Brauna Sandra

Vislabāk glabātie noslēpumi

Sandra Brauna

Vislabāk glabātie noslēpumi

Romāns

.

PIRMĀ NODAĻA

Viņa iekliedzās nevis tāpēc, ka bija ieraudzījusi tarakānu, bet tāpēc, ka aizlūza nags. Tarakāns bija maziņš. Plīsums nagā nejauks. Uz viņas manikirētā naga tas izskatījās tikpat dziļš un robots kā Lielais kanjons.

Aleksa svieda tarakānam ar moteļa laminēto ēdienkarti. Tās otrajā pusē tika reklamēts meksikāņu bārs, kas moteļa viesiem bija pieejams piektdienas vakaros, un kāds kantrimūzikas ansamblis, kas ik vakarus no pulksten septiņiem uzstājās atpūtas vietā, ko sauca par Sudraba piesi.

Ēdienkarte tarakānam netrāpīja, un tas naski meklēja patvērumu aiz finiera tualetes galdiņa.

“Gan noķeršu tevi vēlāk.”

Kosmētikas somiņas dziļumā viņa atrada nagu vīlīti. Tieši šo somiņu Aleksa bija gribējusi izsaiņot, kad tās me'tāla slēdzis sabojāja viņas nagu, bet tarakāns izlīda no paslēptuves, lai iepazītos ar 125. istabas jauno iemītnieci. Šī istaba atradās moteļa Rietumnieks apakšstāvā, netālu no saldējuma un citu sikpreču automāta.

Kad cietušais nags bija kaut cik pielabots, Aleksa uzmeta pēdējo kritisko skatienu savam atspulgam tualetes galdiņa spoguli. Pirmajam iespaidam par viņu vajadzēja būt satriecošam, tas bija ļoti svarīgi. Viņi jau tā vai sastings no pārsteiguma, kad Aleksa viņiem pateiks, kas viņa tāda ir, bet viņai gribējās, lai trieciens būtu vēl spēcīgāks.

Aleksa vēlējās, lai, viņai aizejot, tie paliktu apstulbuši, mēmi un neaizsargāti.

Viņi neapšaubāmi salīdzinās Aleksu ar māti. To viņa nespēja novērst, tāpēc vēlējās, lai svaru kausi nenosvērtos viņai par sliktu. Aleksa gribēja izdarīt visu, kas viņas spēkos, lai Selīnas Geiteres meitā netiktu saskatīts neviens trūkums. .

Viņa bija rūpīgi izvēlējusies apģērbu. Viss drēbes, dārglietas, aksesuāri liecināja par nevainojamu gaumi. Kopiespaids bija izsmalcināts, bet nc askētisks; elegants, bet ne uzkrītošs. Viņu apņēma profesionalitātes aura, kas nebūt neizslēdza Aleksas sievišķību.

Viņas mērķis bija vispirms atstāt uz viņiem iespaidu, tad pārsteigt tos, atklājot, kāpēc viņa ieradusies Perselā.

Vēl pirms dažām nedēļām šī pilsētiņa ar trīsdesmit tūkstošiem iedzīvotāju bija tikai tāds vientuļš punkts Teksasas kartē. Sejt dzīvoja tikpat daudz krupju un zaķu kā cilvēku. Pēdējā laikā gan darījumi, kas tika te slēgti, piesaistīja pilsētiņai zināmu interesi, tomēr tā bija ļoti niecīga. Kad Aleksa būs paveikusi, kas viņai te darāms, par Perselu vēstīs avīžu virsraksti no Elpaso līdz Teksarkanai.

Secinājusi, ka vēl nevainojamāku viņas izskatu spētu padarīt vienīgi Dieva, Tā Kunga, griba vai dārga plastiskā operācija, viņa pasita padusē rokassomiņu, paņēma savu diplomātportfeli un, pārliecinājusies, ka nav aizmirsusi istabas atslēgu, aizcirta aiz sevis 125. numura durvis.

Braucot cauri pilsētai, Aleksai bija jāšķērso divu skolu zonas. Sastrēgumstunda Perselā sākās, kad skolās beidzās mācības. Vecāki veda bērnus no skolas pie zobārsta, uz klavierstundām un tirdzniecības centriem. Reizēm jau kāds droši vien no skolas tika vests arī tieši uz mājām, bet todien automobiļu pārblīvētās ielas liecināja, ka vairākumam tomēr ir darīšanas ārpus’mitekļiem. Patiesību sakot, viņai pret satiksmes sastrēgumiem pārāk lielu iebildumu nebija. Katru reizi, kad Aleksa bija spiesta apstāties, viņai radās iespēja novērtēt šīs pilsētas īpatnības.

\/ Melnzeltaini vimpelīši plivinājās pie telts, kas slējās Perselas vidusskolas pagalmā. Melnās panteras karikatūra bija atņirgusi zobus pret garāmbraucošajām mašīnām, un pagaidu uzraksts vēstīja: Melnais nezvērs. Stadiortā cītīgi dzenāja bumbu vietējā futbolkomanda. Mird/.inot saulē instrumentus, vieglatlētikas laukumā soļošanā trenējās pūtēju orķestris.

Visas šīs nodarbības šķita tik nevainīgas. Aleksa uz īsu brīdi pat nožēloja savu misiju un to, ko tās iznākums nozīmēs pilsētiņas sabiedrībai. Viņa ātri atvairīja vainas sajūtu, atgādinādama pati sev, kāpēc šeit ieradusies. Vesela apsūdzību gūzma bija noglabāta Aleksas prātā, tās savulaik bija izteikusi viņas vecmāmiņa -, un viņai pietika atcerēties kaut vienu no tām, lai izzustu jebkura sentimentāla nožēla.

Perselas rūpniecības rajons bija gandrīz tukšs. Vairums komerciālo ēku un biroju bija slēgti, logiem priekšā nolaistas žalūzijas, bet uzraksti uz neskaitāmām durvīm vēstīja: “Slēgts.”

Kādu spoguļstikla skatlogu, aiz kura kādreiz droši vien bija atradies liels preču klāsts, pārklāja grnfiti zīmējumi. Uz pamestās veļas mazgātuves durvīm vēl aizvien vīdēja kāda piesprausta, ar roku rakstīta zīmīte. Draiskuļa roka bija izvītrojusi tekstā burtu r, tāpēc tagad bija lasāms, ka par trim sūdiem te prasa vienu dolāru.* Tas bija parupjš, bet precīzs vērtējums Perselas apgabala ekonomiskajam stāvoklim.

* Angļu vai. shirls krekli, shits sūdi.

Viņa apturēja automobili pie apgabala tiesas ēkas un iemeta monētas stāvvietas skaitītājā. Tiesas nams bija būvēts pirms deviņdesmit gadiem no sarkana granīta, ko ieguva kalnos un ar vilcienu atveda uz Perselu. Itāļu akmeņkaļi bija izkaluši pretenciozus greifus un fantastiskas zvēru galvas, kas bija novietotas visās iespējamās vietās it ka dekorējumu daudzums attaisnotu pārlieku dāsno atalgojumu par viņu darbu. Tiesas nams tādēļ radīja visai atbaidošu iespaidu, bet bezgaumīgums bija vienīgais iemesls, kāpēc šī ēka vispār piesaistīja uzmanību. Virs jumta kupola dzestrajā ziemeļvējā plīvoja nacionālais un Tek. sasas pavalsts karogs.

Aleksa pēdējo gadu bija nostrādājusi Ostinas domes namā, tāpēc oficiālo iestāžu ēku pompozums viņu īpaši neietekmēja. Apņēmīgiem soļiem viņa uzkāpa pa tiesas nama kāpnēm un atvēra smagās durvis. Iekšpusē pavērās diezgan nožēlojams skats bija redzams, ka telpas sen nav remontētas, no sienam lobījās nost krāsa. Flīžu grīda bija tā saplaisājusi, ka atgādināja rievotu ļoti veca cilvēka plaukstu.

Griesti bija augsti. Gaiteņos vilka caurvējš, te oda pēc ārkārtīgi spēcīga tīrīšanas līdzekļa, appelējušām reģistrācijās grāmatām un pārlieku sasmaržojušās apgabala prokurora sekretāres. Kad Aleksa iegaja uzgaidāmajā telpā, sekretāre viņu vaicājoši uzlūkoja.

-   Sveika. Esat apmaldījusies, mīļumiņ? Man patīk jūsu mati. Kaut es varētu savējos nēsāt tāpat kā jūs savītus mezglā uz pakauša. Lai to atļautos, ausīm jābūt patiesi miniatūrām. Manējās atgādina prāvas krūzes osas. Vai krāsojat matus ar hennu, lai iegūtu sarkanīgo tonējumu?

L Vai šis ir apgabala prokurora Cestina birojs?

-   Protams, mīļumiņ. Ko jums no viņa vajag? Viņš šodien ir trakoti aizņemts.

-   Esmu no Trevisas apgabala prokurora biroja. Jādomā, ka Hārpera kungs jums tika zvanījis un stāstījis par mani.

Košļājamās gumijas kunkulis sekretāres mutē uz brīdi ieņēma miera stāvokli.

-  Tā esat jūs? Mēs gaidījām vīrieti.

-   Kā redzat…

Aleksa noplātīja rokas.

" Sekretāre izskatījās saīgusi.

-    Hārpera kilngs gan būtu varējis pateikt, ka viņa palīdze ir dāma, nevis vīrietis, bet kas tev deva, viņa teica, pamādama ar tuklo plaukstu, bet jūs jau zināt, kādi ir vīrieši. Nu, ko, mīļumiņ, jūs esat ieradusies tieši norādītajā laikā. Mans vārds ir Imodžina. Kafiju gribat? Tērps gan jums ir kolosāls, pēc pēdējās modes. Svārku garums kļuvis krietni īsāks, vai ne?

Riskēdama, ka viņu uzskatīs par nelaipnu, Aleksa tomēr vaicāja:

-   Vai ieinteresētās puses jau ieradušās?

Tieši tobrīd aiz aizvērtajām durvīm atskanēja vīriešu smiekli.

-   Vai tā ir pietiekama atbilde uz jūsu jautājumu, mīļumiņ? apjautājās Imodžina. Kāds no viņiem droši vien nupat izstāstījis nepieklājīgu joku, lai mazliet nolaistu tvaiku. Viņi vai mirst no ziņkārības, gribēdami ātrāk uzzināt, kāpēc sasaukti uz šo pusnoslēpumaino apspriedi. Kāds tad ir tas dižais noslēpums? Hārpera kungs neatklāja Petam, kāpēc jūs ieradīsieties Perselā, kaut arī viņi ir draugi no Juridiskās skolas laikiem. Vai tam ir kāds sakars ar to azartspēļu licenci, pēc kuras tīko MU1-MIP.

-   Mintonu uzņēmumi.

Tas tika pateikts toni, kas nepārprotami liecināja par sekretāres pārsteigumu, ka Aleksai šis nosaukums nav pazīstams.

-   Varbūt man nevajadzētu likt viņiem gaidīt, Aleksa taktiski piezīmēja, izvairīdamās apmierināt Imodžinas ziņkārību.

-  Sasodīts, jau atkal aizpļāpājos. Vai jūs teicāt, ka gribētu kafiju, mīļumiņ?

-  Paldies, ne.

Aleksa sekoja Imodžinai, kas devās uz kabineta durvju pusi. Sirds viņai sāka sisties straujāk.

-  Atvainojiet.

Imodžina pārtrauca sarunu, pabāzdama galvu blakustelpā.

-   Ieradies apgabala prokurora Hārpera palīgs. Jus visi būsiet iepriecināti.

Viņa pagriezās pret Aleksu. Vienas acs ar jūraszilu tušu pieķepētās skropstas pieplaka sekretāres vaiga augšdaļai tā laikam bija domāta draudzīga piemiegšana ar aci, tā teikt, starp mums, meitenēm, runājot…

-  Ejiet nu iekšā, mīļumiņ.

Aleksa, sakopodama spēkus visizšķirošākajam solim savā dzīvē, iegāja kabinetā.

No vaļīgās gaisotnes, kas te valdīja, bija skaidri noprotams, ka tiek gaidīta vēl viena vīrieša ierašanās. Tajā brīdi, kad Aleksa spēra kāju pāri slieksnim un Imodžina aizvēra aiz viņas stiklotās durvis, vīrietis, kas sēdēja pie rakstāmgalda, uzleca kājās. Viņš steigšus nospieda degošo cigāru biezā stikla pelnutraukā un pastiepa roku pēc žaketes, kas bija pārmesta pār krēsla atzveltni.

-   Pets Cestins, viņš teica, sniegdams roku. Priecājamies jūs redzēt tas ir nepietiekams apzīmējums mūsu izjūtām. Bet manam vecajam draugam Gregam Hārperam jau allaž bijusi laba acs uz sievietēm. Neesmu nemaz pārsteigts, ka starp viņam pakļautajiem darbojas ari izskatīga sieviete.

Divdomīgā piezīme lika Aleksai sakost zobus, tomēr viņa nolēma nereaģēt uz šo vīrieša šovinisma izpausmi. Aleksa palocīja galvu, liekot noprast, ka novērtējusi sev veltīto komplimentu. Roka, kas stingri paspieda viņējo, bija apkrauta ar tādu daudzumu cēlmetāla rotaslietu, ka ar tām pietiktu, lai noenkurotu diezgan prāvu jahtu.

-   Paldies, ka esat noorganizējis šo tikšanos, Cestina kungs.

-  Ak, tas mani neapgrūtināja. Priecājos pakalpot jums un Gregam. Un sauciet mani par Petu.

Satvēris Aleksas elkoni, viņš pievērsa tās uzmanību diviem citiem vīriešiem, kuriem aiz cieņas pret klātesošo dāmu ari nācās pierausties kājās.

-  Tie ir Engess Mintona kungs un viņa dēls Juniors.

-   Džentlmeņi.

Pirmā tikšanās ar viņiem aci pret aci atstāja uz Aleksu spēcīgu un savādu iespaidu. Viņā cīnījās ziņkārība un nepalika. Viņai gribējās abus apsūdzēt, saplosīt gabaios, bet Aleksa ievēroja pieklājību un pastiepa roku. To satvēra kaulu rumbojuma izkropļota plauksta. Rokasspiediens varbūt bija mazliet par ciešu, bet seja, kas viņai uzsmaidīja, bija atklāta un draudzīga.

-  Priecājos, kundze. Esiet sveicināta Perselas apgabalā.

Engesa Mintona seja bija vasaras svelmainajā saulē iedegusi un stindzinošā ziemeļvēja aprauta, tā liecināja, ka šis cilvēks gadiem ilgi strādājis ārā. Saprātīgās, zilās acis raudzījās moži un labvēlīgi. Viņam bija dobja, skaļa balss.

Aleksa nosprieda, ka viņa smiekli droši vien ir tikpat vareni kā šī vīra krušukurvis un prāvais alusvēders vienīgais liecinieks tam, ka Mintonam piemita arī savas vājības. Citādi viņš šķita fiziski spēcīgs un vesels. Viņa valdonīgā āriene liktu atturēties no iesaistīšanās kautiņā arī par Mintonu jaunākam un raženākam vīram. No viņa strāvoja spēks, un vienlaikus Mintons izskatījās vientiesīgs kā altāra zēns.

