muguras skanēja drudžaini saucieni. Pie lifta sēdēja kalsns vīrietis ar tumšiem lokiem zem acīm un gaidīja kādu ziņu no Plastiskās ķirurģijas nodaļas. Vīrietis strupi pamāja ar galvu, ieraudzījis virsvalku. Tādu iespaidu virsvalki atstāj slimnīcā.

Nospiedis lifta pogu, viņš jau skatījās apkārt pēc kāpnēm, kad lifts apstājās šajā stāvā. Viņš liftā īsi pamāja ar galvu pāris vīriešiem baltos virsvalkos un apmeklētājiem ar skumjām sejām un tad atspiedās pret sienu, lai neviens neievērotu, ka viņam pie krūtīm nav zīmītes ar vārdu.

Pirmajā stāvā viņš pie lifta gandrīz sadūrās ar Isabelas brāli. Brālis laikam nebija ticis tālāk.

Abi vīrieši, ar kuriem viņš runāja, acīmredzot bija viņa kolēģi. Varbūt ne mazais, tumsnējais vīrs, bet dānis noteikti. Visi izskatījās nopietni.

Tā jutās ari viņš pats.

Ārā augstu virs ēkām riņķoja helikopters. Tātad Traumu centrs gatavojās uzņemt nākamo problēmu kravu.

"Lieliski," viņš nodomāja. Jo vairāk nelaimju, jo mazāk resursu parūpēties par tām, ko bija izraisījis viņš.

Virsvalku viņš noģērba tikai koku lapotņu ēnā stāvvietā, kur bija atstājis savu mašīnu.

Parūku viņš iemeta aizmugures sēdeklī.

41. NODAĻA

VIŅŠ UN ASADS vēl nebija nokļuvuši pagrabā, kad Karls jau pamanīja pārmaiņas, un tās nebija uz labu. Kāpņu galā mētājās kartona kastes un visādi krāmi. Pie sienām bija sakrautas tērauda plauktu kaudzes, bet šķindoņa no pazemes vēstīja, ka tās nebūt nav pēdējās nepatikšanas šajā dienā.

-     Sasodīts! Karls izsaucās, skatīdamies uz savu gaiteni. Kur tad palikušas durvis uz azbesta elli? Kur siena, ko viņi tikko bija uzstādījuši? Vai tā sadalīta plāksnēs, kas atslietas pret viņu lietu sistēmu un vēstules milzu kopiju?

-     Kas te notiek? Karls iesaucās, kad Roze pabāza galvu no sava kabineta. Par laimi, vismaz viņa izskatījās pēc sevis. Piķa melni mati, balta pūderveida špaktele uz sejas un milzum daudz skropstu tušas. Brīnišķīgi dzēlīgs skatiens, kā parasti.

-     Viņi iztukšo pagrabu. Siena stāvēja ceļā, viņa vienaldzīgi sacīja.

Asads atcerējās sveikt viņu ar atgriešanos.

-     Cik jauki tevi redzēt, Roze. Tu izskaties… Asads bridi stāvēja, meklēdams īstos vārdus. Tad viņš pasmaidīja. Tu izskaties dikti smuki kā tu pati.

Karls laikam nebūtu izvēlējies gluži šo teikumu.

-     Paldies par rozēm! Roze sacīja. Viņas asi ievilktās uzacis pacēlās pierē mazliet augstāk. Tā noteikti bija sava veida jūtu izpausme.

Karls īsi pasmaidīja. Nav par ko. Mums tevis pietrūka. Nu, Irsai jau nebija nekādas vainas, viņš steidzīgi piebilda, un tomēr.

Viņš norādīja uz gaiteni. Tā siena nozīmē, ka Darba drošības inspekcija ieradīsies atkal, viņš teica. Kas tur notiek? Tu teici, ka viņi iztukšo pagrabu. Kāpēc?

-     Visam jāpazūd. Izņemot mūs, arhīvu, zagto mantu noliktavu, pasta sūtījumu nodaļu un apbedīšanas biedrību. Tu taču zini, policijas reforma. Cik garš, tik plats.

Tad nu gan te būs sasodīti daudz vietas.

Karls pagriezās pret Rozi. Ko tu mums esi sagatavojusi? Kas ir abas cietušās sievietes, un kā viņas jūtas?

Roze paraustīja plecus. A, tās. Es vēl neesmu ķērusies klāt, man bija jānovāc Irsas mantas. Vai tas bija steidzami?

Karls fonā pamanīja uzšaujamies gaisā Asada brīdinošo roku. Tas nozīmēja: uzmanies, citādi viņa atkal nozudīs. Tāpēc Karls pie sevis izskaitīja līdz desmit.

Sasodītais skuķis! Vai viņa nebija izpildījusi lūgumu? Vai viņa atkal sāks tādā garā?

-     Es ļoti atvainojos. Roze, Karls teica, cīnīdamies ar sevi. Mēs noteikti turpmāk pacentīsimies skaidrāk precizēt savas vajadzības. Vai tu būtu tik laipna un sameklētu informāciju tagad? Jā, tas ir diezgan steidzami.

Viņš viegli pamāja ar galvu Asadam, kas atbildēja ar paceltu īkšķi.

Roze atmeta galvu un īsti nezināja, ko atbildēt.

Jā, tagad viņi bija iemācījušies, kā viņu savaldīt.

-     Starp citu, pēc trim minūtēm tev ir tikšanās ar psihologu, Kari, bet to tu laikam esi aizmirsis, Roze sacīja, ieskatīdamās rokaspulkstenī. Man jāteic, ka tev tiešām drusciņ jāsaspringst.

-     Ko tu ar to gribi sacīt?

Roze sniedza viņam adresi. Ja metīsies skriešus, tad vēl paspēsi. Man jānodod sveicieni no Monas Ibsenas, viņa lepojas ar tevī, ka tu piekriti.

Nolāpīts. Tātad izejas nebija.

ANKERA HĒGORDA IELA bija otrā aiz Policijas pārvaldes, taču pietiekami tālu, lai Karls justos tā, it kā viņam rīklē būtu iebāzts vakuuma sūknis, kas pūlētos saplacināt plaušas. Ja Mona tādā veidā gribēja izdarīt viņam pakalpojumu, tad viņai vajadzētu drusku piebremzēt.

-     Labi, ka atnācāt, sacīja psihologs, kurš sevi sauca par Krišu. Vai bija grūti atrast?

Ko gan uz to atbildēt? Divu ielu attālumā. Ārvalstnieku NODAĻA, kurā viņš bijis tūkstošiem reižu.

Bet ko psihologs darīja šeit?

-     Jokus pie malas, Kari. Es ļoti labi zinu, ka jūs varat atrast visu, ko vajag. Un tagad jūs noteikti domājat, ko es daru šajā ēkā. Ārvalstnieku nodaļā ir daudz uzdevumu, kuros iesaistīts psihologs. Jūs noteikti varat iedomāties.

Tas vīrs bija sasodīti nepatīkams. Vai viņš lasīja domas?

-     Man ir tikai pusstunda, Karls atteica. Mums ir ļoti steidzams gadījums.

Un tie pat nebija meli.

-     Ak tā. Kriss to pierakstīja savā bloknotā. Nākamreiz jums vajadzētu parūpēties, lai būtu šeit visu norunāto laiku, labi?

Psihologs izņēma mapi, kuras nokopēšana noteikti bija prasījusi vismaz divas stundas.

-     Vai jūs zināt, kas tas ir? Vai esat par to informēts?

Karls papurināja galvu, taču viņam bija kāda nojausma.

-     Redzu, ka jums ir savi pieņēmumi. Tur ir jūsu pamatdati un visi materiāli lietā, kas noveda līdz jūsu un kolēģu sašaušanai mājiņā Amagerā. Šajā saistībā man jāteic, ka manā rīcībā ir informācija, ko es jums diemžēl nedrīkstu atklāt.

-     Ko jūs ar to domājat?

-     Man ir Hārdija Henningsena un Ankera Hoijera ziņojumi. Jūs kopā ar viņiem izmeklējāt šo lietu. No tiem izriet, ka jūs bijāt tajā iedziļinājies labāk par viņiem.

-     Ak tā? Man gan tā nešķiet. Kāpēc viņi tā raksta? Mēs strādājām kopā no pirmās dienas.

-     Nu, tas ir viens no jautājumiem, ko mēs šajās sesijās apspriedīsim sīkāk. Es domāju, ka šajā lietā jūs moka kaut kas tāds, ko esat sevī apspiedis vai varbūt negribat atklāt.

Karls papurināja galvu. Ko, ellē, tas nozīmēja? Vai viņu par kaut ko apsūdz?

-     Mani itin nekas nemoka, viņš sacīja, tomēr seja no aizkaitinājuma sāka kvēlot. Tā bija pavisam parasta lieta. Ja neskaita to, ka mūs sašāva. Kurp jūs tēmējat?

-    Vai jūs zināt, kāpēc tik asi reaģējat uz šo šaušanu vēl pēc tik ilga laika, Kari?

-     Nu, to ari jūs darītu, ja būtu bijis milimetru no nāves, bet diviem jūsu labākajiem draugiem nebūtu tā paveicies.

-    Jūs gribat teikt, ka Hārdijs un Ankers bija jūsu labākie draugi?

-    Jā, viņi bija mani pārinieki. Labi kolēģi.

-     Es domāju, ka tur ir atšķirība.

-     Iespējams. Es nezinu, vai jūs gribētu paralizētu vīrieti savā dzīvojamā istabā, bet man tāds ir. Vai jūs mani nesauktu par labu draugu?

-    Jūs mani pārprotat. Esmu pārliecināts, ka jūs visādā ziņā esat krietns cilvēks. Jūs noteikti ari moka sirdsapziņa Hārdija priekšā, tāpēc es saprotu, ka jūs pūlaties viņa labā. Bet vai esat pārliecināts, ka tolaik, kad strādājāt kopā, jums bija laba partnerība?

-    Jā, domāju gan. Sasodīts, cik tas vīrs bija kaitinošs.

-     Autopsijā atklājās, ka Ankera Hoijera asinīs bija kokaīns. Vai jūs to zinājāt?

Karls atslīga atzveltnes krēslam līdzīgajā sēdekli. Nē, to nu gan viņš nezināja.

-     Vai jūs ari esat lietojis kokaīnu, Kari?

Kaut kādā ziņā šīs gaišzilās acis, kas viņu aptaustīja, šķita aizvien nepatīkamākas. Viņš bija neslēpti flirtējis ar Kārlu, kamēr Mona uz to noskatījās. Glīts geja skatiens un lūpas, kas smaidīja un sakniebās vienlaikus. Tagad gandrīz šķita, ka psihologs ir uzsācis trešās pakāpes nopratināšanu.

-     Kokaīnu? Nemūžam. Es ienīstu tos mēslus.

Psihologs Kriss pacēla roku. Labi, iesim citā virzienā. Vai jūs kontaktējāties ar Hārdija sievu, pirms viņa apprecējās ar Hārdiju?

"Vai mums atkal jārunā par viņu?" Karls paskatījās uz virieti, kas sēdēja un gaidīja kā statuja.

-    Jā, bija, viņš atbildēja. Viņa bija draudzene vienai sievietei, ar kuru es satikos. Tā Hārdijs ar viņu iepazinās.

-    Jums nebija seksuālu attiecību?

Karls pasmaidīja. Psihologs raka pamatīgi. Bija grūti aptvert, ko gan tas viss līdzēs pret spiedienu krūtis.

-    Jūs vilcināties. Ko jūs gribat teikt?

-     Es gribu teikt, ka šis ir dīvainākais terapijas veids, kādu līdz šim esmu piedzīvojis. Kad jūs sāksiet maukt nagus? Nē, ja neskaita nelielu pamicišanos, tur nekā nebija.

-     Pamlcīšanos? Ko tas nozīmē?

-     Nu, paklau, Kriš. Lai gan esat gejs, jūs noteikti spējat iztēloties mazliet heteroseksuāli tendētu abpusēju ķermeņu izpēti.

-     Tātad jūs…

-     Nē, godīgi sakot, Kris, es nevēlos ieslīgt detaļās. Mēs skūpstījāmies un mazliet pamaigojāmies, bet nekniebāmies. Okei?

Arī to psihologs pierakstīja.

Tad viņš pievērsa gaišzilās acis Karlam. Atgriežoties pie lietas, ko mēs saucam par Pneimatiskā naglotāja lietu, no Hārdija Henningsena piezīmēm izriet, ka jums, iespējams, bija kontakti ar tiem, kas jūs vēlāk sašāva. Vai tā ir taisnība?

-     Nē, nav gan! Viņš būs pārpratis.

-     Labi. Viņa sejas izteiksmei laikam vajadzēja pamudināt Kārlu uz atklātību. Redziet, Kari, ja, gulēt ejot, pakasa dibenu, tad pamostoties ož pirksti.

Kungs apžēlojies! Vai tagad sāks ari viņš?

-     NU, VAI ESI izdziedināts? vaicāja Roze, kad Karls atgriezās gaiteni. Viņas smaids varbūt bija mazliet par platu.

-     Ļoti smieklīgi, Roze. Kad es došos turp nākamreiz, tu varētu attiecīgi pieteikties labā toņa kursos.

-     Ak tā! Viņa jau bija tranšejās. Negaidi, lai es būtu laipna un politkorekta reizē.

Laipna!? Mīļais Dievs!

-     Ko tu esi noskaidrojusi par abām sievietēm, Roze?

Viņa nosauca vārdus, adreses un vecumu. Abas pusmūžā. Nekādu kontaktu ar kriminālajām aprindām, pavisam parasti cilvēki.

-     Es vēl neesmu sazinājusies ar Valsts slimnīcas Intensīvās terapijas nodaļu. To es izdarīšu pēc brītiņa.

-     Es pavisam aizmirsu pajautāt, kam piederēja avarējusī mašīna.

-     Vai neesi izlasījis ziņojumu? Tā piederēja Isabelai Jensonei, bet pie stūres sēdēja tā otra LIsa Kārina Kroga.

-    Jā, es zinu. Vai sievietes pieder pie valsts baznīcas?

-     Šodien nu gan tavi jautājumi birst kā no pārpilnības raga.

-     Vai viņas tur pieder?

Roze paraustīja plecus.

-     Noskaidro, Roze. Un, ja nepieder, tad uzzini, kāda ir viņu ticība.

-     Vai tu domā, ka es esmu žurnāliste?

Karls jau grasījās noskaisties, kad viņu apturēja saucieni un kliedzieni no pasta nodaļas.

-     Kas tur notiek? iesaucās Asads.

-     Nav ne jausmas, Karls atbildēja. Viņš tikai redzēja, ka gaiteņa galā stāv vīrietis, pacēlis virs galvas dzelzs stieni no izjauktā plaukta, bet formā ģērbies policists metas viņam virsū no sānejas. Tad stienis krita un policists atmuguriski nogāzās zemē.

Šajā pašā mirklī uzbrucējs pamanīja Q nodaļas trijotni un bez vilcināšanās pagriezās un skrēja viņiem virsū, turēdams rokā stieni. Roze pakāpās atpakaļ, bet Asads nekustīgi stāvēja blakus Karlam un gaidīja.

-     Diezin vai nevajadzētu atstāt viņu Caurlaižu biroja vīru ziņā, Asad? Karls sacīja, kamēr vīrietis sāka izkliegt kaut ko nesaprotamu.

Taču Asads neatbildēja. Viņš tikai paliecās uz priekšu un pacēla rokas kā cīkstonis. Diemžēl šī poza neatbaidīja uzbrucēju, bet to viņam drīz nācās nožēlot. Mirklī, kad vīrietis bija pavisam tuvu un pacēla stieni sitienam, Asads palēcās slīpi uz augšu un notvēra ieroci ar abām rokām. Iedarbība bija ārkārtīgi pārsteidzoša.

Vīra rokas saliecās elkoņos, stienis pagriezās uz aizmuguri un ar lielu spēku trāpija viņam pa plecu, tā ka pavisam skaidri atskanēja kaulu krakšķi.

Acīmredzot drošības dēļ Asads pabeidza savu pretuzbrukumu, iesperdams muskuļu kalnam pa vēderu. Tas neizskatījās jauki. Nevienam nebija vēlēšanās vēl kādreiz dzirdēt skaņas, kas izlauzās izmisušajam uzbrucējam. Karls nekad vēl nebija redzējis, kā tik īsā laikā pilnīgi sabrūk kaut kas tik draudīgs.

Kamēr vīrietis gulēja uz sāniem un locījās sāpēs no lauztā atslēgkaula un briesmīgā spēriena pa vēderu, pieskrēja citi policisti.

Tikai šajā bridi Karls pamanīja roku dzelžus, kas karājās uzbrucējam pie labā delma.

-     Mēs tikko ievedām viņu ceturtajā pagalmā, viņam jāiet augšā pie dežurējošā tiesneša, sacīja viens no policistiem, kamēr viņi uzlika uzbrucējam roku dzelžus. Es nezinu, kā viņš tos norāva, bet viņš caur kravas lūku ielēca pasta nodaļā.

-    Viņš tik un tā nebūtu izmucis, teica otrs policists. Karls viņu pazina. Lielisks šāvējs.

Policisti uzsita Asadam pa plecu. Viņi neraizējās par to, ka Asads noteikti bija nodrošinājis viņu gūstekņa nosūtīšanu uz slimnīcu.

-     Kas viņš ir? Karls jautāja.

-     Viņš? Pēc visa spriežot, tas, kurš pēdējās divās nedēļās nogalinājis tris serbu parādu piedzinējus.

Tikai tagad Karls ievēroja gredzenu, kas bija ieēdies miesā uz vīrieša mazā pirkstiņa.

Karls palūkojās uz Asadu. Ari tagad palīgs neizskatījās izbrīnījies.

-     Es visu redzēju, sacīja kāda balss Karlam aiz muguras, kamēr policisti aizstiepa vaidošo serbu atpakaļ turp, no kurienes viņš bija nācis.

Karls pagriezās. Tas bija Valde, viens no pensionētajiem policistiem, kas pārstāvēja apbedīšanas biedrību. Vadītāja vietnieks, cik Karlam bija zināms.

-     Pie joda, ko tu te dari trešdienā, Valde? Vai tad jūs netiekaties otrdienās?

Policists iesmējās un paberzēja bārdu. Jā, bet vakar mēs visi bijām uz Jannika dzimšanas dienu. Septiņdesmit gadu, saproti. Tad jau var mazliet pārkāpt tradīcijas.

Valde pagriezās pret Asadu. Velns parāvis, draugs, to es gribētu redzēt vēlreiz. Kur jūs iemācījāties tādus trikus?

Asads paraustīja plecus. Reakcija un darbība. Kas gan vēl?

Valde pamāja ar galvu. Nokāpiet pie mums. Esat nopelnījis vienu mēriņu Gammel Dansk.

-     Gammel Dansk? Asads bija neizpratnē.

-     Asads nelieto alkoholu, Valde, Karls iejaucās. Viņš ir musulmanis. Bet tu vari vienu ieliet man.

TUR VIŅI VISI sēdēja. Lielākoties veci ceļu policisti un vēl mehāniķis Janniks un viens no vecajiem direkcijas šoferiem.

Baltmaize, cigaretes, melna kafija un Gammel Dansk. Pensionāriem pārvaldē nudien klājās labi.

-     Vai tev tagad iet labi, Kari? apjautājās viens no vecajiem. Vīrs, ar kuru viņam reizēm bijusi darīšana Gladsakses policijā.

Kairs pamāja ar galvu.

-     Briesmīgi skumji par Hārdiju un Ankeru. Visā visumā briesmīga lieta. Vai jūs to atrisinājāt?

-     Diemžēl ne. Karls pagriezās pret logu virs rakstāmgaldiem. Jums palaimējies, ka te ir logs. Mēs arī tādu gribētu.

Viņš konstatēja, ka visi pieci reizē sarauc pieri.

-     Kas ir? viņš jautāja.

-     Piedod, bet logi ir visās pagrabtelpās, atbildēja viens no vīriem.

-     Pie mums ne, Karls atteica.

Mehāniķis Janniks piecēlās. Es te strādāju jau trīsdesmit septiņus gadus un pazīstu šajā graustā katru kaktiņu. Vai tu man tūlīt neparādītu to pagrabtelpu? Man drīz jāiet.

Un kur tad solītais mēriņš Gammel Danskl

-     Šeit, Karls sacīja pēc minūtes. Viņš norādīja uz sienu, pie kuras karājās televizors. Un kur ir logs?

Mehāniķis mazliet paliecās sāņus. Un kā tad tu sauc šo? Viņš rādija uz sienu.

-     Ē, siena?

-     Ģipša plāksnes, Kari Merk. Tās taču ir ģipša plāksnes. Mani ļaudis tās uzstādīja, kad mēs šīs telpas izmantojām rezerves daļu noliktavai. Toreiz te visur bija plaukti. Te un pie tavas mazās, jaukās sekretāres. Plaukti, kuros viņi pēc tam glabāja Ātrās reaģēšanas vienibas sejsegus un ķiveres, kas tagad mētājas apkārt. Janniks iesmējās. Tu gan neesi īpaši apķērīgs, Kari. Vai man izsist caurumu, lai tu varētu skatīties uz ielu, vai arī tu pats to izdarīsi?

Velns un elle!

-     Un kas ir otrā pusē? Karls norādīja uz Asada mazo kambarīti.

-     Tur? Tas nav nekāds kabinets, Kari. Tas ir slotu skapis. Protams, tur nav loga.

-     Labi. Tad es domāju, ka mēs ar Rozi ari varam bez tā iztikt. Varbūt vēlāk, kad viņi būs beiguši iztukšot pagrabu un Asads varēs atrast sev citu vietu.

Mehāniķis nogrozīja galvu un iesmējās.

-     Te nu gan ir bardaks, viņš teica, kad abi stāvēja gaitenī. Ko jūs tur esat uztaisījuši? Viņš norādīja uz šķērssienas atliekām, kas bija saslietas pret Asada mapju sienu un tālāk garām Rozes kabinetam.

-     Mēs cauruļu dēļ uztaisījām šķērssienu. No tām drūp azbests. Darba drošības inspekcija sacēla traci.

-     Tām caurulēm? Mehāniķis norādīja uz griestiem, pagriezdamies, lai dotos atpakaļ pie Gammel Dansk. Tās taču jūs varat vienkārši aizvākt. Visas siltumtrases caurules atrodas apakšā zem gridas. Šīm vispār nav nekādas funkcijas.

Viņa smiekli aizdārdēja pa gaiteni.

Karls vēl nebija beidzis lādēties, kad pienāca Roze. Varbūt viņa reiz bija padarījusi savu darbu.

Viņas abas ir dzīvas, Kari. Viena no viņām, Līsa Kārina Kroga, joprojām ir kritiskā stāvoklī, bet otra laikam izķepurosies.

Karls pamāja ar galvu. Labi, jāaizbrauc ar viņu parunāt.

-    Un attiecībā uz viņu reliģisko piederību Isabela Jensone pieder pie valsts baznīcas, bet Līsa Kroga ir iesaistījusies baznīcā, ko viņi dēvē par Mātes baznīcu. Es pa telefonu runāju ar viņu kaimiņieni Frederiksā. Tā laikam ir kaut kāda dīvaina sekta, kas turas pa gabalu no pārējās pasaules. Kaimiņiene stāstīja, ka Līsa Kroga ievilinājusi tur savu vīru. Viņi esot arī pieņēmuši jaunus vārdus. Vīrs sauc sevi par Jošuu, bet sieviete par Rahēli.

Karls dziļi ievilka elpu.

-    Bet tas nav viss, Roze sacīja, papurinādama galvu. Mūsu Slāgelses kolēģi krūmos pie avārijas vietas ir atraduši sporta somu. Tā acīmredzot triecienā ir izmesta no mašīnas. Un kā tu domā, kas tajā bija? Miljons kronu lietotās banknotēs.

-    Es visu dzirdēju, Karlam aiz muguras teica Asads. Allāh visuvarenais!

Allāh visuvarenais! Asads izņēma vārdus Karlam no mutes.

Roze piešķieba galvu. Turklāt es uzzināju, ka Līsas Kārinas Krogas vīrs pirmdienas vakarā nomiris vilcienā starp Slāgelsi un Sorē. Aptuveni laikā, kad viņa sieva avarēja. Autopsijā teikts: sirdslēkme.

-    Velns parāvis! Karls izsaucās. Tas izklausījās pēc pilnīga vājprāta. Viņam uzklupa visas iespējamās ļaunās nojautas. Pār muguru noskrēja aukstas tirpas.

-    PIRMS BRAUKSIM AUGŠĀ pie Isabelas Jensones, paskatīsimies, kā klājas Hārdijam, Karls teica. Viņš no cimdu nodalījuma izņēma zizli, ar kuru apturēja satiksmes noteikumu pārkāpējus, un nolika to zem priekšējā stikla. Lieliska metode, kā apmulsināt stāvvietu sargus, ja esi nolicis mašīnu neatļautā vietā.

-     Vai tu nepagaidītu ārpusē? Man viņam ir pāris jautājumu.

Karls atrada Hārdiju palātā ar skatu, kā mēdz teikt. Lieli logi

ar plašu skatu uz mākoņiem, kas atrāvās cits no cita kā uz grīdas nokrituša pužļa gabaliņi.

Hārdijs apgalvoja, ka jūtoties labi. Plaušas esot nodrenētas, un izmeklējumi drīz būšot galā. Bet viņi netic, kad es saku, ka varu pakustināt locītavu, viņš piebilda.

Karls to nekomentēja. Ja tā bija tikai Hārdija iedoma, tad nebija viņa pienākums kolēģim to atņemt.

-     Es šodien biju pie psihologa, Hārdij. Ne pie Monas, bet pie viena maza draņķa, vārdā Kriss. Viņš man pastāstīja, ka tu esot rakstījis par mani kādā ziņojumā, ko neesi man rādījis. Vai tu atceries?

-     Es tikai uzrakstīju, ka tu šo lietu pārzini labāk par Ankeru un mani.

-     Kāpēc tu tā rakstīji?

-    Tāpēc, ka tā bija. Tu pazini veco viru Georgu Madsenu, ko mēs atradām noslepkavotu.

-     Es nepazinu, Hārdij. Es nepazinu šo Georgu Madsenu.

-     Pazini gan. Tu biji izmantojis viņu par liecinieku kādā citā lietā, neatceros, kurā, bet tā bija.

-     Tu maldies, Hārdij. Karls papurināja galvu. Nu, vienalga. Esmu te citās darīšanās, gribēju tikai redzēt, kā tev klājas. Sveicieni no Asada, viņš arī ir te.

Hārdijs pacēla uzacis. Pirms tu aizej, Kari, tev kaut kas jāapsola.

-     Saki, veco zēn, tad es redzēšu, ko varu darīt.

Hārdijs pāris reižu norija siekalas, pirms pateica sakāmo. Tev jāļauj man atgriezties pie tevis. Ja tu neļausi, es nomiršu.

Karls ielūkojās viņam acis. Ja bija kāds cilvēks, kurš ar savu gribasspēku varēja paskubināt paša debesbraukšanu, tad tas bija Hārdijs.

-     Protams, Hārdij, viņš klusi atteica.

Nu tad Vigai būs jāturas pie tā turbānotā Kurkumas.

VIŅI GAIDĪJA PIE lifta trešajās kāpnēs, kad atvērās lifta durvis un pa tām iznāca viens ko Karla vecajiem Policijas skolas instruktoriem.

-     Karsten! Karls izsaucās un sniedza roku.

Viņu beidzot pazinis, instruktors pasmaidīja. Kari Merk, viņš sacīja pēc dažu sekunžu pauzes. Tu esi novecojis.

Karls pasmaidīja. Karstens Jensons. Vēl viena daudzsološa karjera, kas beigusies ceļu policijā. Vēl viens vīrs, kurš zināja, kā nepieļaut, lai viņu aprij sistēma.

Viņi bridi sarunājās par senajām labajām dienām un to, cik grūti tagad būt policistam, tad sniedza viens otram roku uz atvadām.

Savādā kārtā Karstena Jensona rokasspiediens izraisīja kādu īpašu sajūtu, pirms smadzenes aptvēra, kāpēc. Šī nemieru raisošā un nedefinējamā sajūta, kas sistēmā nobremzēja visu pārējo. Vispirms šī sajūta un pēc tam lēnām ataustoša atskārsme.

Viss nāca reizē. Protams. Pārāk labi, lai būtu nejauša sakritība.

"Viņš izskatās bēdīgs," Karls prātoja. "Viņš iznāca no lifta, kas ved uz Intensīvās terapijas nodaļu. Viņu sauc Jensons. Protams," viņš secināja.

-     Saki man, Karsten: vai tu te esi Isabelas Jensones dēļ? viņš jautāja.

Karstens pamāja. Jā, tā ir mana jaunākā māsa. Vai tev ar to ir kāda saistība? Viņš neizpratnē papurināja galvu. Vai tad tu nestrādā A nodaļā?

-     Nē, vairs ne. Bet neuztraucies. Man viņai ir tikai daži jautājumi.

-     Domāju, ka tas būs grūti. Viņas žoklis ir nofiksēts, un viņa ir stipri sazāļota. Es tur tikko biju, un viņa nepateica ne vārda. Mani izsūtīja ārā, jo viņu laikam pārvedīs uz citu nodaļu. Mani lūdza pusstundu pagaidīt kafetērijā.

-     Skaidrs. Bet es domāju, ka mēs uzbrauksim augšā, pirms tas ir noticis. Jauki bija tevi satikt, Karsten.

Pienāca viens no liftiem, un no tā izkāpa vīrietis virsvalkā.

Vīrietis īsi palūkojās uz viņiem ar tumšu skatienu.

Tad viņi ar liftu uzbrauca augšā.

KARLS ŠAJĀ NODAĻĀ bija bijis daudz reižu. Te bieži nokļuva cilvēki, kuru ceļi nelaimīgā kārtā krustojušies ar idiotiem, kas izmantoja ieročus. Tās bija vardarbības nākamās ļaunākās sekas.

Te strādāja prasmīgi ļaudis. Varbūt tieši šajā vietā viņš vislabprātāk vēlētos nokļūt, ja reiz klātos pavisam plāni.

Karls un Asads atvēra durvis un ieraudzīja mediķu baru. Acīmredzot šobrīd bija runa par ļoti nopietnu situāciju. Nebija piemērots brīdis, lai uzbāztos, to Karls apjauta.

Viņš pie letes parādīja apliecību un iepazīstināja arī ar Asadu. Mēs esam ieradušies uzdot dažus jautājumus Isabelai Jensonei. Baidos, ka tas ir ļoti steidzami.

Un es baidos, ka šobrīd tas nebūs iespējams. Līsa Kārina Kroga, kas guļ vienā palātā ar Isabelu Jensoni, tikko nomira, un Isabela ari nejūtas labi. Turklāt te notika uzbrukums māsiņai. Iespējams, abas sievietes mēģināja nogalināt kāds vīrietis, bet to mēs vēl nezinām. Māsiņa joprojām ir bez samaņas.