Viņa dēla rokasspiediens bija maigāks, taču tikpat sirsnīgs un draudzīgs. Kā uzticēdams Aleksai noslēpumu, viņš sacīja:

-   Esmu Juniors Mintons. Esiet sveicināta!

-   Esiet sveicināts!

Viņš izskatījās jaunāks par saviem četrdesmit trīs gadiem, it īpaši, kad smaidīja. Pazibēja baltu, līdzenu zobu rinda, un vienā vaigā ievilkās ironiska bedrīte, vēstot, ka viņš paradis izturēties tieši tā, kā konkrētajā situācijā no viņa tiek sagaidīts. Viņa zilās acis bija mazliet tumšākas nekā tēvam, bet tajās mirdzēja tikpat draiskas uguntiņas. Juniora Mintona skatiens pakavējās pie Aleksas pietiekami ilgi, lai liktu viņai noprast, ka šajā telpā svarīgi ir tikai viņi abi. Viņa pirmā atrāva savu roku.

-  Un tas tur ir Rīds, Rīds Lemberts.

Aleksa pagriezās Peta Čestina norādītajā virzienā un ieraudzīja ceturto vīru, ko līdz tam nebija pamanījusi. Dižmanīgi neievērodams etiķeti, viņš izgāzies sēdēja krēslā kabineta stūrī. Apdilušos kovboja zābakos ieautās kājas bija sakrustotas potītēs, purngali pavērsti pret griestiem. Lemberts nekaunīgi šūpojās krēslā uz priekšu un atpakaļ, rokas nevērīgi aizbāzis aiz kovboja siksnas sprādzes. Vienu no tām viņš izvilka, lai piesistu divus pirkstus pie kovboja cepures malas.

-   Kundze…

-   Lemberta kungs, viņa vēsi sacīja.

-   Lūdzu, sēdieties, uzaicināja Čestins, norādīdams Aleksai uz krēslu. Vai Imodžina jums piedāvāja kafiju?

-   Jā, bet es teicu, ka nevēlos. Ja jums nav iebildumu, varbūt sāksim apspriest to, kāpēc esam šeit sapulcējušies.

-    Protams. Junior, pievelc savu krēslu tuvāk. Eņģes! Čestins ar galvas mājienu norādīja, kur vajadzētu apsēsties vecākajam no vīriem. Kad visi bija apsēdušies, apgabala prokurors ieņēma savu vietu pie rakstāmgalda.

-   Tātad, jaunkundz… Sasodīts, ar visu to priekšāstādīšanu laikam nebūšu saklausījis jūsu vārdu.

Aleksa bija nonākusi vispārējās uzmanības centrā. Viņai bija pievērsti četri acu pāri. Vīri ziņkārīgi gaidīja, lai viņa nosauc savu vārdu. Teatrāla efekta labad Aleksa ieturēja pauzi, kaut zināja, ka reakcija, izdzirdot viņas uzvārdu, jau tāpat būs pietiekami spēcīga. Viņa gribēja novērot un paturēt prātā, kā reaģēs katrs no klātesošajiem. Aleksa būtu vēlējusies, kaut varētu labāk saskatīt Rīdu Lembertu. Viņš sēdēja tai gandrīz aiz muguras, un kovboja cepure aizsedza lielāko daļu viņa sejas.

Aleksa ievilka elpu.

-   Es esmu Aleksandra Geitere, Selīnas Geiteres meita.

Šim paziņojumam sekoja apjukuma pilns klusums.

Pets Čestins apmulsis beidzot pavaicāja:

-   Kas ir Selīna Geitere? ”

-   Lai es palieku par kuņas dēlu!

Engess saplaka savā sēdeklī kā piepūšamā rotaļlieta, kurai izlaists gaiss.

-   Selīnas meita. Mans Dievs, nespēju tam noticēt, nočukstēja Juniors. Nespēju tam noticēt.

-    Vai kāds man, lūdzu, nepaskaidrotu? ierunājās joprojām apmulsušais Pets.

Neviens nepievērsa viņam uzmanību.

Abi Mintoni cicši pētīja Aleksas seju, meklēdami tajā līdzību ar viņas māti, kuru tic bija tik labi pazinuši. Ar acs kaktiņu viņa pamanīja, ka Lemberts vairs nešūpojas. Viņš bija pievilcis ceļgalus un sēdēja, taisni izslējies.

-   Kur jūs visus šos gadus bijāt pazudusi? vaicāja Engess.

-  Cik gadu īsti ir pagājis? gribēja zināt Juniors.

-    Divdesmit pieci, Aleksa precīzi atbildēja. Biju tiķai divus mēnešus veca, kad vecmāmiņa Greiema no šejienes aizbrauca.

-   Kā klājas jūsu vecmāmiņai?

-   Viņa patlaban atrodas Vako pansionātā un mirst no vēža, Mintona kungs.

Aleksai nenāca ne prātā saudzēt kungu jūtīgumu.

-   Viņa atrodas komas stāvokli.

-   Man ļoti žēl.

-   Pateicos.

-   Kur jūs abas visu šo laiku dzīvojāt?

Aleksa nosauca kādu pilsētu Teksasas vidienē.

-   Esmu tur pavadījusi visu dzīvi, kopš vien sevi atceros. Tur es pabeidzu vidusskolu, iestājos Teksasas universitātē, pēc tam papildinājos Juridiskajā skolā. Pirms gada kļuvu par pilntiesīgu juristi.

-   Juridiskā skola. Kas to būtu domājis. Tad jau jūsu dzīvē viss ir kārtībā, Aleksandra. Viņai patiešām veicies, vai ne, Junior?

Juniors Mintons uzzibsnīja vienu no saviem visspožākajiem smaidiem.

-  Tā varētu sacīt gan. Kad redzēju jūs pēdējoreiz, jūs izskatījāties stipri vien savādāka, viņš ķircinoši piebilda. Cik atceros, jūsu autiņi bija slapji, bet uz galvas nemanīja neviena mata.

Ņemot vērā iemeslu, kura dēļ viņa bija lūgusi šos vīrus še sapulcēties, Aleksā Juniora flirtēšana izraisīja neveiklības sajūtu. Viņa priecājās, kad Pets Cestins to pārtrauca.

-   Piedodiet, ka man nākas iztraucēt tik aizkustinošu atkalredzēšanos, bet es joprojām neko nesaprotu.

Tad Engess viņu beidzot apgaismoja.

-   Selīna bija Juniora un Rīda klasesbiedrene. Patiesību sakot, viņi visi trīs bija tuvi draugi. Vidusskolas gados reti kad varēja kādu no viņiem sastapt, ja tuvumā nemanīja arī abus pārējos. Tāds pusaudžu dullums.

Engesa zilās acis apmiglojās, un viņš sērīgi papurināja galvu.

-   Selīna nomira. Traģisks notikums.

Viņš mirkli klusēja, it kā lai apvaldītu uzvilnījušās jūtas.

-   Lai būtu kā būdams, bet šī ir pirmā reize, kad mēs pēc ilgāka laika kaut ko uzzinām par Aleksandru, jo vecmāmiņa, Selīnas māte, viņu no šejienes aizveda.

Smaidīdams viņš uzsita sev pa gurniem.

-  Nolādēts, tas nu gan ir jauki, ka jūs esat atgriezusies Perselā.

-   Pateicos, bet…

Aleksa atvēra savu portfeli un izņēma no tā aploksni,

-  Neesmu atbraukusi šurp, lai paliktu, Mintona kungs. Patiesību sakot, esmu ieradusies oficiālā uzdevumā.

Viņa pāri galdam pasniedza aploksni apgabala prokuroram, kurš izskatījās manāmi pārsteigts.

-   Oficiālā uzdevumā? Kad Gregs man zvanīja un lūdza, lai es sniedzu palīdzību vienam no labākajiem apsūdzētājiem viņa iestādē, viņš ieminējās par kādas lietas atjaunošanu.

-     Te viss ir pateikts, sacīja Aleksa, ar galvas mājienu norādīdama uz aploksni. Manuprāt, jums vajadzētu rūpīgi iepazīties ar tās saturu. Gregs Harpcrs lūdz no jūsu biroja un vietējām varas iestādēm visu iespējamo palīdzību un sadarbību, Čestina kungs. Viņš apgalvoja, ka jūs man izrādīšot pretimnākšanu visā izmeklēšanas gaitā,,

Apņēmīgi noklikšķinājusi “diplomāta” portfeļa slēdzi, Aleksa piecēlās un devās uz durvju pusi.

-  Izmeklēšanas?

Apgabala prokurors piecēlās. Mintoni sekoja viņa piemēram.

-    Vai jūs sadarbojaties ar komisiju, kuras pārziņā ir zirgu skriešanās sacīkstes? jautāja Engess. Mums, protams, sacīja, ka notiks pamatīga izpēte, iekams mēs dabūsim azartspēļu licenci, bet es domāju, ka šo pārbaudi esam jau izturējuši.

-   Man ari likās, ka atlicis vairs tikai nokārtot formalitātes, piebilda Juniors.

-  Cik man zināms, tā tas arī ir, Aleksa atbildēja. Izmeklēšanai, ko veikšu es, nav nekāda sakara nedz ar jūsu minēto komisiju, nedz ar zirgu skriešanās sacīkšu licenci.

īsu bridi nogaidījis, vai viņa nepaskaidros kaut ko tuvāk, Ccstins vaicāja:

-Tad sakiet, lūdzu, ar ko tam // sakars, Geitcres jaunkundz? ^

Izslējusies visā augumā, viņa sacīja:

-   Es atjaunošu izmeklēšanu divdesmit piecus gadus vecā slepkavības lietā. Gregs Hārpers lūdza jūsu palīdzību, Čestina kungs, jo noziegums tika izdarīts Perselas apgabalā.

Aleksa ieskatījās vispirms Engesa, tad Juniora acīs. Beidzot viņa uzmeta stingru skatienu Rīda Lemberta cepurei.

-   Kad izmeklēšana būs galā, ceru, ka zināšu, kurš no jums nogalināja manu māti.

OTRĀ NODAĻA

Aleksa novilka kostīmkleitas žaketi un nometa to uz gultas. Paduses viņai bija miklas, un ceļgali ļodzījās. Gribējās vemt. Tas, kas notika apgabala prokurora kabinetā, bija satricinājis Aleksu stiprāk, nekā viņa vēlējās atzīt.

Viņa bija izgājusi no Peta Čestina kabineta ar augstu paceltu galvu un atpakaļ atliektiem pleciem. Viņa nebija gājusi pārāk ātri, bet nebija arī vilcinājusies. Atvadoties Aleksa uzsmaidīja lmodžinai, kas nepārprotami bija visu aiz durvīm noklausījusies, jo raudzījās viņā izbolītām acīm un pavērtu muti.

Viss bija noritējis tieši tā, kā Aleksa izplānojusi. Viņa atzina, ka turējusies braši un iekļāvusies sev atvēlētajā laikā, tomēr, kad viss bija galā, Aleksa izjuta milzīgu atvieglojumu.

Tagad viņa rāva nost vienu apģērba gabalu pēc otra. Aleksai gribējās domāt, ka ļaunākais jau ir aiz muguras, bet viņa baidījās, ka tas vēl tikai nāks. Tie trīs vīri, kurus Aleksa šodien sastapa, negāzīsies tūlīt augšpēdus un necels ķepiņas gaisā. Viņai būs ar tiem jātiekas vēl, un tad viņi droši vien pārmērīgi nepriecāsies par šo tikšanos.

Engess Mintons šķita labdabīgs kā Santa Klauss, bet Aleksa lieliski zināja, ka neviens cilvēks, ieņemdams sabiedrībā tādu stāvokli kā Engess, nevar būt tik nekaitīgs, kāds izliekas. Engess Mintons bija apgabala bagātākais un ietekmīgākais vīrs. Šādu stāvokli neviens nesasniedz, žēlīgi un labsirdīgi valdot pār citiem. Viņam visu laiku ir bijis jācīnās, lai noturētu sasniegto.

Juniors bija valdzinātājs, kas prata apieties ar sievietēm. Gadi bija viņu saudzējuši. Fotogrāfijās Aleksa viņu tika redzējusi kā jaunekli, un viņai nācās atzīt, ka Juniors nav diez ko mainījies. Aleksa zināja arī to, ka viņš prot izmantot savu pievilcību. Juniors būtu varējis viņai viegli iepatikties. Bet Alcksai ari nebija grūti turēt viņu aizdomās par slepkavību.

Rīdu Lembcrtu viņai pagaidām vēl bija grūti pieskaitīt kādai noteiktai cilvēku kategorijai, jo Aleksas iespaidi par viņu bija pārāk vispārīgi. Atšķirība no pārējiem, Lembertam Aleksa nebija varējusi ieskatīties acis. Pieaugušais vīrietis izskatījās daudz stiprāks un skarbāks nekā jauneklis Rīds, ko viņa bija redzējusi vecmāmiņas fotogrāfiju albumā. Viņas pirmais iespaids bija, ka Rīds ir drūms, nedraudzīgs un bīstams.

Viņa bija pārliecināta, ka viens no šiem vīriešiem ir nogalinājis viņas māti.

Selīnu Geiteri nenogalināja tas cilvēks, kas tika apsūdzēts slepkavībā Badijs Haikss. Aleksas vecmāmiņa Merla Greiema bija iedzinusi to meitenei galvā kā katķismu.

-   Tas būs atkarīgs no tevis, Aleksandra, vai tiks noskaidrota patiesība, Merla viņai bija atkārtojusi vai ik dienas. Tas ir mazākais, ko tu vari izdarīt savas mātes labā.

To sakot, viņa parasti uzmeta skumju skatienu kādai no nelaiķes meitas ierāmētajām fotogrāfijām, kas atradās visās iespējamās vietās. Fotogrāfijas aplūkošana aizvien noveda vecmāmiņu līdz asarām, un mazmeitas spēkos nebija viņu nomierināt.

Vēl pirms dažām nedēļām Aleksa nemaz nezināja, ko Merla tur aizdomās par Selīnas nogalināšanu. To uzzinot, viņa piedzīvoja visdrūmāko brīdi savā mūžā.

Alcksai bija piezvanījis mājas ārsts un teicis, ka viņai steidzīgi jāaizbrauc uz Vako pansionātu. Tā bija klusa, nevainojami tīra iestāde, kur sirmgalvjus aprūpēja pieredzējuši profesionāļi. Merlai telefona kompānija maksāja pietiekami lielu pensiju, lai viņa varētu atļauties te uzturēties. Neraugoties uz visām ērtībām, pansionātam tomēr piemita vecuma pelēcīgā smarža, tā gaiteņos valdīja izmisuma un sabrukuma gaisotne.

Kad Aleksa tajā aukstajā, drūmajā, lietainajā pēcpusdienā ieradās pansionātā, viņai pateica, ka vecmāmiņas stāvoklis ir kritisks. Viņa iegāja klusajā istabā un tuvojās slimnīcas gultai. Merlas augums bija stipri izdilis, salīdzinot ar iepriekšējo reizi, pirms nedēļas, kad Aleksa apciemoja vecmāmiņu. Bet viņas acis joprojām dzirkstīja kā Ceturtā jūlija* petardes. To mirdzums šoreiz tomēr bija savādi naidīgs.

-  Nenāc man klāt, Merla aizelsusies dvesa. Negribu tevi redzēt. Tas viss tikai tevis dēļ!

-   Kas, vecomāt? apmulsusi vaicāja Aleksa. Par ko tu runā?