42. NODAĻA

VIŅI BIJA NOSĒDĒJUŠI apmeklētāju telpā pusstundu, kamēr Intensīvās terapijas nodaļa cīnījās ar haosu.

Tad Karls piecēlās un piegāja pie letes. Viņi vienkārši nevarēja vairs ilgāk gaidīt.

-     Vai jums būtu informācija par mirušo Līsu Kārinu Krogu? viņš jautāja reģistratorei, parādījis apliecību. Man nepieciešama viņas adrese un mājas telefons.

Pēc mirkļa viņš jau stāvēja ar zīmīti rokā.

Karls izņēma mobilo telefonu un aizgāja atpakaļ pie Asada, kura kājas kustējās kā bungu vālītes.

-     Pasēdi te un paturi visu acīs, Karls sacīja. Es būšu ārā pie liftiem. Atnāc man pakaļ, kad mēs drīkstēsim iet palātā, labi?

Tad viņš piezvanīja Rozei. Man vajadzētu informāciju, kas ir saistīta ar šo telefona numuru. Vārdus un personas kodus visiem cilvēkiem, kas dzivo šajā adresē. Un tūlīt, Roze, vai saprati?

Roze mazliet ierūcās, taču atteica, ka paskatīsies, ko var darīt.

Karls nospieda lifta pogu un nobrauca līdz pirmajam stāvam.

Viņš laika gaitā vismaz piecdesmit reižu bija neapstādamies pagājis garām kafetērijai. Pārāk treknas aknu maizītes un pārāk treknas cenas viņa ierēdņa grašiem. Šoreiz nebija citādi. Viņu mocīja bads, taču viņš tur bija cita iemesla dēļ.

-     Karsten Jenson! Karls iesaucās un redzēja, kā gaišmatainais vīrietis izstiepj kaklu, lai noteiktu vietu, no kuras atskanējis sauciens.

Karls lūdza Jensonu nākt līdzi un pa ceļam izstāstīja, kas noticis nodaļā, kopš viņu aizsūtīja pagaidīt lejā.

Pēc tam nesatricināmais policists vairs nešķita tik nesatricināms. Viņa sejā skaidri iezīmējās raizes.

-     Vienu mirklīti, Karls sacīja, kad viņi sasniedza ceturto stāvu un iezvanījās viņa mobilais telefons. Ej iekšā, Karsten. Pasauc mani, ja kaut kas notiek.

Viņš notupās pie sienas, piespieda mobilo telefonu pie vienas auss un nolika bloknotu uz grīdas. Jā, Roze, ko tu noskaidroji?

Roze nosauca adresi un pēc tam septiņus vārdus un attiecīgos personas kodus. Tēvs, māte un pieci bērni. Astoņpadsmit gadus vecais Josefs, sešpadsmit gadus vecais Samuels, četrpadsmit gadus vecā Mirjama, divpadsmit gadus vecā Magdalēna un desmitgadīgā Sāra. Karls visu pierakstīja.

Vai viņš gribot zināt vēl kaut ko?

Karls papurināja galvu un aizvēra telefona vāciņu, īsti neatbildējis uz jautājumu.

Satraucoša informācija.

Pieci bērni bez tēva un mātes, un divi no šiem bērniem pilnīgi noteikti atradās dzīvības briesmās. Tāds pats princips kā citās reizēs. Nolaupītājs bija uzbrucis ar sektu saistītai ģimenei, kurā bija daudz bērnu. Atšķirība tā, ka šoreiz nebija izredžu, ka viņš, kā parasti, saudzēs vienu no nolaupītajiem bērniem. Kāpēc lai viņš to darītu?

Karls stāvēja uz robežas starp dzīvību un nāvi, un par to kliedza visas viņa nojautas. Vajadzēja aizkavēt slepkavības un vienas ģimenes pilnīgu iznīcināšanu. Nedrīkstēja zaudēt laiku, bet ko viņš varēja darīt? Bez mirušās sievietes bērniem un reģistratores, kas bija pieņēmusi slepkavu un tagad devās mājās ar izslēgtu telefonu, vienīgais cilvēks, kurš varēja viņam palīdzēt, māsiņa gulēja kaut kur aiz šīm durvīm. Akla, mēma un šoka stāvoklī.

Šodien te bija bijis slepkava. Viņu bija redzējusi māsiņa, bet viņa joprojām bija bez samaņas. Situācija bija vairāk nekā bezcerīga.

Karls ieskatījās savā bloknotā un nospieda Frederiksas telefona numuru. Šādos brīžos viņš ienīda savu darbu.

-    Josefs, sacīja balss klausulē. Karls ieskatījās bloknotā. Vecākais no bērniem. Paldies Dievam!

-     Labdien, Josef. Te komisārs Karls Mērks no Q nodaļas Kopenhāgenas Policijas pārvaldē. Es…

Otrā linijas galā nolika klausuli.

Karls mirkli stāvēja un apdomāja savu kļūdu. Nevajadzēja tā stādīties priekšā. Policisti jau noteikti tur bijuši un pastāstījuši bērniem par tēva nāvi. Josefs un pārējie bērni bija šokā, par to nebija šaubu.

Karls skatījās grīdā. Kā lai šobrīd tiek zēnam klāt?

Tad viņš piezvanīja Rozei.

-     Paņem somu, Roze, viņš teica. Izsauc taksometru. Tev steidzīgi jābrauc uz Valsts slimnīcu.

-    JĀ, ĻOTI BĒDĪGA situācija, ārsts sacīja. Vēl aizvakar mums nodaļā pastāvīgi dežurēja policists, jo te gulēja bandu kara upuri. Ja viņš te būtu vēl šodien, tas nebūtu noticis. Diemžēl jāteic, ka abus pēdējos vardarbības upurus mēs vakarvakarā nosūtījām tālāk.

Karls klausījās. Ārstam bija laipna, silta seja. Nekādu nelāgu nojautu.

-     Mēs, bez šaubām, saprotam, ka policija vēlas pēc iespējas ātrāk noskaidrot uzbrucēja identitāti, un ari ļoti labprāt palīdzētu, taču cietušās māsiņas stāvoklis joprojām ir tāds, ka mums no medicīniskā viedokļa ir pirmām kārtām jādomā par viņas veselību. Iespējams, viņai lauzts kakla skriemelis, un viņa ir šoka stāvokli. Jūs viņu varēsiet nopratināt, agrākais, rit priekšpusdienā. Tātad jācer, ka drīz dabūsim rokā reģistratori, kas šodien redzēja uzbrucēju. Viņa dzīvo Ishojā un droši vien būs mājās pēc divdesmit minūtēm, ja brauks pa taisno.

-     Mūsu cilvēks jau gaida viņas dzīvesvietā, lai mēs nezaudētu laiku. Bet kā ar Isabelu Jensoni? Karls jautājoši paskatījās uz Isabelas brāli. Brālis pamāja ar galvu, viņam nebija iebildumu, ka Karls to jautā.

-    Jā. Saprotams, viņa ir ļoti satraukta. Elpošana un sirdsdarbības ritms joprojām ir nestabili, bet mēs domājam, ka kontakts ar brāli varētu nākt viņai par labu. Pēc piecām desmit minūtēm būsim beiguši viņu izmeklēt, tad brālis varēs pie viņas ieiet.

Karls izdzirdēja troksni pie ieejas durvīm. Tur Rozes soma gribēja aizvilkt sev līdzi aizkarus.

"Nāciet, mēs iziesim ārā," viņš deva zīmi Asadam un Rozei.

-     Ko tu gribi, lai es daru? Roze gaitenī jautāja. Viņa skaidri signalizēja, ka pēdējā vieta, kur viņa gribētu uzturēties, ir šī lifta telpa pie Intensīvās terapijas nodaļas. Varbūt viņai bija problēmas ar slimnīcām.

-     Tev būs grūts uzdevums, Karls atbildēja.

-     Kāds? Roze jautāja, gatava skriet prom.

-     Tev jāpiezvana kādam zēnam un jāpastāsta, ka viņam nekavējoties mums jāpalīdz, citādi mirs viņa brālis un māsa. Vismaz es tā domāju. Zēnu sauc Josefs, un viņam ir astoņpadsmit gadu. Viņa tēvs nomira aizvakar, bet māte ir Intensīvajā terapijā, to viņam noteikti jau ir paziņojusi Viborgas policija. Toties viņš nezina, ka pirms neilga brīža māte nomira. Būtu ļoti neētiski informēt viņu pa telefonu, tomēr varbūt tas ir nepieciešams. Tas ir tavā ziņā, Roze. Viņam tikai jāatbild uz taviem jautājumiem. Vienalga kā.

Roze šķita kā paralizēta. Viņa vairākas reizes mēģināja protestēt, taču vārdi bija iestrēguši starp bailēm un pienākumu. No Karla sejas taču bija redzams, cik tas ir nopietni.

-     Kāpēc es? Kāpēc ne Asads vai tu pats?

Karls paskaidroja, ka zēns nometis klausuli. Mums nepieciešama neitrāla balss. Skaista un maiga sievietes balss kā tavējā.

Teikdams to par Rozes balsi kādā citā brīdī, viņš būtu iesmējies. Šobrīd nebija par ko smieties. Viņai tas vienkārši jāizdara.

Karls izstāstīja Rozei, ko viņam nepieciešams uzzināt, un tad kopā ar Asadu pagāja nostāk.

Šī bija pirmā reize, kad viņš redzēja, kā Rozei dreb rokas. Varbūt Irsa būtu labāk tikusi galā. Kaut kādā veidā tieši skarbākajiem parasti bija maigāka dvēsele.

Viņi redzēja, ka Roze runāja lēnam. Piesardzīgi pacēla roku, it kā vēlēdamās aizkavēt to, ka zēns viņu atraida. Vairākas reizes saknieba lūpas un paskatījās griestos, lai pati neizplūstu asarās. Pa gabalu nebija viegli to vērot. Šobrīd sabruka tik daudz kas. Roze tikko bija pastāstījusi zēnam, ka viņa un pārējo bērnu dzīve vairs nekad nebūs tāda, kā bijusi. Karls pārāk labi saprata, ar ko viņa cīnās.

Tad viņa atvēra muti un koncentrējusies klausījās, slaucīdama acis. Dziļi ievilka elpu. Uzdeva jautājumu pēc jautājuma, atvēlēja zēnam līnijas otrā galā laiku atbildēt un pēc dažām minūtēm pamāja, lai Karls pienāk tuvāk.

Viņa aizklāja mikrofonu. Viņš negrib runāt ar tevi, tikai ar mani. Viņš ir ļoti, ļoti satriekts. Bet tu drīksti uzdot jautājumus.

-    Jūs abi lieliski tikāt galā, Roze. Vai tu pajautāji viņam, ko mēs norunājām?

-Jā-

-     Mums ir pazīmes un vārds? -Jā.

-     Kaut kas tāds, kas varētu aizvest pie šī vīrieša?

Roze papurināja galvu.

Karls pieskārās pierei. Nu tad es nedomāju, ka ir vēl ko jautāt. Iedod viņam savu numuru un lūdz piezvanīt, ja viņš kaut ko atceras.

Roze pamāja, un Karls atkāpās.

-     Nekā daudz no turienes, viņš teica, atspiedies pret sienu. Tas patiešām ir nopietni.

-     Mēs viņu notversim, Asads atbildēja. Bet viņš noteikti baidījās tāpat kā Karls. Viņi nepaspēs, pirms bērni būs nogalināti.

-     Man vajag vienu mirkli, Roze sacīja, pabeigusi sarunu.

Viņa akli skatījās gaisā, it kā pirmo reizi būtu ieraudzījusi

pasaules otru pusi un nu vairs negribētu to redzēt.

Roze diezgan ilgu laiku stāvēja pavisam satriekta, kamēr acu kaktiņos riesās asaras, un Karls ar gribasspēku centās piespiest pulksteņa sekunžu rādītāju kustēties lēnāk.

Roze pāris reižu norija siekalas. Labi, esmu gatava, viņa beidzot teica. Pie nolaupītāja ir Josefa brālis un māsa. Sešpadsmit gadus vecais Samuels un divpadsmitgadigā Magdalēna. Nolaupītājs viņus aizveda sestdien, bet tēvs un māte centās sadabūt izpirkuma maksu. Isabela Jensone gribēja viņiem palīdzēt, tikai Josefs nezināja, kā viņa tur iesaistījusies. Viņa parādījās pirmdien. Vairāk viņš neko nezināja. Tēvs un māte neko nestāstīja.

-    Un nolaupītājs?

-    Josefs aprakstīja vīrieti tāpat, kā viņš attēlots zīmējumā. Viņš ir pāri par četrdesmit gadus vecs un varbūt mazliet garāks par vidusmēru. Viņam nav gaitas īpatnību, un Josefs domā, ka viņš krāso matus un uzacis un noteikti daudz zina par teoloģiskiem jautājumiem. Roze skatījās tālumā. Ja es satikšu to nezvēru, es… Viņa nepabeidza teikumu. Seja izteica visu.

-     Kurš bija pie bērniem? Karls jautāja.

-     Kāds no viņu baznīcas.

-     Kā Josefs to uzņēma?

Roze pavicināja roku priekšā sejai. Par to viņa negribēja runāt. Noteikti ne šobrīd.

-    Un vēl viņš teica, ka vīrietis neprot dziedāt, viņa turpināja, kamēr piķa melnās lūpas sāka drebēt. Josefs dzirdējis viņu dziedam sapulcēs, un tas izklausījies briesmīgi. Viņš brauc ar furgonu, un tam nav dīzeļdzinēja. Ne ar dīzeli, to es pajautāju. Vismaz tas neizklausījies pēc dīzeļa, Josefs teica. Gaišzils furgons bez pazīšanās zīmēm. Josefs neatcerējās numuru un nezināja, kas tas par modeli. Viņš neinteresējas par mašīnām.

-     Vai tas ir viss?

-     Nolaupītāja vārds ir Larss Sērensens, bet reiz, kad Josefs viņu pasaucis, viņš tūlīt nav reaģējis uz savu vārdu, tāpēc zēns domā, ka tas nav īstais.

Karls pierakstīja vārdu bloknotā.

-    Un rēta?

-     To viņš nebija ievērojis. Roze atkal saknieba lūpas. Tātad tā nav īpaši labi redzama.

-     Vairāk nekā?

Viņa papurināja galvu, bēdīgi saraukusi uzacis.

-     Paldies, Roze! Tiksimies rit. Tagad vari braukt mājās.

Roze pamāja ar galvu, taču palika stāvam. Viņai noteikti vajadzēja vairāk laika, lai atgūtos.

Karls pagriezās pret Asadu. Tad mums ir tikai sieviete palātā, Asad.

VIŅI IEZAGĀS PALĀTĀ, kur Karstens Jensons klusā balsi runāja ar savu māsu. Kāda māsiņa darbojās ap Isabelas plaukstas locītavu. Monitorā viņas sirds pukstēja pavisam normāli, tātad viņa bija nomierinājusies.

Karls uzmeta skatienu gultai blakus. Tikai balts palags ar kādu stāvu zem tā. Ne piecu bērnu māte vai sieviete, kas nomirusi lielās bēdās. Tikai stāvs zem palaga. Sekundes simtdaļa mašīnā, un nu viņa te gulēja. Viss bija zudis.

-    Vai drīkstam pieiet tuvāk? viņš jautāja Karstenam Jensonam.

Jensons pamāja. Isabela labprāt grib ar jums runāt, bet mums ir grūti viņu saprast. Mēs nevaram izmantot skārienpaliktni, tāpēc māsiņa tagad uzmanīgi atbrīvos labās rokas pirkstus no apsējiem. Isabelai ir lauzti abi apakšdelmi un vairāki pirksti, tāpēc ir bažas, vai viņa spēs noturēt zīmuli.

Karls skatījās uz sievieti gultā. Zods līdzinājās brāļa zodam, bet citādi šo smagi cietušo cilvēku bija grūti uztvert.

-     Labdien, Isabela! Esmu komisārs Karls Mērks no Kopenhāgenas Policijas pārvaldes Q nodaļas. Vai jūs saprotat, ko es saku?

Isabela norūca: Mmmm. Un māsiņa pamāja ar galvu.

-     Es jums īsi pastāstīšu, kāpēc šodien esmu šeit. Un Karls pastāstīja par vēstuli pudelē un pārējām nolaupīšanām, tāpat arī to, ka šobrīd viņa rokās ir nonākusi līdzīga lieta. Visi ievēroja, kā viņa vārdu iespaidu atspoguļoja mērinstrumenti.

-     Man žēl, ka jums tas viss jādzird, Isabela. Es zinu, ka jums jau tāpat ir grūti, tomēr tas ir ļoti steidzami. Vai taisnība, ka jūs un Līsa Kārina Kroga esat iesaistītas līdzīgā lietā kā vēstules gadījums, par kuru tikko stāstīju?

Isabela vāri pamāja ar galvu un kaut ko norūca, viņai vajadzēja atkārtot to vairākas reizes, iekams brālis pagriezās pret policistiem. Man šķiet, viņa teica, ka sievieti saucot Rahēle.

-    Tas tiesa, Karls sacīja. Viņa bija pieņēmusi citu vārdu, kuru izmantoja savā draudzē. To mēs zinām.

Stāvs gultā viegli pamāja.

-    Vai tā ir taisnība, ka jūs un Rahēle pirmdien centāties izglābt Rahēles bērnus Samuelu un Magdalēnu un tieši šajā mēģinājumā cietāt avārijā? Karls jautāja.

Viņi redzēja, ka Isabelas lūpas notrīc. Viņa atkal pamāja.

-     Mēs tagad pacentīsimies ielikt jums rokā zīmuli, Isabela. Brālis var jums palīdzēt. Karls skatījās, kā māsiņa cenšas iespiest sievietei rokā zīmuli, taču pirksti neklausīja.

Māsiņa palūkojās uz Kārlu un papurināja galvu.

-     Tas būs grūti, sacīja Isabelas brālis.

-     Ļaujiet man pamēģināt, atskanēja balss aiz muguras. Asads panāca uz priekšu.

-    Jā, piedodiet, bet manam tēvam sākās afazija, kad man bija desmit gadu. Nu, trombs! Un visi vārdi pazuda. Viņu sapratu tikai es. Līdz viņš nomira.

Karls sarauca uzacis. Tātad ne ar tēvu Asads torīt bija runājis Skype.

Māsiņa piecēlās un palaida savā vietā Asadu.

-    Jā, piedodiet, Isabela. Mani sauc Asads, un es esmu no Sīrijas. Esmu Karla Merka asistents, un tagad mēs runāsim. Karls runās, bet es klausīšos jūsu mutē, labi?

Nenosakāms mājiens.

-     Vai jūs redzējāt, kāda mašīna sadūrās ar jūsējo? Karls jautāja. Marku un krāsu? Tā bija jauna vai veca?

Asads pielika ausi Isabelai pie mutes. Viņa acis dzīvi sekoja līdzi ikvienam svilpienam, kas izlauzās caur sievietes zobiem.

-     Mersedess, tumšs. Pavecs, Asads atkārtoja.

-     Vai atceraties reģistrācijas numuru, Isabela? Karls vaicāja.

Ja viņa to spētu, viņiem būtu cerība.

-     Plāksnīte bija netīra. Viņa gandrīz neredzēja tumsā, Asads atbildēja pēc laba brīža. Bet numurs laikam beidzās ar 433, lai gan Isabela nav droša par trijniekiem. Tie varētu būt ari astoņnieki vai abi.

Karls domāja. 433, 438, 483, 488. Tikai četras kombinācijas, tas šķita pieveicami.

-    Vai saprati, Karsten? viņš sacīja. Tumšs, ne visai jauns mersedess, kura reģistrācijas numurs beidzas ar 433, 438, 483 vai 488. Vai tas nebūtu piemērots uzdevums ceļu policijas komisāram?

Karstens pamāja. Jā, Kari, mēs varam ātri noskaidrot, cik daudz pavecu mersedesu braukā ar šādiem numuriem, taču krāsu mēs nezinām. Un mersedess nav nekas neparasts uz Dānijas ceļiem. Var būt daudz mašīnu ar tādiem numuriem.

Viņam bija taisnība. Viens bija atrast mašīnas, bet pavisam kas cits pārbaudīt īpašniekus. Tas prasītu vairāk laika, nekā viņiem bija.

-    Vai jums ir kāda cita informācija, kas varētu mums palīdzēt, Isabela? Kāds vārds vai kas cits?

Viņa atkal pamāja. Tas gāja lēni un acīmredzot sagādāja viņai lielas grūtības. Viņi vairākas reizes dzirdēja Asadu čukstam, lai viņa atkārto vēlreiz.

Tad atskanēja vārdi, pavisam trīs: Madss Kristiāns Fogs, Larss Sērensens un Mikēls Lausts. Pievienojot ceturto Frediju Brinku no Pola Holta lietas un piekto Birgeru Slotu no Flemminga Emīla Madsena lietas -, viņiem tagad bija kopā vienpadsmit vārdu un uzvārdu. Tas nevēstīja neko labu.

-     Domāju, ka patiesībā viņu nesauc nevienā no šiem vārdiem, Karls sacīja. Ja mums jāmeklē viņa vārds, tad tas būs jebkāds, izņemot šos.

Tikmēr Asads turpināja klausīties Isabelas pūliņos viņiem palīdzēt.

-    Viņa teica, ka viens no vārdiem esot viņa tiesībās. Viņa ari zina, kur viņš bija apmeties, Asads teica.

Karls izslējās. Vai viņai ir adrese? viņš jautāja.

-     Jā, un vēl viena lieta, Asads atbildēja, vēl bridi koncentrējies. Viņam bija gaišzils furgons. Tas numurs viņai ir galvā.

Pagāja apmēram minūte, iekams viņi visu pierakstīja.

-     Es ķeršos pie darba, sacīja Karstens Jensens. Tad viņš piecēlās un izgāja.

-     Isabela saka, ka vīrietim esot māja vienā pilsētā Zēlandē, Asads turpināja. Viņš atkal pagriezās pret Isabelu. Es tikai nesaprotu, kā jūs teicāt, kā pilsētu sauc, Isabela. Vai pilsētas vārds beidzas ar "lēva"? Nē? "Sieva"?

Viņš pamāja ar galvu, kad Isabela atbildēja.

Pilsētas vārds beidzās ar "sieva". Pirmo pusi Asads nedzirdēja.

-     Ieturēsim pauzi, līdz atgriezīsies Karstens, labi? Karls teica, vērsdamies pie māsiņas.

Viņa pamāja. Pauze bija vairāk nekā vēlama.

-     Man likās, jūs grasījāties Isabelu pārvietot? Karls turpināja.

Māsiņa atkal pamāja. Ņemot vērā apstākļus, es domāju, ka

mēs dažas stundas nogaidīsim.

Pie durvīm pieklauvēja, un ienāca kāda sieviete. Pie telefona lūdz Kārlu Merku. Vai viņš ir šeit?

Karls pacēla roku, un viņam iedeva bezvadu telefonu.

-     Hallo, viņš teica.

-     Hallo. Mani sauc Betīna Bjelke. Es sapratu, ka jūs mani meklējāt. Esmu Intensīvās terapijas nodaļas 4131 reģistratore. Dežurēju iepriekšējā maiņā.

Karls ar mājienu pieaicināja Asadu, lai palīgs varētu klausīties sarunā.

-     Mums nepieciešamas pazīmes vīrietim, kurš apciemoja Isabelu Jensoni ap dežūras maiņas laiku, Karls sacīja. Ne policists, bet tas otrs. Vai varat viņu aprakstīt?

Asads klausīdamies piemiedza acis. Kad reģistratore beidza stāstīt un nolika klausuli, abi saskatījās, šūpodami galvu.

Isabelas Jensones uzbrucēja apraksts pilnībā atbilda vīrietim, kurš izkāpa no lifta pirmajā stāvā, kamēr viņi runāja ar Karstenu Jensenu.

Iesirms, pāri par piecdesmit gadiem, dzeltenīga āda, mazliet uzkumpis un ar brillēm. Stipri tālu no gara, veikla četrdesmitgadnieka ar kupliem matiem, kādu bija aprakstījis Josefs.

-     Vīrietis bija maskējies, Asads teica.

Karls pamāja ar galvu. Viņi vīrieti neatpazina, lai gan bija aplūkojuši viņa portretu vismaz simt reižu, viņam bija plata seja un uzacis bija gandrīz saaugušas kopā.

-     Augstā debess! izsaucās Asads.

Ļoti savaldīgs formulējums. Viņi bija vīrieti redzējuši, būtu varējuši viņam pieskarties, būtu varējuši viņu arestēt, būtu varējuši izglābt divu bērnu dzīvību. Tikai pastiepjot roku.

-     Man šķiet, Isabelai ir vēl kas sakāms, ierunājās māsiņa.

-    Un tomēr es domāju, ka mums tas jāpārtrauc. Isabela ir ļoti nogurusi. Viņa norādija uz mērinstrumentiem. Tajos bija vērojama mazāka aktivitāte nekā iepriekš.

Asads aizgāja pie Isabelas un turēja galvu pie viņas lūpām minūti vai divas.

-    Jā, viņš beidzot sacīja, pamādams ar galvu. Jā, es pateikšu, Isabela.

Viņš pagrieza galvu pret Kārlu.

-     Sasistās mašīnas aizmugures sēdeklī vajadzētu būt kaut kam no uzbrucēja drēbēm. Drēbēm ar matiem. Ko tu saki, Kari?

Viņš neteica neko. Varbūt noderīgi ilgtermiņā, bet ne šeit un tagad.

-     Un vēl Isabela teica, ka nolaupītājam pie mašīnas atslēgām bijusi maza boulinga bumbiņa ar ciparu viens.

Karls pastiepa apakšlūpu. Boulinga bumbiņa! Viņam tā joprojām bija. Viņš vismaz trīspadsmit gadu bija nēsājis to atslēgu saišķi. Tā bumbiņa viņam laikam patiesi kaut ko nozīmēja.

-     Man ir adrese. Karstens Jensons ienāca ar bloknotu rokā.

-     Fersleva uz ziemeļiem no Roskildes. Viņš pasniedza adresi Karlam. īpašnieku sauc Madss Kristiāns Fogs, kas ir ari viens no vārdiem, ko Isabela pirmīt pieminēja.

Karls tūlīt piecēlās. Nu tad jādodas ceļā, viņš teica, pamādams Asadam.

-    Jā-a, novilka Karstens Jensens. Diemžēl tas nav tik steidzami. Es uzzināju ari par izsaukumu uz šo adresi pirmdienas vakarā. Cik sapratu no Skibī ugunsdzēsības dienesta, māja ir pilnībā nodegusi.

Nodegusi! Tātad nezvērs atkal ir soli priekšā.

Karls smagi nopūtās. Vai vieta, ko tu pieminēji, atrodas pie ūdens?

Jensons izņēma no kabatas savu iPhone un ievadīja adresi GPS. Pēc brīža viņš papurināja galvu. Tad pasniedza mobilo Karlam un norādīja uz vietu. Nē, laivu mājas tur nebija. Fersleva atradās vairākus kilometrus no jūras.

Protams, ne. Bet kur tad?

-     Mums laikam tomēr jāaizbrauc turp, Asad. Tur jābūt kādam, kas to vīru pazīst.

Viņš pagriezās pret Karstenu Jensonu.

-     Vai tu ievēroji vīrieti, kurš izkāpa no lifta, kad mēs tur iekāpām, pēc tam kad šodien bijām satikušies pirmajā stāvā? Viņam bija sirmi mati un brilles. Viņš uzbruka tavai māsai.

Jensons izskatījās šokēts. Ak Dievs! Nē, neievēroju. Vai tu esi pārliecināts?

-     Vai tu teici, ka tevi izmeta no palātas, jo tavu māsu gatavojās pārvietot? Tas bija viņš, kas tevi izraidīja. Tu viņu neredzēji?

Jensons papurināja galvu un izskatījās patiesi noskumis. Nē, diemžēl ne. Viņš bija noliecies pār Rahēli. Man neradās aizdomas. Viņš bija ārsta virsvalkā.

Visi paskatījās uz stāvu zem palaga. Tas bija briesmīgs stāsts.

-     Nūjā, Karsten, Karls sacīja, sniegdams roku. Es vēlētos, kaut mēs būtu satikušies citos apstākļos, bet labi, ka tu esi šeit.

Viņi sarokojās.

Karlam iešāvās prātā kāda doma. Klau, Asad un Isabela, vēl viens jautājums. Vīrietim laikam bija redzama rēta. Vai jūs zināt, kur?

Karls paskatījās uz māsiņu, kas sēdēja blakus gultai un purināja galvu. Isabela Jensone jau bija cieši aizmigusi. Šī atbilde viņiem būs jāsaņem vēlāk.

-    Tad mums ir trīs uzdevumi, Kari, Asads teica, kad abi pameta palātu. Mums jābraukā apkārt un jāapskata visas vietas, ko Irsa mums norādīja. Varbūt arī jāpadomā, ko teica Klēss Tomasens. Vai mēs to varam? Un tad tas boulings. Mums jāiet ar zīmējumu visur, kur spēlē boulingu, un jāizjautā cilvēki tur, kur nodega māja.

Karls pamāja ar galvu. Viņš tikko bija pamanījis, ka Roze joprojām stāv atspiedusies pret sienu lifta priekštelpā. Tātad viņa nebija tikusi tālāk.

-     Vai tev nav labi, Roze? viņš jautāja, kad abi piegāja tuvāk.

Viņa paraustīja plecus. Nebija patīkami stāstīt tam zēnam par

viņa mammu, viņa klusi sacīja. Pēc svītrām, kas no izmirkušā acu zīmuļa stiepās pār vaigiem, varēja spriest, ka viņa ir rūgti raudājusi.

-     Ai, Roze, cik tas ir bēdīgi, Asads teica. Viņš piesardzīgi apskāva Rozi, un abi labu brīdi stāvēja nekustīgi, līdz Roze atmuguriski atkāpās, ar garajām piedurknēm noslaucīja degunu un paskatījās uz Kārlu.

-     Mēs notversim to lopu, vai ne? Es nebraukšu mājās. Pasaki, ko es varu darīt, un tad es, sasper jods, parādīšu tam mēslam, kas viņu sagaida! Tagad viņas acis meta zibeņus.

Roze atkal bija ierindā.

PASTĀSTĪJIS ROZEI, KA viņai jāpievēršas boulinga zālēm Ziemeļzēlandē un jānosūta tām portrets un dažādie vārdi, kas saistījās ar slepkavu, Karls kopā ar Asadu devās uz mašīnu un ievadīja GPS Ferslevu.

Bija darbdienas beigas. Kantora žurkas tādas lietas ļoti ievēroja. Uz viņiem tas neattiecās.

Noteikti ne šodien.

Viņi sasniedza ugunsgrēka vietu bridi, kad saule jau rietēja. Vēl pusstunda, un būtu tumšs.