-   Negribu, lai tu te nāc.

Apjukusi no tik tieša noraidījuma, viņa paskatījās uz dežūrārstu un kopējām. Tic neizpratnē raustīja plecus.

-   Kāpēc tu negribi mani redzēt? Es tā steidzos šurp no Ostinas.

-  Tā ir tava vaina, ka viņa nomira. Ja nebijis tevis…

Merla sāpēs ievaidējās un ieķērās palagā stīviem, gluži baltiem pirkstiem.

-   Māte? Tu saki, ka es esmu vainīga pie mātes nāves?

Merla atkal atvēra acis.

-  Jā, viņa ļauni nošņāca.

-   Bet es tačii tolaik biju zīdainītis, Aleksa izmisīgi iebilda, aplaizījusi lūpas. Kā tad es varēju…

* 1776. gada 4. jūlija tika parakstīta ASV Neatkarības deklarācija.

-  Pavaicā viņiem.

-Kam, vecomāl? Kam man tas jāpavaicā?

-  Tam, kurš viņu nogalināja. Engesam, Junioram, Rīdām. Bet tā biji tu…tu…tu…

Ārstam bija jāizved Aleksa no vecmāmiņas istabas vairākas minūtes pēc tam, kad Merla bija ieslīgusi dziļā komā. Briesmīgais apvainojums bija viņu sastindzinājis, tas plosīja Aleksas smadzenes un sāpīgi aizskāra viņas dvēseli.

Ja Merla uzskatīja Aleksu par vainīgu Selīnas nāvē, kļuva saprotams daudz kas no tā, kā meitene tika audzināta. Viņa vienmēr bi ja brīnījusies, ka vecmāmiņa Greiema neizturas pret viņu pārāk mīļi. Lai kādi arī bija Aleksas sasniegumi, tie nekad nebija pietiekami izcili, lai viņa izpelnītos vecmāmiņas uzslavu. Aleksa zināja, ka viņa nekad nav tikusi uzskatīta par tik talantīgu, gudru vai pievilcīgu, kāda bijusi smaidīgā meitene fotogrāfijās, ko Merla aplūkoja ar skumju ilgošanos.

Aleksa to neņēma ļaunā. Viņa Seimu idealizēja un dievināja ar tāda bērna aklo mīlestību, kurš uzaudzis bez vecākiem. Aleksa nemitīgi strādāja, lai visās jomās būtu tikpat laba kā Selīna. Viņa to darīja ne tikai tāpēc, lai būtu savas mātes cienīga meita, bet arī tāpēc, ka izmisīgi cerēja izpelnīties vecmāmiņas mīlestību un atzinību. Tas Aleksai bija apdullinošs trieciens dzirdēt no mirstošās vecmāmiņas lūpām, ka Selīna noslepkavota viņas vainas dēļ.

Ārsts vilcinādamies ierosināja, ka Greiemas kundzei varētu atslēgt dzīvības uzturēšanas iekārtas, ja Aleksa to vēlētos.

-   Mēs viņas labā vairs neko nevaram darīt, Geiteres jaunkundz. x

-     Ak, nē varat gan, Aleksa atbildēja tik nikni, ka ārsts jutās šokēts. Jūs varat uzturēt viņu pie dzīvības. Es jums bieži zvanīšu.

Tūlīt pēc atgriešanās Ostinā viņa sāka izmeklēt Selinas Greiemas Geiteres slepkavības lietu. Aleksa pavadīja vairākas bezmiega naktis, lasīdama protokolus un dažādus tiesas dokumentus, un tikai tad viņa devās pie sava patrona Trevisas apgabala prokurora.

Gregs Hārpers stumdīja aizdedzināto cigareti no viena lūpu kaktiņa uz otru. Tiesas zālē viņš bija vainīgu apsūdzēto, melīgu liecinieku un rāmu tiesnešu bieds. Viņš pārāk skaļi runāja, pārāk daudz smēķēja, negausīgi dzēra un valkāja svītrainus uzvalkus piecsimt dolāru vērtībā un no ķirzaku ādas darinātus zābakus, kas bija vēl divreiz dārgāki.

Ja apgalvotu, ka viņš ir uzkrītošs un egomaniakāls, tas būtu pārāk maigi sacīts. Viņš bija skarbs, godkārīgs, nežēlīgs, nepielūdzams un vulgārs, tāpēc viņam bija lielas izredzes iekļauties pavalsts politiskajā dzīvē. Šis mērķis ari bija Grega galvenais virzītājspēks. Viņš ticēja taisnīgai atmaksai, un viņam patika talantīgi, bet vēl dzīves neapbružāti cilvēki. Tāpēc Aleksa strādāja viņa birojā.

-   Jūs gribat atjaunot divdesmit piecus gadus vecu slepkavības lietu? Gregs jautāja, kad Aleksa viņam bija izskaidrojusi, kāpēc lūdz palīdzēt noorganizēt sanākšanu pie Perselas apgabala prokurora. Vai jums ir kāds iemesls?

-   Upuris bija mana māte.

Pirmo reizi, kopš Aleksa pazina Hārperu, viņš bija uzdevis jautājumu, uz kuru pats nezināja, vai vismaz nenojauta, atbildi.

-   Kungs Jēzu! Aleksa, piedodiet. Es to nezināju.

Viņa mazliet nevērīgi paraustīja plecus.

-  Nu, tamlīdzīgas lietas jau neviens īpaši neafišē, vai ne?

-  Kad tas notika? Cik jums toreiz bija gadu?

-  Biju vēl zīdainītis. Es viņu neatceros. Mātei bija tikai astoņpadsmit gadu, kad viņu nogalināja.

Viņš pārvilka garo, kaulaino plaukstu pār seju, kas tagad izskatījās vēl garāka un kaulaināka.

-  Vai lieta oficiāli iereģistrēta kā neatklāta?

-  Tā gluži nav. Aizdomās turētais tika arestēts un apsūdzēts, bet lietu pret viņu izbeidza jau pirms tiesas.

-    Apgaismojiet mani, bet dariet to īsi. Man šodien jāēd lenčs kopā ar apgabala ģenerālprokuroru, viņš teica. -Jūsu rīcībā ir desmit minūtes. Sāciet!

Kad Aleksa bija beigusi stāstīt, Gregs sarauca pieri un aizsmēķēja cigareti pie nodeguļa, ko bija nosmēķējis līdz pat filtram.

-  Sasodīts, Aleksa, jūs man neteicāt, ka šī lieta ir saistīta ar Mintoniem. Vai jūsu vecmāmiņa patiesi uzskata, ka viens no viņiem pataisījis aukstu jūsu māti?

-   Vai ari viņu draugs Rīds Lemberts.

-   Starp citu, vai viņa izteica minējumu, kāds varējis būt iespējamā slepkavas rīcības motīvs?

-   Nē, neko īpašu viņa neminēja, izvairīgi atbildēja Aleksa, negribēdama viņam teikt, ka Merla par slepkavības iemeslu minējusi viņu, Aleksu. Selīna acīmredzot bijusi ar viņiem tuvos draugos.

-  Tad kāpēc vienam no viņiem būtu vajadzējis Selīnu nogalināt?

-  Tieši to es gribētu noskaidrot.

-  Uz valsts rēķina?

-  Šo lietu ir vērts “atdzīvināt”.

-  Jūsu rīcībā ir tikai nenoteiktas aizdomas.

-  Aizdomas ir pavisam noteiktas.

Viņš neapmierināti norūcās.

-   Vai esat pārliecināta, ka tā nav tikai vēlēšanās personiski atriebties?

-   Protams.

Tamlīdzīgu apvainojumu Aleksa ņēma ļaunā.

-   Mani ši lieta interesē vienīgi no stingri juridiska viedokļa. Ja Badijs Haikss būtu bijis tiesāts un atzīts par vainīgu, es vecmāmiņas vārdiem nepievērstu tik lielu uzmanību. Diemžēl lietas materiāli liecina par pretējo.

-   Kā tas nāk, ka viņa nesacēla traci jau tolaik, kad notika slepkavība?

-   Es viņai to jautāju. Viņai neesot bijis daudz naudas, un viņu esot biedējušas juridiskās mahinācijas. Turklāt smagais pārdzīvojums laupījis vecmāmiņai spēku. Tas atlikušais mazumiņš bija nepieciešams* lai uzaudzinātu mani.

Aleksa tagad skaidri saprata, kāpēc vecmāmiņa viņu mudināja izvēlēties juristes profesiju. Skolā Aleksa mācījās teicami un beidza Teksasas universitātes Juridisko skolu, būdama starp desmit procentiem sava kursa izcilnieku tāpēc, ka tas no viņas tika sagaidīts. Merla izvēlējās viņai profesiju, bet laimīgā kārtā jurisprudence interesēja arī pašu Aleksu. Viņas darbīgajam prātam patika risināt sarežģītos kāzusus. Viņa bija labi sagatavota tam, lai izpildītu savu pienākumu.

-    Vecmāmiņa bija vienkārši paveca dāma, atraitne, kas palikusi ar mazu bērnu uz rokām, Aleksa sacīja, sacerēdama savu notikuma versiju. Haiksa noklaušināšanu pie tiesneša viņa nekādi nevarēja ietekmet. Ar to naudu, kas vecmāmiņai bija, viņa sedza pārceļošanas izdevumus, pameta pilsētu, lai nekad tur vairs neatgrieztos.

Gregs ieskatījās rokaspulkstenī. Tad, aizvien vēl turēdams lūpās cigareti, viņš piecēlās un uzvilka žaketi.

-   Es nevaru dot rīkojumu no jauna uzsākt izmeklēšanu slepkavības lietā, ja manā rīcībā nav nedz pierādījumu, nedz ziņu par iespējamajiem slepkavības iemesliem. Jus to zināt. Neesmu jau izvēlējies to muļķāko no visiem Juridiskās skolas absolventiem. Dievs mans liecinieks, lai gan jūsu pikantā pēcpuse te arī spēlēja zināmu lomu.

-   Pateicos.

Viņas nepatika bija acīmredzama, un to nebūt neizraisīja Grega seksīgā piebilde tā bija pārāk nekaunīga, lai Aleksa noticētu, ka viņš to domājis nopietni.

-   Redziet, Aleksa, tas, ko jūs man lūdzat, nav nekāds sīkums, sacīja Harpers. Ņemot vērā, kas ir šie jūsu pieminētie zeļļi, mēs varam iekāpt pamatīgā sūdu čupā. Pirms bāžu galvu cilpā, es tomēr gribētu, lai manā rīcībā ir kas vairāk par jūsu aizdomām un vecmāmiņas murdulēšanu.

Viņa pavadīja Hārperu līdz biroja durvīm.

-   Liecieties nu mierā, Greg, jūsu profesionālais žargons mani neapmuļķos. Jās vienkārši baidāties par savu ādu.

-  Sasodīts, jums taisnība. Par to es baidos nemitīgi.

Grega atzīšanās laupīja Aleksai manevrēšanas iespējas.

-   Vismaz dodiet man atļauju izmeklēt šo lietu tajā laikā, kad neesmu aktīvi iesaistīta citu lietu izmeklēšanā.

-   Jus taču zināt, kāds sastrēgums valda pie mums. Mēs tikko jaudājam sagatavot lietas tiesai šim nolūkam atvēlētajos termiņos.

-   Es strādāšu virsstundas. Nepametīšu novārta savus pienākumus. Jūs taču zināt, ka tā es nekad nerīkotos.

-  Aleksa…

-  Lūdzu, Greg.

Bija skaidrs, ka Hārpers grib, lai viņa pati atsauc savu lūgumu, bet Aleksa bija nolēmusi atkāpties vienīgi tādā gadījumā, ja viņai tiktu atbildēts ar striktu “nē”. Iepriekšējā izmeklēšana, ko viņa jau bija paguvusi veikt, bija ierosinājusi viņas profesionālo interesi, turklāt Aleksu skubināja arī izmisīgā vēlēšanās pierādīt, ka vecmāmiņai nav taisnība. Viņai bi ja jānoņem no sevis Mcrlas apsūdzība.

-  Ja man tuvākajā laikā neizdosies neko atklāt, es metišu mieru, un jūs par to nekā vairs nedzirdēsiet.

Viņš pētoši pavērās Aleksas saspringtajā sejā.

-    Kāpēc jūs gluži vienkārši nevarētu nolaist lieko tvaiku paseksojot? Tā teikt, pa kreisi, kā to darām mēs visi? Puse mūsu pilsētas puišu būtu ar mieru jums izpalīdzēt. Kā precētie, ta neprecētie.

Viņa uzmeta Gregam iznīcinošu skatienu.

-   Labi, labi. Jūs varat tai lietā drusku parakņāties, bet tikai savā brīvajā laikā. Nāciet pie manis, kad jums būs kaut kas konkrēts. Ja es gribu uzvarēt vēlēšanās, nedrīkstu izskatīties vai rīkoties ka nolādēts stulbenis, un to. starp citu, nedrīkst arī neviens no maniem darbiniekiem. Ls nokavēšu lenču. Visu labiņu.

Darba Aleksai netrūka, tāpēc mātes slepkavības izmeklēšanai viņa varēja veltīt ļoti maz laika. Aleksa lasīja visu, kam vien varēja piekļūt avīžu reportāžas, Badija Haiksa noklaušināšanas protokolus, un pamazām izkristalizēja svarīgākos faktus.

Tie bija vienkārši un vienlaikus butiski. Garīgi atpalikušais Badijs Haikss tika arestēts netālu no slepkavības vietas, un uz viņa drēbēm atrada upura asinis. Aresta brīdī viņam bija klāt ķirurga instruments, kas tika pieņemts par slepkavības ieroci. Haiksu ielika cietumā, nopratināja uri pret viņu izvirzīja apsūdzību. Tiesnesis Džozefs Volless pasludināja, ka Haikss ir nepieskaitāms, tāpēc viņu nevar tiesāt. Tika nospriests, ka Haikss ievietojams pavalsts psihiatriskajā slimnīcā.

Šķita, ka šī ir viena no tām lietām, kas tiek izbeigtas, vēl lāgā neuzsāktas. Tieši tad, kad Aleksa jau bija sākusi domāt, ka Gregam taisnība un viņa dzenas pakaļ iedomātam fantomam, viņai gluži negaidot laimējās Haiksa noklaušināšanas protokolā uziet savādu neatbilstību. Pārbaudījusi šo faktu tuvāk, viņa atkal devās pie Grega, šoreiz apbruņojusies ar rakstveida liecību, kas bija apliecināta ar zvērestu.

-  Tā, rokā ir.

Ar triumfējošu žestu Aleksa bija nolikusi mapi uz Hārpera rakstāmgalda.

Gregs drūmi pasmīnēja.

-   Neesiet nu tik sasodīti mundra, un, Dieva dēļ, jums nav jānomet papīri uz mana rakstāmgalda ar tādu blīkšķi.

Tas tika nomurmināts caur biezu dūmu aizsegu. Cigareti no mutes Hārpers izņēma vienīgi tāpēc, lai iedzertu prāvu malku karstas kafijas.

-  Kā pavadījāt nedēļas nogali?

-   Brīnišķīgi. Katrā ziņā daudz lietderīgāk, nekā jūs. Izlasiet šo te.

Viņš vilcinādamies atvēra mapi un pārlaida aizmiglotu skatienu tekstam.

-   Hmm.

Pietika pārskriet ar acīm dažām pirmajām rindiņām, lai Gregam rastos interese. Atzvēlies krēslā un saslējis kājas uz galda stūra, viņš pārlasīja tekstu uzmanīgāk. .

-To rakstījis tās psihiatriskās slimnīcas ārsts, kurā tas zellis Haikss ir ieslodzīts?

-   Bija ieslodzīts. Pirms dažiem mēnešiem viņš miris.

-  Interesanti.

-   Interesanti? iesaucās šī vienaldzīgā novērtējuma sarūgtinātā Aleksa.

Viņa piecēlās, apgāja apkārt krēslam, uz kura bija sēdējusi, un uztraukta satvēra tā polsterēto atzveltni.

-   Greg, Badijs Haikss pavadījis divdesmit piecus gadus slimnīcā, nebūdams vainīgs.

-   To jūs vēl nezināt. Neizdariet pārsteidzīgus secinājumus. '

-   Viņa pēdējais ārstējošais psihiatrs apgalvo, ka Badijs Haikss bijis paraugpacients. Viņa uzvedībā nekad nav izpaudušās varmācīgas tendences. Seksuālais dzinulis viņam bijis diezgan vāji izteikts, un, saskaņā ar pieredzējuša ārsta viedokli, Haikss nespētu izdarīt tādu noziegumu, kāds viņam ticis piedēvēts. Atzīstiet taču, ka tas izklausās aizdomīgi.

Pārlasījis vēlreiz dažas rindiņas, Gregs nomurmināja:

-Aizdomīgi tas izklausās, bet pēc sviluma vēl neož.

-   Es nevarēšu jums sagādāt konkrētus pierādījumus. Tāds brīnums nav iespējams, jo lieta, galu galā, ir divdesmit piecus gadus veca. Viss, uz ko es varu cerēt, ir savākt aplinkus pierādījumus, ar kuriem pietiktu, lai lietu nodotu iepriekšējās izmeklēšanas zvērinātajiem. Velti cerēt, ka īstais slepkava es ne mirkli nešaubos, ka Bads Haikss manu māti nenogalināja atzīsies pats. Arī iespēja atrast kādu aculiecinieku ir visai niecīga.

-  Tādas iespējas vispār nav, Aleksa.

-  Kāpēc?

-Jūs šo lietu esat pietiekami izpētījusi, lai pati saprastu. Slepkavība tika izdarīta šķūnī Engesam Mintonam piederošajā rančo. Tajā apgabalā tev pietiks nosaukt viņa vārdu, lai zeme nodrebētu. Viņš ir vietējais dižmanis. Ja

kāds aculiecinieks arī butu, šis cilvēks nemūžam neliecinātu pret Mintonu neies taču kost rokā, kas tevi baro. Šajā ekonomiski izčākstējušajā apvidū Mintonam pieder apmēram ducis uzņēmumu.

Gregs iemalkoja kafiju un aizdedzināja jaunu cigareti.

-   Šajā visnotaļ delikātajā lietā ir vēl kāds, vēl delikātāks aspekts. Gubernatora komisija nupat devusi Mintonam atļauju būvēt Perselas apgabalā zirgu skriešanās sacīkšu trasi.

-  Tas man ir zināms. Kāda tam nozīme?

-To jūs man pasakiet.

-  Nekāda!

-   Labi, pieņemsim, ka tā. Bet, ja jūs sāksiet nopulgot un apvainot vienu no Teksasas izcilākajiem dēliem, kā tev šķiet, vai gubernatoram tas patiks? Viņš sasodīti lepojas ar to savu azartspēļu komisiju. Gubernators grib, lai šajā diezgan apšaubāmajā naudas pelnīšanas lauciņā vismaz, ārēji viss butu kārtībā. Nekādu ķildu. Nekādu aizvainojošu publikāciju presē. Nekādu tumšu darījumu. Viņš grib, lai viss būtu nevainojams un tīrs. Tātad, ja kāda pārgudrele apsūdzētāja sāks palaist muti, mēģinādama saistīt cilvēku, kam gubernatora lolotā komisija devusi savu svētību, ar slepkavības lietu, gubernators no dusmām lēks vai' no biksēm laukā. Un, ja šī apsūdzētāja strādā manā birojā, kurš, jūsuprāt, būs pirmais,' pār kura galvu nograndēs pēr-' kons? Es.

Aleksa nestrīdējās viņam pretim.

-   Labi, viņa mierīgi noteica. Es iesniegšu atlūgumu, izstāšos no šī biroja un darbošos pati uz savu roku.

-   Kungs Jēzu, cik jūs esat' teatrāla. Jūs neļaujat man pabeigt domu.

Nospiedis selektora pogu, viņš deva rīkojumu sekretārei, lai tā atnes viņam vēl kafiju. Gaidīdams uz kafiju, Gregs aizdedzināja nākamo cigareti.

-   No otras puses, viņš sacīja, izpūtis kuplu dūmu mutuli, ciest nevaru to smerdeli, kas patlaban sēž gubernatora krēslā. Neesmu to turējis noslēpumā, tāpēc nepatika ir abpusēja, kaut tas svētulīgais kuņas dēls to nemūžam neatzītu. Noskatīties, kā viņš lēkā uz pannas tā nebūtu tā sūdīgākā izprieca. Vai varat iedomāties, kā viņš attaisnosies, kāpēc no neskaitāmiem pretendentiem izvēlējies tieši to, kurš iesaistīts slepkavības lietā?

Gregs tīksmīgi noguģināja.

-  Man sagādā baudu jau pati doma vien.

Aleksai Grega apsvērumi bija pretīgi, bet viņa sajūsmināta noprata, ka Hārpers viņai dod atļauju rīkoties.

-  Tātad es drīkstu atsākt šo lietu?

-  Šī lieta nekad nav tikusi slēgta, jo Haiksu taču netiesāja

Viņš nolaida kājas uz grīdas, un krēsls blarkšķēdams paslīdēja uz priekšu.

-   Man tomēr jāteic, ka atvēlu jums turpināt šo lietu tikai tāpēc, ka uzticos jūsu intuīcijai. Jūs man patīkat, Aleksa. Savas spējas jūs apliecinājāt jau toreiz, kad vēl stažējāties pie manis kā studente. Esmu apmierināts, ka jūs ietilpstat manā komandā un ne tikai tāpēc, ka jums ir fifīgs dupsis.

Viņš paskatījās uz mapi, ko Aleksa viņam bija atnesusi, un ar pirkstu galiem pabungoja pa tās vāku.

-   Es joprojām domāju, ka jums ir personisks naids pret tiem zeļļiem, pret pilsētu. Negribu sacīt, ka tas būtu nepamatoti. Bet ar naidu vien lietai nepietiek. Ja jūs man nebūtu atnesusi tā trako daktera ar zvērestu apstiprināto liēcību, es jūsu lūgumu būtu noraidījis. Tālab, atrazdamās

tur, kur mauro bifeļi un auļo brieži un antilopes, neaizmirstiet, ka ari mana pakaļa ir likta uz speles.

Gregs pacēla acis un drūmi uzlūkoja Aleksu.

-  Pieraugiet, ka nepiekasāt mani.

-  Tas ir, jūs gribējāt teikt, ka es drīkstu braukt uz Rietumteksasu?

-   Nu, tur taču tas notika, vai ne?

-   Jā, bet kā tad ar tām lietām, kas man patlaban uzticētas?

-  Uzticēšu sagatavošanas darbus interniem un palūgšu, lai mums pagarina termiņus. Starp citu, es jau runāju ar Perselas apgabala prokuroru. Mēs kopā mācījāmies Juridiskajā skolā. Viņš lieliski atbilst jūsu nolūkiem. Nav pārāk gudrs, ieprecējies augstākajās aprindās, augstākās par tām, no kurām cēlies viņš pats, tāpēc allaž cenšas visiem izpatikt. Lūgšu, lai viņš jums sniedz visu iespējamo palīdzību.

-  Varbūt to nevajadzētu īpaši uzsvērt. Es negribētu, lai viņi priekšlaikus nojaustu manus nolūkus.

-  Labs ir.

-  Paldies, Greg, viņa sirsnīgi teica.

-   Nevajag man pateikties priekšlaikus, viņš apslāpēja Aleksas entuziasmu. Ja jums tur neveiksies, es no jums atteikšos. Tieslietu ministrs man ir licis manīt, ka esmu iespējamais viņa amata mantinieks. Es to darbiņu gribu dabūt un labprāt redzētu tādu gudru smukulīti kā jūs vadām vienu no ministrijas departamentiem. Vēlētājiem tas arī patiktu.

Viņš pavērsa pret Aleksu nikotīna notraipīto rādītājpirkstu.

-   Bet, ja jūs tagad ar savu smuko cļupsīti iesēdīsieties peļķē, es izlikšos, ka nekad neesmu jūs pazinis, bērniņ. Vai pieleca?

-Jūs esat īsts kuņas dēls un rupeklis.

Grcgs pasmaidīja krokodila cienīgu smaidu.

-  Pat māmiņa mani diez ko nevarēja ciest.

-  Atsūtīšu jums pastkarti.

Aleksa pagriezās, lai ietu prom.

-  Pagaidiet mirkli. Man jums ir vēl kas sakāms. Jūsu rīcībā ir trīsdesmit dienas.

-Ko? •

-  Trīsdesmit dienas, lai atklātu kaut ko būtisku.

-Bet…

-  Tas ir tieši tik ilgi, cik es varēšu attaisnot jūsu prombūtni pārējo šī biroja darbaļaužu acīs. Tas ir krietni vien ilgāks laiks, nekā jums vajadzētu piešķirt, ņemot vērā, ka jūsu rīcībā ir tikai neskaidras aizdomas. Vai nu samierinieties ar to, vai…

-  Es ar to samierinos.

Grcgs nezināja, ka Aleksas galvenais dzinulis šajā lietā ir gluži personiskas dabas. Viņa gribēja, lai vecmāmiņa pirms nāves dabūtu zināt Selīnas slepkavas vārdu. Aleksu nemulsināja tas, ka vecā dāma atrodas komas stāvoklī. Gan jau viņai kaut kā izdosies šo ziņu novadīt līdz Mcrlas apziņai. Vecmāmiņa varēs ar atvieglojumu izdvest pēdējo nopūtu, un Aleksa bija pārliecināta, ka viņai kaut reizi •labpatiks savu mazmeitu uzslavēt.

Aleksa noliecās pār Grega rakstāmgaldu.

-  Zinu, ka esmu uz pareizā ceļa. Es panākšu, ka īstais slepkava stājas tiesas priekšā, un, kad tas notiks, es panākšu ari to, lai viņš tiktu notiesāts. Gan jūs redzēsiet.

-Jā, jā. Iesākumam pietiks, ja jums izdosies nokniebties ar īstu kovboju. Un pacentieties visu sīki aprakstīt kādi bija pieši, šaujamais un tā zeļļa “labākā drauga” izmēri.

-  Izvirtulis.

-   Kuņa. Un nevajag aizcirst durvis ar troksni ak, sūds ar’ ārā!

Tagad Aleksa šo tikšanos atcerējās ar smaidu. Grega dzēlīgās rupjības viņa neņēma par pilnu, jo ļoti labi zināja, ka Hārpers viņu ciena kā profesionāli. Prokurora birojā Aleksa bija sākusi strādāt vasarā pirms iestāšanās Juridiskajā skolā, un kopš la laika Gregs Hārpers bija viņas padomdevējs un draugs. Aleksa saprata, kādu risku Gregs uzņemas viņas dēļ, un augstu vērtēja sava patrona uzticēšanos.

Saņēmusi Hārpera atļauju rīkoties, Aleksa netērēja laiku velti. Ar dokumentiem, kas bija sakrājušies uz viņas rakstāmgalda, Aleksa lika galā vienas dienas laikā. Aizslēgusi dzīvokli, viņa agri no rīta izbrauca no Ostinas. Pa ceļam Aleksa īsu bridi iegriezās Vako pansionātā. Merlas stāvoklis nebija mainījies. Aleksa atstāja moteļa Rietumnieks telefona numuru, lai nepieciešamības gadījumā kāds no personāla varētu viņu sazvanīt.

No moteļa istabiņas viņa piezvanīja apgabala prokuroram uz mājām.

-   Cestina kungu, lūdzu, Aleksa sacīja sievietei, kuras balsi izdzirda klausulē.

-  Viņa nav mājās.

-   Cestina kundze? Gribu runāt ar jūsu vīru par kādu ļoti svarīgu jautājumu.

-  Kas zvana?

-  Aleksa Geitere.

Viņa izdzirda klusus smieklus.

-  Ak tad jūs esat tā, ko?

-  Kāda “tā”?

-   Tā, kas apsūdzēja Mintonus un šerifu Lembertu slepkavībā. Pets pārnāca mājās lik uzbudināts, it kā viņam kāds būtu iešāvis pakaļā. Nekad nebiju viņu redzējusi tik…

-  Piedodiet, -Aleksa aizžņaugtā balsi sievieti pārtrauca, vai jūs teicāt šerifs Lemberts?

TREŠĀ NODAĻA

Šerifa iecirknis atradās Perselas apgabala tiesas nama apakšstāva. Aleksa atkal novietoja automobili skvēra maksas stāvvietā un iegāja ēkā.

Bija agrs, un apakšstāva'kabinetos nekādu rosību vel nemanīja. Stikloto “būrīšu” virknēm pa vidu atradās prāva dežūrtelpa tieši tāda pali kā visos citos šīs valsts šerifu iecirkņos. Pie griestiem ka mūžīgais mākonis virmoja cigarešu dūmi. Vairāki formas tērpos ģērbušies vīri bija sastājušies ap sildvirsmu, uz kuras kūpēja kafijas kanna. Viens no viņiem kaut ko stāstīja, bet, ieraudzījis Aleksu, aprāvās pusvārdā. Galvas viena pēc otras pagriezās uz viņas pusi. Visi blenza uz Aleksu, un viņa skaudri sajuta, ka ir neiederīgs svešķermenis šajā vīriešu valstībā. Perselas apgabala šerifa iecirknī sievietes pagaidām vēl nodarbinātas netika.

Aleksa saņēma drosmi un laipni sacīja:

-  Labrīt .

-   ‘brīt, koris atbildēja.

-   Mani sauc Aleksa Geitere. Es, lūdzu, gribētu runāt ar šerifu.

Priekšāstādīšanās bija lieka. Viņi jau zināja, kas Aleksa tāda ir un kāpēc ieradusies. Persela bija neliela pilsētiņa, un jaunumi te izplatījās ļoti ātri.

-   Viņš jūs gaid’? agresīvi apvaicājās viens no pilnvarotajiem, iepriekš izspļāvis tabakas sulu bundžā, kur kādreiz bi ja atradušās konservētas zaļās pupiņas.

-    Domāju, ka viņš būs ar mieru mani pieņemt, Aleksa daudznozīmīgi atbildēja.

-   Vai jūs šurp atsūtīja Pets Cestins?

Aleksa no rīta bija vēlreiz mēģinājusi prokuroru sazvanīt, bet Ccstina kundze viņai pavēstīja, ka virs jau aizgājis uz biroju. Aleksa zvanīja Cestinam arī uz darbu, taču tur neviens necēla klausuli. Vai nu prokurors atradās ceļā no mājām uz darbu, vai mēģināja no viņas izvairīties.