Tas bija bijis ārkārtīgi spēcīgs ugunsgrēks. Māja bija pilnībā nodegusi, palikuši tikai ārējie mūri, un tieši tāpat bija ar šķūni un visu pārējo trīsdesmit četrdesmit metru attālumā no dzīvojamās mājas. Koki slējās pret debesīm kā nokvēpuši totēma stabi, un lauki, kas pletās ap māju, bija izdeguši līdz pat kaimiņa ziemājiem.

Nekāds brīnums, ka bija izsauktas ugunsdzēsēju mašīnas no Lejres, Roskildes, Skibī un Frederikssundas. Tas varēja izvērsties par nopietnu katastrofu.

Viņi pāris reižu apgāja ap māju, bet, ieraugot furgona skeletu dzīvojamā istabā, Asads izsaucās, ka tas viņam atgādinot Tuvos Austrumus.

Karls vēl nekad nebija redzējis neko līdzīgu.

-     Mēs te neko neatradīsim, Asad. Viņš ir iznīcinājis visas pēdas. Aizbrauksim pie tuvākajiem kaimiņiem un pajautāsim viņiem par šo Madsu Kristiānu Fogu.

Iezvanījās mobilais telefons. Tā bija Roze.

-     Vai gribi dzirdēt, ko esmu atradusi? viņa jautāja.

Karls nepaspēja atbildēt.

-     Ballerupa, Tornbl, Glostrupa, Gladsakse, Nordvesta, Redovre, Hillereda, Valbī, Akseltorva un DGI komplekss Kopenhāgenā, Brigena Amagerā, Stēnlēses centrs, Holbeka, Tostrupa, Frederikssunda, Roskilde, Helsingēra un Allereda, kur tu pats dzīvo. Tās ir boulinga zāles apgabalā, kuru tu norādīji. Es pa faksu aizsūtīju visām materiālus un pēc divām minūtēm sākšu zvanīties. Ziņošu jums mazliet vēlāk. Es noteikti klupšu viņiem krāgā, vari būt mierīgs.

Nabaga ļautiņi boulinga centros.

KAIMIŅI PАRSIMT METRU attālākajās mājās ielaida viņus un apsēdināja pie galda, kur ģimene ēda vakariņas. Bagātīgs klāsts ar kartupeļiem, cūkgaļu un citiem labumiem, ko noteikti audzēja viņi paši. Lieli cilvēki ar platu smaidu. Te nevaldīja trūkums.

-     Madss Kristiāns? Nē, godīgi sakot, es neesmu redzējis veco dīvaini vairākus gadus. Viņam ir draudzene Zviedrijā, viņš droši vien ir tur, sacīja mājas saimnieks. Viens no tiem, kas cienīja rūtainos flaneļa kreklus.

-     Nu, laiku pa laikam mēs redzam viņa neglīto, gaišzilo furgonu, iejaucās sieva. Jā, un mersedesu. Viņš pelnīja naudu Grenlandē, tā ka laikam var to atļauties. Jūs jau zināt, bez nodokļiem. Viņa pasmaidīja.

Acimredzot to viņa pārzināja.

Karls ar abiem elkoņiem atspiedās pret masīvo galdu. Ja viņš un Asads labi ātri neatradīs vietu, kur paēst, šīs medības drīz beigsies. Cūkgaļas smarža šajā brīdī gandrīz lika viņam izdarīt noziegumu pret citu cilvēku īpašumu.

-     Vecais dīvainis, jūs teicāt. Vai mēs runājam par vienu un to pašu cilvēku? viņš jautāja, mutē saskrienot siekalām. Madsu Kristiānu Fogu? Pēc mūsu informācijas viņam ir, augstākais, četrdesmit pieci gadi.

Gan sieva, gan virs iesmējās.

-     Es nezinu, vai tas nav kāds radinieks, vīrietis sacīja. Bet to jau jūs varat noskaidrot divās minūtēs pie datora, vai ne? Viņš pamāja ar galvu. Varbūt viņš māju kādam izīrēja, par to jau mēs esam runājuši, vai ne, Mete?

Sieva pamāja. Jā, bija tā, ka atbrauca furgons un tad mazliet vēlāk aizbrauca mersedess. Pēc tam mēs ilgu laiku neko neredzējām, un tad mersedess atgriezās un aizbrauca furgons. Viņa papurināja galvu. Bet es katru reizi sev teicu, ka Madss Kristiāns tādam teijāterim ir par vecu.

-     Mēs domājam viņu, Asads teica, izvilkdams no kabatas portretu.

Laulātais pāris neizpratnē skatījās uz zīmējumu.

-     Nē, tas nav Madss Kristiāns. Viņam bija ap astoņdesmit, un viņš bija īsts sušķis. Šis jau drīzāk izskatās glīts un kārtīgs.

-     Labi. Un ugunsgrēks? Jūs to redzējāt? Karls jautāja.

Abi pasmaidīja. Dīvaina reakcija.

-    Ja jūs jautājat man, vīrietis sacīja, tad to varēja redzēt līdz pat Orē, galu galā līdz pat Nikēbingai.

-     Ak tā? Varbūt jūs tovakar redzējāt kādu atbraucam vai aizbraucam?

Viņi papurināja galvu. Nē, vīrs ar smaidu teica. Mēs jau bijām gultā. Atcerieties, ka mēs laukos agri ceļamies. Neesam nekādi pilsētnieki, kas sūt līdz pulksten sešiem.

-     MUMS VAJADZĒS IEBRAUKT kādā benzīntankā, Karls sacīja, kad viņi atkal stāvēja pie mašīnas. Es mirstu no izsalkuma. Tu ne?

Asads paraustīja plecus. Nē, es ēdu šitos.

Viņš iebāza roku kabatā un izvilka pāris ļoti austrumnieciska izskata paciņu. Spriežot pēc zīmējuma, tās saturēja galvenokārt dateles un vīģes. Gribi kādu? viņš jautāja.

Karls apmierināts nopūtās, sēdēdams pie stūres un košļādams. Garšoja sasodīti labi.

-     Kā tu domā, kas notika ar to, kurš tur dzīvoja? Asads norādīja uz ugunsgrēka vietu. Nekas labs, ja tu jautātu man.

Karls pamāja ar galvu un norija kumosu. Domāju, ka mums turp jānosūta meklēšanas grupa, viņš atbildēja. Ja viņi meklēs pietiekami pamatīgi, tad droši vien atradīs kāda vira skeletu, kuram tagad būtu ap astoņdesmit, ja viņš vēl būtu dzīvs.

Asads uzcēla kājas uz instrumentu paneļa. Izņēmi vārdus man no mutes, viņš atteica. Ko tagad, Kari? viņš turpināja.

-     Es nezinu. Mums jāpiezvana Klēsam Tomasenam un jāpajautā, vai viņš ir parunājis ar jahtklubiem un Nordskovas mežsargu. Un vēl varbūt varam piezvanīt Karstenam Jensonam un lūgt, lai viņš noskaidro, vai kāds fotoradars te ir pieķēris tumšu mersedesu. Tāpat, kā notika ar Isabelu un Rahēli.

Asads pamāja ar galvu. Bet varbūt viņi atradīs to mersedesu pēc numura. Varbūt mums paveiksies, lai gan Isabela nebija gluži droša.

Karls iedarbināja mašīnu. Viņš šaubījās, ka ies tik viegli.

Tad iezvanījās mobilais telefons. "Vai tas nevarēja notikt pusminūti agrāk?" viņš nodomāja un ieslēdza brīvo pārnesumu.

Tā bija Roze, un viņa bija aizrāvusies.

-     Es apzvanīju visus boulinga centrus, bet neviens nepazina vīrieti aizsūtītajā zīmējumā.

-    Velns! Karls noteica.

-     Kas ir? jautāja Asads, noceldams kājas no paneļa.

-    Jā, bet tas nav viss, Kari, Roze turpināja. Protams, neviens nesaucas tādos vārdos, izņemot Larsu Sērensenu, bet tādu bija vairāki.

-     Skaidrs.

-     Bet Roskildē es runāju ar vienu ašu čali. Viņš bija jauniņais un pasauca vienu no vecajiem spēlētājiem, kas tur sēdēja un iemeta pa glāzītei. Viņiem šovakar ir sacensības. Viņam šķita, ka zīmējums atgādina vairākus pazīstamus cilvēkus, bet viņš pieķērās citam faktam.

-    Jā, Roze. Kas tas bija? Sasodīts, kā viņa prata vilkt laiku!

-     Madss Kristiāns Fogs, Larss Sērensens, Mikēls Lausts, Fredijs Brinks un Birgers Slots. Viņš gandrīz sāka smieties, izdzirdējis tos vārdus.

-     Ko tu gribi teikt?

-    Nu, viņš tādus cilvēkus nepazina, taču viņa komandā, kas šovakar spēlēs, ir gan Larss, gan Mikēls, gan Birgers. Un viņš pats patiesībā ir Larss. Pirms dažiem gadiem bijis arī kāds Fredijs, ar kuru viņi spēlējuši citā boulinga centrā, bet tagad viņš kļuvis par vecu. Madsa Kristiānā gan nebija, un tomēr… Kā tu domā, vai to var izmantot?

Karls nolika pusi dateles uz paneļa. Tagad viņš jutās modrs. Tas jau bija pieredzēts, ka noziedznieks iedvesmojas no vārdiem savā tuvākajā apkaimē. Vārdi pretējā secībā, samainīti burti, kopā sajaukti vārdi un uzvārdi. Psihologi noteikti varētu izskaidrot dziļākos iemeslus, taču Karls to sauca par izdomas trūkumu.

-    Un tad es pajautāju, vai viņš pazīst kādu, kam atslēgu saišķi ir boulinga bumbiņa ar ciparu viens, un viņš atkal iesmējās. Tādas esot visiem viņa komandā, viņš teica. Viņi acīmredzot spēlējuši kopā daudzus gadus un vairākās vietās.

Karls skatījās uz lukturu gaismas konusu. Vārdu sakritība un vēl šī boulinga bumbiņa.

>

Viņš pievērsa skatienu GPS. Cik tālu ir līdz Roskildei? Trīsdesmit pieci kilometri?

-     Ei, Kari, tu domā, tur kaut kas ir? Madsu Kristiānu viņš nepieminēja.

-     Nē, Roze. Taču šis vārds nāk no pavisam citas vietas, un mēs zinām, kas ir šis cilvēks. Jā, sasodīts! Protams, es domāju, ka tur kaut kas ir. Nolādēts, Roze, es tiešām tā domāju. Nosauc man boulinga centra adresi.

Roze fonā šķirstīja papīrus, kamēr Karls ar mājienu lika Asadam turēt gatavībā GPS.

-    Jā, viņš teica. Labi, Roze. Es tev noteikti vēlāk piezvanīšu.

Viņš pagriezās pret Asadu.

-     Kopenhāgenas iela 51, Roskilde, viņš sacīja, nospiezdams gāzes pedāli. Nolāpīts, Asad, raksti ātri!

43. NODAĻA

9

"APDOMĀJIES," VIŅŠ VAIRĀKAS reizes sev atkārtoja. "Rīkojies pareizi. Neko nesasteidz, tu to nožēlosi."

Viņš ar mašīnu lēnām brauca pa ieliņu. Pamāja ar galvu cilvēkiem, kuri māja viņam, un tad iegriezās piebraucamajā ceļā, apzinoties katastrofas tuvumu.

Tagad viņš bija atklātā laukā, kur modras plēsīgu putnu acis var saskatīt visas viņa kustības pa lielu gabalu. Epizode Valsts slimnīcā gandrīz nevarēja beigties vēl sliktāk.

Viņš skatījās uz šūpolēm, kas ļengani karājās virvēs. Vēl nebija pagājušas pat trīs nedēļas, kopš viņš tās iekāra bērzā. Fantāzijas par vasaru, kad viņi šūpos mazu zēnu, bija zudušas. Viņš pacēla no smilšu kastes sarkanu plastmasas karotīti un sajuta, kā viņu pārņem bēdas. Šādu sajūtu viņš nebija piedzīvojis kopš bērnības.

Mirkli viņš apsēdās uz dārza soliņa un aizvēra acis. Pirms dažiem mēnešiem tur bija smaržojis pēc rozēm un sievietes tuvuma.

Viņš joprojām spēja atcerēties silto prieku, sajūtot bērna rociņas ap kaklu un mierīgo elpu pie vaiga.

"Izbeidz," viņš sev sacīja un papurināja galvu. Tā bija pagātne. Tāpat kā viss cits.

Pie tā, ka viņa dzīve kļuvusi šāda, bija vainojami vecāki. Vecāki un patēvs. Taču viņš bija atriebies daudz reižu. Cik bieži viņš bija uzbrucis vīriešiem un sievietēm, kas līdzinājās tiem trim? Kas te bija ko nožēlot?

Nē, visām cīņām bija vajadzīgi upuri. Tātad viņam jāsamierinās ar savējiem.

Viņš nometa plastmasas karotīti zālē un piecēlās. Bija citas sievietes. Benjamins iegūs labu māti. Ja viņš apturēs savas aktivitātes un visu pārdos, tad viņi abi labi padzīvos kaut kur pasaulē, līdz pienāks diena, kad viņš varēs turpināt savu misiju un atkal pelnīt naudu.

Šobrīd viņam vienkārši jātiek galā ar realitāti.

Isabela bija dzīva un atlaba. Viņas brālis bija policists un ciemojās slimnīcā, kad viņš tur ieradās. Tas bija vislielākais drauds. Viņš pazina tos cilvēkus. Viņi radīs paši savu misiju, un tā būs atrast viņu, taču viņiem neizdosies, par to viņš parūpēsies.

Māsiņa, kurai viņš iesita, viņu atcerēsies. Katru reizi, kad sastaps svešu cilvēku ar neizprotamu skatienu, viņa atkāpsies. Dziļi sirdī saglabāsies šoks par sitienu pa kaklu. Paļāvībā būs radusies plaisa. Viņš būs pēdējais cilvēks pasaulē, kuru māsiņa aizmirsīs, tāpat kā reģistratore. Taču no tām abām viņš nebaidījās itin nemaz.

Galu galā viņām nebija ne jausmas, kā viņš patiesībā izskatās.

Viņš nostājās pie spoguļa un vēroja savu seju, noņemdams grimu.

Gan viņš tiks galā. Ja nu kāds pazina cilvēku novērošanas spējas, tad tas bija viņš. Ja vien sejā bija pietiekami dziļas grumbas, tad cilvēki ievēroja tikai grumbas. Ja skatiens bija paslēpts aiz brillēm, tad viņu nepazītu bez tām.

Turpretim, ja kādam bija liela un kropļojoša kārpa, tad cilvēki to ievēroja, bet dīvainā kārtā nepamanīja, kad tā bija pazudusi.

Dažas lietas nomaskēja, un dažas ne, bet viens bija skaidrs: vislabākā maska bija tā, kas lika izskatīties parasti, jo parasto nav viegli ievērot. Un viņš bija speciālists parastumā. Ja pareizajās vietās ievilka grumbas, ja sejā un ap acīm iezīmēja ēnas, ja matus saķemmēja citā virzienā, ja manipulēja ar uzacīm, ja ar sejas krāsu un matiem norādija uz vecumu un veselības stāvokli, tad rezultāts bieži bija satriecoši labs.

Šodien viņš bija nogrimējies par pavisam ikdienišķu cilvēku. Viņi atcerēsies vecumu, dialektu un tumšās brilles. Bet neatcerēsies to, vai lūpas bija plānas vai pilnīgas, vaigu kauli plakani vai izteikti. Tāpēc viņš jutās droši. Protams, viņi neaizmirsīs ne epizodi, ne noteiktus vaibstus viņa sejā, taču nepazīs viņu īstajā izskatā.

Nē, policisti var ierosināt izmeklēšanu, kādu vien grib, viņi taču neko nezina. Fersleva un furgons bija pazuduši, un ari viņš drīz pazudīs. Prom būs parastais vīrietis no parastas Roskildes savrupmāju ieliņas. Vienā mājā no miljona šajā mazajā valstī.

Pēc dažām dienām, kad Isabela varēs runāt, viņi acīmredzot zinās, ko šis vīrietis darījis visus šos gadus, bet joprojām nezinās, kas viņš ir. To zināja tikai viņš pats, un tā arī paliks. Bet par to runās presē un televīzijā. Turklāt daudz un pamatīgi. Viņi brīdinās potenciālos upurus, un tāpēc viņam uz kādu laiku būs jāaptur savas aktivitātes. Jādzīvo pieticīgi no saviem iekrājumiem un jāsameklē jaunas bāzes.

Viņš palūkojās apkārt kārtīgajā mājā. Lai gan sieva bija to uzmanījusi un aprūpējusi un viņi bija pietiekami daudz ieguldījuši remontdarbos, krīze bija nepiemērots brīdis pārdošanai. Tomēr pārdot vajadzēja.

Viņa pieredze vēstīja: ja cilvēkam jāpazūd, tad nepietiek nodedzināt dažus no tiltiem. Jauna mašīna, jauna banka, jauns vārds, jauna adrese, jauns paziņu loks. Jāmaina viss. Ja tikai sagatavoja labu paskaidrojumu, lai apkārtējie saprastu, kāpēc izvēlies aizbraukt, tā nebija problēma. Jauns darbs svešā zemē, liela nauda, patīkams klimats to saprastu visi. Neviens nebrīnītos.

īsi sakot, nekādu piepešu un iracionālu darbību.

VIŅŠ NOSTĀJĀS ATVĒRTAJĀS durvīs pie kartona kastu kalna un pāris reižu skaļi izrunāja sievas vārdu. Nostāvējis tur dažas minūtes, nedzirdēdams nekādas dzīvības zīmes, viņš pagriezās un aizgāja.

Lieliski. Cilvēki pārdzīvo, iemidzinot mājdzīvnieku, kam pieķērušies, un tā viņš jutās sievas gadījumā.

Tagad tas bija galā. Lai tā būtu.

Vakarā, kad boulinga turnīrs būs beidzies, viņš ieliks līķi mašīnā, aizvedis uz Vībegordenu un pieliks visam punktu. Jāpazūd gan sievai, gan bērniem.

Kad pēc pāris nedēļām līķi būs izšķīduši un benzīna tvertne iztīrīta, viss būs gatavs.

Viņa sievasmāte saņems asarām slacītu meitas atvadu vēstuli. No vēstules izrietēs, ka mātes un meitas sliktās attiecības veicinājušas lēmumu par emigrāciju un māte saņems ziņu, kad brūces būs sadzijušas.

Ja pienāks neizbēgamais brīdis, kad sievasmāte sāks satraukties un varbūt pat sajutīs aizdomas, viņš aizbrauks turp un piespiedīs viņu uzrakstīt pašnāvnieka atvadu vēstuli. Tā nebūs pirmā reize, kad viņš piepalīdzēs cilvēkiem iedzert miegazāles.

Bet vispirms viņš iznīcinās kastes, saremontēs un pārdos mašīnu un izliks pārdošanā māju. Google sameklēs omulīgu mājiņu Filipīnās, paņems Benjaminu, pateiks māsai, ka viņa joprojām dabūs naudu, un tad caur Eiropu aizbrauks uz Rumāniju vecā tarataikā, kuru varēs pamest uz kādas ielas, zinot, ka pēc neilga brīža tā būs izlaupīta.

Lidmašīnas biļetes ar jaunajiem vārdiem neatklās, kas viņi īsti ir. Nē, neviens nepievērsīs uzmanību mazam zēnam un viņa tēvam reisā no Bukarestes uz Manilu. To ievērotu tikai pretējā virzienā.

Četrpadsmit stundu lidojums, un galā gaidīs nākotne.

VIŅŠ IZGĀJA GAITENĪ un paņēma savu Ebonite boulinga somu. Tajā atradās triumfiem paredzēts aprīkojums, un gadu gaitā triumfu nebija trūcis. Ja viņam šajā dzīvē kaut kā pietrūks, tas būs tieši boulings.

Patiesībā viņam nerūpēja neviens no komandas biedriem. Pāris no viņiem bija pilnīgi muļķi, kurus viņš labprāt būtu nomainījis ar citiem. Tie visi bija vienkārši vīrieši ar vienkāršām idejām un vienkāršu dzivi. Parasta izskata un ar parastu vārdu. Viņam tie patiesībā neko nenozīmētu, ja vien neatrastos klasifikācijas siltākajā vietā, kur cilvēku ievietoja vidējais rezultāts krietni virs divsimt divdesmit pieciem punktiem. Desmit krītošu ķegļu skaņa bija panākumu skaņa, un tā viņi jutās visi seši.

Tur tas smalkums.

Komanda devās laukumā, lai to iekarotu. Tāpēc viņš tur bija katru reizi. Tāpēc un, protams, sava īpašā drauga "Pāvesta" dēļ.

-     SVEIKI, VIŅŠ TEICA pie bāra. Jūs sēžat te? It kā viņi varētu sēdēt citur.

Visi pacēla gaisā rokas, un viņš apgāja riņķi, sizdams pieci.

-     Ko jūs dzerat? viņš jautāja. Tā bija kompānijas parole.

Tāpat kā pārējie, pirms sacensībām viņš izvēlējās krāna ūdeni.

Pretinieki to nedarīja, un tā bija viņu kļūda.

Viņi dažas minūtes pārrunāja otras komandas priekšrocības un trūkumus un vēl mazliet savas izredzes uzvarēt rajona meistarsacīkstēs Debesbraukšanas dienā.

Tad viņš to pateica.

-    Laikam pirms tam jums manā vietā vajadzēs sameklēt jaunu spēlētāju. Viņš atvainodamies noplātīja rokas. Piedodiet, zēni.

Viņu skatienos bija lasāma apsūdzība nodevībā. Kādu brīdi viņi neteica ne vārda. Svends košļāja gumiju sparīgāk nekā parasti. Gan viņš, gan Birgers izskatījās dusmīgi. Protams, viņi dusmojās.

Klusumu pārtrauca Larss. Tas neizklausās labi, Renē. Kas noticis? Vai kaut kas ar sievu? Tā jau parasti notiek.

Šo viedokli atbalstīja daudzbalsīgs koris.

-     Nē. Viņš atļāvās uz mirkli iesmieties. Nē, tā nav viņa. Mani iecēla par izpilddirektoru pavisam jauna veida saules bateriju projektā Tripolē Lībijā. Bet esiet mierīgi, pēc pieciem gadiem es atgriezīšos, ilgāk mans līgums nedarbojas. Un tad jūs droši vien varēsiet izmantot mani senioru komandā.

Neviens nesmējās, un viņš to ari nebija gaidījis. Viņš bija apgānījis svētumu. Izdarījis ļaunāko, ko iespējams nodarīt komandai pirms cīņas. Domas, kas urdījās galvā, nepalīdzēja metienam.

Viņš atvainojās par nepiemēroto brīdi, bet sirdi zināja, ka tas nebūtu varējis būt labāks.

Viņš jau attālinājās no kompānijas. Gluži kā cerēts.

Jā, viņš zināja, kā viņi jutās. Boulings bija viņu bēgšana. Viņus negaidīja starptautisks direktora postenis. Tagad, kad viņš bija iezīmējis atstatumu, visi jutās kā peles slazdā. Arī viņš pats reiz bija tā juties, bet tas bija sen.

Tagad viņš bija kaķis.

44. NODAĻA

9

VIŅA BIJA TRĪS reizes redzējusi rīta gaismu iespiežamies starp kastēm un zināja, ka vairāk neredzēs.

Brīžiem viņa bija raudājusi, bet nu vairs nespēja. Pat tam vairs nepietika spēka.

Kad viņa mēģināja pavērt muti, lūpas negribēja laist viena otru vaļā. Mēle bija pielipusi pie aukslējām. Droši vien jau bija pagājusi diennakts, kopš viņai pēdējo reizi pietika siekalu, ko norit.

Tagad doma par nāvi šķita kā atbrīvošanās. Aizmigt uz mūžu, vairs nekādu sāpju. Vairs nekādas vientulības.

"Par dzīvi ļauj izteikties tam, kurš stāv nāves priekšā. Tam, kurš zina, kas notiks pēc brīža. Tam, kurš redz traucamies pretī mirkli, kad viss pazudīs," viņas vīrs reiz bija nicīgi citējis savu tēvu.

Viņas vīrs! Viņš pats nekad nebija dzīvojis. Kā viņš uzdrīkstējās apstrīdēt šos vārdus? Varbūt viņa pēc brīža nomirs, bet viņa vismaz bija dzīvojusi. Bija.

Vai tad ne?

Viņa mēģināja atcerēties, kad, bet viss saplūda vienā putrā. Gadi kļuva par nedēļām, un atsevišķas atmiņu ainas lēkāja uz priekšu un atpakaļ un saplūda neiespējamās konstelācijās.

"Vispirms nomirs mana galva, to es tagad zinu," viņa nodomāja.

Viņa vairs nejuta savu elpu. Tā bija tik sekla, ka viņa vairs nejuta trīsam nāsis. Tagad trīsēja tikai brīvās rokas pirksti. Pirksti, kas aizvadītajās dienās bija skrāpējuši caurumu kastē un trāpījuši kaut kam metāliskam. Kādu laiku viņa centās izspriest, kas tas varētu būt, bet nespēja.

Tagad pirksti atkal trīsēja. It kā šīs kustības vadītu stigas ar tiešo saikni uz Dievu. Tie trīsēja un viegli sitās cits pret citu kā tauriņa spārni.

"Vai tu kaut ko gribi, Dievs?" viņa domās jautāja. "Vai tā ir mūsu pirmā saskaršanās, pirms tu paņemsi mani pie sevis?"

Iekšēji viņa smaidīja. Tik tuvu Dievam viņa vēl nekad nebija nokļuvusi. Vispār tik tuvu kādam. Viņa nejutās ne nobijusies, ne vientuļa, tikai nogurusi. Kastu spiediens gandrīz vairs nebija jūtams. Tikai šis nogurums.

Piepeši krūtīs iesāpējās. Tik pārsteidzoši sāpīgs dūriens, ka viņa plaši iepleta acis tumsā. "Tātad diena ir pagājusi. Mana pēdējā diena," viņa mirkli nodomāja.

Brīdi viņa dzirdēja sevi vaidam, kamēr visi muskuļi krūškurvī savilkās ap sirdi. Juta pirkstus saraujamies krampjos un sejas muskuļus sastingstam.

"Au, kā sāp! Dievs, ļauj man nomirt," viņa atkal un atkal lūdzās, līdz šīs nāves pazīmes piepeši pārgāja ar dūrienu, kas bija gandrīz vēl sāpīgāks nekā pirmais.

Nākamajās sekundēs viņa bija pārliecināta, ka sirds ir apstājusies. Patiesībā gaidīja, ka ieradīsies tumsa un viņu aprīs. Tad lūpas pavērās krampjainā mēģinājumā ievilkt pēdējo dvašu. Un šis elpas vilciens aizskāra mazu punktiņu viņas dvēselē, kur slēpās pēdējās pašsaglabāšanās instinkta atliekas.

Viņa sajuta pulsu deniņos. Sajuta to apakšstilbā. Ķermenis vēl bija par stipru, lai padotos. Dievs vēl nebija beidzis sūtīt pārbaudījumus.

Un bailes no Viņa nākamā gājiena piespieda viņu lūgties. īsu lūgšanu, lai tas nebūtu sāpīgi un notiktu drīz.

Viņa dzirdēja vīru atveram durvis un izrunājam viņas vārdu, bet laiks, kad viņa būtu spējusi formulēt atbildi, jau sen bija pagājis. Ko gan tas ari līdzētu?

Viņa juta rādītājpirkstu un vidējo pirkstu izstiepjamies trīcošā refleksā. Juta, kā tie trāpīja caurumā augšējā kastē, naga galiņš pieskārās metāla priekšmetam, ko viņa bija sajutusi pirmāk. Joprojām gluds un nereāls, līdz viņa krampju lēkmē, kas lika visiem pirkstiem izstiepties un sastingt, piepeši sajuta, ka gludajā, aukstajā virsmā ir mazs V veida izcilnis.

Mirkli viņa centās domāt racionāli. Mēģināja visu atdalīt, lai nervu impulsi no sastingušajām zarnām, pēc šķidruma brēcošajām šūnām un nejūtīgās ādas netraucētu ainai, ko viņa sajuta un vēlējās saprast. Metāla priekšmets ar mazu V.

Viņa sagura. Atkal šis tukšums, kas iepletās smadzenēs. Tukšums, kas atgriezās pie viņas ar aizvien īsākiem starplaikiem.

Un tad atplūda bildes. Gludu priekšmetu attēli: mobilā telefona izvēlnes poga, viņas pulksteņa ciparnīca, spogulītis tualetes galdiņā tie visi atskrēja un spēlēja paslēpes. Viss gludais, ko viņa bija pamanījusi dzīves laikā, cīnījās par vietu viņas prātā, kur to atpazītu. Un piepeši tas tur bija. Priekšmets, ko viņa pati nekad nebija izmantojusi, bet ko viņas bērnībā vīrieši lepni izvilka no kabatas. Šo statusa simbolu reiz bija iekārojis arī viņas vīrs, un nu tas tur bija Ronson šķiltavas ar V, iemestas kastes dibenā varbūt tikai tāpēc, lai viņa tās atrastu. Lai paskubinātu domas un varbūt lai radītu jaunu un galīgu risinājumu savai atlikušajai dzīvei.

"Ja es tās varētu izvilkt un uzšķilt, tad viss ātri beigtos," viņa domāja. "Un viss, kas viņam pieder, pazustu līdz ar mani."

Dziļi sirdī viņa pasmaidīja. Šī doma kaut kādā veidā šķita īpaši dzīvinoša. Nodedzinot visu, viņa vismaz atstātu pēdas. Būtu iestādījusi vīra dzīvē dadzi, no kura viņš nemūžam nevarētu atbrīvoties. Viņš zaudētu to, kā dēļ veicis savus noziegumus.

Kāda atriebība!

Viņa aizturēja elpu, turpināja skrāpēt kartonu un atzina, cik tas ir grūti. Ārprātīgi grūti. Viņa skrāpēja maziem gabaliņiem. Kā lapsene, kas grauza viņu dārza galda virsmu. Viņa iztēlojās kartona putekļus aizlidojam gar seju. Kniepadatas galviņas lieluma daļiņas. Ja pirksti klausīs, daļiņas aiz sevis atstās caurumu, pa kuru izslīdēs šķiltavas un, ja paveiksies, iekritīs viņai rokā.

BEIDZOT, KAD CAURUMS bija tik liels, ka šķiltavas varēja izkustēties par dažiem milimetriem, viņa vairs nejaudāja.

Viņa aizvēra acis un uz mirkli iztēlojās Benjaminu. Lielāku nekā šobrīd, runājošu un veiklu. Skaistu zēnu, kas skrien viņai pretī. Draiskas acis un rokā glīta ādas bumba. Cik ļoti viņa būtu vēlējusies to piedzīvot! Dēla pirmo īsto teikumu. Pirmo skolas dienu. Pirmo reizi, kad Benjamins ielūkotos viņai acīs un teiktu, ka viņa ir vislabākā mamma pasaulē.

Saviļņojums atstāja tikai mazu miklumu acu kaktiņos, tomēr tas tur bija. Saviļņojums par Benjaminu. Zēnu, kuram būs jādzīvo bez viņas.

Benjaminu, kuram būs jādzīvo ar… tēvu.

Viss viņā kliedza "NĒ!", bet ko tas līdzēja?

Tomēr šī doma visu laiku atgriezās. Aizvien uzstājīgāka. Viņš dzīvos kopā ar Benjaminu, un tas būs pēdējais, par ko viņa domās, pirms sirds beidzot apstāsies.

Pirksti atkal notrīsēja, vidējā pirksta nags aizķēra kartona gabaliņu zem šķiltavām, un viņa skrāpēja ar šo pirkstu, līdz nags nolūza. Viņai bija atņemts vienīgais darbarīks, un, cīnīdamās ar šo atskārsmi, viņa iesnaudās.

SAUCIENI LEJĀ NO IELAS atskanēja reizē ar telefona zvanu no viņas bikšu kabatas. Tagad tas bija klusāks. Pēc brīža akumulators būs izlādējies. Viņa pazina signālus.

Tā bija Kenneta balss. Varbūt vīrs joprojām bija mājā. Varbūt viņš atvērs durvis. Varbūt Kennets sapratīs, ka kaut kas nav kārtībā. Varbūt…

Viņas pirksti mazliet sakustējās. Tā bija vienīgā kustība, uz kuru viņa bija spējīga.

Taču ārdurvis lejā neatvērās. Strīda nebija. Viņa ievēroja vienīgi telefona signālu, skaņu, kas kļuva aizvien vājāka, un šķiltavas, kuras klusi un mierīgi no savas vietas ieslīdēja viņas rokā.

Tās šūpojās uz viņas īkšķa. Tikai viena aplama kustība, un tās noslīdēs lejup pa roku un pazudīs tumsā zem viņas.

Viņa mēģināja neklausīties Kenneta saucienos. Mēģināja ignorēt to, ka vibrācija bikšu kabatā pamazām kļuva vājāka. Tikai maza kustība ar rādītājpirkstu, un šķiltavas bija viņai rokā.

Pārliecinājusies, ka šķiltavas atrodas pareizajā virzienā, viņa pagrieza plaukstas locītavu, cik vien tas bija iespējams. Varbūt tas bija tikai centimetrs, toties sajūta bija laba. Lai gan zeltnesis un mazais pirkstiņš vairs neko nejuta, viņa ticēja, ka viss izdosies.

Viņa spieda, cik spēja, un dzirdēja gāzi vāri plūstam, kad atvērās šķiltavu vāciņš. Pārāk vāri.

Kā lai piespiež tik stipri, ka izlēktu dzirksteles?

Viņa mēģināja sakopot visus atlikušos spēkus uz īkšķa ārējās falangas. Pēdējā griba, kas varēja parādīt apkārtējai pasaulei, kā viņa dzīvojusi pēdējās stundas un kur nomirusi.

Tad viņa spieda. Vairs nebija nekā cita bez šī spiediena. Un dzirkstele, gluži kā krītoša zvaigzne, viņas priekšā izlēca tumsā, aizdedzināja gāzi, un viss kļuva skaidrs.

Viņa pagrieza locītavu par šo brīvo centimetru atpakaļ pret kartonu un brīdi ļāva liesmiņai slinki laizīt kastes malu. Tad atlaida tvērienu un vēroja, kā mazā, zilā liesmiņa kļūst dzeltenāka un platāka. Pavisam lēni kā gaismas svītra tā virzījās uz augšu. Aiz katra izgrauztā centimetra palika melnas sodrēju pēdas. Tas, kas tikko bija dedzis, tagad nodzisa. Gluži kā pulvera svītra nekurienē.

Pēc mirkļa vājā liesmiņa sasniedza virspusi un tur izdzisa.

Palika tikai svītra tumšsarkanu, auksti gruzdošu oglīšu uz kastes malas. Un tad pazuda arī tās.

Viņa dzirdēja Kenneta saucienus un zināja, ka viss ir galā.

Vairs nebija spēka uzšķilt uguni vēlreiz.

Viņa aizvēra acis un iztēlojās Kennetu stāvam uz ielas pie mājas. Cik skaistus brāļus vai māsas Benjaminam viņš būtu varējis dot! Cik skaistu dzīvi!

Viņa ieelpoja dūmu smaržu, un caur galvu izslīdēja jaunas ainas. Skautu nometne pie ezera. Vasaras saulgriežu svinības ar zēniem, kas bija pāris gadu vecāki. Laukuma svētku smarža Vitrollē tajā reizē, kad viņa un brālis kopā ar vecākiem devās pārgājienā ar teltīm.

Tad smarža kļuva stiprāka.

Viņa atvēra acis un ieraudzīja dzeltenu spīdumu, kas kaudzes augšpusē sajaucās ar zibsnījošu zilu gaismu.

Nākamajā mirklī liesmu gaisma aizzibēja lejup līdz viņai.

Te dega.

Viņa bija dzirdējusi, ka gandrīz visi sadegušie ir miruši no saindēšanās ar dūmiem un, ja cilvēks grib izglābties, viņam jārāpo pa grīdu zem dūmiem.

Viņa labprāt mirtu no saindēšanās. Tas izklausījās pēc žēlsirdīgas un nesāpīgas nāves.

Nelaime tā, ka viņa nevarēja rāpot un dūmi cēlās augšup. Liesmas viņu sasniegs pirms dūmiem. Viņa sadegs.

Un tad nāca bailes.

Pēdējās, galīgās bailes.

45. NODAĻA

>

-     TUR, KARL! ASADS norādīja uz dzeltenbrūnu ēku pie Kopenhāgenas ielas. To šobrīd renovēja.

"ATVĒRTS, atvainojiet par nekārtību" bija rakstīts uz plakāta virs durvīm. Tātad pa šo ceļu iekļūt nevarēja.

-     Kari, pagriez uz Ro's Torv tirdzniecības centru un tad tūliņ pa labi. Mums jābrauc apkārt būvlaukumam, Asads sacīja, norādīdams uz tumšāku vietu jaunajā apbūvē.

Viņi novietoja mašīnu vāri apgaismotajā un gandrīz pilnajā stāvvietā pie boulinga centra. Tur stāvēja vismaz trīs tumši mersedesi, bet neviens neizskatījās kā cietis avārijā.

"Diezin vai mašīnu var saremontēt tik ātri?" Karls domāja. Viņš par to šaubījās. Tad atcerējās dienesta pistoli, kas atradās ieroču skapī pārvaldē. Acīmredzot būtu vajadzējis paņemt ieroci līdzi, bet kurš gan no rīta varēja to zināt? Diena taču bija gara un mainīga.

Karls paskatījās uz ēku.

Ja neņēma vērā izkārtni ar pāris milzīgiem boulinga ķegļiem, nekas lielās ēkas sētas pusē nenorādīja, ka te atrodas boulinga centrs.

Tāpat bija arī iekšpusē, kad viņi aplūkoja kāpņu telpu, kas bija piepildīta ar tērauda skapīšiem un atgādināja bagāžas glabātavu dzelzceļa stacijā. Tur bija tikai kailas sienas, pāris durvju bez norādēm un kāpnes uz leju Zviedrijas nacionālajās krāsās. Visā stāvā nebija nekādas dzīvības.

-     Domāju, ka mums jākāpj lejā uz pagrabu, Asads teica.

"Paldies par apmeklējumu gaidīsim atkal Roskildes boulinga

centrā uz sportu, spēli un spriedzi" bija rakstīts uz durvīm.

Vai pēdējie trīs vārdi tiešām attiecās uz boulingu? Karla prātā tos noteikti varētu svītrot. Viņam boulings nebija ne sports, ne spēle, ne spriedze. Tikai sāpošs dibens, alus un grūti sagremojams ēdiens.

Viņi devās tieši pie reģistrācijas galdiņa, kur blakus noteikumiem, saldumu turzām un atgādinājumiem ieslēgt stāvvietas pulksteni stāvēja vīrietis un runāja pa telefonu.

Karls paskatījās apkārt. Bārs bija pilns. Sporta somas visos kaktos. Cilvēki bariņos un drudžaina aktivitāte kādos divdesmit celiņos. Tā laikam notika turnīros. Daudz vīriešu un sieviešu platās biksēs un dažādu krāsu polo kreklos ar kluba logo.

-     Mums jārunā ar Larsu Brandi. Vai jūs viņu pazīstat? Karls jautāja, kad vīrietis aiz letes nolika klausuli.

Viņš norādīja uz vienu no vīriem pie bāra. Tas ar brillēm galvvidū. Pasauciet Kūniņu, un redzēsiet.

-     Kūniņu?

-    Jā, tā mēs viņu saucam.

Viņi tuvojās vīriem un ievēroja pāris skatienu, kas novērtēja viņu apavus, drēbes un ierašanās nolūku.

-     Larss Brande? Vai man vajadzētu teikt Kūniņa? Karls sacīja, sniegdams roku. Esmu Karls Mērks no Kopenhāgenas Policijas pārvaldes Q nodaļas. Vai varam pārmīt dažus vārdus?

Larss Brande pasmaidīja un sniedza roku. Ak jā, es biju pavisam aizmirsis. Mēs tikko saņēmām nelāgu ziņu no viena mūsu komandas biedra, kurš nolēmis mūs pamest tieši pirms rajona meistarsacīkstēm, tāpēc man bija cits, par ko domāt.

Viņš viegli uzsita blakusstāvētājam pa muguru. Tas noteikti bija grēcinieks.

-    Vai tie ir jūsu komandas biedri? Karls jautāja, ar galvu pamādams uz pārējiem.

-     Roskildes labākie vīri, Brande atbildēja, paceldams īkšķi.

Karls pamāja Asadam. Viņam jāpaliek un jāpatur acīs pārējie, lai

tie neaizmūk. Viņi nedrīkstēja riskēt.

LARSS BRANDE BIJA garš un stiegrains. Izteikti sejas vaibsti kā virām ar sēdošu darbu telpās, piemēram, pulksteņmeistaram vai zobārstam, taču āda bija cietusi no vēja un rokas nesamērīgi platas un raupjas. Ļoti mulsinošs kopiespaids.

Viņi nostājās pie galasienas un mirkli skatījās uz spēlētājiem zāles celiņos, pirms Karls ķērās pie lietas.

-     Jūs runājāt ar manu asistenti Rozi Knudsenu. Es saprotu, ka jūs uzjautrinājāties par vārdu sakritībām un to, ka mēs apjautājāmies par boulinga bumbiņu pie atslēgu piekariņa. Bet jums jāzina, ka tie nav nekādi joki. Mums ir ļoti steidzama un nopietna lieta, un visu, ko jūs teiksiet, var ierakstīt protokolā.

Brande piepeši izskatījās apjucis. Brilles gluži vai iegrima matos.

-     Vai mani par kaut ko tur aizdomās? Kas noticis? Viņš acīm redzami izskatījās nervozs. Ļoti dīvaini, lai gan Karls nekādā ziņā neturēja viņu aizdomās. Kāpēc lai cilvēks tik atsaucīgi atbildētu Rozei, ja viņam būtu kaut kas slēpjams? Nē, tam nebija nekādas jēgas.

-     Aizdomās? Nē. Es tikai gribētu uzdot jums dažus jautājumus, ja neiebilstat.

Vīrietis ieskatījās pulksteni. Patiesībā iebilstu. Saprotiet, mums jāspēlē pēc divdesmit minūtēm, un mēs parasti kopā noskaņojamies. Vai tas nevar pagaidīt, lai gan es, protams, ļoti gribētu zināt, par ko ir runa.

-     Diemžēl ne. Vai varam aiziet pie tiesnešu galdiņa?

Brande apjucis paskatījās uz Kārlu, tomēr pamāja ar galvu.

Tiesnešiem bija tāda pati sejas izteiksme, taču viņi kļuva atsaucīgāki, kad Karls izņēma savu apliecību.

Abi atgriezās pie sienas ar vairākiem galdiņiem, kad skaļruņos atskanēja paziņojums.

-     Neparedzētu iemeslu dēļ tiks mainīta komandu secība, teica viens no tiesnešiem un nosauca jauno secību.

Karls lūkojās uz bāru, kur pieci acu pāri skatījās uz viņiem, vīru sejas bija nopietnas un izbrīnītas, bet aiz viņiem stāvēja Asads un vēroja visu pakaušus ar hiēnas modrību.

Karls bija pārliecināts, ka viens no šiem vīriem ir tas, kuru viņi meklē. Kamēr viri palika šeit, bērni bija drošībā. Ja viņi vēl bija dzīvi.

-    Vai jūs labi pazīstat savus spēlētājus? Es tā saprotu, ka jūs esat komandas kapteinis.

Brande pamāja un atbildēja, neskatīdamies uz Kārlu. Mēs esam kopā kopš centra atklāšanas. Tolaik mēs spēlējām Redovrē, bet šeit ir tuvāk. Toreiz komandā bija vēl daži, bet mēs, kas dzīvojam Roskildes tuvumā, izvēlējāmies turpināt šeit. Jā, es viņus pazīstu loti labi. It īpaši Stropu. Viņš ir tas ar zelta pulksteni. Mans brālis Jonass.

Karlam viņš šķita nervozs. Vai viņš kaut ko zināja?

-     Strops un Kūniņa, vai nav dīvaini vārdi? Karls sacīja. Varbūt draudzīga novirzīšanās no tēmas varētu atvieglot saspringto gaisotni. Bija ļoti nepieciešams piedabūt Brandi atvērties pēc iespējas ātrāk.

Larss Brande nedaudz greizi pasmaidīja, tātad triks iedarbojās.

-     Jā, bet mēs ar Jonasu esam biškopji, tāpēc tas varbūt nemaz nav tik dīvaini, viņš teica. Mums visiem komandā ir iesaukas. Jūs jau zināt, kā tas ir.

Karls pamāja ar galvu, lai gan nezināja vis. Esmu ievērojis, ka jūs visi esat diezgan liela auguma. Varbūt esat radinieki?

Tādā gadījumā viņi cits citu piesegtu par jebkādu cenu.

Brande atkal pasmaidīja. Nē taču. Tikai Jonass un es. Bet tas tiesa, mēs esam mazliet garāki par vidusmēru. Redziet, ar garām rokām var labāk izdarīt metienu. Viņš iesmējās. Nē, tā patiesībā ir pilnīga sagadīšanās. Par to jau ikdienā nedomā.

-     Pēc brīža es palūgšu jūsu personas kodu, bet vispirms tieši pajautāšu: vai kādam no jums pagātnē ir bijusi sodāmība?

Brande izskatījās patiesi šokēts. Varbūt tikai tagad viņš aptvēra, ka tā ir īstenība.

Viņš dziļi ievilka elpu. Mēs cits citu tik labi nepazīstam, viņš sacīja. Acīm redzami tā nebija gluži taisnība.

-     Vai varat pateikt, cik daudziem no jums ir mersedess?

Brande papurināja galvu. Jonasam un man nav. Jums pašam

jāpajautā, ar ko brauc pārējie.

Vai viņš kādu piesedza?

-    Jums taču jāzina, ar kādu mašīnu kurš brauc. Vai tad jūs kopā nedodaties uz turnīriem?

Brande pamāja. Jā, bet mēs vienmēr vispirms satiekamies šeit. Daži glabā mantas skapīšos augšā, bet Jonasam un man ir mikroautobuss, kur varam sasēsties visi seši. Iznāk lētāk, ja sadala izdevumus.

Atbildes šķita dabiskas, taču vīrietis izskatījās pēc viena liela aizbildinājuma.

-     Kas ir pārējie komandā, vai varat man viņus parādīt? Karls aprāvās, pirms saņēma atbildi. Nē. Vispirms pastāstiet, no kurienes jums tie boulinga bumbiņu piekariņi. Vai tādu ir daudz? Vai tos var nopirkt visos centros?

Brande papurināja galvu. Šos ne. Uz mūsējiem rakstīts "1", jo mēs esam tik izcili. Viņš greizi pasmaidīja. Parasti tur nekā nav vai arī cipars norāda izmantotās bumbas izmēru. Nekad "1", jo tik mazu boulinga bumbu nav. Nē, šos viens no mums savulaik nopirka Taizemē. Viņš paņēma savu atslēgu saišķi un parādīja bumbiņu. Maza, tumša un nodeldēta. Nekā īpaša, izņemot iegravēto "1".

-     Tādi ir mums un vēl dažiem no vecās komandas, Brande turpināja. Man šķiet, ka viņš nopirka pavisam desmit.

-     Kurš?

-     Svends. Tas zilajā žaketē. Tas, kurš košļā gumiju un izskatās pēc kungu apģērbu tirgotāja. Laikam tieši to viņš ari tolaik darīja.

Karls viņu ieraudzīja. Tāpat kā pārējie, Svends sēdēja un skatījās, ko viņu biedrs dara kopā ar policistu.

-     Labi. Ja esat vienā komandā, vai jūs arī trenējaties kopā?

"Būtu noderīgi zināt, ja kāds no viņiem regulāri neierodas,"

Karls nodomāja.

-     Jā, es un Jonass trenējamies kopā, bet reizēm pievienojas arī kāds no pārējiem. Tas ir vairāk jautrības dēļ. Senajos laikos mēs tā darījām gandrīz vienmēr, bet tagad vairs ne tik bieži. Brande atkal pasmaidīja. Nu, ja neņem vērā to, ka daži no mums trenējas tieši pirms sacensībām, mēs vispār vairs daudz netrenējamies.

Varbūt vajadzētu, bet nav jēgas. Ja gandrīz katru reizi var pārsniegt divsimt piecdesmit, tad kur ir problēma?

-     Vai kādam no jums ir redzamas rētas?

Brande paraustīja plecus. Tad viņiem jāpārbauda katrs atsevišķi.

-     Kā jums šķiet, vai mēs varētu apsēsties tur? Karls norādīja uz restorāna daļu, kur stāvēja rinda galdiņu ar baltiem galdautiem.

-     Pilnīgi noteikti.

-    Tad es tur apsēdīšos. Vai jūs būtu tik laipns un paaicinātu šurp savu brāli?

JONASS BRANDE BIJA acīm redzami apjucis. Par ko bija runa? Kāpēc bija tik svarīgi mainīt turnīra programmu?

Karls neatbildēja. Vai varat pastāstīt, kur jūs bijāt pēcpusdienā no 15.15 līdz 15.45?

Karls vēroja viņa seju. Vīrišķīga. Apmēram četrdesmit pieci gadi. Vai tas varētu būt vīrietis no Valsts slimnīcas lifta? Vīrietis no zīmējuma?

Jonass Brande mazliet paliecās uz priekšu. Starp 15.15 un 15.45, jūs sakāt? Man šķiet, ka īsti nezinu.

-     Ak tā? Jums ir skaists pulkstenis, Jonas. Jūs laikam tajā bieži neielūkojaties?

Jonass pavisam negaidīti iesmējās. Protams, ielūkojos. Bet strādājot es to nevalkāju. Tas maksā pāri par trīsdesmit pieciem tūkstošiem kronu. Es to mantoju no tēva.

-     Tātad starp 15.15 un 15.45 jūs strādājāt?

-    Jā, pilnīgi noteikti.

-     Kāpēc tad jūs nezināt, kur bijāt?

-     Nu, es nezinu, vai biju darbnīcā un laboju bišu stropus vai arī biju šķūnī un mainīju zobratus mūsu medus sviednei.

Viņš laikam nebija apķērīgākais no brāļiem. Vai varbūt bija?

-     Vai jūs daudz medus pārdodat melnajā tirgū?

Šādu pavērsienu Jonass nebija gaidījis, tātad viņi to darīja. Karlam gan tas nerūpēja. Tā bija citas nodaļas kompetence. Viņš vienkārši vēlējās izveidot priekšstatu par šo cilvēku.

-     Vai jūs esat sodīts, Jonas? Jums jāzina, ka es varu to pārbaudīt. Karls mēģināja uzsist knipi.

Jonass papurināja galvu.

-     Vai kāds cits te ir sodīts?

-     Kāpēc?

-     Vai ir?

Jonass mazliet parāvās atpakaļ. Man šķiet, ka sodīti ir gan Go Johnny, gan Gāzes kloķis, gan Pāvests.

Karls mazliet atgāza galvu. Apžēliņ, kādi vārdi! Kas viņi ir?

Jonass Brande piemiedza acis, lūkodamies uz viriem pie bāra. Birgers Nilsens, tas plikpaurainais, ir kroga pianists, tāpēc mēs viņu saucam par Go Johnny. Gāzes kloķis sēž viņam blakus, tas ir Mikēls. Viņš ir motociklu mehāniķis Kopenhāgenā. Nedomāju, ka viņi noziedzās ko īpašu. Birgers laikam tirgoja kontrabandas alkoholu krogā, bet Mikēls pārdeva tālāk zagtas mašīnas. Tas bija pirms daudziem gadiem. Kāpēc jautājat?

-     Un trešais, ko pieminējāt? Pāvests, vai ne? Tam jābūt Svendam zilajā žaketē.

-    Jā. Viņš ir katolis. Es īsti nezinu par viņu. Laikam kaut kas Taizemē.

-     Un kurš ir pēdējais no jums? Tas, ar kuru runā jūsu brālis? Vai viņš pamet komandu?

-    Jā, tas ir Renē. Viņš ir mūsu labākais spēlētājs, tāpēc tas ir pavisam sūdīgi. Renē Henriksens, gluži kā vecais aizsargs no valsts futbola izlases, tāpēc mēs viņu saucam par Trešo.

-     Tāpēc, ka Renē Henriksenam uz muguras bija trešais numurs?

-     Vismaz kādu laiku.

-     Vai jums ir kāds dokuments, Jonas? Kaut kas ar personas kodu?

Jonass paklausīgi izvilka no kabatas maku un izņēma vadītāja apliecību.

Karls pierakstīja personas kodu.

-     Starp citu, vai jūs zināt, kurš no jums brauc ar mersedesu?

Jonass paraustīja plecus. Nē. Mēs parasti satiekamies…

Karlam nebija laika noklausīties to vēlreiz.

-     Paldies, Jonas! Palūdziet Renē atnākt šurp.

VIŅI SKATĪJĀS VIENS uz otru kopš mirkļa, kad Henriksens piecēlās pie bāra, līdz brīdim, kad viņš apsēdās pretī Karlam.

Ļoti glīts vīrietis. Ne jau tā, ka varētu kaut kam piesieties, bet elegants un ar ciešu skatienu.

-     Renē Henriksens, viņš nosauca savu vārdu un apsēzdamies pavilka uz augšu bikšu staras. Es no Larsa Brandes sapratu, ka notiek kaut kāda izmeklēšana. Viņš gan neteica, bet es vienkārši sajutu. Vai tas saistīts ar Svendu?

Karls cieši skatījās uz Henriksenu. Mazliet piedomājot, tas varēja būt meklētais vīrs. Varbūt pārāk šauru seju, bet gadu gaitā jaunekļa tauki varēja būt izkusuši. Nesen apgrieztie mati atklāja augstu pieri, bet parūkas noslēpj visu. Kaut kas Henriksena acīs Karlam izraisīja kņudoņu visās malās. Smalkās krunciņas pie acīm nebija tikai smieklu krunciņas.

-     Svends? Jūs laikam domājat Pāvestu? Karls pasmaidīja, lai gan viņam nemaz negribējās smaidīt.

Vīrietis pacēla uzacis.

-     Kāpēc jūs vaicājāt, vai tam ir saistība ar Svendu? Karls jautāja.

Šajā mirklī vīrieša sejas izteiksme pārvērtās. Vairs ne modra un gatava aizsargāties, bet drīzāk pretēji. Gandrīz kaunīgs skatiens, kāds parādās, kad cilvēku pieķer nezināšanā.

-     Ā, viņš sacīja. Tā bija mana kļūda, man nevajadzēja pieminēt Svendu. Vai sāksim no sākuma?

-     Labi. Jūs pametat komandu. Vai pārceļaties? Karls jautāja.

Atkal šis skatiens, kas radīja iespaidu, ka pretējā puse jūtas

kaila.

-    Jā, Henriksens atbildēja. Man piedāvāja darbu Lībijā. Es tuksnesī vadīšu milzīgas saules bateriju iekārtas būvi, kura ražos strāvu no vienas centrālās vienības. Diezgan revolucionāra ietaise, bet varbūt jūs par to esat dzirdējis?

-     Izklausās interesanti. Kā sauc šo firmu?

-     A, nu tas ir tāds garlaicīgs nosaukums. Henriksens pasmaidīja. Pagaidām tas ir akciju sabiedrības reģistrācijas numurs. Vadība nespēj izlemt, vai nosaukumam jābūt arābu vai angļu valodā, bet jūsu zināšanai šobrīd kompānijas nosaukums ir 773 PB 55.

Karls pamāja ar galvu. Cik daudzi bez jums vēl komandā brauc ar mersedesu?

-     Kurš teica, ka man ir mersedess? Vīrietis papurināja galvu. Cik zinu, ar mersedesu brauc tikai Svends, bet viņš parasti nāk šurp kājām. Tas nav tālu.

-     Kā jūs zināt, ka Svendam ir mersedess? Jonass un Larss stāstīja, ka jūs vienmēr braucat kopā ar viņiem mikroautobusā.

-     Pilnīgi pareizi. Bet mēs ar Svendu tiekamies privāti. Jau daudzus gadus. Jā, varbūt vajadzēja teikt: tikāmies. Neesmu bijis pie viņa pēdējos divus trīs gadus, jūs droši vien saprotat, kāpēc. Un, cik zinu, viņš pēdējā laikā nav mainījis mašīnu. Ar invalida pensiju neko daudz nevar šķērdēties.

-     Ko jūs ar to domājāt ko es "saprotu" par šo Svendu?

-     Viņa braucienus uz Taizemi, protams. Vai tad mēs nerunājam par tiem?

Izklausījās pēc uzmanības novēršanas manevra. Kādus braucienus? Es neesmu no narkotiku apkarošanas nodaļas, ja to jūs domājat.

Tagad izskatījās, ka vīrietis pavisam sašļūk, bet tas varēja būt arī teātris.

-     Narkotikas? Nē taču, viņš sacīja. Sasodīts, es negribu viņu apsūdzēt, droši vien es tikai iedomājos.

-    Vai jūs būtu tik laipns un tūlīt pateiktu, ko jūs iedomājāties? Citādi man vajadzēs vest jūs uz nopratināšanu Policijas pārvaldē.

Vīrietis piešķieba galvu. Apžēliņ, nevajag. Es tikai domāju to, ka Svends reiz man atklāja viņa daudzie braucieni uz Taizemi saistīti ar to, ka viņš organizē vietējās sievietes, kas pavada uz Vāciju zīdaiņus. Bērnus, ko adopcijai izvēlējušies apstiprināti bezbērnu pāri. Viņš gādā par papīriem un pats apgalvo, ka tas esot labs darbs, bet es nedomāju, ka viņš īpaši pēta, kā viņi sadabū bērnus. Tās ir tikai manas domas. Henriksens atmeta galvu. Viņš ir lielisks boulinga spēlētājs, ar viņu ir patīkami spēlēt, bet, kopš uzzināju par tiem bērniem, es neesmu ciemojies viņa mājās.

Karls paskatījās uz vīrieti zilajā žaketē. Vai tas bija aizsegs, ko Svends izmantoja citām aktivitātēm? Tas varētu būt iespējams. "Turies tuvu, bet ne pārāk tuvu pie patiesības," tāds bija lielākās noziedznieku daļas moto. Varbūt viņš nemaz nebija Taizemē. Varbūt viņš bija nolaupītājs, kam nepieciešams alibi boulinga draugiem, kamēr viņš veic savu pretīgo darbiņu.

-     Vai jūs zināt, kurš jūsu komandā prot un kurš neprot dziedāt?

Vīrietis paliecās uz priekšu, strupi iesmiedamies. Nē, mēs

neko daudz nedziedam.

-     Un jūs pats?

-     Paldies, es dziedu diezgan labi. Kādreiz kalpoju par ķesteri Flengas baznīcā. Turpat dziedāju arī baznīcas korī. Varbūt gribat, lai demonstrēju?

-     Nē, paldies. Un Svends, vai viņš labi dzied?

Henriksens papurināja galvu. Nav ne jausmas. Bet sakiet: vai tāpēc jūs ieradāties?

Karls centās izspiest greizu smaidu. Vai kādam no jums ir redzamas rētas?

Vīrietis paraustīja plecus. Nē, Karls vēl nevarēja viņu atbrīvot no aizdomām. Vēl ne.

-     Vai varat parādīt man kādu personas dokumentu? Kaut ko ar personas kodu?

Henriksens neatbildēja. Vienkārši iebāza roku kabatā un izvilka vienu no mazajiem maciņiem, kādos glabājas tikai plastikāta kartes. Tāds bija ari Larsam Bjernam pārvaldē. Droši vien statusa simbols. Ko gan viņš par to zināja?

Karls pierakstīja personas kodu. Četrdesmit četrus gadus vecs. Tas atbilda viņu profilam.

-     Pasakiet vēlreiz, kā sauc jūsu jauno firmu!

-     773 PB 55. Kāpēc?

Karls paraustīja plecus. Ja viņš pats būtu gluži nejauši pagrābis no gaisa tik vājprātīgu nosaukumu, tad nespētu to atcerēties jau pēc divām minūtēm. Tātad tā laikam bija patiesība.

-     Vēl pēdējais. Ko jūs darījāt šodien starp trijiem un četriem?

Henriksens bridi apdomājās.

-     Starp trijiem un četriem? Es biju pie friziera Allehelgensgādē. Man rīt ir svarīga tikšanās, tāpēc jāizskatās solīdi.

Viņš novilka plaukstu pār deniņiem, lai to ilustrētu. Jā, mati izskatījās tikko apgriezti. Bet tas viņiem jāpārbauda pie friziera, kad būs te pabeiguši.

-     Renē Henriksen, es gribētu, lai jūs apsēžaties tur pie baltā galda stūrī, labi? Varbūt mazliet vēlāk parunāsim.

Vīrietis pamāja ar galvu un teica, ka labprāt palīdzēšot.

Tā sacīja gandrīz visi, kad runāja ar policistiem.

Tad Karls pamāja Asadam, lai viņš atsūta vīrieti zilajā žaketē. Nedrīkstēja zaudēt laiku.

ŠIS VĪRIETIS NEPAVISAM neizskatījās pēc invalīda. Pleci izspīlēja žaketi, un tur nebija tikai astoņdesmito gadu stila polsteri. Viņam bija izteikti sejas vaibsti, un žokļu muskuļi novibrēja katru reizi, kad viņš mutē pakošļāja gumiju. Plata galva. Kuplas, mazliet kopā saaugušas uzacis. Ezītī apcirpti mati, mazliet salīcis. Šim vīrietim pavisam noteikti bija krājumā vairāk resursu, nekā uzreiz saredzams.