-  Viņš zina, kāpēc esmu šeit. Vai šerifs ir savā kabinetā? viņa vaicāja mazliet skarbākā tonī.

-  Nedomāju vis.

-  Neesmu viņu redzējis.

-   Jā, viņš ir šeit, īgni izmeta viens no pilnvarotajiem. Ienāca pirms pāris minūtēm.

Viņš ar galvas mājienu norādīja uz gaiteņa pusi.

-  Pēdējās durvis pa kreisi, kundzīt.

-  Paldies.

Viņa apveltīja vīrus ar pateicīgu smaidu, kaut sirdī nekādu pateicību nejuta, un devās pa gaiteni uz prjekšu. Aleksa gandrīz fiziski sajuta skatienus, kas viņu pavadīja. Viņa pieklauvēja pie norādītajām durvīm.

‘ Jā?

Rīds Lemberts sēdēja pie apbružāta koka rakstāmgalda, kas šķita esam tikpat vecs kā tiesas ēkas pamatu akmeņi. Šerifs bija zābakos apautās kājas sakrustojis un atbalstījis pret galda stūri. Tāpat kā iepriekšējā dienā, viņš bija vaļīgi atgāzies krēslā. Šoreiz grozāmajā krēslā.

Lemberta kovbojcepure un ādas jaka karājās uz drēbju pakaramā stūrī starp zemo logu un sienu, ko no vienas

vietas klāja plakāti ar uzrakstu “Viņu. meklē policija”, kas bija piestiprināti ar nodzeltējušu, vietām sačokurojušos līmlenti. Ar abām plaukstām šerifs turēja apdauzītu, kafijas biezumiem notraipītu tasi.

-   ‘brīt, Geiteres jaunkundz.

Viņa tik sparīgi aizvēra durvis, ka ledusstikla panelis nodzinkstēja.

-   Kāpēc man tas netika pateikts vakar?

-   Kāpēc būtu vajadzējis sabojāt pārsteigumu? šerifs, blēdīgi smaidīdams, atjautāja. Kā jūs uzzinājāt?

-   Nejauši.

-   Es jau zināju, ka agri vai vēlu jūs te parādīsieties.

Viņš izslējās taisni.

-  Tomēr negaidīju, ka tas notiks tik agri no rīta.

Lemberts piecēlās un piedāvāja Aleksai otru no abiem

krēsliem, kas atradās šajā telpā. Tad viņš piegāja pie galdiņa, uz kura atradās kafijas vārītājs.

-   Kafiju gribat?

-   Cestina kungam būtu vajadzējis man to pateikt.

-    Petam? Viņš to nemūžam nebūtu darījis. Ik reizi, kad viņam iznāk sastapties ar kādu kutelīgu lietu, mūsu • prokurors trīc kā cāļa pakaļa.

Aleksa piespieda plaukstu pie pieres.

-   Murgi gaišā dienas laika.

Lemberts, nesagaidījis atbildi uz vaicājumu par kafiju, jau bija piepildījis tasi arī viņai.

-   Krējumu, cukuru?

-     Neesmu ieradusies pie jums viesos, Lemberta kungs.

Viņš nolika tasi ar melnu kafiju uz rakstāmgalda stūra Aleksai priekšā un pats atkal apsēdās.

-   Diezgan nelāgs mūsu tikšanās iesākums.

-  Vai tad jūs esat aizmirsis, kāpēc esmu šeit?

-    Nebūt ne, bet vai tad jūsu pienākumi liedz jums dzert kafiju? Varbūt tas ir reliģisks aizspriedums?

Aizkaitinātā Aleksa nolika somiņu uz rakstāmgalda, paņēma kafijas tasi, piegāja pie mazā galdiņa un iebēra tasē sauso kafijas baltinātāju.

Kafija bija stipra un karsta tāpat kā skatiens, ar kādu šerifs lūkojās Aleksā un daudz garšīgāka, nekā remdenais brūvējums, ko viņa torit bija dzērusi moteļa kafejnīcā. Ja kafiju bija vārījis šerifs pats, viņš to lietu labi pieprata. Bet Lemberts jau vispār izskatījās pēc varen spējīga cilvēka. Ērti atgāzies krēslā, viņš nebūt nelikās noraizējies, ka tiek apvainots slepkavībā.

-  Kā jums patīk Persela, Geiteres jaunkundz?

-   Neesmu te uzturējusies pietiekami ilgi, lai man par to jau būtu izveidojies savs viedoklis.

-   Ei, liecieties nu mierā. Varu derēt, ka izjutāt pret šo pilsētu riebumu, vel nebūdama šurp atbraukusi.

-  Kāpēc jūs tā domājat?

-Tas taču būtu loģiski, vai ne? Šeit nomira jūsu māte.

Nevērīgais tonis, kādā šerifs runāja par viņas mātes nāvi, Aleksu aizskāra.

-   Viņa nenomira. Viņu noslepkavoja. Zvēriski.

-  Es atceros, drūmi atsaucās Lemberts.

-   Protams. Jūs taču bijāt tas, kurš atrada viņas līķi, vai

ne?

Acis nodūris, šerifs labu bridi raudzījās savā tasē un tikai tad cēla to pie lūpām. Viņš iztukšoja tasi tā, it kā tā būtu glāze ar viski ju.

-  Vai jūs nogalinājāt manu māti, Lemberta kungs?

Tā kā iepriekšējā dienā A Iekšai nebija izdevies novērot Lemberta reakciju, viņa gribēja to redzēt tagad.

Šerifs asi pacēla galvu.

-Nē.

Noliecies uz priekšu, viņš atbalstījās ar elkoņiem pret rakstāmgaldu un ieskatījās Aleksai tieši seja.

-   Labāk uzreiz noskaidrosim, kurā pusē mēslu čupai mēs katrs stāvam. Tas ietaupīs laiku mums abiem. Ja jūs vēlaties mani nopratināt, juristes jaunkundz, jums būs jāpanāk, lai es tiktu uzaicināts stāties zvērināto tiesas priekšā.

-  Jūs atsakāties man palīdzēt izmeklēšanā?

-    To es neesmu teicis. Saskaņā ar Peta rīkojumu, mans iecirknis ir jūsu rīcībā. Un es arī personiski palīdzēšu jums, cik vien tas būs manos speķos.

-  Tā teikt, aiz labas sirds? viņa mīlīgi apvaicājās.

-   Nē, tāpēc, ka es gribu, lai šī liela reizi par visām reizēm tiklu noskaidrota. Vai saprotat? Lai jūs varētu vākties atpakaļ uz savu Ostinu, kur ir jūsu īstā viela, un atstātu pagātnes notikumus pagātnē, kur, savukārt, ir foīstā vieta.

Viņš piecēlās, lai no jauna piepildītu savu kafijas tasi. Pāri plecam Lemberts jautāja:

-   Kāpēc jūs vispār atbraucāt?

-Tāpēc, ka Bads Haikss manu mati nenogalināja.

-   Pie velna, kā tad jūs to varat zināt? Varbūt pavaicājāt viņam pašam?

-  To es nevarēju izdarīt. Viņš ir miris.

Pēc tā, ka šerifs reaģēja uz šo paziņojumu, Aleksa saprata, ka viņš to nav zinājis. Lemberts piegāja pie loga un, malkodams kafiju, domīgi raudzījās ārā.

-  Sasodīts. Dullais Bads ir miris.

-  Dullais Bads?

-   Tā visi viņu sauca. Diez vai kāds zināja viņa uzvārdu, iekams tika nogalināta Seima un par Badu sāka rakstīt avīzēs.

-  Man stāstīja, ka viņš esot garīgi atpalicis.

Pie loga stāvošais vīrietis palocīja galvu.

-  Jā, un viņam bija arī runas grūtības. Tik tikko varēja saprast, ko Bads grib teikt.

-  Vai viņš dzīvoja kopā ar vecākiem?

-   Bads dzīvoja pie mātes. Arī viņa nebija īsti riktīga. Bada māte nomira drīz vien pēc tam, kad viņš tika aizsūtīts uz dziednīcu.

Lemberts joprojām stāvēja ar muguru pret Aleksu un skatījās ārā caur žalūziju spraugām. Viņam bija glīts augums plati pleci, šauri gurni. Džinsi bija par daudz pieguloši. Aleksa domās sarāja sevi, ka atļāvusies to ievērot.

-   Dullais Bads braukāja pa pilsētu ar lielu trīsriteni, šerifs stāstīja. Jau pa gabalu varēja dzirdēt viņu tuvojamies. Tā grabaža čīkstēja un grabēja kā ielu tirgotāja rateļi. Bads apkrāva riteni ar visādiem atkritumiem. Viņam patika ložņāt pa miskastēm. Mazām meitenītēm tika piekodināts turēties no viņa tālāk. Mēs, palaidņa puikas, par Badu smējāmies, centāmies visādi izjokot.

Šerifs skumīgi papurināja galvu.

-  Kauna lieta.

-  Viņš nomira valsts psihiatriskajā klīnikā, kur tika ieslodzīts par noziegumu, ko nebija izdarījis.

To izdzirdis, šerifs strauji apcirtās.

-  To jūs nevarat pierādīt.

-  Es sadabūšu pierādījumus.

-  Tādu nav.

-   Kāpēc jūs par to esat tik pārliecināts? Varbūt tajā rītā, kad jūs it kā atradāt Selīnas līķi, pamanījāties iznīcināt arī lietišķos pierādījumus?

Starp Lemberta biezajām uzacīm ievilkās dziļa rieva.

-     Vai jums tiešām nav nekā labāka, ko darīt? Vai jūsu nepadarīto darbu portfelis nav gana smags? Kāpēc jūs pirmām kārtām gribat sākt tieši ar šo lietu?

Aleksa minēja to pašu iemeslu, ko bi ja nosaukusi Gregam Hārperam.

-    Netika spriesta taisna tiesa. Badijs Haikss nebija vainīgs. Viņu apsūdzēja noziegumā, ko bi ja izdarījis kāds cits.

-  Proti, es. Juniors vai Engess?

-  Jā, viens nojums trim.

-  Kas jums to teica?

-  Vecmāmiņa Greiema.

-   Ak, tā nu jau mēs esam nonākuši pie kaut kā konkrēta.

Viņš aizbāza īkšķi aiz siksnas. Saulē iedegušie pirksti nevērīgi rotaļājās ar siksnas sprādzi.

-   Vai tad, kad vecmāmiņa jums to stāstīja, viņa pieminēja, cik pati bija greizsirdīga?

-  Vecmāmiņa? Uz ko tad?

-   Uz mums. Uz Junioru un uz mani.

-   Viņa man stāstīja, ka jūs abi un Selīna esat bijuši nešķirami kā trīs musketieri.

-   Un viņai tas nepatika. Vai viņa jums ir teikusi, ka dievināja Selīnu?

To vecmāmiņai nemaz nebūtu vajadzējis sacīt. Vienkāršais nams, kurā Aleksa uzauga, bija pārvērsts par īstu viņas mātes svētnīcu. Pamanījis Aleksas saraukto pieri, šerifs pats atbildēja uz savu jautājumu.

-   Redzu, ka to visu Greiemas kundze jums nav gan stāstījusi.

-   Jūs domājat, ka esmu šeit ieradusies, personisku atriebības jūtu vadīta.

-  Jā, tā es domāju.

-   Bet tā tas nav, apgalvoja Aleksa. Šajā lietā ir pietiekami daudz neskaidrību, lai attaisnotos atkārtota izmeklēšana. Apgabala prokurors Hārpers ir tādās pašās domās.

-  Tas egomaniaks?

Šerifs nicīgi nosprauslojās.

-   Viņš būtu gatavs apsūdzēt pats savu māti prostitūcija, ja vien tas viņu tuvinātu kārotajam tieslietu ministra amatam.

Aleksa zināja, ka šis vērtējums daļēji ir patiess. Viņa izmēģināja cilu piegājienu.

-   Kad Cestina kungs būs labāk iepazinies ar faktiem, viņš piekritīs, ka tolaik lietas izmeklēšanā pieļauti lieli trūkumi.

-   Pels līdz vakardienai par Selīnu pat nebija dzirdējis. Viņam darba pilnas rokas, cīnoties ar narkotiku tirgotājiem un meksikāņu nelegālajiem imigrantiem.

-   Vai jūs nosodāt mani par to, ka vēlos, lai uzvarētu taisnība? Ja jūsu māte bulu nodurta zirgu stallī, vai tad jūs nedarītu visu iespējamo, lai slepkava saņemtu pelnīto sodu?

-  Nezinu. Mana māmuļa pameta mani, kad es vēl biju pavisam mazs.

Aleksa sajuta pret Lcmbcrtu līdzjūtību, kaut zināja, ka nedrīkst to atļauties. Nu viņa vairs nebrīnījās, kāpēc fotogrāfijās Rīds izskatījās tik saspringts, ar savam vecumam neraksturīgi nopietnām acīm. Viņai nekad nebija ienācis prātā pavaicāt vecmāmiņai, kāpēc puisis izskatās nomākts.

-  Mani neapmierina tas, ka jāsaņem palīdzība no cilvēka, kas ir viens no aizdomās turētajiem, Lemberta kungs.

Aleksa piecēlās un paņēma rokassomiņu.

-   Paldies par kafiju. Piedodiet, ka iztraucēju jūs tik agrā rīta stundā. No šī brīža pēc palīdzības es griezīšos vietējā policijas iecirknī.

-  Pagaidiet mirkli.

Aleksa, kas jau gāja uz durvju pusi, apstājās un pagriezās pret Lem bērtu.

-   Kas tad vēl?

-  Nekāda policijas iecirkņa te nav.

Šerifa paziņojuma apmulsināta, viņa noskatījās, kā Lemberts paņem cepuri un ādas jaku. Pagājis Aleksai garām, šerifs atvēra durvis un sekoja viņai gaiteni.

-   Ei, Sem, es eju prom. Būšu tepat pāri ielai.

Šerifa palīgs palocīja galvu.

-  Šeit, lūdzu, sacīja Rīds, satverdams Aleksas elkoni un vadīdams viņu uz nelielu kvadrātveida liftu, kas bija redzams gaiteņa galā.

Viņi iegāja tajā abi reizē. Lemberts aizvēra čīkstošās durvis. Ari lifta slīdēšanu lejup pavadīja griezīga skaņa. Aleksa klusībā cerēja, ka vecā kaste izturēs vismaz vēl šo nobraucienu.

Rīds Lemberts stāvēja viņai tik tuvu, ka abu drēbes saskārās. Aleksa sajuta siltumu, kas plūda no vīrieša ķermeņa. Viņa pūlējās par to nedomāt. Lemberts uzmanīgi pētīja jauno sievieti.

-  Jus esat līdzīga Selīnai, viņš teica.

-  Ja, es zinu.

-  Jūsu augums, manieres. Mati jums tomēr ir tumšāki, un rudais tonis tajos ir vairak samanāms. Arī acis viņai bija brūnas, nevis zilas kā jums.

Vīrieša skatiens pārslīdēja Aleksas sejai.

-   Līdzība tomēr ir uzkrītoša.

-  Paldies. Domāju, ka mana māte bi jusi skaista.

-  Tā visi domāja.

-  Jus ari?

-   Es jo īpaši.