Svends smaržoja neitrāli, bet labi. Viņam bija mazliet pagļēvs skatiens un tumši loki zem acīm, kas lika atstatumam starp acīm izskatīties mazākam nekā patiesībā.

Šādu kopējo profilu un izskatu bija vērts papētīt tuvāk.

Pirms apsēdās, vīrietis pamāja Renē Henriksenam stūrī.

Savā ziņā tas šķita sirsnīgi.

46. NODAĻA

VIŅŠ VĒL NEBIJA īpaši vecs, kad aptvēra, ka spēj kontrolēt savas emocijas tik lielā mērā, lai tās nebūtu redzamas.

Dzīve mācltājmājā šo procesu paskubināja. Tur dzīvoja nevis Dieva gaismā, bet viņa ēnā, un emocijas tur bieži pārprata. Prieku sajauca ar virspusējību, bet dusmas ar nepatiku un spītu. Katru reizi, kad zēna emocijas pārprata, viņš par to saņēma sodu. Tāpēc jūtas viņš paturēja pie sevis. Šāda taktika atmaksājās.

Vēlāk tas viņam ļoti palīdzēja. Kad nomāca netaisnība un uzbruka vilšanās.

Tāpēc neviens nezināja, kas notiek viņam iekšā.

Un šodien tas viņu izglāba.

Ieraudzīt nākam abus policistus bija šokējoši. Patiesi šokējoši. Taču viņš to neizrādīja.

Viņš policistus pamanīja tūlīt, tiklīdz tie ienāca boulinga centrā. Tie pavisam noteikti bija vīrieši, kas sarunājās ar Isabelas brāli slimnīcā pirmajā stāvā pie lifta pēcpusdienā, kad viņš steidzās nozust. Šo nesaderīgo pāri nevarēja viegli aizmirst.

Jautājums tikai, vai tie abi ir atpazinuši viņu.

Tā nelikās. Viņu jautājumi noteikti varētu būt daudz uzbrūkošāki. Policists būtu varējis skatīties uz viņu pavisam citādi.

Viņš palūkojās apkārt. Ja rastos spiedīga situācija, te bija divas izejas. Lejā uz mašīntelpu, ārā pa sētas durvīm un tad augšā pa ugunsdzēsības kāpnēm garām smieklīgajam krēslam bez kājām, kuru kāds tur bija novietojis, lai norādītu, ka pa šo ceļu nevar izkļūt ārā. Varēja doties arī tieši garām policistam. Tualetes atradās pa vidu starp reģistrācijas galdu un izeju, tad kas gan būtu dabiskāk nekā doties šajā virzienā?

Bet tādā gadījumā tumsnējais vīrietis redzētu, ka viņš paiet garām tualetes durvīm. Viņš būtu spiests pamest savu mašīnu, kas, kā allaž, bija novietota daudzstāvu stāvvietā mazliet tālāk pie tirdzniecības centra. Viņam vienkārši nebūtu laika pazust no stāvvietas. Policisti nogrieztu ceļu.

Nē, izmantojot šo risinājumu, viņš būtu spiests atstāt mašīnu un skriet prom kājām. Lai gan viņš savā pilsētā zināja daudzus ceļus, nebija teikts, ka spēs izdarīt to pietiekami ātri. Nepavisam ne.

Visdrošāk būtu pievērst apkārtējo uzmanību kaut kam citam, novērst to no sevis. Lai varētu aizbēgt un reizē saglabāt kontroli pār situāciju, bija jāķeras pie radikālākiem līdzekļiem.

Viens bija droši: jāturas pa gabalu no policistiem, kas spējuši sadzīt viņam pēdas tik tālu. Lai kā viņi to būtu paveikuši.

Skaidrs, ka viņu turēja aizdomās. Kāpēc tad jautājumi par mersedesu, dziedāšanu un divas reizes par viņa izdomātās firmas nosaukumu? Labi, ka viņš atcerējās to numuru.

Viņš tikko bija parādījis vienam no policistiem savu viltoto vadītāja apliecību un nosaucis neīsto vārdu, ko gadiem ilgi izmantoja klubā, un pagaidām policists to bija pieņēmis. Tātad galu galā viņi nezināja visu.

Nelaime tā, ka policisti bija viņu burtiskā nozīmē iespieduši stūri. Visu, ko viņš samelojis, varēja ļoti viegli pārbaudīt, un vēl ļaunāk bija tas, ka viņam drīz aptrūksies identitāšu un slēptuvju, turklāt viņš nevarēs arī tūlīt nozust. Šajā telpā visi redzētu, ja viņš to mēģinātu.

Viņš paskatījās uz Pāvestu, kas sēdēja kopā ar policistu, sparīgi košļāja gumiju un izskatījās apjucis.

Šis vīrs bija mūžīgais upuris, kuru viņš vairākas reizes bija izmantojis par paraugu. Tieši Pāvests bija vidusmēra dāņa iemiesojums. Tā vajadzēja izskatīties, lai neviens tev nepievērstu uzmanību. Gluži parastam kā viņš pats. Jā, patiesībā abi daudzējādā ziņā bija līdzīgi. Tāda pati galvas forma, garums, augums un svars. Abi glīti. Pēc izskata uzticami, pat mazliet garlaicīgi. Cilvēki, kas prata par sevi parūpēties, bet to nepārspīlēja. Tieši no Pāvesta viņš bija aizguvis ideju nogrimēties tā, lai izskatītos, ka acis atrodas pārāk tuvu, bet uzacis ir saaugušas kopā. Un, ja uz vaigiem uzlika tikai mazliet grima, tie šķita resni kā Pāvestam.

Tieši šos vaibstus viņš bija izmantojis vairākas reizes.

Taču bez šīm iezīmēm Pāvestam bija vēl kāda, ko viņš šobrīd grasījās izmantot pret savu biedru.

Svends vairākas reizes gadā devās uz Taizemi, un tas nebija tikai skaistās dabas dēļ.

POLICISTS ATSŪTĪJA PĀVESTU pie blakusgaldiņa. Pāvests bija pilnīgi nobālis un, spriežot pēc sejas izteiksmes, jutās dziļi un patiesi ievainots.

Tūlīt pēc tam bija Birgera kārta, un tad bija atlicis vairs tikai viens no komandas. Nebija daudz laika, līdz nopratināšana būs galā.

Viņš piecēlās un apsēdās pie Pāvesta galda. Ja policists būtu mēģinājis viņu apturēt, viņš tik un tā tur apsēstos. Būtu uzbļāvis viņam par policejiskās valsts metodēm, un tas novestu pie tālākas vārdu pārmaiņas, bet viņš mierīgi izietu pa durvīm, paziņodams, lai policisti ierodas pie viņa mājās. Viņiem taču bija personas kods, tātad nebūtu grūti sameklēt adresi, ja rastos citi jautājumi.

Arī tā bija izeja. Policisti taču nevarēja aizturēt viņu bez kaut kā konkrēta. Un viņiem pilnīgi noteikti nebija konkrētu pierādījumu. Lai gan šajā valstī daudz kas bija mainījies, te tomēr neaizturēja pilsoņus, ja apsūdzībai nebija stabila pamata, un tādu Isabela pilnīgi noteikti vēl nebija spējusi viņiem sniegt.

Tā varētu notikt, jā, visticamāk, tā ari notiks, bet ne šobrīd.

Viņš bija redzējis Isabelas stāvokli.

Nē, viņiem nebija pierādījumu. Viņiem nebija līķa, un viņi nezināja par laivu māju. Drīz fjords aprīs viņa nodarījumus.

Galu galā vajadzēja tikai pāris nedēļu turēties nomaļus un izdzēst savas pēdas.

Pāvests lūkojās uz viņu dusmīgām acīm. Dūres sažņaugtas, kakla muskuļi saspringuši, bet elpa strauja. Pilnīgi dabiska reakcija, ļoti pielietojama šādā situācijā. Ja rīkotos pareizi, viss būtu galā trīs minūtēs.

-     Ko tu, maita, viņiem pastāstīji? Pāvests čukstēja.

-     Tikai to, ko policists jau tāpat zināja, Svend, viņš čukstēja pretī. Es zvēru. Viņš acīmredzot zina visu. Un atceries, ka tu esi sodāmību reģistrā no veciem laikiem.

Viņš juta, ka Svenda elpa kļūst aizvien saspringtāka.

-     Bet tā ir tava vaina, Svend. Pedofili šobrīd nav populāri, viņš piebilda mazliet skaļāk.

-     Es neesmu pedofils. Vai tu viņiem to pateici? Balss tonis paaugstinājās.

-     Viņš zina visu. Viņi ir tev uz pēdām. Zina, ka tev datorā ir bērnu pornogrāfija.

Svenda rokas bija pilnīgi baltas.

-     To viņš nevar zināt. Svends to pateica savaldīgi, bet skaļāk, nekā bija gribējis. Viņš paskatījās apkārt.

Jā, tas bija labi. Policists paturēja viņus acīs, kā jau paredzēts. Tas komisārs bija viltīga lapsa, noteikti novietojis abus vienu otram pretī, lai redzētu, kā viss attīstīsies. Viņi abi tika turēti aizdomās. Pavisam droši.

Viņš pagrieza galvu uz bāra pusi, bet nevarēja ieraudzīt komisāra pārinieku. Tātad arī tas nevarēja viņu redzēt.

-     Policists ļoti labi zina, ka tu nelādē bērnu porno no interneta, Svend, bet ar USB saņem bildes no draugiem, viņš sacīja parastā balsī.

-     Tā nav taisnība!

-     Bet tā viņš man teica, Svend.

-     Kāpēc viņš izjautā jūs visus, ja jau runa ir par mani? Vai tu esi pilnīgi pārliecināts? Mirkli Pāvests aizmirsa košļāt gumiju.

-     Viņš noteikti ir izjautājis arī citus no tava paziņu loka, Svend. Tagad viņš to dara šeit un publiski, lai tu sevi nodotu.

Svends trīcēja. Man nav nekā, ko slēpt. Es nedaru neko tādu, ko nedara arī citi. Tā tas Taizemē notiek. Es bērniem neko nedaru.

Es tikai esmu ar viņiem kopā. Nekā seksuāla. Ne tikmēr, kamēr esmu kopā ar viņiem.

-     Es zinu, Svend, tu to esi stāstījis, bet policists apgalvo, ka tu tirgojoties ar bērniem. Tev esot bildes datorā. Tu tirgojoties ar bildēm un ari ar bērniem. Vai viņš tev neteica? Henriksens sarauca uzacis. Vai tā ir taisnība, Svend? Tu pats esi teicis, ka Taizemē ir daudz, ko darīt.

-    Viņš sacīja, ka es TIRGOJOS?! Svends to pateica mazliet par skaļu un atkal paskatījās apkārt. Tad viņš pieklusināja balsi. Vai tāpēc viņš jautāja, kā man padodas dokumentu kārtošana un tamlīdzīgi? Vai tāpēc viņš gribēja zināt, kā es varu atļauties tik daudz ceļot ar invalīda pensiju? Tu to viņam esi iestāstījis, Renē. Es taču nesaņemu invalīda pensiju, kā tu esot stāstījis. Es tā ari pateicu. Es pārdevu savus uzņēmumus, tu taču zini.

-     Policists tevi vēro. Nē, neskaties atpakaļ. Tavā vietā, Svend, es mierīgi pieceltos un aizietu. Nedomāju, ka viņi tevi apturēs.

Henriksens iebāza roku kabatā un atlocīja tur nazi. Tad to lēnām izņēma.

-     Kad būsi atgriezies mājās, iznīcini visu, Svend. Visu, kas var tevi kompromitēt. Tas ir tikai laba drauga padoms. Vārdus, kontaktus, vecas lidmašīnu biļetes. Aizvāc visu, vai saprati? Ej mājās un izdari to. Tev jāpieceļas un jāiet. Tūlīt, citādi tu sapūsi cietumā. Vai tu nesaproti, ko ieslodzītie dara ar tādiem kā tu?

Pāvests mirkli raudzījās uz viņu ieplestām acīm un tad it kā nomierinājās. Pēc tam viņš atstūma krēslu un piecēlās. Doma bija uztverta.

Henriksens arī piecēlās un sniedza Pāvestam roku, it kā gribētu to paspiest. Paslēpa nazi delnā, pavērsis asmeni pret sevi.

Pāvests mirkli vilcinādamies skatījās uz roku, bet tad pasmaidīja. Visas viņa šaubas pagaisa. Viņš bija nabaga cilvēks, kurš nespēj savaldīt savas tieksmes. Reliģiozs cilvēks, kurš cīnās ar kaunu un nes uz pleciem katoļu baznīcas dogmas. Un te stāvēja viņa draugs un sniedza viņam roku. Vēlēja viņam labu.

Mirklī, kad Pāvests gribēja satvert Henriksena roku, viņš ielika nazi biedra saujā un saspieda viņa pirkstus tā, ka Pāvests nevilšus cieši satvēra spalu. Tad pavilka apjukušā vīra roku pret sevi ar rāvienu, kas trāpīja muskuļos virs gūžas. Virspusēji, bet tīri. Tas nesāpēja, toties izskatījās sāpīgi.

-     Au! Ko tu dari! Henriksens iekliedzās. Viņam ir nazis, uzmanieties! viņš sauca, vēlreiz paraudams Pāvesta roku. Abi dūrieni bija nevainojami nomērķēti sānos. Jau tagad caur polo kreklu izspiedās asinis.

Policists piecēlās tik strauji, ka viņa krēsls apgāzās. Visi, kas stāvēja zāles galā, pievērsās tracim.

Šajā brīdī Henriksens atgrūda Pāvestu, un Pāvests sāka sāniski atkāpties, ievērojis asinis uz savām rokām. Viss bija noticis tik ātri. Viņš nespēja neko aptvert.

-     Laidies, slepkava, Henriksens čukstēja, turēdamies sāņus.

Pāvests panikā apgriezās riņķī, bēgot apgāza pāris galdiņu un

turpināja skriet uz celiņu pusi.

Bija skaidrs, ka viņš pazīst boulinga centru kā savu kabatu un tagad grib izkļūt mašintelpā un nozust.

-     Uzmanieties, viņam ir nazis! Henriksens vēlreiz iekliedzās, kamēr ļaudis atkāpās no bēgošā.

Viņš redzēja, kā Pāvests pārlec pār deviņpadsmito celiņu, bet mazais, tumsnējais policists metas ārā no bāra kā plēsoņa. Tās būs nevienlīdzīgas medības.

Tad Henriksens piegāja pie statīva un paņēma bumbu.

Kad policists sasniedza Pāvestu celiņa galā, Pāvests kā sajucis vicināja nazi. Viņā bija noticis īssavienojums. Taču policists metās uz Pāvesta kājām, un viņi ar blīkšķi nogāzās starp diviem tālākajiem celiņiem.

Jau šobrīd galvenais policists bija ceļā pie abiem cīkstoņiem, bet boulinga bumba, ko ārējā celiņā izmeta komandas labākais spēlētājs, nokļuva galā ātrāk.

Visi dzirdēja skaņu, ar kādu bumba kā lode triecās Pāvesta deniņos. It kā tur pārspiestu čipsu paciņu.

Nazis izslīdēja Pāvestam no rokas un nokrita uz celiņa.

Skatieni no nedzīvā stāva aizslīdēja pie Henriksena. Tie, kas bija dzirdējuši traci, zināja, ka bumbu izmetis viņš. Pāris no viņiem arī zināja, kāpēc Henriksens saļima ceļos un saķēra sānus.

Viss bija tā, kā tam jābūt.

KOMISĀRS ŠĶITA SATRIEKTS, kad pienāca pie Henriksena un palīdzēja viņam piecelties.

-    Tas izskatās nopietni, viņš sacīja. Pēc visa spriežot, Svends nepārdzīvos galvaskausa lūzumu. Tā ka lūdzieties, lai ātrās palīdzības mediķi zina, ko dara.

Henriksens skatījās uz celiņu, kur Pāvestam šobrīd sniedza pirmo palīdzību. "Lūdzieties, lai viņi zina, ko dara," policists bija teicis, bet to nu viņš negrasījās darīt.

Tagad mediķi iztukšoja Pāvesta kabatas un pasniedza to saturu tumsnējam policistam. Acīmredzot šie policisti darīja savu darbu pamatīgi. Pēc brīža abi pieprasīs pastiprinājumu un meklēs informāciju. Pārbaudīs Pāvesta un Henriksena vārdus un personas kodus. Pārbaudīs alibi. Piezvanīs frizierim, kuru viņš nekad nebija saticis. Paies kāds laiks, iekams viņiem radīsies aizdomas, bet laiks bija vienīgais, kas viņam atlicis.

Policists stāvēja viņam blakus sarauktām uzacīm un domāja tā, ka smadzenes knakšķēja. Tad paskatījās uz viņu.

-     Vīrietis, kuru jūs varbūt esat nogalinājis, ir nolaupījis divus bērnus. Iespējams, viņš tos jau ir nogalinājis, bet, ja ne, tad bērni nomirs no slāpēm vai bada, ja mēs viņus drīz neatradīsim. Pēc brīža mēs dosimies pārmeklēt viņa māju, bet varbūt jūs varat mums palīdzēt. Vai jūs nezināt, vai viņam pieder kāda vasarnīca vai kas tamlīdzīgs kaut kur nomaļā vietā? Vasarnīca ar laivu māju?

Henriksenam izdevās nomaskēt šoku, ko viņā izraisīja šis jautājums. No kurienes policists zināja, ka ir tāda laivu māja? Tas patiešām pārsteidza. Nolādēts, kā viņš to varēja zināt?

-     Man žēl, viņš savaldīgi sacīja un lūkojās uz vāri elpojošo vīru uz grīdas. Man tiešām žēl, bet es neko nezinu.

Policists papurināja galvu. Neatkarīgi no apstākļiem jūs nevarēsiet izvairīties no apsūdzības. Tas jums jāsaprot.

Viņš lēnām pamāja ar galvu. Kāpēc iebilst pret kaut ko tik pašsaprotamu? Viņš taču gribēja izrādīt atsaucību. Tad viņi atslābs.

Tumsnējais policists pienāca viņiem klāt, purinādams galvu.

-     Vai jūs esat idiots? viņš teica, skatīdamies uz Henriksenu. Nebija taču nekādu briesmu, viņš bija man rokā. Kāpēc jūs metāt bumbu? Vai jūs aptverat, ko esat izdarījis?

Henriksens papurināja galvu un pacēla pret policistu asiņainās plaukstas. Bet tas vīrs taču bija pilnīgi jucis, viņš sacīja. Es redzēju, ka viņš gribēja jūs sadurt.

Viņš piespieda roku pie gurna. Samiedza acis, lai policisti redzētu, cik ļoti viņam sāp.

Tad pievērsās tumsnējam policistam ar aizvainotu un dusmīgu sejas izteiksmi.

-    Jums drīzāk vajadzētu man pateikties un priecāties, ka es protu tik labi trāpīt.

Abi policisti brīdi apspriedās.

-     Drīz ieradīsies vietējā policija, un jūs varēsiet sniegt viņiem pagaidu paskaidrojumu, sacīja galvenais. Mēs parūpēsimies, lai jūs ātri saņemtu palīdzību. Šurp brauc vēl viena ātrā palīdzība. Tikai esiet mierīgs, tad tik stipri neasiņosiet. Tas neizskatās īpaši bīstami, ja jūs jautātu manas domas.

Henriksens pamāja ar galvu un mazliet atkāpās.

Tātad laiks nākamajam gājienam.

Skaļrunī atskanēja daži paziņojumi. Tiesneši pie galdiņa bija pieņēmuši lēmumu. Dramatisko notikumu dēļ sacensības tika atceltas.

Henriksens skatījās uz saviem komandas biedriem, kas sēdēja tukšiem skatieniem un gandrīz nedzirdēja policistu norādījumus palikt uz vietas.

Jā, tie policisti steidzās. Notikumi bija risinājušies strauji. Būs daudz ko paskaidrot priekšniecībai, pirms nakts būs galā.

Viņš piecēlās un gar ārsienu lēnām devās pie mediķiem divdesmitā celiņa galā.

īsi pamājis ar galvu, viņš mediķiem aiz muguras ātri pieliecās un pacēla nazi. Pārliecinājies, ka neviens neskatās, viņš izslīdēja pa šauro eju un iegāja mašīntelpā.

Mazāk nekā pēc divdesmit sekundēm viņš jau bija stāvvietā kāpņu galā un devās uz daudzstāvu auto novietni pie tirdzniecības centra.

Kad tālumā uz Kopenhāgenas ceļa iezibsnljās ātrās palīdzības zilā bākuguns, uz ielas izslīdēja mersedess.

Tikai trīs krustojumi ar luksoforiem, un viņš bija nozudis.

47. NODAĻA

TĀ BIJA ŠAUSMĪGA notikumu attīstība. Ļoti šausmīga.

Karls bija ļāvis abiem vīriem sēdēt pie viena galdiņa, un viss aizgāja galīgi šķērsām.

Viņš papurināja galvu. Velns un elle! Viņš bija bijis pārāk dedzīgs, pārāk apņēmīgs, bet kā gan viņš varēja zināt, ka viss noies tik greizi? Viņš taču vienkārši vēlējās padarīt tos abus nervozus.

Abi vīrieši varēja būt nolaupītāji, bet tieši kurš no viņiem? Tāds bija jautājums. Abi kaut kādā ziņā līdzinājās vīrietim zīmējumā. Tāpēc Karls gribēja redzēt, kā viņi reaģēs saspringtā situācijā. Viņš taču bija specializējies pazīt vainas māktus cilvēkus. Vismaz viņš tā domāja.

Un nu viss bija sagājis šķērsām. Vienīgais, kurš varēja pastāstīt, kur atrodas bērni, tagad tuvu nāvei gulēja uz nestuvēm ceļā uz ātrās palīdzības mašīnu, un tā bija viņa vaina. Tas bija vienkārši briesmīgi.

-     Paskaties, Kari.

Karls pagrieza galvu pret Asadu, kas stāvēja ar Pāvesta naudasmaku rokā. Viņš neizskatījās priecīgs.

-     Kas ir, Asad? Es redzu, ka tu neko neesi atradis. Vai tur nav adreses?

-     Nē, ne jau tas. Ir kas cits, un tas nu nemaz nav labi, Kari. Skaties!

Asads sniedza viņam Kvickly lielveikala čeku. Paskaties uz pulksteni, Kari.

Karls paskatījās uz čeku un sajuta, ka kakls noraso sviedros.

Asadam bija taisnība. Jau atkal kaut kas nu nemaz nebija labi.

Tas bija Roskildes Kvickly čeks. Par gaužām pieticīgu pirkumu. Loto kupons. Avīze B.T. un paciņa Stimorol. Nopirkti šodien pulksten 15.25. Gandrīz precīzi bridi, kad Isabelai Jensonei uzbruka Valsts slimnīcā Kopenhāgenā. Vairāk nekā trīsdesmit kilometru attālumā.

Ja tas bija Pāvesta čeks, tad viņš nebija nolaupītājs. Un kāpēc lai tas nebūtu viņa čeks, ja atradās viņa makā?

-     Nolādēts! Karls iestenējās.

-    Glābēji nupat atrada puspaciņu Stimorol, kad es lūdzu iztukšot viņa kabatas, Asads sacīja, drūmi lūkodamies apkārt.

Tad viņa sejas izteiksme pārvērtās. Acis iepletās. Kur Renē Henriksens? viņš iesaucās.

Karls paskatījās apkārt zālē. Sasodīts, kur viņš bija palicis?

-    Tur! Asads iekliedzās un norādīja uz šauro eju, kas veda uz mašintelpu, kur apkalpoja ķegļu automātus.

Karls to ieraudzīja. Uz sienas svītra piecu centimetru platumā. Tieši gurnu augstumā. Pavisam noteikti asinis.

-    Velns parāvis! viņš skaļi nokliedza un metās skriet pāri celiņiem.

-     Uzmanies, Kari! aizmugurē sauca Asads. Naža vairs nav uz celiņa. Viņš to ir paņēmis līdzi.

"Lūdzu, lūdzu, kaut viņš tur būtu!" Karls domāja pa ceļam uz pāris metru plato telpu, kur atradās mašīnas, darbarīki un citi krāmi. Viss bija pārāk kluss.

Viņš aiznesās garām ventilācijas caurulēm, kāpnītēm un tīkkoka galdam ar aerosoliem un mapēm un piepeši atradās pie sētas durvīm. -

Karls ar baisām nojautām satvēra durvju rokturi, viegli pavēra durvis un paskatījās melnajā tukšumā, kurp veda ugunsdrošības kāpnes.

Tas vīrs bija prom.

ASADS ATGRIEZĀS PĒC desmit minūtēm. Nosvīdis un tukšām rokām.

-     Es redzēju asins pleķi tur pie daudzstāvu autostāvvietas, viņš sacīja. Karls lēnām izelpoja. Tās bija bijušas briesmīgas minūtes. Viņš tikko bija saņēmis ziņu no dežuranta Policijas pārvaldē. "Diemžēl ne. Nav cilvēka ar tādu personas kodu," dežurants bija teicis.

Nebija cilvēka ar tādu personas kodu! Renē Henriksens vispār neeksistēja. Un tieši viņš bija jāmeklē.

-     Labi, paldies, Asad, Karls gurdi teica. Es piezvanīju suņu patruļai, viņi pēc brīža būs klāt. Tad viņiem būs, ko meklēt. Toties tā ir mūsu vienīgā cerība.

Viņš iepazīstināja Asadu ar situāciju. Viņiem nebija nekādu datu par vīrieti, kas bija nosaucis sevi par Renē Henriksenu. Sērijslepkava bija uz brīvām kājām.

-     Sameklē Roskildes policijas priekšnieka numuru. Viņu sauc Damgords, Karls sacīja. Es pa to laiku piezvanīšu Markusam Jakobsenam.

Viņš jau iepriekš bija vērsies pie šefa, kad tas atradās mājās. Slepkavību nodaļas vadītāja numurs bija pieejams dienu un nakti. Tā bija nemainīga vienošanās. "Vardarbība tādā lielpilsētā kā Kopenhāgena nekad neatpūšas, tad kāpēc lai es to darītu?" viņš mēdza teikt.

Tomēr, padzirdējis, kas par lietu, Markuss nepavisam neizklausījās priecīgs par to, ka viņu atrauj no omulīgas vakarēšanas.

-     Sasodīts, Kari! Tev vajadzēs sadabūt Damgorda numuru. Roskilde nav mans rajons.

-     Nē, Markus, es zinu, un Asads jau meklē numuru, bet viens no taviem padotajiem ir salaidis visu grīstē.

-     Re, kā, es nudien nebiju domājis, ka savā dzīvē ko tādu dzirdēšu no Karla Merka. Gandrīz vai izklausījās, ka Jakobsens uzjautrinās.

Karls atvairīja šo domu. Pēc brīža te būs žurnālisti, viņš sacīja. Ko lai es daru?

-     Paskaidro visu Damgordam un saņemies. Tu esi to vīru palaidis, un tev viņš atkal jānotver. Iesaisti vietējos, labi? Arlabunakti, Kari, lai tev veiksmīgas medības. Ar pārējo tiksim galā rīt.

Karls sajuta krūtīs nelielu spiedienu. īsi sakot, viņi ar Asadu bija vieni un lielā ķezā.

-    Te tad būs Damgorda privātais numurs, Asads teica. Atlika tikai nospiest telefona podziņas.

Karls klausījās signālos un juta, kā spiediens krūtīs pieaug. Nolādēts, nē! Ne tagad!

-     Te Damgords. Diemžēl manis šobrīd nav mājās. Lūdzu, atstājiet ziņu, automātiskajā atbildētājā atskanēja viņa balss.

Karls dusmīgi aizvēra telefona vāciņu. Vai tas sasodītais Roskildes policijas priekšnieks vispār kādreiz bija pieejams?

Viņš nopūtās. Tātad viņam neatlika nekas cits kā iztikt ar vietējiem spēkiem, kas te sapulcējās. Varbūt kāds no viņiem zināja, kā apturēt šo cirku. Tas viņiem jāizdara pēc iespējas ātrāk, pirms visi Zēlandes žurnālisti savācas pie kāpņu telpas durvīm, kur pāris vietējo maitu liju jau fotografēja uz velna paraušanu. Ak debess! Šajā multimediju sabiedrībā baumas skrēja ātrāk nekā paši notikumi. Simt pāri acu bija redzējuši šo epizodi, un simtam bija mobilie telefoni. Protams, maitēdāji jau bija klāt.

Karls pamāja ar galvu abiem vietējiem izmeklētājiem, kurus kārtības sargs pie reģistrācijas galdiņa palaida garām.

-     Karls Mērks. Viņš parādīja izmeklētājiem savu apliecību, un abi acīmredzot pazina šo vārdu, jo neizteica komentārus. Viņš iepazīstināja kolēģus ar situāciju. Tas nebija tik vienkārši.

-     Mēs meklējam vīrieti, kurš prot maskēties līdz nepazīšanai, vīrieti, kuram nezinām vārdu un kura mersedess ir mūsu vienīgais reālais pieturas punkts. Izklausās pēc gandrīz neiespējama uzdevuma, sacīja viens no policistiem. Tagad mēs noņemsim pirkstu nospiedumus no viņa ūdens glāzes un cerēsim, ka tas ko līdzēs. Kā ar ziņojumu, vai mums to rakstīt tūlīt?

Karls paplikšķināja kolēģim pa plecu un palūkojās tam pāri. Ar to var pagaidīt. Jūs mani vienmēr varat dabūt rokā. Ja jūs sāksiet ar centra darbiniekiem, tad es parunāšu ar četriem komandas biedriem.

Kolēģi negribīgi ļāva Karlam iet. Viņam tomēr bija taisnība.

Karls pamāja ar galvu Larsam Brandem, kas izskatījās diezgan satriekts. Pazūd divi biedri reizē. Uzbrukums ar nazi un nāve. Viņa komanda bija drupās. Cilvēki, kurus, kā šķita, viņš pazīst, viņu bija pilnīgi nepiedodami pievīluši.

Jā, viņš bija satriekts, un tāpat jutās ari viņa brālis un pianists. Klusas, skumjas sejas visiem trim.

-     Mums jāuzzina, kas Renē Henriksens ir patiesībā, tāpēc apdomājieties. Vai varat mums palīdzēt? Jebkā. Vai viņam ir bērni? Kā viņus sauc? Vai viņš ir precējies? Kur viņš strādā, kur iepērkas? Vai viņš ir nesis kūkas no kādas noteiktas konditorejas? Padomājiet!

Trīs komandas biedri nereaģēja, bet ceturtais, mehāniķis, kuru viņi dēvēja par Gāzes kloķi, mazliet sakustējās. Varbūt viņš nebija gluži tik sašļucis kā pārējie.

-     Es patiesībā reizēm brīnījos, ka viņš nekad nerunā par savu darbu, viņš teica. Mēs pārējie par to runājām.

-    Jā, un?

-     Nu, viņš šķita mazliet turīgāks par mums, tātad viņam droši vien bija labs darbs. Uzsauca vairāk aliņu nekā mēs, kad sacensības bija galā. Jā, viņam pilnīgi noteikti bija vairāk naudas. Vai redzat to somu?

Viņš norādīja aiz sava bāra krēsla.

Karls parāvās atpakaļ un paskatījās uz savādu somu, ko veidoja vairāki savienoti nodalījumi.

-     Tā ir Ebonite Fastbreak, mehāniķis sacīja. Kā jūs domājat, cik tāda maksā? Vismaz tūkstoš trīssimt kronu. Un jums vajadzētu redzēt manējo. Nemaz nerunājot par viņa bumbām, tās…

Karls vairs neklausījās. Tas vienkārši bija pārāk neticami. Kāpēc viņi nebija par to iedomājušies iepriekš? Soma taču stāvēja šeit.

Viņš pastūma bāra krēslu sāņus un izvilka somu. Tā bija gluži kā īsts čemodāns uz ritenīšiem, taču ar visiem iespējamiem nodalījumiem.

-     Vai esat pārliecināts, ka tā pieder viņam?

Mehāniķis pamāja. Mazliet pārsteigts par to, ka šo informāciju uztvēra tik nopietni.

Karls ar mājienu paaicināja Roskildes kolēģus. Ātri gumijas cimdus! viņš iesaucās.

Viens no kolēģiem iedeva viņam cimdu pāri.

Karls juta, ka sviedri sāk pilēt no pieres uz zilās somas, kamēr viņš to atvēra. Tas bija gluži kā ielauzties senaizmirstās kapenēs.

Pirmo viņš ieraudzīja daudzkrāsainu bumbu. Spožu un ļoti modernu. Tad kurpju pāri. Mazu kārbiņu ar talku. Mazu pudelīti ar japāņu piparmētru eļļu.

Karls parādīja pudelīti komandas biedriem. Kādam nolūkam viņš to izmantoja?

Mehāniķis paskatījās uz pudelīti. Tā darīja tikai viņš. Katru reizi, kad mēs sākām spēli, viņš iepilināja pilienu šīs eļļas nāsīs. Laikam domāja, ka tas uzlabos skābekļa piegādi. Kaut kas saistībā ar koncentrēšanās spēju, bet jums vajadzētu izmēģināt pašam, tas ir ellīgi.

Pa to laiku Karls atvēra citus nodalījumus. Bumba vienā, bet otrs bija tukšs. Tas ari viss.

-    Vai es drīkstu paskatīties? jautāja Asads, kad Karls mazliet atkāpās. Kā ar nodalījumiem priekšā, vai skatījies?

-     Es tikko grasījos to darīt, Karls atbildēja, domās jau kavēdamies citur.

-     Vai jūs zināt, kur viņš nopirka to somu? viņš jautāja.

-     Internetā, reizē atskanēja trīs balsis.

Internetā! Jupis rāvis to internetu!

-    Bet apavus un visu pārējo? viņš turpināja, kamēr Asads izvilka no kabatas pildspalvu un sāka bakstīt vienas bumbas caurumus.

-     Mēs visi iepērkamies internetā. Tā ir lētāk, sacīja mehāniķis.

-     Vai jūs nekad nerunājāt par privātām lietām? Par bērnību, jaunību? Kad jūs sākāt spēlēt? Kad pirmo reizi sasniedzāt divsimt punktus?

"Nu sakiet taču kaut ko, idioti. Tas vienkārši nevar būt."

-     Nē. Patiesībā mēs runājām tikai par to, kas jādara šeit un tagad, turpināja mehāniķis. Un, kad bijām beiguši, tad runājām par to, kā gāja.

-     Lūdzu, Kari, Asads teica.

Karls palūkojās uz papīra gabaliņu, ko palīgs viņam sniedza. Tas bija pavisam saburzīts un ciets kā koks.

-     Tas bija īkšķa cauruma dibenā, Asads sacīja.

Karls paskatījās uz palīgu. Viņš jutās pilnīgi apstulbis. Vai Asads teica īkšķa cauruma dibenā?

-     A, jā, ierunājās Larss Brande. Tā ir taisnība. Renē izoderēja savu bumbu īkšķa caurumus. Viņa īkšķi bija diezgan īsi, un viņam bija uzmācīga ideja, ka pirkstam jābūt kontaktā ar cauruma dibenu. Tas ļaujot labāk izjust bumbu.

Tagad iejaucās viņa brālis Jonass: Viņam bija daudz rituālu: piparmētru eļļa, īkšķa odere, bumbu krāsa. Viņš, piemēram, nespēja spēlēt ar sarkanām bumbām. Tās novēršot uzmanību no ķegļiem, kad viņš atvēzē roku.

-    Jā, piebilda pianists. Tā bija pirmā reize, kad viņš kaut ko teica. Un vēl viņš pirms ieskriešanās trīs četras sekundes stāvēja uz vienas kājas. Viņu vajadzētu saukt nevis par Trijnieku, bet par Stārķi. Mēs bieži tā jokojām.

Viņi mirkli iesmējās, bet tad apklusa.

-     Te būs no otras bumbas, sacīja Asads, sniegdams vēl vienu papīriņu. Es biju ļoti piesardzīgs.

Karls izgludināja abus papīriņus uz bāra letes.

Tad viņš paskatījās uz palīgu. Ko gan viņš bez Asada iesāktu?

-     Tie izskatās pēc kvītīm, Kari. Bankomāta kvītīm.

Karls pamāja. Tagad dažiem bankas darbiniekiem vajadzēs pastrādāt virsstundas.

Kvickly čeks un divas Danske Bank kvītis. Trīs mazas, neievērojamas lapiņas.

Un viņi bija atpakaļ uz ceļa.

48. NODAĻA

»

VIŅŠ ELPOJA MIERĪGI. Tā viņš savaldīja ķermeņa automātiskos aizsardzības mehānismus. Ja adrenalīns sāks ieplūst asinīs, sirds pukstēs ātrāk, un tas viņam nepavisam nebija vajadzīgs, jo gūža jau tāpat asiņoja par daudz.

Viņš pārdomāja situāciju.

Vispirmām kārtām viņš bija aizbēdzis. Viņš nesaprata, kā policisti bija piekļuvuši tik tuvu, bet to viņš analizēs vēlāk. Šobrīd galvenais bija tas, ka atpakaļskata spoguli nekas nenorādīja uz vajāšanu.

Jautājums tikai, kāds būs policijas nākamais gājiens.

Tāda tipa mersedesu bija tūkstošiem. Jau atpirkto taksometru skaits vien bija milzīgs. Bet, ja viņi norobežos ceļus ap Roskildi, nebūs grūti apturēt visus mersedesus.

Tāpēc ātri jādodas tālāk. Tikai vispirms jāiegriežas mājās. Jāiemet sievas līķis bagāžniekā, jāsameklē trīs kompromitējošākās kastes un jāpaņem tās līdzi. Jāaizslēdz māja, un tad uz namiņu pie fjorda.

Turpmākajās nedēļās tā būs viņa bāze.

Ja vajadzēs iziet ārpus mājas, būs vienkārši jānogrimējas. Viņš bija protestējis, kad komandu pēc kausu iegūšanas fotografēja, un lielākoties viņam bija izdevies izvairīties. Tomēr, ja policisti pacentīsies, viņi atradīs fotogrāfijas. Pilnīgi noteikti.

Tāpēc pāris nedēļu izolācija Vibegordenā visādā ziņā bija laba ideja. Izšķīdināt līķus un tad nozust.

Māja Roskildē viņam jāpamet, un Benjaminam jāpaliek pie savas tēvamāsas. Kad pienāks laiks, viņš dēlu atkal atgūs. Divi trīs gadi policijas arhīvos, un lieta būs apaugusi ar sūnām.

Viņš Vībegordenā bija tālredzīgi paslēpis šādai situācijai nepieciešamās mantas. Jaunus dokumentus, krietnu žūksni naudas. Ne tā, lai varētu grezni dzīvot, bet pietiekami, lai nozustu nomaļā pasaules nostūrī un pēc tam uzsāktu kaut ko jaunu. Viņam noderētu pāris gadu miera.

Viņš atkal palūkojās atpakaļskata spogulī un iesmējās.

Policisti bija jautājuši, vai viņš prot dziedāt.

Protams, es protu! viņš iedziedājās tā, ka salonā noskanēja. Iesmējies viņš iedomājās draudzes sapulces Mātes baznīcā Frederiksā. Jā, visi atcerējās, ja kāds dziedāja šķībi. Tieši tāpēc viņš to darīja. Tad cilvēki nosprieda, ka zina par tevi kaut ko svarīgu, bet tas nebija tiesa.

Patiesībā viņa dziedamā balss bija vairāk nekā laba.

Taču viens viņam jāizdara. Jāsameklē plastikas ķirurgs, kas varētu likvidēt rētu aiz labās auss. Tur, kur gandrīz bija iedūrusies nagla, kad viņu pieķēra novērojam pusmāsu. Kā gan viņi varēja zināt par to rētu? Vai viņš kādā brīdī nebija uzlicis pietiekami daudz grima? To taču viņš bija darījis, kopš tas dīvainais zēns, kuru viņš reiz nogalināja, apjautājās, kā viņš to dabūjis. Kā to zēnu sauca? Viņš gandrīz vairs nespēja visus atšķirt.

Tad viņš atmeta šo domu un pievērsās notikumiem boulinga centrā.

Policisti maldās, ja domā, ka atradīs viņa pirkstu nospiedumus uz ūdens glāzes, jo viņš tos bija noslaucījis ar salveti, kamēr viņi pratināja Larsu Brandi. Viņi neatradīs nospiedumus ari uz galdiem un krēsliem, par to viņš bija parūpējies.

Mirkli viņš pasmaidīja. Jā, viņš bija ļoti uzmanīgs.

Tieši šajā brīdī viņš atcerējās boulinga somu. Iedomājās, ka uz bumbām ir pirkstu nospiedumi, bet īkšķu caurumos iebāztas kvītis, kas var aizvest uz viņa mājām Roskildē.

Viņš dziļi ievilka elpu un atkal centās saglabāt mieru, lai pārāk stipri neasiņotu.

Muļķības, viņš sev teica. Viņi neatradīs tās kvītis. Katrā ziņā ne uzreiz.

Nē, laika bija diezgan. Varbūt policisti atradīs viņa Roskildes māju pēc dienas vai divām. Šobrīd viņam vajadzēja ne vairāk par pusstundu.

Viņš iegriezās savā ielā un ieraudzīja jauno vīrieti mauriņā pie mājas. Puisis stāvēja un sauca Mias vārdu.

Vēl viena svītra rēķinā.

"Tas čalis jānovāc ātri," viņš nodomāja un apsvēra iespēju atstāt mašīnu kādā sānielā.

Sataustījis cimdu nodalījumā asiņaino nazi, viņš pavilka to pie sevis.

Tad lēnām pabrauca garām mājai, pagriezis galvu uz otru pusi. Tas čalis ar saviem ilgpilnajiem saucieniem izklausījās pēc traka runča. Vai Miai tiešām tas zēns patika labāk?

Tieši šajā brīdī viņš pamanīja, ka abi vecīši, kas dzīvoja iepretī, skatās pa aizkaru spraugām. Gadus viņi bija atstājuši aiz muguras, bet ziņkārību ne.

Tad viņš uzņēma ātrumu.

Neko nevarēja darīt. Pārāk daudz liecinieku, ja viņš metīsies puisim virsū.

Nu tad lai viņi atrod līķi mājā. Ko gan tas mainīs? Policisti tik un tā turēja viņu aizdomās par nopietnām lietām, viņš nezināja, kādām, bet pietiekami nopietnām.

Varbūt viņi atradīs kasti, kurā bija saliktas brošūras par pārdodamajām vasarnīcām, bet ko lai viņi ar to darītu? Viņi taču neko nezināja. Neviens dokuments nenorādīja, kuru no tām viņš savā laikā bija nolēmis nopirkt.

Nē, tas nelikās reāls drauds. Vībegordenas zemesgrāmata atradās kastē kopā ar naudu un pasēm. Viņš nejutās apdraudēts.

Ja tikai varētu drīzāk apturēt asiņošanu un izvairīties no policijas uz ceļa, tad viss izdotos.

VIŅŠ SAMEKLĒJA PIRMĀS palīdzības kastīti un izģērbās līdz pusei.

Dūrieni bija dziļāki, nekā viņam licies. It īpaši pēdējais. Viņš gan bija aprēķinājis, cik stipri jāpavelk Pāvesta roka, bet nebija zinājis, cik maz biedrs pretosies.

Tāpēc brūces asiņoja tik stipri. Un tāpēc būs jāveltī krietns laiks, lai likvidētu pēdas uz mersedesa vadītāja sēdekļa, pirms viņš mašīnu pārdos.

Viņš sameklēja šļirci un ampulu ar anestēzijas līdzekli, dezinficēja brūces un iedūra.

Mirkli sēdēja un skatījās apkārt istabā. Tiešām jācer, ka policisti neatradīs Vībegordenu. Tieši šeit viņš visvairāk jutās kā mājās. Brīvs no pasaules, brīvs no tās blēdībām un nodevības.

Viņš sagatavoja adatu un diegu. Pagāja tikai minūte, un viņš varēja iedurt adatu miesā, neko nejuzdams.

"Tagad plastikas ķirurgam būs vēl pāris rētu," viņš nodomāja un iesmējās.

Pabeidzis viņš paskatījās uz sašūto un atkal iesmējās. Maigi izsakoties, tas neizskatījās skaisti, taču asiņošana bija apturēta.

Viņš ar leikoplastu uzlīmēja uz brūcēm marles kompresi un apgūlās uz dīvāna. Kad būs atpūties, viņš aizies un nogalinās bērnus. Jo ātrāk viņš to izdarīs un jo ātrāk līķi izšķīdīs, jo ātrāk viņš varēs tikt projām.

Tikai desmit minūtes, un viņš dosies uz saimniecības ēku paņemt āmuru.

49. NODAĻA

j

PAGĀJA DIVDESMIT MINŪTES, līdz viņi uzzināja, kurš izņēmis naudu un kur viņš dzīvo. Viņu sauca Klauss Larsens, un viņš dzīvoja tik tuvu, ka tur varēja nokļūt mazāk nekā piecu minūšu laikā.

-     Ko tu domā, Kari? jautāja Asads, kad Karls iegriezās apļa krustojumā uz Karaļa Valdemara ceļa.

-    Es domāju: cik labi, ka mums aiz muguras brauc kolēģi, kam ir dienesta pistoles.

-     Tad tu domā, ka to vajadzēs?

Karls pamāja ar galvu.

Viņi iegriezās ieliņā un jau simt metru no mājas ieraudzīja, ka laternu kuslajā gaismā stāv vīrietis un kaut ko kliedz.

Tas noteikti nebija meklētais. Viņš bija jaunāks, tievāks un pilnīgi izmisis.

-     Pasteidzieties! Palīdziet man. Tur augšā deg! vīrietis kliedza, kad viņi pieskrēja klāt. Karls redzēja, ka kolēģi mašīnā aiz viņiem nobremzē un tūlīt izsauc palīdzību, bet to noteikti bija izdarījis ari vecais pāris, kas ritasvārkos stāvēja uz pretējās ietves.

-     Vai kāds ir mājā? Karls jautāja.

-     Domāju, ka ir. Ar to māju kaut kas galīgi nav labi. Vīrietis izklausījās aizelsies. Es te piestaigāju vairākas dienas pēc kārtas, bet neviens never vaļā, un, kad piezvanu uz savas draudzenes mobilo viņu sauc Mia -, es dzirdu augšā to zvanām, bet viņa neatbild. Vīrietis norādīja uz slīpo logu un šausmās ķēra pie pieres.

-     Kāpēc tur DEG? viņš iekliedzās.

Karls palūkojās uz liesmām, ko tagad pavisam skaidri varēja saskatīt otrā stāva jumta logā tieši virs ieejas, uz kuru puisis bija rādījis.

-     Vai neredzējāt pirms brīža ieejam mājā vīrieti? Karls jautāja.

Puisis papurināja galvu, viņš nespēja nostāvēt mierā. Es uzlauzīšu durvis! viņš izmisumā iesaucās. Es tās uzlauzīšu, labi?

Karls palūkojās uz kolēģiem. Tie pamāja ar galvu.

Tas bija liels un spēcīgs puisis. Labi trenēts un zināja, ko dara. Viņš ieskrējās un mirklī, kad sasniedza durvis, palēcās un ar papēdi briesmīgi stipri iespēra pa atslēgu. Pakritis puisis skaļi iestenējās un izgrūda pāris lāstu, bet durvis nepadevās.

-     Nolādēts, tās ir par stipru. Viņš panikā pagriezās pret patruļmašīnu sev aiz muguras. Nu palīdziet man. Es domāju, ka Mia ir iekšā! viņš kliedza.

Šajā mirklī atskanēja briesmīgs blīkšķis. Karls pagrieza galvu uz skaņas pusi un ieraudzīja Asadu nozūdam caur izsisto dzīvojamās istabas logu.

Karls skrēja turp, un jaunais puisis viņam sekoja. Asada gājiens bija efektīvs, jo zem viņa mestās rezerves riepas uz grīdas gulēja izsistais logs ar visiem spraišļiem.

Tad viņi ielēca istabā.

-    Tur! puisis sauca un aizvilka Asadu un Kārlu līdzi uz priekšnamu.

Kāpnēs nebija īpaši daudz dūmu, toties otrajā stāvā gan. Patiesībā tur nebija iespējams saskatīt pat izstieptu roku.

Karls uzvilka krekla malu priekšā mutei un sacīja, lai pārējie dara to pašu. Viņš dzirdēja, kā Asads klepo aiz viņa uz kāpnēm.

-     Ej lejā, Asad! viņš uzsauca, bet Asads neklausīja.

Ārpusē dzirdēja tuvojamies ugunsdzēsēju mašīnas, bet tas nebija nekāds mierinājums jaunajam puisim, kas gar sienu taustījās uz priekšu.

-     Es domāju, ka viņa ir tur iekšā. Viņa apgalvoja, ka vienmēr nēsājot telefonu līdzi. Viņš klepoja biezajos dūmos.

-     Paklausieties, kas notiks. Acīmredzot viņš savā telefonā nospieda kādu numuru, jo pēc pāris sekundēm dažus metrus no viņiem ieskanējās kluss zvana signāls.

Puisis metās uz priekšu un taustījās pēc durvīm. Tad viņi izdzirda, ka iekšā karstuma dēļ sasprāgst jumta logs.

Šajā mirkli klepodams pa kāpnēm nāca viens no Roskildes kolēģiem. Man te ir mazs ugunsdzēšamais aparāts, viņš uzsauca. Kur deg?

To viņi ieraudzīja, kad puisis atrāva vaļā durvis un viņiem pretī sviedās liesmas. Atskanēja ugunsdzēšamā aparāta šņākoņa, taču efekts bija niecīgs, lai gan aparāts apslāpēja liesmas tiktāl, ka viņi varēja ielūkoties telpā.

Tur neizskatījās labi. Liesmas bija apņēmušas griestus un daudzās kartona kastes, kas tur stāvēja.

-     Mia! puisis kliedza izmisušā balsī. Mia, vai tu tur esi?

Šajā mirkli no ārpuses caur jumta logu iegāzās ūdens strūkla un

viņiem pretī sitās tvaiki.

Mezdamies uz grīdas, Karls sajuta svelošas sāpes rokā un plecā, ar ko instinktīvi bija aizsedzis seju.

Viņi ārpusē dzirdēja saucienus, un tad nāca putas.

Viss bija galā dažās sekundēs.

-     Mums jāatver logi. Blakus ieklepojās Roskildes policists, bet Karls pielēca kājās un sataustīja kādas durvis, kamēr policists atrada citas.

Kad no otrā stāva izklīda dūmi, Karls ieraudzīja telpu, kas bija degusi. Durvju ailā uz slapjās grīdas stāvēja jaunais puisis un drudžaini svieda kastes gaiteni. Vairākas no tām joprojām gruzdēja, bet tas viņu neapturēja.

Tieši tobrīd Karls uzgrūdās nekustīgam ķermenim, kas gulēja kāpņu laukumiņā.

Asads.

-     Uzmanīgi! Karls iesaucās un pastūma vienu policistu sāņus.

Viņš noskrēja vienu pakāpienu zem Asada un satvēra palīga

kājas. Ar rāvienu pievilka viņu sev klāt un uzvēla plecā.

-     Palīdziet viņam, Karls uzšņāca pāris glābējiem zālienā pie mājas, un viņi pielika skābekļa aparātu Asadam pie mutes.

"Nolādēts, palīdziet taču viņam," Karls domās atkārtoja, kamēr kliedzieni otrajā stāvā pieņēmās spēkā.

Viņš neredzēja, kā glābēji nonesa lejā jauno sievieti. Pamanīja sievieti tikai tad, kad glābēji novietoja viņu uz otrām nestuvēm blakus Asadam. Viņa gulēja, sarāvusies krampjos, it kā jau būtu iestājies nāves stīvums.

Tad viņi atveda jauno puisi. Viņš bija melns no sodrējiem, un daļa matu bija nosvilusi, taču seja nebija skarta.

Puisis raudāja.

Karls novērsās no Asada un devās pie puiša. Izskatījās, ka viņš varētu sabrukt kuru katru brīdi.

-    Jūs darījāt, ko varējāt, Karls piespieda sevi pateikt.

Puisis sāka smieties un raudāt reizē.

-     Viņa ir dzīva, viņš sacīja, noslīgdams ceļos. Es jutu viņas sirdi pukstam.

Karlam aiz muguras atskanēja Asada klepus.

-     Kas notiek? viņš iesaucās, ķepurodamies ar rokām un kājām.

-     Guliet mierīgi, sacīja glābējs. Jūs esat saindējies ar dūmiem, tas var būt bīstami.

-     Es neesmu saindējies. Es nokritu uz kāpnēm un sasitu galvu. Tajos dūmos nevarētu saskatīt pat ziloņa pakaļu.

PAGĀJA MINŪTES DESMIT, iekams sieviete atvēra acis. Beidzot iedarbojās skābeklis un infūzija, ko viņai ievadīja ātrās palīdzības mediķis.

Pa to laiku ugunsdzēsēji bija nodzēsuši pēdējās liesmas, bet Asads, Karls un Roskildes kolēģi pārmeklējuši māju. Tomēr viņi neatrada nekādus dokumentus, kas saistītos ar Renē Henriksenu alias Klausu Larsenu. Nebija arī informācijas par māju pie ūdeņiem.

Viņi atrada tikai šīs pašas mājas zemesgrāmatu, un tā bija reģistrēta uz kāda trešā vārda.

Tur bija rakstīts: Benjamins Larsens.

Tad viņi pārbaudīja, vai ar šo adresi ir saistīts kāds mersedess. Atkal veltīgi.

Tam vīrietim vienkārši bija tik daudz rezerves izeju, ka tas šķita pilnīgi neticami.

Dzīvojamā istabā viņi bija pamanījuši dažas laulātā pāra fotogrāfijas. Viņa smaidoša, ar lielu pušķi, bet viņš stilīgs un bez izteiksmes sejā. Tātad sieviete, kas gulēja uz nestuvēm, bija viņa sieva.

Nabaga Mia.

-     Labi, ka jūs bijāt te, kad mēs ieradāmies, citādi būtu notikusi briesmīga nelaime, Karls sacīja jaunajam puisim, kas bija iekāpis ātrās palīdzības mašīnā un tagad sēdēja un turēja sievietes roku. Kāda ir jūsu saistība ar šo sievieti? Kas jūs esat?

Puisis atbildēja, ka viņu sauc Kennets, bet vairāk neko neteica. Pārējā informācija būs jāizdibina Karla kolēģiem.

-    Jums būs jāpakāpjas mazliet sāņus, Kennet. Man jāuzdod Miai Larsenai daži ļoti steidzami jautājumi. Karls jautājoši palūkojās uz mediķi, kas pacēla gaisā divus pirkstus.

Divas minūtes, ne vairāk.

Karls dziļi ievilka elpu. Šī varbūt bija viņu pēdējā iespēja.

-     Mia, viņš sacīja. Es esmu policists. Jūs tagad esat labās rokās, tāpēc jums nav jābaidās. Mēs meklējam jūsu viru. Vai to izdarīja viņš?

Sieviete klusēdama pamāja ar galvu.

-     Mums jānoskaidro, vai jūsu vīram pieder kāda māja kaut kur ūdens tuvumā. Varbūt vasarnīca. Vai jūs kaut ko zināt?

Mia saknieba lūpas. Varbūt, viņa ļoti klusi teica.

-     Kur? Karls centās uzdot jautājumu savaldīgi.

-     Nezinu. Brošūras augšā kastē. Mia pamāja pa atvērtajām mašīnas durvīm mājas virzienā.

Neiespējams uzdevums.

Karls pagriezās pret Roskildes policistiem un izskaidroja, kas viņiem jāmeklē. īpašums ar laivu māju kaut kur pie fjorda. Ja viņi atradīs tādu prospektu vai kaut ko tamlīdzīgu vienā no kastēm, ko Kennets izmeta gaitenī, viņiem tūlīt jāziņo Karlam. Kastēs, kas palikušas istabā, viņiem nav jāmeklē. Tās noteikti ir pagalam.

-    Vai jūs zināt savam vīram vēl citus vārdus bez Klausa Larsena, Mia? Karls beidzot jautāja.

Sieviete papurināja galvu.

Tad viņa pacēla roku. Ļoti, ļoti lēnām, bet mērķtiecīgi. Drebēdama aiz piepūles, viņa maigi uzlika plaukstu Karlam uz vaiga.

-     Lūdzu, atrodiet Benjaminu! Tad Mias roka noslīga un viņa aiz pārguruma aizvēra acis.

Karls jautājošām acīm uzlūkoja jauno vīrieti.

-     Benjamins ir viņu dēls, Kennets sacīja. Mias vienīgais bērns. Tikai pusotru gadu vecs.

Karls nopūtās un piesardzīgi saspieda sievietes roku.

Kādas ciešanas gan viņas vīrs bija sagādājis pasaulei! Un kurš viņu tagad apturēs?

Karls piecēlās, un ārsts pēdējo reizi apskatīja viņa apsvilušo roku un plecu. Viņš brīdināja, ka pāris dienu tie briesmīgi sāpēs.

Lai jau tā būtu.

-    Vai tu jūties labi, Asad? Karls jautāja, kamēr ugunsdzēsēji saritināja šļūtenes un ātrā palīdzība nozuda pa ceļu.

Palīgs izbolīja acis. Ja neskaita nelielas galvassāpes un sodrējus visās vietās, ar viņu viss bija kārtībā.

-     Viņš aizmuka, Asad.

Asads pamāja.

-     Ko mums tagad darīt?

Asads paraustīja plecus. Ir jau tumšs, bet es domāju, ka mums jābrauc uz fjordu un jāapskata vietas, ko Irsa apvilka.

-     Vai mums tās fotogrāfijas ir līdzi?

Palīgs pamāja un paņēma mapi no mašīnas aizmugures sēdekļa. Visas fjorda krasta aerofotogrāfijas. Kopā piecpadsmit. Un ne mazums aplīšu.

-     Kā tu domā, kāpēc tas Klēss Tomasens neatzvanīja? Asads jautāja, kad abi sēdēja mašīnā. Viņš teica, ka parunāšot ar mežvīru.

-     Tu domā mežsargu? Jā, tā viņš teica. Droši vien nedabūja viņu rokā.

-     Vai man piezvanit Klēsam un paprasīt?

Karls pamāja ar galvu un sniedza Asadam savu telefonu.

Pagāja kāds brīdis, iekams Asads sagaidīja atbildi. Bija pilnīgi skaidrs, ka te kaut kas nav lāgā. Tad viņš aizcirta telefona vāciņu.

Asads drūmi paskatījās uz Kārlu. Klēss Tomasens ir ļoti pārsteigts. Viņš jau vakar pateicis Irsai, ka Nordskovas mežsargs apstiprinājis: netālu no ceļa, kas ved uz mežniecību, reiz bijusi laivu māja. Mirkli izskatījās, ka Asads brīnās par vārdu "mežniecība". Tad viņš turpināja: Tomasens sacījis Irsai, lai viņa to nodod tālāk. Man šķiet, tas bija brīdī, kad tu iedevi viņai rozes, Kari. Viņa aizmirsa pateikt.

Viņš teica aizmirsa? Kā tas varēja notikt? Tik svarīga informācija! Vai tas sievišķis bija pilnīgi jucis?

Karls saņēmās. Kam gan te lai sūdzas?

-     Kur atrodas tā laivu māja, Asad?

Asads nolika karti uz instrumentu paneļa un parādīja. Apvilkts dubults aplis. Vībegordena uz Dirnēsas ceļa Nordskovā. Vieta, ko norādījusi ari pati Irsa. To gandrīz nebija iespējams izturēt.

Bet kā gan viņi varēja zināt, ka Irsa trāpījusi pareizi? Un kā viņi toreiz varēja zināt, ka ir tik sasodīti jāsteidzas? Ka notikusi jauna nolaupīšana?

Karls papurināja galvu. Taču jauna nolaupīšana bija notikusi, un tas nozīmēja…?! Viņš gandrīz neuzdrošinājās izdomāt līdz galam.

Viss norādīja, ka šobrīd bērni atrodas tādā pašā situācijā kā pirms trīspadsmit gadiem Pols un Trigve Holti. Divi bērni vislielākajās briesmās! Tieši šajā bridi!

50. NODAĻA

i

JĒGERSPRĪSAS PILSĒTĀ NOGRIEZUŠIES pie sarkana paviljona ar uzrakstu "Skulptūras un gleznas", viņi nokļuva mežā.

Bija jābrauc krietns gabals pa lietus samērcēto asfaltu, iekams viņi sasniedza zīmi "Aizliegts iebraukt nepiederošiem transportlīdzekļiem". Nevainojama ceļa izvēle, ja negribēja, lai kāds traucē.

Viņi brauca lēnām. GPS vēstīja, ka līdz mājai vēl ir paliels gabals, taču halogēnu lukturu gaisma sniedzās tālu uz priekšu. Ja piepeši parādīsies klajš gabals, viņiem būs jāizslēdz gaismas. Pēc dažām nedēļām kokiem izplauks lapas, taču šobrīd nebija, aiz kā paslēpties.

-    Tagad būs ceļš, ko sauc par Bādeveju, Kari. Tev laikam jāizslēdz gaismas. Pēc brīža būs pliks gabals.

Karls norādīja uz cimdu nodalījumu, un Asads izņēma lukturi.

Tad Karls izslēdza gaismas.

Viņi lēnām ripināja uz priekšu luktura gaismā. Orientēties varēja.

Līdz fjordam nolaidās atklāts lauks. Varbūt zālē gulēja daži lopi. Tad ceļa kreisajā pusē parādījās maza transformatora būda. Tā viegli dūca, kad viņi pabrauca garām.