Lifts noraustījās un apstājās. Aleksa zaudēja līdzsvaru un uzgrūdās Lembertam. Rīds satvēra viņas roku un palīdzēja atkal nostāties taisni. Viņa gādība laikam gan mazliet ieilga, jo, atbrīvojusies no vīrieša tvēriena, Aleksa juta, ka viņai ir aizrāvusies elpa un mazliet reibst galva.

Viņi bija nobraukuši pirmajā stāvā. Vadīdams Aleksu uz ārdurvīm, Lemberts uzvilka jaku.

-   Mans automobilis novietots tepat netālu, ejot ārā no tiesas nama, viņa sacīja. Vai man nav jāiemet skaitītājā vēl kāda monēta?

-  Aizmirstiet to. Jums ir augstu stāvoši draugi.

Viņa smaids neatsedza tik nevainojami līdzenu zobu rindu kā Junioram Mintonam, tomēr bija tikpat iedarbīgs. Aleksai vēderā kaut kas iekņudējās tāda savādā, bet patīkama sajūta, kas darīja viņu piesardzīgu.

Ašais smaids padziļināja rievas Lemberta sejā. Viņš nebūt neizskatījās jaunāks par saviem četrdesmit trīs gadiem, bet vēja aprautie vaibsti lieliski piedienēja spēcīgajam, stiegrainajam vīrieša augumam. Rīdām bija tumšblondi mati, kuriem friziera rokas laikam gan pārāk bieži nepieskaras. Viņš uzlika galvā melno filca kovbojcepuri, priekšpusē novelkot to gandrīz līdz uzacīm, kas bija tikai mazliet tumšākas nekā viņa mati.

Lemberta acis bija zaļas. Aleksa to pamanīja jau tajā brīdī, kad ienāca šerifa kabinetā. Viņa nevarēja noliegt, ka Rīds Lemberts ir ļoti pievilcīgs vīrietis. Nemanīja nedz pusmūža cilvēkiem raksturīgo izvirzīto vēderu, nedz atslābušu muskuļu ļenganumu. Viņam bija divdesmitgadniēka tvirtais augums.

Aleksai bija nemitīgi sev jāatgādina, ka viņa ir neatkarīgās Teksasas pavalsts prokurore un viņai jāskatās uz Rīdu Lembertu ar apsūdzētājas, nevis sievietes acīm. Turklāt viņš piederēja pie citas paaudzes.

-   Vai šorīt aptrūkās tīru formas tērpu? Aleksa jautāja, kad viņi šķērsoja ielu.

Lemberts bija tērpies vecās, izbalējušās, apspīlētās Levi firmas džīnās kā kovbojs, kas piedalās rodeo. Jaka bija šūdināta no brūnas ādas un viduklī pieguloša. Spriežot pēc spalvām, kas līda ārā no apkakles, kažokāda, ar ko tā bija izoderēta, kādreiz piederējusi koijotam. Tikko viņi iznāca saules gaismā, viņš uzlika lidotāja saulesbrilles. To stikli bija tik tumši, ka viņa acis Aleksa vairs nevarēja saskatīt.

-   Formas tērpu izskats man vienmēr iedvesis dziļu riebumu, tāpēc, kļūdams par šerifu, es liku viņiem skaidri un gaiši saprast, ka nevienu no tām riebeklībām nekad mugurā nevilkšu.

-   Un kāpēc tad formas tērps jums' izraisa tādu riebumu?

Viņš blēdīgi pasmaidīja.

-  Tāpēc, ka man allaž vajadzēja vai nu mukt, vai vismaz izvairīties no kāda šī apģērba gabala nēsātāja.

-  Jūs bijāt krāpnieks?

-  Huligāns.

-   Un nonācāt sadursmēs ar varas pārstāvjiem?

-  Neskaitāmas reizes.

-   Kas tad jums lika kļūt par citu cilvēku? Reliģiskā pārliecība? Bailes? Pāris cietuma kamerā pavadītu nakšu? Pāraudzināšanas iestāde?

-  Nekas tamlīdzīgs,

Lemberts paraustīja plecus.

-  Es vienkārši secināju, ka tā man būs vispiemērotākā karjera ja es protu tikt galā ar likuma kalpiem, gan pratīšu savaldīt arī likumu pārkāpējus. Esat izsalkusi?

Pirms Aleksa paguva atbildēt, viņš jau vēra vaļā kafejnīcas B&B durvis. Par viņu ierašanos pavēstīja melodiska zvaniņa.ietinkšķēšanās tas bi ja pierīkots virs durvīm. Kafejnīcā apmeklētāju netrūka acīmredzot ta bija iecienīta tikšanās vieta. Šķita, ka visi galdiņi sarkanas plastmasas virsmas uz hromēta tērauda kājām ir aizņemti. Rīds veda Aleksu uz brīvu kabīni pie pretējās sienas.

No visām pusēm skanēja sveicieni te sanākušie ierēdņi, sekretāres, fermeri, huligāni un kovboji bija atpazīstami pec sev vien raksturīgajiem apģērbiem. Visiem, izņemot sekretāres, kājās bija zābaki. Aleksa ieraudzīja Imodžinu, Peta Čestina sekretāri. Tiklīdz viņi bija pagājuši garām Imodžinas galdiņam, sekretāre aizgūtnēm saka stāstīt sievietei, ar kuru kopā sēdēja, kas ir Aleksa un kāpēc viņa ieradusies Perselā. Jauna vēsts kā vēja pūsma pāršalca kafejnīcas telpu.

Skaidrs, ka šis Persclas “zieds” tikās kafejnīcā katru rītu, kad iestādēs bija pārtraukums kafijas dzeršanai. Svešinieces ierašanas bi ja interesants jaunums, bet vēsts, ka atgriezusies Selīnas (Jeiteres meita tā jau bi ja sensācija. Aleksa jutās kā zibensnovedējs -jo uz viņu nepārprotami tika raidītas elektriskās strāvas. Dažas no tām bija naidīgas.

No elektriskajām klavierēm savukārt plūda kādas mīlas dziesmiņas maigās skaņas. Tās sacentās ar diskusiju, ko varēja vērot nelielā melnbaltajā televizorā, kas atradās kafejnīcas stūrī. Pārrunāta tika vīriešu impotence par lielu uzjautrinājumu trim brašuļiem, kas ik pa brīdim ierēcās pilnā kaklā. Pretsmēķēšanas kustība Perselu vēl nebija sasniegusi, un gaiss bija tik biezs, ka tajā varēja cirvi pakārt. Smaržoja pēc ceptas cūkgaļas.

Pie viņu galdiņa pienāca tumši sarkanās elastikas biksēs un zeltainā atlasa blūzītē tērpusies viesmīle. Viņa atnesa divas tases ar kafiju un šķīvi ar svaigi ceptiem rausīšiem. Aci piemiegusi, viesmīle noteica:

-   ‘brīt, Rīd.

Un viņa atkal ai/traucās uz virtuvi, kur pavārs izveicīgi kūla olas, neizlaižot no lūpām cigareti.

-   Lūdzu, cienājieties.

Aleksa nelikās divreiz lūgties. Rausīsi vēl bija silti, un cukura glazūra kusa uz mēles.

-   Jūsu pasūtījums jau bi ja sagatavots. Vai šis ir jūsu galdiņš? Un brokastīs jūs laikam vienmēr ēdat vienu un to pašu.

-   Kafejnīcas īpašnieka vārds ir Pīts, viņš atbildēja, norādīdams uz pavāru. Es mēdzu te iegriezties katru rītu, ejot uz skolu, un viņš cienāja mani ar brokastīm.

-   Kāda augstsirdība.

-   Tā nebi ja nekāda labdarība, Lemberts strupi atteica. Pēcpusdienā, pēc skolas, es uzkopu kafejnīcu.

Aleksa negribot bija pieskārusies vārīgai vietai. Rīds Lemberts sāpīgi pārdzīvoja sērdienīgo bērnību. Bet patlaban nebija īstais brīdis viņam par to vēl kaut ko jautāt. Apkārt bija pārāk daudz acu un ausu.

Šerifs notiesāja divus rausīšus, katru kumosu noskalodams ar melnu kafiju. Viņš ēda ātri, lietpratīgi, parādot ēdienam pienākošos cieņu kā cilvēks, kas pieļauj iespēju, ka pie nākamās maltītes tik drīz vis netiks.

-   Te laikam allaž ir stāvgrūdām pilns, viņa piezīmēja, pusapzināti laizīdama no pirkstiem saldo glazūru.

-  Jā. Perselas ilggadīgie iedzīvotāji, pie kuriem piede-

ru ari es, jaunmodīgās ēstuves un ieskrietuves neatzīst. vļt

Tās mēs atvēlam jaunatnācējiem un pusaudžiem. Ja mums nepieciešams sastapt kādu cilvēku un viņa nav nedz darbā, nedz mājās, varam būt droši, ka atradīsim viņu B&B.

Droši vien ari Engēss kuru katru brīdi būs klāt. Mintonu uzņēmumu birojs atrodas tikai vienu kvartālu tālāk, bet darījumus viņš kārto galvenokārt šeit.

-   Pastāstiet man par Mintoniem.

Šerifs paņēma pēdējo rausīti, jo bija skaidri redzams, ka Aleksa to neēdīs.

-   Viņi ir bagāti, bet nemēdz ar to plātīties. Pilsētas iedzīvotāji Mintonus labi ieredz.

-   Vai arī baidās no viņiem.

-   Daži varbūt, viņš, paraustījis plecus, pieļāva.

-  Rančo ir tikai viena no viņu darījumu jomām?

-  Jā, bet tā tomēr ir galvenā joma. Engess to radījis no tukšas vietas, strādājot kā apsēsts.

-  Ar ko īsti viņi tur nodarbojas?

-   Galvenokārt ar sacīkšu zirgu audzēšanu un apmācīšanu. Tie lielākoties ir tīrasiņu šķirnes zirgi. īso distanču rikšotāji. Vienlaikus rančo tiek sagatavoti kādi simt piecdesmit sacīkšu zirgi.

-  Tā rādās, ka jūs šos cilvēkus labi pazīstat.

-   Man pašam pieder pāris sacīkšu zirgu. Tie pastāvīgi uzturas Mintonu rančo.

Lemberts norādīja uz Aleksas pustukšo kafijas lasi.

-   Ja esat beigusi brokastot, es jums gribētu kaut ko parādīt.

-   Ko tad? viņa jautāja, pārsteigta par pēkšņo sarunas temata maiņu.

-  Tas nav tālu.

h.

Viņi izgāja no kafejnīcas, taču tikai pēc tam, kad Rīds

bija atvadījies no visiem, ar ko sasveicinājās ienākot. Par brokastīm viņš nemaksāja, bet pavārs Pīts atvadu sveicienam pacēla roku un viesmīle mīlīgi papliķēja šerifa plecu.

Rīda dienesta automobilis bleizers ar kravas kasti atradās stāvvietā tiesas nama priekšā. īpaša zīme norādīja, ka konkrētā vieta paredzēta tikai šerifa braucamajam. Viņš atslēdza automobiļa durtiņas, palīdzēja Aleksai iekāpt kabīnē, kas atradās diezgan augstu no zemes, tad iekāpa ari pats. Viņi bija pabraukuši garām tikai dažiem namu kvartāliem, kad Lemberts automobili atkal apturēja.

-  Te tā ir, viņš teica.

-  Kas?

-   Māja, kurā dzīvoja jūsu māte.

Aleksa pagrieza galvu, lai uzmanīgāk aplūkotu veco koka ēku.

-    Mājas apkārtne, protams, ir mainījusies. Laiks to nav saudzējis. Ietves malā kādreiz auga koks tur, kur iela met nelielu līkumu.

-  Jā. Esmu to redzējusi fotogrāfijās.

-   Pirms dažiem gadiem tā mūžs beidzās. Koku nācās nozāģēt. Lai būtu kā būdams, es domāju, ka jūs gribēsiet šo vietu redzēt, viņš piebilda, iedarbinādams automobiļa motoru.

-  Paldies.

Bleizers sāka braukt, bet Aleksa aizvien vēl nenolaida acis no mājas. Tās baltais krāsojums bija kļuvis pelēks. Karstā vasaras saule gadu no gada bi ja balinājusi fasādes logu audekla nojumes. Māja nešķita pievilcīga, tomēr Aleksa, pagriezusies sēdeklī, raudzījās atpakaļ, kamēr vien ēka bi ja saskatāma.

Tātad šeit viņa bi ja dzīvojusi kopā ar savu māti. Divus īsus mēnešus. Sajās istabās Selīna bija viņu barojusi, vannojusi, šūpojusi uz rokām un dziedājusi viņai šūpuļdziesmiņas. STs mājas sienas hija pieskandējusi Aleksas raudāšana naktīs, un tās bi ja arī dzirdējušas mīl vārdiņus, ko Seima čukstēja savai mazajai meitiņai.

To visu Aleksa, protams, nevarēja atcerēties. Bet viņa zināja, ka ta tas varēja būt.

Apspiedusi aizkustinājumu, Aleksa atgriezās pie kafejnīcā aizsāktās sarunas.

-   Kāpēc Mintoniem ir tik ļoti no svara saņemt atļauju zirgu skriešanās trases būvei?

Šerifs paskatījās uz Aleksu tā, it ka viņa būtu pajautājusi kaut ko pilnīgi stulbu.

-  Tas nesīs peļņu. Kāds iemesls tad vēl varētu būt?

-Tā rādās, ka naudas viņiem ir gana.

-   Naudas nevienam nekad nav gana, viņš atbildēja ar drūmu smaidu. Kaut ko tādu varētu apgalvot vienīgi cilvēks, kas ir bi jis tik nabadzīgs kā es. Paskatieties visapkārt.

Lemberts ar žestu norādīja uz tukšajiem veikaliem, kam viņi tobrīd brauca garām.

-   Redzat viss apstājies. Slēgts, slēgts, slēgts… Tas šodien lasāms uz daudzām durvīm. Satricinājums naftas tirgū praktiski iznīcināja mūsu pilsētas ekonomiku. Te gandrīz katram otrajam darbs bi ja saistīts ar naftas darījumiem.

-  Es to visu saprotu.

-  Tiešām? Šaubos gan, viņš nievīgi noteica. Pilsētai zirgu skriešanās trase ir nepieciešama, lai izdzīvotu. Varu jums arī pateikt, kas tai nav nepieciešams, zilacaina, sarkanmataina juriste zvērādu kažokā, kurai vēl slapjš aiz ausīm un kura ieradusies, lai celtu augšā senaizmirstas lietas.

-   Es šeit esmu ieradusies, lai izmeklētu slepkavību, Aleksa atcirta, negaidītā apvainojuma aizskarta. Sacīkšu trasei, azartspēļu licencei un vietējai ekonomikai ar to nav nekāda sakara.

-   Pie velna, sakars ir, un vistiešākais. Ja jūs iznīcināsiet Mintonus, visam Perselas apgabalam būs gals klāt.

-   Ja Mintonus atzīs par vainīgiem, viņi paši būs sevi iznicinājuši.

-   Klausieties, jaunkundzīt, neko jaunu par mātes noslepkavošanu jūs šeit neatklāsiet, tikai saduļķosiet ūdeni. Vietējie jums nepalīdzēs. Neviens par Mintonicm neteiks ļaunu vārdu, jo šejieniešu nākotne atkarīgi» no trases, ko viņi solās būvēt.

-    Un jūs būsiet pats pirmais, kas turēs muti, palikdams uzticīgs šai ģimenītei.

-   Sasodīts, jums taisnība!

-   Kāpēc? Aleksa uzstājīgi vaicāja. Varbūt tāpēc, ka Mintoni zina jūs lajā zirgu stalli bijāt labu laiku pirms tam, kad “atklājāt” manas mātes līķi? Starp citu, ko jūs tur vispār darījāt?

-  To pašu, ko katru dienu. Šķūrēju no staļļa ārā mēslus. Tolaik es strādāju pie Engesa.

Viņa apmulsa.

-   Ak tā. To es nezināju.

-   Jūs ļoti daudz ko nezināt. Un priekš jums būtu labāk, ja tas tā arī paliktu.

Viņš iebrauca stāvvietā pie tiesas nama un nobremzēja tik strauji, ka Aleksa sasvērās uz priekšu. Viņai šķita, ka drošības josta to ir tik tikko noturējusi.

-   Jūs rīkotos prātīgāk, Geiteres jaunkundz, ja liktu pagātni mierā.

-   Paldies, šerif. Es pārdomāšu jūsu ieteikumu.

Aleksa izkāpa no automobiļa un aizcirta durtiņas.

Domās nolamājies, Rīds noskatījās, kā viņa aiziet pa ietvi. Viņš velējās, kaut spētu atslābināties un vienkārši ar labpatiku nolūkoties jaunās sievietes skaisti veidotajās kājās, patīksmināties par viņas gurnu vilinošo līganumu un visiem citiem sievišķajiem daiļumiem, ko šerifs bija ievērojis jau iepriekšējās dienas pēcpusdienā, kad Aleksa ienāca Pēta Cestina kabinetā. Viņas vārds šo prieku Lembertam bija laupījis.

Soliņus meitu, viņš nodomāja, apjukumā nogrozīdams galvu. Nebija nekāds brīnums, ka Aleksa viņam šķita tik pievilcīga. Viņas matē bija kļuvusi par Rīda sirdsdraudzeni pēc incidenta pamatskolā kāds nekaunīgs zellis bija uzdrošinājies Selīnu sāpīgi aizvainot, jo viņai vairs nebija tēva. Selinas tēvs bija pēkšņi nomiris ar infarktu.

Zinādams,"cik ļoti var aizskart apvainojumi, kas saistīti ar vecākiem, to esamību vai neesamību -, Rīds bija meties Selīnu aizstāvēt. Viņš bija kautiņā uzvarējis un nākamajos gados kāvies viņas dēļ vēl neskaitāmas reizes. Rīds kļuva par Selinas uzticamo bruņinieku, un drīz neviens vairs neuzdrošinājās sarunāt viņai rupjības. Starp Rīdu un Selīnu nodibinājās cieša savienība. Tā bija neparasta divu jauniešu draudzība. Un tad viņiem pievienojās trešais Juniors.

Lemberts zināja, ka viņam nevajadzētu brīnīties par izjūtam, ko viņā uzjundījusi prokurora palīdze no Ostinas. Vienīgais, kam vajadzēja šerifu darīt modru, bija šo izjūtu intensitāte. Lai gan Selīna bija dzemdējusi bērnu, viņa nomira, vēl būdama jauna meitene. Aleksandra bija tās sievietes iemiesojums, pai; kādu Selīna bulu varējusi kļūt.

Šerifs Lemberts labprāt būtu atvairījis interesi, ko viņā izraisīja Aleksa, norakstījis to uz nostalģijas rēķina ta teikt, tās ir tikai saldsērīgas atmiņas par bērnības draudzeni. Bet, ja Rīds to darītu, viņš melotu pats sev. Pietika atcerēties urdošo nemieru tajā brīdī, kad Rīds noskatījās, kā Aleksa laiza no pirkstiem glazūru, lai viņš saprastu, kāda veida interesi šī sieviete viņā izraisa.

-   Kungs Jēzu!

Tas izskanēja kā lāsts. Rīds apzinājās, ka Aleksas fiziskais valdzinājums iedarbojas uz viņu tikpat spēcīgi kā savulaik Selīnas šarms. Un to viņš bija apjautis neilgi pirms tam, kad atrada Selīnu stallī mirušu.

Kā gan divām sievietēm, kuras vienu no otras šķira divdesmit pieci gadi, varēja būt tik spēcīga ietekme uz Rīda Lemberta dzīvi? Mīlestība uz Selīnu bija viņu gandrīz pazudinājusi. Viņas meita iemiesoja sevi tikpat reālus draudus. Ja viņa sāks rakņāties pagātnē, Dievs vien zina, kāda vētra var sacelties.

Lembertam nebūt negribējās šķirties no šerifa amata tas nodrošināja viņam pārticību un stāvokli sabiedrībā. Nolādēts, kaut kādas senaizmirstas krimināllietas izmeklēšana nedrīkstēja aptumšot viņa nākotni.

Ne jau tāpēc Rīds visus šos gadus bija rāvies melnās miesās, lai ļautu pelnītajam atalgojumam izslīdēt no pirkstiem. Viņa pieauguša cilvēka dzīvei bija vairākkārtīgi jāatmaksā Rīdām par drūmo bērnību. Viņam bija izdevies iemantot Perselas iedzīvotāju cieņu, un pēc tā Rīds vienmēr bija ilgojies. Viņš tagad nestāvēs un mierīgi nenoskatīsies, kā Aleksa ar savu darbošanos atkal atgādinās visiem par Rīda Lemberta izcelsmi. Vīzdegunīgā juristes jaunkundze var Rīdu iznīcināt, ja viņš to laikus neapturēs.

Cilvēkiem, kas apgalvoja, ka materiālie labumi nav svarīgi, parasti gan nekā netrūka. Rīdām nekad agrāk nekas nebija piederējis. Līdz tam brīdim, kad viņš kļuva par

šerifu. Un nu Rīds Lembcrts bija gatavs uz visu, lai iegūto nosargātu.

Izkāpis no automobiļa un iedams iekšā tiesas namā, viņš nolādēja dienu, kad Aleksandra Geitere bija nākusi pasaulē. Vienlaikus Rīds nespēja atturēties no prātošanas, vai viņas maigās lūpas nav spējīgas uz kaut ko patīkamāku par juridiskaja žargonā izteiktu apsūdzību raidīšanu.

Viņš bija gatavs likt ķīlā nākamo uzvaru zirgu skriešanās sacīkstēs, ka tā tas noteikti ir.

CETURTĀ NODAĻA

Tiesnesis Džozefs Volless bija viens no Prērijas aptiekas labākajiem pircējiem viņš tur regulāri iegādājās zā7 Ies gremošanas veicināšanai. Paēdis lenču, tiesnesis piecēlās no galda, un viņam uzreiz bi ja skaidrs, ka jāiedzer pāris karotes mikstūras, pretējā gadījuma viņu gaida nepatīkama pēcpusdiena. Maltīti katru dienu gatavoja viņa meita Steisija vienīgais izņēmums bija svētdienas, kad abi pusdienoja klubā ārpus pilsētas. Steisijas gatavotie ķiļķeni mīksti un gaisīgi ka aizvien bija sagūluši tiesneša vēderā kā golfa bumbiņas.

-   Vai tev kas kaiš?

Viņa bi ja pamanījusi, ka tēvs izklaidīgi brauka vēderu.

-  Nē, viss kārtībā.

-   Cālis ar ķiļķeniem taču vienmēr bijis viens no taviem mīļākajiem ēdieniem.

-   Lenčs bija ļoti gards. Man šodien vienkārši ir tāds nemierīgs vēders.

-   Pasūkā kādu piparmētru konfekti.

Steisija pasniedza tēvam kristāla trauku ar saldumiem, kas pastāvīgi atradās uz nevainojami spodrā ķirškoka kafijas galdiņa. Tiesnesis paņēma sarkanbaltā papīriņā ievīstīto konfekti, attina to un iebāza mutē.

-  Vai tavs vēders saniķojies kāda īpaša iemesla dēļ?

Kad pirms vairākiem gadiem nomira Steisijas māte,

viņa kļuva par tēva aprūpētāju mātes vietā. Steisija nebija precējusies un strauji tuvojās pusmūžam. Viņai nekad nebija bijis nekādu godkārīgu nodomu. Mājsaimnieces stāvoklis Steisiju apmierināja. Tā kā viņai nebija nedz vira, nedz bērnu, par kuriem rūpēties, Steisija aptekāja tēvu.

Viņa nekad nebija bijusi izcila skaistule, un gadi Steisijas diezgan nožēlojamo ārieni, protams, daiļāku nepadarīja. Viņas izskatu pat ar smalkjūtīgiem eifēmismiem raksturot bija diezgan neiespējami. Neraugoties 11/. to, Steisijas sabiedriskais stāvoklis Perselā bija visai ievērojams.

Visu pilsētiņas svarīgāko dāmu apvienību sarakstos varēja lasīt Steisijas Vollesas vārdu. Viņa vadīja meiteņu nodarbības Pirmās metodistu baznīcas Svētdienas skolā, katru sestdienas rītu cītīgi apmeklēja veco ļaužu pansionāta iemītniekus, bet otrdienās un ceturtdienās spēlēja bridžu. Steisijas dienas kārtība allaž bija saspringta. Viņa valkāja skaistus, dārgus tērpus, bet izvēlējās modeļus, kas butu piedienējuši daudz vecākai sievietei.

Steisijas manieres bija nevainojamas, viņas uzvedība izsmalcināta, bet raksturs rāmi apvaldīts. Vilšanos un sarūgtinājumus viņa pārcieta ar apbrīnas vērtu cēlumu. Visi uzskatīja, ka Steisija ir laimīga un apmierināta.

Viņi kļūdījās.

Tiesnesis Volless, mazs, kalsnējs vīrelis, pa ceļam uz ārdurvīm uzvilka savu smago mēteli.

-   Vakar vakarā man piezvanīja Engess.

-     Ak tā? Ko viņš gribēja? vaicāja Steisija, saceldama tēva mēteļa apkakli, lai viņa ausis būtu pasargatas no vēja.

-   Vakar atbraukusi Selinas Geiteres meita.

Steisijas darbīgās rokas uz mirkli sastinga, un viņa pakāpās soli atpakaļ. Tēva un meitas acis sastapās.

-   Sclīnas Geiteres meita? —Steisija smalkā, spiedzīgā balsi pārvaicāja.

Viņas lūpas bija bālas kā krīts.

-    Vai tu atceries Selīnas mazuli? Šķiet, viņu sauca Aleksandra.

-   Jā, atceros. Meitenīti patiešām sauca Aleksandra, Steisija stomīgi atbildēja. Viņa ir šeit, Perselā?

-   Kopš vakardienas. Pieaugusi jauna sieviete.

-   Kāpēc tu man to nepasacīji jau vakar?

-   Tu no tām čili viesībām atgriezies krietni vēlu. Es jau bi ju gultā. Zināju, ka tu ari esi nogurusi, un nebija nekādās vajadzības tevi satraukt ar jaunām vēstīm.

Steisija novērsās un sāka lasīt ārā no saldumu trauka tukšos konfekšu papīriņus. Viņas tēvam piemita kaitinošs paradums atstāt tos turpat.

-   Kāpēc gan lai cs satrauktos par Selīnas meitas pēkšņo ierašanos?

-   Tev, protams, nekāda īpaša iemesla satraukumam nav, atteica tiesnesis, bet viņš bi ja priecīgs, ka meita tobrīd uz viņu neskatījās. Bet mūsu sasodīto pilsētiņu šis notikums neapšaubāmi satrauks.

Steisija pagriezās pret tēvu. Viņas pirksti burzīja caurspīdīga celofāna strēmeli.

-   Kāpēc tu tā domā?

Tiesnesis pielika pie lūpām dūri, lai apspiestu sāpīgu atraugu.

-   Viņa ir apgabala prokurora palīdze Ostinā.

-  Sclīnas meita? iesaucās Steisija.

-   Vella būšana, vai ne? Kas gan būtu domājis, ka vecajai Merlai Grcicmai tā paveiksies ar meitenes audzināšanu.

-  Tu man joprojām neesi pateicis, kāpēc viņa ieradusies Perselā. Tāpat vien, paviesoties?

Tiesnesis papurināja galvu.

-  Baidos, ka viņa šurp atbraukusi darba darīšanās.

-   Vai tam ir kāds sakars ar azartspēļu licences piešķiršanu Mintoniem?

Viņš novērsās un nervozi knibināja mēteļa pogu.

-   Nē, viņa… nu, viņa dabūjusi apgabala prokurora atļauju no jauna izmeklēt savas matēs slepkavības lietu:

Steisijas kaulainie pleci salīka, padarot viņas jau tā nenozīmīgās krūtis tikko samanāmas. Viņa drudžaini mēģināja sataustīt sev aiz muguras kādu atbalsta punktu.

Tiesnesis, izlikdamies, ka nemana meitas satraukumu, sacīja:

-   Viņa bija lūgusi Petu Čestinu, lai tas viņai noorganizē tikšanos ar Mintoniem un Rīdu Lcmbcrtu. Engess man teica, ka viņa nākusi klajā ar visai dižmanīgu paziņojumu, proti, kad izmeklēšana būšot galā, Aleksandra zināšot, kurš no viņiem trim ir slepkava.

-  Ko? Vai viņa ir traka?

-   Engess tā nedomā. Viņš apgalvo, ka Selinas meita esot bijusi asa, bet savaldīga un pārliecinājusi viņu par savu nodomu nopietnību.

Steisijai beidzot bija izdevies sataustīt sofas paroceni, un viņa pateicīgi uz tā atslīga, piespiedusi šauro plaukstu kaklam.

-   Kā Engess uz to reaģēja?

-   Tu taču pazīsti Engesu. Viņu nekas nespēj saliekt.

Man šķita, ka viņš par to visu uzjautrinās. Teica, ka bažām nav pamala viņa nevarēs sadabūt nevienu pierādījumu, ko celt priekšā zvērināto tiesai, jo tādu pierādījumu gluži vienkārši nav. Vainīgs bija dullais Bads.

Tiesnesis izslējās.

-   Un neviens nevarēs apšaubīt mana lēmuma pareizuinu. Tas puisis nebija pieskaitāms, un viņu nevarēja tiesāt.

-   Es arī tā domāju, sacīja Stcisija, ka vienmēr gatava aizstāvēt tēvu. Tev nebija cilas izejas, ka vien nosūtīt dullo Badu uz to dziednīcu.

-   Katru gadu pārlūkoju viņa slimības vēsturi un pieprasīju rakstiskas liecības no ārstiem, kas viņu ārstēja. Tā dziednīca nav nekāda klaidoņu patversme. Tā ir viena no pavalsts labākajām psihiatriskajām klīnikām.

-Tēt, neviens tevi nenosoda. Augstais Dievs, par tevi taču liecina tava darba biogrāfija. Tu esi tiesnesis jau vairāk nekā trīsdesmit gadus, un tava reputācija ir nevainojama.

Viņš pārlaida plaukstu plānajiem matiem.

-   Man tikai nepatīk, ka to visu tieši tagad cels atkal augšā. Varbūt man vajadzētu aiziet pensijā pirms laika, negaidot līdz. nākamajai vasarai, kad būšu sasniedzis pensijas vecumu.