-     Vai šitā būtu varējusi toreiz dūkt? Asads jautāja.

Karls papurināja galvu. Nē, skaņa bija pārāk klusa. Tā jau bija noklususi.

-     Tur, Kari, Asads norādīja uz tumšu siluetu, un mirkli vēlāk atklājās, ka tā ir koku josla, kas no ceļa stiepās līdz pat ūdenim. Tātad Vībegordena atradās tūlīt aiz tās.

Viņi novietoja mašīnu grāvmalā un mirkli saņemdamies stāvēja uz ceļa.

-     Ko tu domā. Kari? Asads jautāja.

-     Es domāju par to, ko mēs atradīsim. Un vēl es domāju par pistoli, kas atrodas Policijas pārvaldē.

AIZ KOKIEM BIJA aploks, un aiz aploka vēl viens koku puduris, kas sniedzās līdz pat ūdenim. īpašums nebija liels, bet atradās ideālā vietā. Te būtu visas iespējas dzīvot laimīgu dzivi. Vai noslēpt vispretīgākos noziegumus.

-     Skaties! Asads norādīja, un Karls to ieraudzīja. Mazas mājiņas aprises pie paša ūdens. Varbūt saimniecības ēka vai lapene.

-     Un tur, Asads teica, norādīdams starp kokiem.

Tur spīdēja pavisam vāra gaismiņa.

Viņi izspraucās caur krūmiem un aplūkoja sarkano ķieģeļu ēku, kas slējās aiz kokiem. Noplukuši un sliktā stāvoklī. Divi logi ceļa pusē bija gaiši.

-     Viņš ir mājā, vai ne? Asads čukstēja.

Karls neko neteica. Kā viņš varēja zināt?

-     Domāju, ka mazliet tālāk aiz mājas ir piebraucamais ceļš. Varbūt paskatīsimies, vai tur stāv mersedess, Asads čukstēja.

Karls papurināja galvu. Tas tur stāv, tici man.

Tad viņi izdzirdēja dobju dūkoņu dārza dziļumā. Gluži kā motorlaiva, kas atgriežas mājās pa rāmu ūdeni. Klusa, dobja sanoņa gabalu tālāk.

Karls piemiedza acis. Tad tā bija īstā dūkoņa. Tā nāk no saimniecības ēkas dārza galā. Vai tu to redzi, Asad?

Palīgs ieņurdējās. Viņš redzēja.

-     Vai tu nedomā, ka laivu māja varētu būt aiz tiem krūmiem blakus saimniecības ēkai? Šķiet, pie paša ūdens, Asads sacīja.

-     Varbūt. Bet es baidos, ka viņš varētu būt tur. Un baidos par to, ko viņš šobrīd dara, Karls atteica.

Dzivojamās mājas klusums un dīvainā skaņa no saimniecības ēkas lika tirpām skriet pār muguru.

-     Mums būs jāiet lejā, Asad.

Pārinieks pamāja ar galvu un sniedza Karlam izslēgto lukturīti. Paņem to kā ieroci, Kari. Es vairāk paļaujos uz savām rokām.

Viņi izspraucās caur krūmiem, kas saskrāpēja Karla apsvilušo roku. Ja krekls un jaka nebūtu mikli, bet smidzinošais lietus atvēsinošs, viņam vajadzētu bridi pastāvēt, lai savaldītu sāpes.

Kad viņi piegāja tuvāk saimniecības ēkai, skaņa bija dzirdama skaidrāk. Monotona, dobja un neatlaidīga. Kā nesen ieeļļots motors ar mazākajiem apgriezieniem.

Zem durvīm varēja saskatīt šauru gaismas svītru. Tātad tur iekšā kaut kas notika.

Karls norādīja uz durvīm un cieši satvēra smago lukturi. Ja Asads atraus durvis, viņš metīsies iekšā, gatavs sitienam. Tad viņi redzēs, kas tur slēpjas.

Abi pāris sekunžu skatījās viens uz otru, un tad Karls deva zīmi. Kārtīgs rāviens, un durvis bija vaļā, bet Karls iebrāzās telpā jau nākamajā sekundē.

Viņš palūkojās apkārt un nolaida roku ar lukturi. Te neviena nebija. Tikai soliņš, dažas drēbes uz ēvelsola, liela degvielas tvertne, dažas šļūtenes un ģenerators, kas dūca uz grīdas kā atlieka no laikiem, kad lietas darināja tā, lai tās kalpotu mūžīgi.

Pēc kā te ož, Kari? Asads čukstēja.

Jā, te stipri smirdēja, un Karls šo smaku pazina. Viņš sen nebija to sajutis. Pēdējoreiz pirms daudziem gadiem, kad kodināja visas priedes koka mēbeles un durvis. Šī smacējošā, miklā dvaka, kas lika nāsīm sarauties. Kodīgā nātrija smaka. Sārma smaka.

Karls pagriezās pret degvielas tvertni, un viņa galvā pazibēja šaušalīgas iztēles ainas. Viņš pievilka klāt soliņu. Ar baisām nojautām pakāpās un nocēla tvertnei vāku. "Tikai viena klikšķa attālumā no šoka," viņš nodomāja, pavērsis gaismas konusu uz tvertnes dibenu.

Bet tur nekā nebija. Tikai ūdens un metru garš sildelements, kas karājās tvertnes iekšpusē.

Nebija grūti aptvert, kādam nolūkam šo tvertni varēja izmantot.

Karls izslēdza lukturi, uzmanigi nokāpa no soliņa un paskatijās uz Asadu.

-     Domāju, ka bērni joprojām ir laivu mājā, viņš sacīja. Varbūt viņi ir dzīvi.

Izgājuši pa durvīm, abi uzmanīgi skatījās apkārt un mirkli stāvēja mierīgi, kamēr acis pierada pie tumsas. Pēc trim mēnešiem šajā diennakts laikā būs gaišs, taču šobrīd viņi redzēja tikai neskaidrus siluetus, kas iezīmējās starp viņiem un fjordu. Vai aiz zemajiem krūmiem tiešām atradās laivu māja?

Karls ar mājienu lika Asadam sekot un nākamajos metros zem kājām juta sašķīstam lielos meža gliemežus. Asadam tie noteikti nepatika, tas bija pilnīgi skaidrs.

Tad viņi sasniedza krūmus. Karls mazliet pieliecās, pavilka sāņus kādu zaru, un tur, tieši viņam acu priekšā, pusmetru virs zemes atradās durvis. Viņš pieskārās biezajiem dēļiem, kuros bija iestrādātas durvis. Tie bija gludi un mitri.

Te oda pēc darvas, ar to laikam bija aizdrīvētas spraugas. Ar šo pašu darvu Pols Holts bija aizzīmogojis savu pudeli.

Viņi dzirdēja ūdeni skalojamies tieši priekšā, tātad mājiņa atradās virs ūdens. Nekādu šaubu, ka tā stāvēja uz pāļiem. Tā bija laivu māja!

Viņi bija īstajā vietā.

Karls satvēra rokturi, taču durvis nevērās vaļā. Tad viņš sataustīja aizbīdni. Viņš to piesardzīgi pacēla un palaida vaļā, un tas palika karājamies ķēdē. Tātad skaidrs nelietis nebija tur iekšā.

Viņš lēnām atvēra durvis un tūlīt sadzirdēja klusu, aizturētu elpu.

Viņam pretī sitās sasmakuša ūdens, urīna un izkārnījumu dvaka.

-     Vai te kāds ir? viņš čukstēja.

Pagāja kāds mirklis, iekams atskanēja apspiests vaids.

Karls ieslēdza lukturi un ieraudzīja sirdi plosošu skatu.

Divu metru attālumā paši savos mēslos sēdēja divi salikuši stāvi. Slapjas bikses, taukaini mati. Divas mazas, padevušās dzīvības čupiņas.

Zēns skatījās uz viņu lielām, neprātīgām acīm. Iespiests zem jumta, salīcis, uz muguras sasietām rokām un pieķēdēts. Uz mutes bija līmlente, kas viegli pulsēja no viņa elpas, un viss viņā kliedza pēc palīdzības. Karls pavērsa lukturi mazliet sāņus un ieraudzīja meiteni karājamies savā ķēdē. Galva ļengani nokārusies pie pleca, it kā viņa būtu aizmigusi, taču viņa negulēja. Acis bija vaļā un reaģēja uz gaismu, samirkšķinot plakstus, bet meitene nejaudāja pacelt galvu. Tik izvārguši viņa bija.

-     Mēs jums palīdzēsim, Karls sacīja, uzvilka sevi uz grīdas un rāpus ielīda mājiņā. Tikai esiet klusi, tad viss būs labi.

Viņš paņēma mobilo telefonu un nospieda numuru. Pagāja kāds mirklis, iekams viņam atbildēja Frederikssundas policijas nodaļa.

Viņš izskaidroja situāciju un lūdza palīdzību. Tad aizvēra telefonu.

Zēna pleci noslīga. Šī saruna viņu nomierināja.

Pa to laiku arī Asads bija ielīdis iekšā. Viņš uz ceļiem tupēja zem jumta un centās noplēst līmlenti meitenei no mutes. Viņš jau bija atraisījis meitenes siksnu, kad Karls sāka palīdzēt zēnam. Zēns bija gatavs sadarboties un neko neteica, kad viņam noplēsa līmlenti. Parāvās sāņus, lai Karls varētu aizsniegt siksnas sprādzi viņam aiz muguras.

Tad viņi nedaudz atvilka bērnus no sienas un paraustīja ķēdi, kas bija aplikta viņiem ap vidu un pieāķēta pie citas ķēdes, kura bija pienaglota pie sienas.

-     Viņš vakar mums tās aplika un saķēdēja kopā. Pirms tam ķēdes turējās tikai ādas siksnā. Viņam ir atslēgas, zēns piesmakušā balsī teica.

Karls paskatījās uz Asadu.

-     Es saimniecības ēkā redzēju lauzni, vai tu to atnesīsi, Asad? viņš sacīja.

-     Lauzni?

-    Jā, sasodīts, Asad!

Karls pēc Asada sejas izteiksmes redzēja, ka palīgs lieliski zina, kas ir lauznis. Viņš tikai negribēja vēlreiz iet pāri tiem gliemežiem, ja vien varēja no tā izvairīties.

-     Paturi lukturi, es pats atnesīšu.

Karls izlīda no laivu mājas. Vajadzēja to lauzni uzreiz paņemt līdzi. Būtu kaut labs ierocis.

Viņš vēlreiz izšļūca cauri dzīvo un mirušo gliemežu putrai un ievēroja vieglu gaismas atspīdumu dzīvojamās mājas logos fjorda pusē. Iepriekš tās tur nebija.

Tad viņš apstājās, bridi stāvēja kluss kā pelīte un klausījās.

Nē, nekur nedzirdēja nekādu rosību.

Karls aizgāja līdz saimniecības ēkai un piesardzīgi atvēra durvis.

Lauznis atradās tieši viņam priekšā uz ēvelsola zem āmura un uzgriežņu atslēgas. Viņš nocēla āmuru un pastūma sāņus uzgriežņu atslēgu. Satrūkās, kad tā nokrita pār malu un ar metālisku troksni atsitās pret grīdu.

Karls brīdi stāvēja klusu vārajā gaismā un klausījās.

Tad paņēma lauzni un izlavījās ārā.

BĒRNI IZSKATĪJĀS ATVIEGLOTI, kad Karls atgriezās. It kā ikviena Karla un Asada kustība, kopš viņi atvēra durvis, būtu brīnums. Tas bija ļoti saprotami.

Viņi piesardzīgi atrāva ķēdes no sienas.

Zēns tūlit izlīda no pažobeles, bet meitene gulēja nekustīga.

-     Kas viņai kaiš? Karls jautāja. Vai viņai vajag ūdeni?

-    Jā, viņa ir pilnīgi novārgusi. Mēs te esam jau ilgi.

-     Tu nes meiteni, Asad, Karls čukstēja. Turi ķēdes, lai tās negrab. Es palīdzēšu Samuelam.

Viņš juta, ka zēns sastingst. Pagrieza netiro galvu pret viņu un skatījās tā, it kā Karls būtu atklājies sātans.

-    Jūs zināt, kā mani sauc, zēns aizdomīgi sacīja.

-     Esmu policists. Es par jums daudz zinu, Samuel.

Zēns atrāva galvu. No kurienes? Vai esat runājis ar mūsu māti un tēvu? viņš jautāja.

Karls dziļi ievilka elpu. Nē, neesmu runājis.

Samuels pavilka rokas atpakaļ. Viegli sažņaudza dūres. Te kaut kas nav labi, viņš teica. Jūs neesat policists.

-     Esmu gan, Samuel. Vai gribi redzēt apliecību?

-     Kā jūs zinājāt, kur mēs esam? To taču jūs nevarējāt zināt!

-     Mēs jau sen meklējam jūsu nolaupītāju, Samuel. Nāc nu, mēs nedrīkstam zaudēt laiku, Karls lūdzās, kamēr Asads izvilka meiteni pa durvīm.

-    Ja esat policisti, tad kāpēc mēs nedrīkstam zaudēt laiku? Tagad zēns izskatījās pārbijies. Skaidrs, ka viņš nebija savā ādā. Vai tas bija no šoka?

-     Mums vajadzēja atlauzt jūsu ķēdes, Samuel. Vai tas nav pietiekams pierādījums? Mums nebija atslēgas.

-     Vai kaut kas noticis ar tēvu un māti? Vai viņi nav samaksājuši? Vai ar viņiem kaut kas noticis? Zēns purināja galvu. Kas noticis ar tēvu un māti? viņš pārāk skaļi atkārtoja.

-     Kuš! Karls viņu apsauca.

Arā atskanēja dobja skaņa. Tātad Asads bija paklupis uz glumās taciņas. Vai kaut kas atgadījās? Karls čukstēja. Viņš pagriezās pret Samuelu. Nāc nu, Samuel. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.

Zēns aizdomīgi skatījās uz Kārlu. Jūs pirmīt nerunājāt ne ar vienu pa telefonu, vai ne? Jūs izvedīsiet mūs ārā un nogalināsiet, vai ne? Vai to jūs darīsiet?

Karls papurināja galvu. Tagad es izlīdīšu ārā, un tu redzēsi, ka viss ir kārtībā, viņš sacīja un izslīdēja svaigajā gaisā.

Viņš izdzirdēja kādu skaņu un sajuta smagu sitienu pa pakausi, un tad viss satumsa.

51. NODAĻA

J

VARBŪT TAS BIJA no trokšņa ārpusē, varbūt no sāpēm gūžā, kur viņš bija aizšuvis brūces, bet viņš spēji pamodās un paskatījās apkārt istabā.

Tad atcerējās, kas noticis, un ieskatījās pulksteni. Bija pagājusi gandrīz pusotra stunda, kopš viņš apgūlās.

Joprojām miegains, viņš paslējās uz dīvāna un pagriezās uz sāniem, lai varētu paskatīties, vai nav asiņojis.

Aplūkojis savu darbu, viņš apmierināts pamāja ar galvu. Izskatījās sausi un glīti. Ļoti labi pirmajai reizei.

Viņš piecēlās un izstaipījās. Virtuvē bija sulas pakas un konservi. Glāze granātābolu sulas un tuncis uz sausmaizītes noteikti spēcinās pēc asiņu zaudējuma. Tikai kādu kumosu, un tad viņš dosies uz laivu māju.

Iededzis virtuvē gaismu, viņš bridi skatījās tumsā. Tad nolaida romiešu žalūzijas. Lai neviens neierauga gaismu no ūdens puses. Drošība pāri visam.

Viņš apstājās un sarauca uzacis. Kas tā par skaņu? It kā nodžinkstētu metāls. Viņš mirkli stāvēja nekustīgi. Tagad atkal valdīja klusums.

Varbūt tur spārnos pacēlās kāds putns? Bet vai putni to darīja šajā diennakts laikā?

Viņš pacēla žalūzijas un palūkojās skaņas virzienā. Samiedza acis un stāvēja pavisam mierīgi.

Tad viņš to pamanīja. Tumsā nebija viegli saskatīt, tomēr tur kustējās liels stāvs.

Tieši pie saimniecības ēkas un tad nozuda.

Viņš spēji atrāvās no loga.

Tagad sirds atkal pukstēja straujāk, nekā gribētos.

Viņš uzmanīgi atvēra virtuves skapīša atvilktni un izvēlējās garu, tievu filejas nazi. Pēc pareizi mērķēta dūriena neviens neizdzīvotu. Asmens bija pārāk šaurs un garš.

Tad viņš uzvilka bikses un izlavījās tumsā basām kājām.

TAGAD VIŅŠ SKAIDRI dzirdēja skaņas no laivu mājas. It kā tur kāds censtos kaut ko atlauzt. Smagi sitieni pret koku.

Viņš mirkli stāvēja un klausījās. Tagad viņš zināja, kas tas ir. Viņi bija ķērušies pie ķēdēm. Kāds rāva ārā skrūves, ar kurām viņš bija piestiprinājis ķēdes pie sienām.

Kāds?

Ja tā bija policija, tad viņiem bija labāki ieroči, toties viņš pazina apvidu. Varēja izmantot tumsas priekšrocības.

Viņš pagāja garām saimniecības ēkai un tūlīt ieraudzīja, ka gaismas svītra zem durvīm bija platāka, nekā tai vajadzēja būt.

Jā, durvis bija pavērtas. Viņš bija pārliecināts, ka bija tās aiztaisījis, kad pārbaudīja temperatūru tvertnē.

Varbūt viņi bija vairāki. Varbūt šobrīd tur kāds bija.

Viņš ātri piespiedās pie sienas un apdomājās. Saimniecības ēku viņš pazina kā savu kabatu. Ja kāds bija iekšā, viņš varētu to sadurt zibenīgi. Pietiktu ar vienu dūrienu, mērķējot tieši uz mīksto punktu zem krūšu kaula. To varēja izdarīt vairākas reizes vairākos virzienos dažu minūšu laikā, un viņš nevilcinātos. Jautājums bija: policisti vai viņš?

Tad viņš iegāja saimniecības ēkā, pastiepis nazi uz priekšu, un aplaida skatienu tukšajai telpai.

Te kāds bija bijis. Soliņš stāvēja nepareizi, un darbarīkos kāds bija rakājies. Uz grīdas gulēja uzgriežņu atslēga. Tātad to viņš bija dzirdējis.

Viņš pakāpās soli sāņus un atrada āmuru uz ēvelsola. Tas tomēr bija pazīstamāks. To varēja labi saturēt. Āmurs bija izmantots daudz reižu.

Tad viņš aizlavījās dažus soļus pa dārza taciņu, zem kāju pirkstiem sašķaidīdams gliemežus. Sasodītie ložņas. Būs jāiznīcina brīvā brīdī.

Viņš mazliet paliecās uz priekšu un pamanīja vāro gaismu spraugās ap mazajām laivu mājas durvīm. No iekšpuses skanēja klusas balsis, bet viņš nedzirdēja, kas un ko tur runā. Bija jau ari vienalga.

Kad viņi nāks ārā, tas notiks pa šo ceļu. Vajadzēja tikai aizskriet pie durvīm un aizlikt aizbīdni, un viņi būs ieslēgti. Viņi nepaspēs dabūt durvis vaļā, kad viņš jau būs atnesis no mašīnas benzīna kannu un pielaidis uguni.

Labi, degošo māju varēs redzēt no tālienes, bet kāda bija alternatīva?

Nē, viņš pielaidīs uguni laivu mājai, savāks visus dokumentus un naudu un brauks uz robežu, cik ātri vien varēs. Lūk, tā. Tam, kurš nespēj laikā mainīt savus plānus, jāiet bojā.

Aizbāzis nazi aiz jostas, viņš piegāja pie durvīm, bet tajā pašā mirklī pamanīja, ka tās atveras un kāds izbāž ārā kājas.

Viņš ātri paspēra soli sāņus. Nu tad jāuzbrūk, kad viņi līdīs ārā.

Viņš vēroja, kā stāvs nolaiž kājas zemē, bet pats pasniedzas laivu mājā.

Kas noticis ar manu tēvu un māti? zēns iekšā piepeši skaļi jautāja, un kāds viņu klusināja.

Šajā brīdī mazais, tumsnējais policists izvilka pa durvīm meiteni, pacēla rokās un atmuguriski paspēra soli viņa virzienā. Tas pats tumsnējais vīrietis no boulinga centra. Tas, kurš notvēra Pāvestu uz boulinga celiņa. Kā tas varēja notikt?

Kā viņi zināja par šo vietu?

Viņš pacēla āmuru gaisā un ar plakano pusi trāpīja tumsnējam vīrietim tieši pa pakausi, un policists bez skaņas saļima, uzvilkdams meiteni sev virsū. Meitene skatījās uz viņu ar tukšu skatienu. Viņa jau sen bija samierinājusies ar savu likteni. Tad viņa aizvēra acis. Viena sitiena attālumā no nāves, bet ar to bija jāpagaida. Viņa tik un tā neko nespēja nodarīt.

Viņš skatījās augšup un gaidīja, kad ārā līdīs imigranta pārinieks.

Policista kājas bridi karājās durvju ailā, kamēr viņš centās pārliecināt zēnu, ka viss ir tā, kā tam jābūt.

Tagad es… vīrietis sacīja.

Tad nāca sitiens.

Policists nogāzās zemē tikpat klusi kā viņa pārinieks.

Viņš palaida vaļā āmuru un skatījās uz abiem bezsamaņā gulošajiem. Pāris sekunžu ieklausījās koku šalkās un lietus lāšu plīkšķēšana uz flīzēm. Zēns uzmanīgi kustējās laivu mājā, bet nekas cits nebija dzirdams.

Tad viņš pacēla meiteni, ar vienu kustību iegrūda viņu atpakaļ laivu mājā, aizcirta durvis un aizlika aizbīdni.

Izslējies viņš paskatījās apkārt. Ja neņēma vērā zēna protestus, ainava joprojām bija pilnīgi mierīga. Nekādu policijas patruļmašīnu. Skaņu nebija vairāk, kā jābūt. Vismaz pagaidām.

Viņš dziļi ievilka elpu. Kas viņu tagad gaidīja? Vai ieradīsies vēl citi policisti, vai arī šie bija vientuļi kovboji, kas gribēja atstāt iespaidu uz priekšniecību? Viņam tas noteikti jāuzzina.

Ja viņi bija tikai divatā, viņš varēja turpināt savu plānu, bet, ja ne, tad jāsteidzas projām. Jebkurā gadījumā jāatbrīvojas no visiem četriem, līdzko viņš zinās mazliet vairāk.

Vienā lēcienā viņš bija atpakaļ pie saimniecības ēkas un noāķēja auklu, kas karājās virs durvīm.

Viņš jau agrāk bija sasējis cilvēkus. Tam nevajadzēja daudz laika.

Laivu mājā skaļi dauzījās, kamēr viņš sasēja abus bezsamaņā gulošos. Zēns sauca un kliedza, lai laiž viņus ārā. Vecāki nemaksāšot, ja nedabūšot bērnus atpakaļ.

Biezādains zēns. Labs mēģinājums.

Tad zēns sāka spert pa durvīm.

Viņš paskatījās uz aizbīdni. Tas bija pienaglots pirms daudziem gadiem, bet koks joprojām bija vesels. Tas izturēs zēna spērienus.

Viņš aizvilka policistus mazliet tālāk no laivu mājas, lai saimniecības ēkas gaisma apspīdētu viņu sejas. Tad pieslēja lielāko no vīriem sēdus.

Nometies ceļos pie policista, viņš pāris reižu stipri iesita tam pa seju. Ei, mosties! viņš pavēlēja.

Beidzot tas iedarbojās.

Policists pāris reižu pamirkšķināja acis un tad koncentrēja skatienu.

Abi lūkojās viens otram acīs. Lomas bija mainījušās. Viņš vairs nebija tas, kurš boulinga centrā sēdēja pie galda, apklāta ar baltu galdautu, un bija spiests atskaitīties par savām gaitām.

-    Tu esi nelietis, policists sacīja, mazliet šņaukādamies. Mēs tevi dabūsim rokā. Papildspēki ir ceļā. Mums ir tavi pirkstu nospiedumi.

Viņš skatījās policistam acīs. Vīrietis bija acīm redzami apdullis no sitiena. Acu zīlītes reaģēja pārāk lēni, kad viņš pakāpās sāņus un saimniecības ēkas gaisma apspīdēja policista seju. Varbūt tāpēc policists bija tik pārsteidzoši mierīgs. Vai ari neticēja, ka viņus var nogalināt?

-     Papildspēki? Labs mēģinājums, viņš teica policistam. Bet, ja tā ir taisnība, tad lai brauc vien. No šejienes mēs redzam pāri fjordam līdz pat Frederikssundai. Mēs redzēsim zilās bākugunis, kad viņi brauks pār Kroņprinča Frederika tiltu. Man būs pietiekami laika izdarīt to, kas jādara, iekams viņi ieradīsies.

-     Viņi brauks no dienvidiem, no Roskildes, un tu neko neredzēsi, idiot, policists sacīja. Ja palaidīsi mūs vaļā un brīvprātīgi padosies, tu iznāksi no cietuma pēc piecpadsmit gadiem. Ja mūs nogalināsi, tu būsi miris, to es tev apsolu. Tevi nošaus mani kolēģi, vai ari tu sapūsi mūža ieslodzījumā. Policistu slepkavas šajā sistēmā neizdzīvo.

Viņš pasmaidīja. Tu murgo un melo. Ja neatbildēsi uz maniem jautājumiem, tad gulēsi tvertnē, kuru redzēji saimniecības ēkā, pēc… viņš ieskatījās rokaspulkstenī, …teiksim, pēc divdesmit minūtēm. Tu, bērni un tavs pārinieks. Un zini ko?

Viņš pielieca galvu policistam pavisam klāt. Es būšu nozudis.

Tagad sitieni laivu mājā pieņēmās spēkā. Tie bija skaļāki un ar metālisku pieskaņu. Viņš instinktīvi paskatījās zemē, kur bija nometis āmuru, pirms pacēla meiteni.

Nojauta nemeloja. Āmurs bija pazudis. Meitene, viņam nemanot, bija paņēmusi to līdzi. Viņš pats to bija iemetis iekšā kopā ar meiteni. Tātad viņa nemaz nebija tik apstulbusi, kā šķita. Mazā, viltīgā kuce.

Viņš lēnām izvilka no siksnas nazi. Tad nazis pieliks tam punktu.

52. NODAĻA

9

SAVĀDĀ KĀRTĀ KARLAM nebija bail. Ne tāpēc, ka viņš šaubītos, vai šis vīrietis ir pietiekami jucis, lai nogalinātu viņu bez vilcināšanās, bet tāpēc, ka viss šķita tik mierpilns. Mākoņi, kas lavījās pār debesīm un apslēpa mēnesi, ūdens klusie šļaksti un smarža. Pat dūcošajam ģeneratoram dīvainā veidā bija zināma nomierinoša iedarbība.

Varbūt tās joprojām bija sitiena sekas. Galva stipri pukstēja, pārspēdama sāpes plecā un rokā.

Zēns atkal sāka dauzīt durvis. Šoreiz stiprāk nekā iepriekš.

Karls skatījās uz vīrieti, kas tikko no jostas bija izvilcis nazi.

-    Tu gribi zināt, kā mēs tevi atradām, vai ne? Karls sacīja, sajuzdams, ka aiz muguras sasietās rokas vairs nav notirpušas. Miklums uzbriedināja auklu. Tātad vajadzēja tikai novilcināt laiku.

Vīrieša skatiens bija ciets kā krams, tomēr lūpas uz mirkli reaģēja noraustoties.

Jā, Karlam bija taisnība. Ja tas maita kaut ko gribēja zināt, tad tieši kā.

-     Bija kāds zēns, vārdā Pols. Vai atceries Polu Holtu? Karls jautāja, aiz muguras mērcēdams auklu peļķē. Tas bija mazliet īpašs zēns, viņš turpināja, kamēr rokas darbojās.

Tad Karls apklusa un pamāja vīrietim ar galvu. Viņš nesteidzās ar stāstu. Vienalga, aukla padosies vai ne jo vairāk laika tagad novilks, jo ilgāk viņi dzīvos. Viņš klusībā pasmaidīja. Otrādi apgriezta pratināšanas metode. Cik ironiski.

-     Kas bija ar to Polu? vīrietis jautāja.

Karls iesmējās. Tagad starp sitieniem laivu mājā bija ilgākas atstarpes, toties tie izklausījās precīzāki.

-    Jā, tas bija sen, vai ne? Vai atceries? Ši meitene vēl nemaz nebija dzimusi. Vai tu nekad nedomā par saviem upuriem? Nē, protams, ne. Protams, tu to nedari.

Virieša sejas izteiksme piepeši pārvērtās, un Karlam pār muguru pārskrēja tirpas.

Vienā rāvienā vīrietis pielēca kājās un pacēla nazi virs Asada kakla. Tagad tu man atbildēsi ātri un tieši, citādi pēc sekundes dzirdēsi, kā šīs puisis gārgs savās asinīs, saprati?

Karls pamāja ar galvu un raustīja virves. Tas vīrietis to domāja pavisam nopietni.

Vīrietis pagriezās pret laivu māju. Tu pirms nāves cietīsi, ja neizbeigsi sist, Samuel! Tici man! viņš uzsauca.

Uz mirkli sitieni pierima. Iekšā varēja dzirdēt meiteni raudam. Tad sitieni atsākās.

-     Pols iemeta ūdeni vēstuli pudelē. Tev būtu vajadzējis izvēlēties citu vietu, kur ieslodzīt cilvēkus, nevis mājiņu virs ūdens, Karls sacīja.

Vīrietis sarauca pieri. Vēstuli pudelē?

Tagad auklas varēja atmudžināt. Viens no vijumiem bija noslīdējis. To pirms dažiem gadiem izzvejoja Skotijā, un beigās tā nonāca uz mana galda, Karls turpināja, grozīdams plaukstu locītavas.

-     Tas tev nenāca par labu, vīrietis teica, joprojām izbrīnījies.

Bija skaidri redzams, ko viņš domā. Kā gan viņam varēja kaitēt vēstule pudelē? Neviens no bērniem, kas laika gaitā bija sēdējuši laivu mājā, nevarēja zināt, kur viņus tur gūstā. Kā gan vēstule pudelē varēja to mainīt?

Karls ieraudzīja, kā noraustās Asada kājas.

"Paliec guļam, Asad. Guli tālāk. Tu tik un tā nevari neko darīt," viņš pie sevis nodomāja. Viņiem palīdzētu tikai tas, ja viņš varētu atraisīt auklu un atbrīvoties. Un pat tad iznākums nebija drošs. Vīrietis viņa priekšā bija stiprs un nežēlīgs, bet rokā viņam bija garš, pretīgs nazis. Turklāt sitiens pa pakausi noteikti bija padarījis Kārlu lēnāku. Nē, te nebija daudz cerību. Ja viņš būtu piezvanījis Roskildes kolēģiem, kas ierastos no dienvidiem, tad varbūt. Taču viņš bija piezvanījis Frederikssundas nodaļai, kas nevarēja ierasties nemanīti, tur tam nelietim taisniba. Līdzko mašīnas uzbrauks uz tilta, viņi tās pamanīs. Diezin vai atlika vairāk par pāris minūtēm, līdz tās būs ieraugāmas, un tad viss būs galā, to Karls zināja. Aukla joprojām bija par ciešu.

-     Bēdz, Kļaus Larsen, ja varu tevi tā saukt. Tu joprojām vari paspēt, Karls ierunājās, bet sitieni pa laivu mājas durvīm piepeši skanēja dobjāk.

-     Tev taisnība, mani nesauc Klauss Larsens, vīrietis atteica un palika stāvam virs Asada nedzīvā ķermeņa. Un jums nav ne jausmas, kā mani sauc. Domāju, ka tu un tavs pārinieks šovakar darbojaties solo. Kāpēc lai es bēgtu? Kāpēc tu domā, ka es no jums baidos?

-     Bēdz, lai kā tevi sauktu. Vēl nav par vēlu. Bēdz un sāc jaunu dzīvi. Mēs tevi meklēsim, bet tu pa to laiku vari pārvērsties. Vai ne?

Vēl viens vijums atlaida tvērienu.

Karls skatījās vīrietim acīs un pamanīja uz viņa drēbēm spēlējamies zilu bākuguņu atspulgus. Tātad policijas mašīnas brauca pāri fjordam. Nu bija pienācis viņu pēdējais brīdis.

Karls iztaisnoja muguru un pavilka kājas zem sevis, kamēr vīrietis pacēla galvu un paskatījās uz zilo gaismu, kurā ainava sāka vibrēt. Tad viņš pacēla nazi virs Asada neaizsargātā auguma. Šajā mirklī Karls gāzās uz priekšu un ar galvu triecās vīrietim pa kājām. Vīrietis nokrita un ķēra pie gūžas, joprojām turot rokā nazi. Viņa skatiens Karlam šķita pēdējais, ko viņš redz savā mūžā.

Beidzot auklas padevās.

Tās nokratījis, Karls izpleta rokas. Divas rokas pret nazi. Ko tas līdzēs? Viņš juta, cik apdullis ir. Lai kā gribētu, te nevarēja aizbēgt. Lai cik vilinoša liktos uzgriežņu atslēga uz saimniecības ēkas grīdas, viņš nespēja pietiekami koordinēt savas kustības. Viss apkārt it kā reizē sarāvās un izpletās.

Karls grīļīgi paspēra pāris soļu atpakaļ, kamēr vīrietis piecēlās, pavērsis pret viņu nazi. Tagad sirds sāka dauzīties, bet galva dunēt. Viņš mirkli iztēlojās Monas skaistās acis.

Tad Karls kārtīgi atspērās pret zemi. Dārza taciņa bija slidena, un viņš atkal sajuta gliemežu putru līpam pie kurpēm. Viņš apstājās un gaidīja.

Bākuguņu atspulgi no tilta vairs nebija redzami. Pēc piecām minūtēm mašīnas būs klāt. Ja vien viņš varētu izturēt vēl kādu brīdi, tad varbūt izglābtu bērnu dzīvību.

Karls paskatījās augšup uz koku zariem virs takas. "Vai es varētu tos aizsniegt un uzvilkties augšā?" viņš domāja, pakāpdamies vēl soli atpakaļ.

Vīrietis lēca uz priekšu, nomērķējis naža asmeni Karlam tieši krūtīs, viņa seju izķēmoja dusmas.

Viņu nogāza zemē maza pēda, knaps četrdesmitais izmērs.

Asada īsās kājas aizslīdēja pār gliemežu masu un sasniedza uzbrucēja potīti. Tās vīrieti uzreiz nenogāza, bet tad viņa basās pēdas paslīdēja saspaidītajā substancē. Atskanēja knakšķis, kad vīrieša vaigs atsitās pret celiņa flīzēm, un Karls aizstreipuļoja uz priekšu un spēra viņam pa vēderu, līdz vīrietis palaida vaļā nazi.

Karls to satvēra, ar pūlēm pierāva vīrieti sēdus un skatījās viņam acīs, pielikdams nazi pie miega artērijas. Viņam aiz muguras Asads centās pieslieties uz sāniem, taču sāka vemt un atkrita atpakaļ. Reizē ar kuņģa sulu no viņa mutes izlidoja arābu lāstu straume. Neizklausījās jauki. Tātad īpaši smagi cietis viņš nebija.

-     Vari durt, vīrietis sacīja. Es negribu vairāk skatīties uz tavu ģīmi.

Piepeši viņš parāva galvu uz priekšu pašnāvnieciskā kustībā, taču Karls to pamanīja un pievilka nazi sev klāt, tāpēc švīka uz vīrieša kakla iznāca virspusēja.

-     Es jau tā domāju, viņš nicīgi teica, kamēr asinis sūcās no lietus samērcētā kakla. Tu to nedarīsi. Tu neuzdrošinies.

Taču te vīrietis kļūdījās. Ja viņš to atkārtos vēlreiz, Karls neraus nazi nost. Asada aizmiglotās acis apliecinās, ka vīrietis pats bija vainojams savā nāvē. Lai tikai pamēģina. Tiesu sistēmai tiks daudz kas aiztaupīts.

Šajā mirklī sitieni laivu mājā apklusa.

Karls palūkojās pār vīrieša plecu un ieraudzīja, ka durvis atsprāgst vaļā, kā atsperu vilktas.

Tad nelietis atkal aizpildīja viņa redzeslauku.

-     Tu nepastāstīji, kā jūs mani atradāt. Būs jāgaida līdz tiesai, vīrietis sacīja. Kā tu tur teici, cik es dabūšu? Piecpadsmit gadu. Tos es noteikti nodzīvošu. Viņš atgāza galvu un iesmējās. Varbūt pēc mirkļa metīsies pret nazi. Lai tā būtu.

Karls sažņaudza pirkstus ap spalu un zināja, ka tas būs riebīgi.

Tad piepeši nāca skaņa, gluži kā saspiežot olu. īsa, strupa skaņa, kas lika vīrietim klusi novelties uz sāniem. Karls skatījās uz Samuelu, kas stāvēja viņa priekšā ar āmuru rokā un asaru svītrām pār vaigiem. Viņš bija no iekšpuses sadauzījis atslēgu ar āmuru. Kur, ellē, viņš dabūja to āmuru?

Karls nolaida acis. Tad viņš nometa nazi un noliecās pār vīrieti, kas drebēdams gulēja zemē. Vīrietis vēl elpoja, bet tas nebūs ilgi.

Karls tikko bija piedzīvojis īstu nāvessoda izpildīšanu. Slepkavību ar nodomu. Vīrietis taču bija viņa kontrolē. Zēns to noteikti bija redzējis.

-     Met āmuru zemē, Samuel, Karls sacīja un paskatījās uz Asadu. Tā bija pašaizsardzība, vai esam vienisprātis, Asad?

Asads atmeta galvu un savilka apakšlūpu.

Viņa atbilde pa zilbēm atskanēja vemšanas pauzēs. Bet mēs tak vienmēr esam vienisprātis, Kari. Vai ne?

Karls noliecās pār vīrieti, kas gulēja uz slapjajām celiņa flīzēm pavērtu muti un ieplestām acīm.

-     Lai velns tevi parauj! vīrietis čukstēja.

-     Lai velns rauj tevi, Karls atteica.

Tagad viņi dzirdēja mežā policijas sirēnas.

-    Ja atzīsies visos savos nodarījumos, nāve būs vieglāka, Karls čukstēja. Cik daudzus tu esi nogalinājis?

Vīrietis pamirkšķināja. Daudzus.

-     Cik?

-     Daudzus.

Vīrieša ķermenis it kā padevās un galva noslīga uz sāniem, paverot skatienam briesmīgu brūci pakausī. To un vēl sarkanīgu rētu, kas stiepās gar visu ausi.

No mutes nāca burbuļojošas skaņas.

-     Kur ir Benjamins? Karls ātri jautāja.

Vīrieša acis lēnām aizvērās. Pie Evas.

-     Kas ir Eva?

Vīrietis atkal pamirkšķināja puspievērtām acīm, šoreiz ļoti lēni. Mana neglītā māsa.

-     Nosauc man vārdu. Man vajag uzvārdu. Kā tevi īsti sauc?

-     Kā mani sauc? Vīrietis pasmaidīja un izdvesa savu pēdējo vārdu: Čaplins.

EPILOGS

KARLS JUTĀS NOGURIS. Pirms piecām minūtēm viņš bija nometis lietas materiālu mapi uz kaudzes stūri.

Atrisināta, pabeigta un ārā no sistēmas.

Kopš Asads bija nogāzis to serbu uz pagraba grīdas, bija aiztecējis daudz ūdens. Markusa Jakobsena vīri bija ķērušies pie trim jaunajām dedzināšanas lietām, bet ar veco, 1995. gada Redovres lietu bija jātiek galā Q nodaļai. Trešajā stāvā pārāk daudz resursu aizņēma bandu karš.

Bija apcietināti cilvēki Serbijā un Dānijā, un tagad viņiem trūka tikai pāris atzīšanos. It kā viņiem būtu cerības tās iegūt, Karls allaž teica. Katrā ziņā notvertie serbi labāk piecpadsmit gadus pūs dāņu cietumā nekā saķersies ar tiem, kas visu šo putru ievārījuši.

Pārējais palika valsts prokurora ziņā.

Karls izstaipījās un apsvēra, vai pāris minūšu nenosnausties pie televizora, kur TV2 vāvuļoja par ministriem, kuri nebija spējīgi sēsties uz velosipēda, nenogāžoties un nesalaužot kaulus.

Tad iezvanījās telefons. Sātana izgudrojums.

Mums te ir ciemiņi, Kari, klausulē sacīja Markuss. Vai nevarat uznākt augšā? Visi trīs.

Tagad lija jau desmit dienas pēc kārtas jūlija vidū. Saule bija ielīdusi migā. Kāpēc gan viņiem būtu jāvelkas uz trešo stāvu? Tur augšā bija tikpat tumšs kā lejā.

Pa ceļam Karls neteica ne vārda Rozei un Asadam. Nolādētās brīvdienas. Jespers visu dienu bija mājās, un viņa draudzene ari. Mortens devies riteņu braucienā kopā ar kādu, vārdā Prēbens, un tas ievilkās. Pa to laiku Hārdijam bija nolīgta mājas aprūpes māsiņa, bet Viga apceļoja Indiju kopā ar vīrieti, kurš zem turbāna slēpa pusotru metru matu.

Un te bija viņš pats, kamēr Mona un viņas pēcnācējs Grieķijā iedega skaisti brūni. Ja Asads un Roze ari būtu paņēmuši atvaļinājumu, tad viņš vismaz varētu pa īstam uzcelt kājas uz galda un pavadīt darbdienu Tour de France sabiedrībā.

Jā, viņš ienīda atvaļinājumus. It īpaši, ja tie nebija viņa.

KARLS SKATĪJĀS UZ TUKŠO Līsas vietu trešajā stāvā. Varbūt viņa atkal bija devusies ceļojumā kopā ar savu karstasinīgo vīru. Iespējams, taču noderīgāk būtu, ja to darītu Sērensena kundze. Diezin vai mazliet uzdzīves kempinga vagoniņā varētu sakratīt pat tādu vecu mūmiju?

Viņš draudzīgi pamāja raganai un atbildē saņēma zīmi ar vidējo pirkstu. Patiesi izsmalcināti. Tā īgnā kūka nudien sekoja līdzi laikam.

Viņi atvēra durvis uz Markusa Jakobsena kabinetu, un Karls ieraudzīja nepazīstamu sievieti.

-Jā, Markuss sacīja, sēdēdams savā krēslā. Mia Larsena kopā ar savu vīru ir atnākusi jums pateikties.

Tagad Karls pamanīja vīrieti, kas stāvēja mazliet nostāk. To viņš pazina. Puisis no degošās mājas Roskildē. Kennets, kurš izvilka sievieti ārā. Vai toreizējā krampjos sarāvusies nabadzīte patiešām bija tā pati, kas tagad bikli skatījās uz viņu?

Roze un Asads sniedza viņai roku, un Karls vilcinādamies viņiem sekoja.

-     Atvainojiet, jaunā sieviete ierunājās. Es zinu, ka jums ir daudz darba, bet mēs gribējām personiski pateikties par to, ka jūs izglābāt man dzīvību.

Viņi mirkli stāvēja un skatījās viens uz otru. Karls nezināja, ko sacīt.

-     Es negribētu teikt, ka tas bija nieks, atbildēja Asads.

-     Es ari ne, piebilda Roze.

Visi iesmējās.

-     Vai tagad ar jums viss ir kārtībā? Karls jautāja.

Sieviete dziļi ievilka elpu un iekoda lūpā. Es gribēju pajautāt, kā klājas abiem bērniem. Viņus laikam sauca Samuels un Magdalēna, vai ne?

Karls mazliet sarauca pieri. Godīgi sakot, to jau nekad īsti nevar zināt. Abi vecākie zēni pameta mājas, bet man šķiet, ka Samuelam klājas labi. Cik esmu dzirdējis, par Magdalēnu un divām pārējām meitenēm parūpējās draudze. Varbūt tas ari ir labi, es nezinu. Bērniem ir smagi zaudēt vecākus.

Sieviete pamāja ar galvu. Es saprotu. Mans bijušais virs nodarīja daudz ļauna. Ja es varu kaut ko darīt meitenes labā, tad ceru, ka man radīsies tāda iespēja. Sieviete mēģināja pasmaidīt, bet nepaspēja, pirms viņai izlauzās nākamais teikums: Bērniem ir smagi zaudēt vecākus, bet ari mātei ir smagi zaudēt bērnu.

Markuss Jakobsens viegli uzlika plaukstu uz viņas rokas. Pie šīs lietas joprojām strādā, Larsenas kundze. Policija pēta jūsu sniegto informāciju. Gan jau ilgākā laika posmā tas izrādīsies pietiekami. Šajā valsti nav iespējams noslēpt bērnu uz mūžu.

Sievietes galva noslīga pie vārdiem "uz mūžu". Karls būtu izvēlējies citādus izteicienus.

Tagad ierunājās jaunais vīrietis: Jums jāzina, ka mēs esam pateicīgi, viņš sacīja, pievērsis skatienu Karlam un Asadam. Tas, ka Miu moka ši neziņa, ir pavisam kas cits.

Nabaga cilvēki! Kāpēc te nebūt atklātam? Tagad bija pagājuši četri mēneši, bet zēns joprojām nebija atrasts. Dažādajās sistēmās gluži vienkārši nebija piesaistīti pietiekami resursi, un tagad noteikti bija pagājis pārāk ilgs laiks.

-     Mēs jau neko daudz nezinām, Karls teica. Zinām to, ka jūsu vīramāšu sauc Eva. Bet uzvārds? Kāds ir jūsu vīra uzvārds? Tas taču varētu būt jebkāds. Mēs nezinām pat viņa īsto vārdu. Patiesībā nezinām neko par jūsu vīra pagātni. Tikai to, ka Evas un viņa tēvs bija mācitājs. Šajā saistībā var teikt, ka Eva nav neparasts vārds mācītāja meitai. Labi, mēs zinām, ka sievietei ir ap četrdesmit, bet tas ari ir viss. Benjamina fotogrāfija karājas visos policijas iecirkņos, un mani kolēģi ir informējuši visus sociālos dienestus valstī, lai tie patur šo lietu acīs. Tas ir viss, ko šobrīd varam darīt.

Mia pamāja ar galvu. Bija skaidrs, ka viņa nevēlas, lai šī ziņa apslāpētu viņas cerības. Protams, viņa to nevēlējās.

Tad jaunais vīrietis pacēla rožu pušķi un sacīja, ka Mia katru dienu visās iespējamās vietās meklējot kādu baznīcas žurnālu vai avīžu rakstu, kur būtu redzama viņas bijušā vīratēva fotogrāfija. Tas esot pilna laika darbs, un, ja viņa kaut ko atradīšot, tad viņi par to uzzināšot pirmie.

Viņš pasniedza ziedus Karlam un pateicās.

Kad viņi bija aizgājuši, Karls brīdi palika stāvam ar nelāgu garšu mutē un pušķi rokās. Vismaz četrdesmit asinssarkanu rožu. Viņš vēlējās, kaut nebūtu tās saņēmis.

Karls papurināja galvu. Nē, tās nevarēja stāvēt uz viņa galda, vienkārši nevarēja, bet tās nedrīkstēja nonākt arī Rozes un Irsas mājās. Nekad nevarēja zināt, ar ko tas beigtos.

Viņš nometa pušķi uz Sērensena kundzes galdiņa, kad viņi gāja tam garām. Paldies par to, ka turat pozīcijas, Sērensena, viņš noteica, atstādams Sērensena kundzi apjukuma un mēmu protestu plūdos.

Kāpdami lejā pa kāpnēm, viņi saskatījās.

Es zinu, ko jūs domājat, Karls sacīja un pamāja ar galvu.

Tagad viņiem jānosūta vēstule visām Dānijas instancēm, kam varētu būt informācija par Benjamina vecuma un izskata bērnu, kurš piepeši uzradies vietā, kur tādam nevajadzētu būt. Patiesībā to pašu informāciju, ko policija jau bija izsūtījusi.

Tikai šoreiz ar mazu pavadvēstulīti, kas lūgtu institūciju vadītājus personiski izskatīt šo lietu.

Tad uzdevums noteikti saņems augstāko prioritāti un ātri nonāks pie īstajiem cilvēkiem.

PĒDĒJAS DIVAS NEDEĻAS Benjamins bija iemācījies vismaz piecdesmit jaunu vārdu, un Eva gandrīz nespēja sekot līdzi.

Bet viņi abi jau ari bija daudz runājušies, jo Eva mīlēja zēnu vairāk par visu citu savā dzīvē. Tagad viņi bija maza ģimene, un tā jutās ari viņas virs.

-     Kad viņi ieradīsies? virs todien jautāja jau desmito reizi. Viņš bija strādājis stundām ilgi. Sūcis putekļus, cepis maizi, uzposis Benjaminu. Šīs tikšanās laikā visam jābūt nevainojamam.

Eva pasmaidīja. Cik ļoti šis bērns bija mainījis viņu dzīvi!

-     Es dzirdu, ka viņi nāk. Vai vari ielikt Benjaminu man klēpi, Villij?

Viņa sajuta zēna maigo vaidziņu pie savējā.

-     Tagad nāks kāds, kurš pateiks, ka mēs varēsim tevi paturēt, Benjamin, viņa čukstēja zēnam ausī. Es domāju, ka varēsim. Vai tu gribi palikt pie mums, mīlulīt? Vai tu gribi palikt pie Evas un Villij a?

Zēns piespiedās viņai klāt. Eva, viņš sacīja un iesmējās.

Tad Eva juta, ka viņš norāda uz gaiteni, kur atskanēja balsis. Nāk, viņš teica.

Eva apskāva zēnu un mazliet sakārtoja viņam drēbes. Villijs bija teicis, lai viņa tur acis ciet, jo tad tās neizskatās tik biedējošas. Eva dziļi ievilka elpu, noskaitīja lūgšanu un apskāva Benjaminu.

-     Viss būs labi, viņa čukstēja.

BALSIS BIJA LAIPNAS, viņa tās pazina. Šiem cilvēkiem bija jāpieņem lēmums par formalitātēm, un viņi te jau bija ciemojušies.

Viešņas pienāca un sniedza roku. Labas, siltas rokas. Viņas pateica pāris vārdu Benjaminam un apsēdās pa mazu gabaliņu.

-    Jā, Eva, tagad mēs esam izvērtējuši jūsu apstākļus, un jāteic, ka jūs abi neesat tie tipiskākie kandidāti, kādi mums bijuši. Mēs gan uzreiz vēlamies teikt, ka neņēmām vērā jūsu redzes invaliditāti. Mēs jau iepriekš esam devuši adopcijas atļauju aklam cilvēkam un, kas attiecas uz funkcionēšanas spēju un pamatnosacījumiem, nedomājam, ka tas varētu būt šķērslis.

Eva sajuta sevi augam cerību. Tas neesot šķērslis. Tātad viņas lūgšanas bija palīdzējušas.

-     Mēs ar apbrīnu redzam, cik daudz jūs esat spējuši ietaupīt no saviem pieticīgajiem ienākumiem, tātad esat pierādījuši, ka spējat kontrolēt finanses labāk nekā lielākā daļa citu cilvēku. Un vēl mēs ievērojām, ka jūs, Eva, ļoti īsā laikā esat kļuvusi slaidāka. Divdesmit pieci kilogrami aptuveni trīs mēnešos, Villijs saka. Tas ir pavisam vienreizēji. Jūs labi izskatāties, Eva.

Tagad viņu pārņēma karstums. Āda kņudēja. Pat Benjamins to sajuta.

-     Eva mīļa, zēns sacīja.

Eva juta, ka viņš pamāj dāmām ar roku. Villijs bija teicis, ka tas izskatoties ļoti mīlīgi. Lai Dievs svētī to bērnu!

-    Jūs te esat jauki iekārtojušies. Mēs redzam, ka tās būs tiešām labas mājas, kur uzaugt bērnam.

-     Tas arī ir svarīgi, ka Villijs ir dabūjis labu darbu, teica otra, mazliet zemāka un vecāka balss. Bet vai nedomājat, ka tas jums radīs problēmas, ja viņa tik bieži nebūs mājās, Eva?

Viņa pasmaidīja. Jūs domājat vai es viena tikšu galā ar Benjaminu? Esmu akla kopš pusaugu vecuma, bet nedomāju, ka ir daudz redzīgo, kas redz tikpat labi, cik es.

-     Ko jūs ar to gribat teikt? jautāja zemā balss.

-     Vai tad nav svarīgi sajust, kā jūtas tavi tuvākie? Es to sajūtu. Es zinu Benjamina vajadzības, pirms viņš pats tās apjauš. Es no ļaužu balsīm manu, ko viņi jūt. Piemēram, jūs šobrīd esat ļoti priecīga. Domāju, ka dziļi sirdī jūs smaidāt. Vai esat tikko piedzīvojusi kaut ko priecīgu?

Abas iesmējās. Jā, ja reiz jūs tā sakāt. Es šorīt kļuvu par vecmāmiņu.

Eva apsveica sievieti un atbildēja uz daudziem praktiskiem jautājumiem. Nekādu šaubu, ka, par spīti viņas invaliditātei un viņu abu vecumam, iesniegumu pieņems turpmākai izvērtēšanai. Tieši to jau ari viņi vēlējās. Ja tiks tik tālu, tad viss noteikti būs labi.

-     Pagaidām mēs runājam par to, ka varētu jūs apstiprināt par audžuģimeni. Kamēr nezinām, kas noticis ar jūsu brāli, mēs pēc lietas būtības nevaram neko citu. Bet, ņemot vērā jūsu vecumu, mēs varam to uzskatīt par sagatavošanās soli adopcijai.

-     Kopš kura laika jūs neesat saņēmuši nekādas ziņas no brāļa? pajautāja pirmā dāma. Iespējams, ka tā sarunu gaitā bija jau piektā reize, kad viņa to jautāja.

-     Kopš marta, kad viņš atstāja Benjaminu. Mēs baidāmies, ka Benjamina māte ir mirusi no slimības. No brāļa teiktā mēs sapratām, ka viņa ir nopietni slima. Eva pārmeta krustu. Mans brālis bija drūmas dabas. Ja Benjamina māte ir mirusi, es baidos, ka viņš varētu būt sekojis sievai.

-     Mēs neesam spējuši noskaidrot, kas ir Benjamina māte. Dzimšanas apliecībā, ko jūs iedevāt, viņas personas kodu nav iespējams salasīt. Vai apliecība ir mirkusi ūdeni?

Eva paraustīja plecus.

-     Iespējams. Apliecība jau tā izskatījās, kad mēs to dabūjām, no stūra sacīja viņas vīrs.

-     Varbūt Benjamina vecāki vienkārši dzīvoja kopā. Katrā ziņā no jūsu brāļa personas koda mēs neredzam, ka viņš būtu precējies. Par viņa gaitām vispār ir grūti kaut ko izprast. Mēs redzam, ka viņš pirms daudziem gadiem pieteicās dienestam Desanta vienībā, bet kopš tā laika šķiet, ka visa informācija par viņu ir kā pagaisusi.

-    Jā. Eva pamāja ar galvu. Kā jau teicu, viņš bija drūmas dabas. Patiesībā nestāstīja mums neko par savu dzīvi.

-    Tomēr uzticēja jums Benjaminu. -Jā-

-     Benjamins un Eva, zēns sacīja un norāpās uz grīdas.

Eva dzirdēja, kā viņš aizsteberē pa paklāju.

-     Mana mašina, viņš teica. Liela. Ļoti smuka.

-     Mēs redzam, ka viņam klājas labi, teica zemā balss. Viņš tiešām ir attlstits savam vecumam.

-    Jā, viņš līdzinās savam vectēvam. Viņa vectēvs bija ļoti gudrs virs.

-     Mēs zinām jūsu pagātni, Eva. Jūs esat mācītāja meita. Zinu, ka jūsu tēvs bija mācītājs tepat netālu. Cik saprotu, viņš bija ļoti iemīļots.

-     Evas tēvs bija brīnišķīgs cilvēks, fonā sacīja Villijs. Eva pasmaidīja. Tā viņš vienmēr teica, lai gan nekad nebija tēvu sastapis.

-     Mans lācītis, Benjamins teica. Mans lācītis mīīīļs. Lācītim zila bante.

Visi iesmējās.

-     Tēvs mūs audzināja ar kristīgām vērtībām, Eva turpināja. Mēs ar Villiju domājam audzināt Benjaminu viņa garā, ja varas iestādes ļaus mums zēnu paturēt. Tēva dzīves uzskati būs mūsu vadlīnijas.

Eva sajuta, ka dāmām tas patika. Klusums šķita gandrīz silts.

-    Jums divas nedēļas nogales jāiziet adopcijas sagatavošanas kursi, pirms iesaistīsies Adopcijas padome un pieņems lēmumu par iespējamo apstiprināšanu. Nevar jau zināt, kā ies, bet varētu teikt, ka, manuprāt, uz lielajiem dzīves jautājumiem jūs spējat atbildēt labāk nekā vairums ļaužu, tā ka…

Eva manīja, ka viņas apklust. It kā no istabas piepeši būtu izplūdis siltums. Pat Benjamins pārtrauca rosīties.

-     Re, viņš teica. Zila gaisma. Zila gaisma mirkšķina.

-     Man šķiet, ka pagalmā iebrauca policija, Villijs sacīja. Vai tik nav notikusi kāda nelaime.

Eva nodomāja, ka nelaime notikusi ar viņas brāli. Tā viņa domāja, līdz izdzirdēja gaitenī balsis un to, kā viņas vīrs sākumā protestē un tad šķiet dusmīgs.

Pēc tam Eva izdzirdēja soļus istabā, bet abas dāmas piecēlās un atkāpās pie sienas.

-     Vai tas ir viņš, Larsenas kundze? jautāja vīrieša balss, kuru Eva nepazina.

Apkārt sačukstējās. Eva nedzirdēja, par ko. Izklausījās, ka vīrietis kaut ko stāsta abām dāmām, ar kurām viņa tikko bija runājusi.

Gaitenī viņas virs sāka lamāties. Kāpēc viņš nenāca iekšā?

Tad Eva izdzirdēja jaunu sievieti raudam. Sākumā pa gabaliņu, pēc tam tuvāk.

-     Dieva dēļ, kas te notiek? Eva jautāja.

Viņa manīja, kā Benjamins pienāca klāt. Saņēma viņas roku un uzlika vienu celīti viņai uz kājas. Eva viņu pacēla.

-     Eva Brēmere, mēs esam no Odenses policijas, kopā ar mums ir Benjamina māte, kas grib vest viņu uz mājām.

Eva aizturēja elpu. Lūdza Dievu, lai viņi visi pazustu. Lūdza, lai Dievs ļauj viņai pamosties no murga.

Viņi tuvojās Evai, un tagad viņa dzirdēja, kā sieviete uzrunā zēnu.

-     Sveiks, Benjamin, atskanēja viņas drebošā balss. Balss, kurai tur nebija jābūt. Tai bija jāpazūd. Vai tu nepazīsti mammu?

-     Mammu, Benjamins teica. Viņš šķita nobijies un ierāpās Evai klēpī.

-     Mammu, viņš sacīja un paslēpās Evai pie kakla. Benjamiņam bail.

Istabā iestājās pilnīgs klusums. Mirkli Eva dzirdēja zēna elpu. Šo bērnu viņa mīlēja vairāk par visu pasaulē.

Tad viņa sajuta citu elpu. Tikpat dziļu un baiļpilnu. Viņa klausījās un juta, kā viņas rokas sāk drebēt aiz zēna muguras.

Eva dzirdēja šo elpu un beidzot sadzirdēja arī savējo.

Trīs cilvēki, kas dziļi elpoja. Šokā un bailēs no tuvākajām sekundēm.

Viņa cieši piespieda bērnu sev klāt. Aizturēja elpu, lai nesāktu raudāt. Turēja viņu tik cieši, it kā abi būtu gandrīz viens vesels.

Tad atslābināja tvērienu. Saņēma zēna mazo rociņu un cieši turēja. Mirkli Eva cīnījās ar asarām, bet tad pastiepa uz priekšu savu roku ar zēna mazo plaukstiņu tajā. īsu mirkli sēdēja klusu un tad tālumā dzirdēja savus vārdus.

-     Vai tevi sauc Mia?

Viņa dzirdēja piesardzīgu "jā".

-     Nāc, Mia. Nāc pie mums un ļauj tevi aptaustīt.

[1] līdz 2007. gadam dānijā skolēnu un studentu sekmju novērtējumam lietoja 13 baļļu sistēmu. 13 balles nozīmēja "ļoti izcili", bet 7 - "apmierinoši".

[2] vārdu spēle: lillemor- mazā māmuļa (zviedru vai.).

[3] dziesmu grāmata, 502.

[4] dziesmu grāmata, 556.

[4] Vīru runas (angļu vai.).

Content

Adlers-Olsens Jusi Vēstule pudelē

PROLOGS

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. NODAĻA

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11. nodaĻa

12. nodaĻa

13. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22. NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25. NODAĻA

26. NODAĻA

27. NODAĻA

28. NODAĻA

29. NODAĻA

30. NODAĻA

31. NODAĻA

32. NODAĻA

33. NODAĻA

34. NODAĻA

35. NODAĻA

36. NODAĻA

37. NODAĻA

38. NODAĻA

39. NODAĻA

40. NODAĻA

41. NODAĻA

42. NODAĻA

43. NODAĻA

44. NODAĻA

45. NODAĻA

46. NODAĻA

47. NODAĻA

48. NODAĻA

49. NODAĻA

50. NODAĻA

51. NODAĻA

52. NODAĻA

EPILOGS