-   Neko tamlīdzīgu tu nedarīsi, Jūsu Godība. Tu novilksi tiesneša mantiju tikai tad, kad būs pienācis laiks iet pensijā, un ne dienu agrāk. Tu taču neatkāpsies no amata kādas tikko Juridisko skolu pabeigušas zaļknābes dēļ.

Neraugoties uz apņēmīgo atbalstu, ko pauda Stcisijas vārdi, viņas acis tomēr nodeva nemieru, ko patiesībā juta tiesneša meita.

-   Vai Engess sacīja, ka meitene… kāda viņa izskatās? Vai viņa ir līdzīga Selīnai?

-   Mazliet.

Tiesnesis piegāja pie ārdurvīm un atvēra tās. Ārā ejot, viņš pāri plecam nožēlas pilnā balsī nomurmināja:

-  Engess teica, ka meitene esot pievilcīgāka, nekā bijusi viņas māte.

Steisija ka sastingusi palika sēžam uz sofas paroceņa vēl labu laiku pēc tam, kad tiesnesis jau bija aizgājis. Viņa raudzījās kaut kur tālumā, pilnīgi aizmirsusi, ka jānomazgā netīrie trauki.

-  Sveicināti, tiesnesi Volles. Mani sauc Aleksa Gēitere.

Priekšāstādīšanās patiesībā bija lieka. Viņš bija sapratis, kas ir apmeklētāja, tajā pašā brīdī, kad spēra kāju sava biroja priekštelpā. Lipskomba kundze, tiesneša sekretāre, bija ar galvas mājienu norādījusi uz krēslu, kas stāvēja pie pretējās sienas. Pagriezies viņš ieraudzīja jaunu sievieti viņai vajadzēja bīit divdesmit piecus gadus vecai, ja tiesneša aprēķini bija pareizi kas sēdēja uz krēsla ar taisno atzveltni, pašpārliecināti izslējusies ka karaliska augstība. Šo stāju viņa bi ja mantojusi no savas mātes.

Tiesnesim nebijā iznācis personiski daudz saskarties ar Selīnu Geiteri, bet viņam par šo meiteni visu izstāstīja Steisija. Vienpadsmit gadus abas mācījās vienā klasē. Protams, Steisija attēloja viņam Selīnu tādu, kādu to redzēja ar greizsirdīgas pusaudzes acīm, •— iedomīga meitene, kas apzinās, ka ir skaista, un dancina klases puikas pēc sava prāta, ari tos divus, kas viņai pašai tomēr kaut ko nozīmēja,-Junioru Mintonu un Rīdu Lembcrtu.

Selīnas deļ Steisijas sirds bija tikusi neskaitāmas reizes salauzta. Jau tas vien bija pietiekams iemesls, lai tiesnesis šo skaistuli nicinātu. Un, tā kā Aleksa bija viņas meita, āri pret viņu Volless izjuta nepatiku no pirmā acu uzmetiena.

-  Sveicināta, Geiteres jaunkundz.

Tiesnesis paspieda viņas pretim pastiepto roku, taču nepaturēja Aleksas plaukstu savējā ilgāk, nekā to prasa pieklājības normas. Viņam bija grūti uztvert šo moderno sievieti kā kolēģi. Vollesam labāk patika juristi, kas valkāja baltus kreklus un ķemmvilnas uzvalkus, nevis elegantas kostīmkleitas ar īsiem svārciņiem un zvērādas. īstenam juristam piedienēja tikko jaušams tabakas un likumu krājumu ādas vāku aromāts, nevis izsmalcinātas dāmu smaržas.

-  Vai apgabala prokurors Cestins jūs jau ir informējis, kāpēc esmu ieradusies?

-Jā. Šorīt. Bet Engess man to pavēstīja jau vakar.

Viņa pielieca galvu, it kā gribēdama sacīt, ka šī ziņa ir ievērības vērta un paturama prātā, lai vēlāk to pārdomātu. Tiesnesis bija gatavs sevi iedunkāt par lādu izpļāpāšanos.

Patiesību sakot, viņš bija diezgan apmulsis. Engesam Mintonam bija taisnība. Aleksandra CJeitere izskatījās vēl glītāka nekā viņas māte.

Kad viņa pagrieza galvu, saules stari, kas ieplūda telpā caur žalūzijām, lika viņas matiem iemirdzēties. Kažoka apkakle pieskārās Aleksas vaigam, piešķirot viņas sejas ādai svaigi pluktas aprikozes .samtaino krāsainību. Steisijai bija tieši tāds pats kažoks, taču, to uzvelkot, viņas sejas krasa atgādināja aukstus pelnus.

-  Vai mēs nevarētu aprunāties jūsu kabinetā, tiesnesi Volies? Aleksa pieklājīgi vaicāja.

Tiesnesis gluži nevajadzīgi ielūkojās rokaspulkstenī.

-   Baidos, ka tas ir pilnīgi neiespējami. Patiesību sakot, es šeit ienācu tikai tāpēc, lai paņemtu man atstātos ziņojumus. Visu atlikušo pēcpusdienu es pavadīšu ārpus biroja man norunāta svarīga tikšanās.

Lipskomba kundze no pārsteiguma satrūkās šī nevilšā kustība apliecināja, ka tiesnesis melo.

Aleksa īsu brīdi pētīja savu kurpju purngalus.

-   Man nepatīk uzstāt, bet šoreiz tomēr nāksies to darīt. Lieta ir ļoti svarīga, un es gribētu pēc iespējas ātrāk uzsākt izmeklēšanu. Pirms speru nākamos soļus, man jāpārbauda dažu faktu pareizība kopā ar jums. Tas neaizņems pārāk daudz laika.

Viņas lūpu kaktiņi savilkās uz augšu Aleksa tiesnesim uzsmaidīja.

-   Esmu pārliecināta, ka jūsu sniegto palīdzību augsti novērtēs mana priekšniecība Ostinā.

Tiesnesis Volless nebija muļķis. Tāda nebija arī Aleksa. Viņa zināja, ka nevar tiesnesim piedraudēt ar augstākstāvošu personu neapmierinātību, bet varēja likt viņam noprast,'ka nesadarbošanās gadījumā Trevisas apgabala prokurors būs vīlies un viņš bija valdības aprindām tuvu stāvošs cilvēks.

-  Labi, ienāciet, lūdzu.

Viņš novilka mēteli, palūdza, lai Lipskomba kundze atbild uz telefona zvaniem, un sekoja Aleksai, kas jau bija iegājusi viņa kabinetā.

-  Apsēdieties.

-  Paldies.

Dedzinošā sajūta vēderā lika tiesnesim domāt par neatdzisušu meteoru, kas iekļuvis viņa zarnās. Pa ceļam uz tiesas namu viņš divas reizes bija iedzēris pa malkam mikstūru, kas mazināja skābes daudzumu kuņģī, bet tas neko nebija līdzējis. Aleksa nebūt neizskatījās satraukta. Viņa apsēdās otrpus rakstāmgalda un ar graciozu kustību atbrīvojās no kažoka.

-   Ķersimies pie lietas, Geiteres jaunkundz, tiesnesis valdonīgi sacīja. Ko jūs vēlaties uzzināt?

Aleksa atvēra portfeli un izņēma no tā papīru žūksni. Tiesnesis iekšēji novaidējās.

-   Esmu lasījusi Bada Haiksa nopratināšanas protokolu, un man šajā sakarībā ir daži jautājumi.

-   Piemēram?

-   Kāpēc jūs ta steidzaties?

-   Piedodiet, nesapratu.

-   Badu Maikšu apsūdzēja pirmās pakāpes slepkavībā un ieslodzīja Pcrselas apgabala cietumā, bez tiesībām tikt atbrīvotam pret galvojumu. Trīs dienas vēlāk viņš tika nopratināts, lai dotu atzinumu par viņa pieskaitāmību.

-   Un tad?

-   Vai tas nebija pārāk īss laika sprīdis, lai izlemtu cilvēka turpmāko likteni?

Tiesnesis atslīga pret krēsla atzveltni šo ar Kordovas ādu apvilkto krēslu viņam bija uzdāvinājusi meita — cerēdams ar savu apvaldītību atstāt iespaidu uz jauno juristi.

-   Varbūt man tobrīd bija daudz darba, tāpēc centos ātrāk tikt galā. Bet varbūt, gluži pretēji, cilu lietu nebija, tāpēc varēju visu uzmanību veltīt šai vienai. Es neatceros. Tas taču bija pirms divdesmit pieciem gadiem.

Aleksa nodūra acis, lai ielūkotos piezīmju bloknotā, kas atradās viņai klēpī.

-   Pārbaudīt Haiksa kungu jūs uzdevāt tikai diviem psihiatriem.

-   Viņa garīgā atpalicība bija acīmredzama, Geiteres jaunkundz.

-  To es neapšaubu.

Viņš bija pilsētas muļķītis lai cik nelāgi tāds apzīmējums skanētu. Man nepatīk tā runāt par garīgi slimu cilvēku, bet ta nu tas bija. Viņu piecieta. Cilvēki skatījās viņam virsū, bet izlikās neredzam, ja jūs saprotat, kā es to domāju. Viņš bija nekaitīgs radījums…

-   Nekaitīgs?

Tiesnesim atkal bija jānožēlo, ka nav laikus iekodis sev mēlē.

-   Līdz tai naktij, kad viņš nogalināja jūsu mati.

-   Neviena tiesa neatzina Haiksu par vainīgu slepkavībā, tiesnesi.

Tiesnesis Volless apbēdināts aplaizīja lupas.

-   Protams.

Viņš centās izvairīties no Aleksas tiešā skatiena, lai varētu sakopot domas.

-   Man likās, ka šajā konkrētajā gadījumā pilnīgi pietiek ar divu psihiatru atzinumiem.

-   Es, bez šaubām, jums piekristu, ja šie atzinumi nebūtu tik atšķirīgi.

-   Vai arī, ja šīs slepkavības upuris nebūtu jūsu māte, nenovaldījies atcirta tiesnesis.

Aleksa sabozās.

-  Esmu spiesta šo piezīmi atstāt bez ievērības, tiesnesi Volles.

-   Vai tad tas nav galvenais iemesls, kāpēc esat ieradusies? Vai varbūt jūs, man nezināmu apsvērumu dēļ, gribat apšaubīt manu godīgumu, pirms divdesmit pieciem gadiem taisot spriedumu šajā lietā?

-Ja jums nav nekā slēpjama, nav arī pamata bažīties, ka tie daži jautājumi, ko vēlos jums uzdot, varētu sabojāt jusu lielisko darba biogrāfiju, vai ne?

-  Turpiniet, viņš stīvi noteica.

-   Abi tiesas izvēlētie psihiatri nebija vienisprātis par Haiksa kunga garīgo stāvokli tajā naktī, kad tika noslepkavota mana māte. Šī neatbilstība mani uzreiz ieintriģēja. Kad pievērsu tai apgabala prokurora Hārpera uzmanību, viņš man piekrita, ka šī lieta izmeklējama par jaunu. Viens no psihiatriem bija stingri pārliecināts, ka Hakss nav spējīgs uz tādu vardarbības aktu, kāds viņam tiek piedēvēts. Otrs, turpretim, apgalvoja, ka ir gan. Kāpēc jūs nelikāt izšķirošo vārdu teikt vēl kādam trešajam psihiatram?

-Tas nebija nepieciešams.

-Tam es nevaru piekrist, tiesnesi.

Viņa mirkli klusēja, tad, galvu nepacēlusi, caur pieri uzlūkoja Vollesu.

-    Viens no pieaicinātajiem ārstiem bija jūsu goll'a partneris. Otrs, savukārt, nebija no šīs pilsētas. Viņš vairāk nekad netika pieaicināts nodot liecību kā eksperts jūsu vadītajos tiesas procesos.

Tiesneša Vollesa seja no aizvainojuma pietvīka.

-    Ja jūs apšaubāt manu godīgumu, varu jums ieteikt aprunāties pašai ar toreiz pieaicinātajiem ārstiem, Geiteres jaunkundz.

-   Es jau mēģināju to darīt. Diemžēl, kā viens, tā otrs ir miris.

Viņa vēsā mierā uztvēra tiesneša naidīgo skatienu.

-   Man tomēr izdevās aprunāties ar Haiksa kunga pēdējo ārstējošo ārstu. Viņš apgalvo, ka jūs esat sodījis nevainīgu cilvēku, un apstiprināja to ar rakstisku liecību, kas apstiprināta ar zvērestu.

-  Geiteres jaunkundz!

Tiesnesis bija mazliet piecēlies no krēsla un uzsita ar plaukstām pa rakstāmgalda virsmu. Viņš bija pārskaities, bet vienlaikus jutās neaizsargāts un viegli ievainojams. Klusais klauvējiens pie durvīm viņam šķita īsta Dieva dāvana.

-Jā?

Uz sliekšņa parādījās šerifs Lemberts.

-   Rid!

Aleksa nebūtu bijusi pārsteigta, ja tiesnesis mestos šerifam pretim un viņu apkamptu tāds prieks bija saklausāms Vollesa balsī.

-   Nāciet iekšā.

-   Lipskomba kundze gan teica, ka jūs nedrīkstot traucēt. bet, kad es uzzināju, kas ir jūsu apmeklētāja, nospriedu, ka varu būt noderīgs.

-   Kam? Aleksa dzēlīgi vaicāja.

Rīds nesteidzīgi pienāca pie krēsla, kas atradās blakus krēslam, uz kura sēdēja Aleksa, un smagnēji apsēdās. Viņš pārlaida Aleksai nekaunīgo zaļo acu skatienu.

-   Katram, kam mani pakalpojumi varētu būt nepieciešami.

Aleksa nolēma neievērot divdomīgo atbildi un cerēja, ka Lemberts, savukārt, neievēros, kā pietvīkst viņas vaigi. Aleksa pievērsa visu uzmanību tiesnesim.

-   Geiteres jaunkundze vēlējās uzzināt, kāpēc es atzinu Haiksa kungu par nepieskaitāmu un viņš netika tiesāts. Tā kā viņa Badu Haiksu nepazina, tad nevarēja ari zināt, ka viņš patiešām nebija spējīgs nedz saprast viņam izvirzīto apsūdzību, nedz sevi aizstāvēt. Tie ir kritēriji, pēc kuriem cilvēks tiek atzīts par nepieskaitāmu.

-   Paldies par paskaidrojumu, tiesnesi Volles, dusmās kūsādama, sacīja Aleksa, bet man šie kritēriji ir zināmi. Es nezinu pavisam ko cilu kāpēc šīs lietas izskatīšana noritēja tik sasteigti.

-   Neredzēju nekādu iemeslu, kura dēļ man to būtu vajadzējis novilcināt, atbildēja tiesnesis, kam Rīda klātbūtne nepārprotami ļāva justies daudz atbrīvotāk. Es jums jau iepriekš teicu, ka vairums pilsētas iedzīvotāju Haiksu tikai piecieta. Jūsu māte gan pret viņu izturējās laipni. Dullais Bads viņu burtiski dievināja. Esmu pārliecināts, ka Selīnu bieži vien apgrūtināja viņa klātbūtne Haikss mēdza viņai staigāt pakaļ kā tāds uzticīgs šunelis. Tā bija, vai ne, Rīd?

Šerifs palocīja galvu.

-   Selīna savā klātbūtnē nevienam neļāva Ilaiksu apcelt. Viņš tai reizēm pasniedza dāvanas lopbarības lēcas, akmentiņus un tamlīdzīgas draņķības. Selīna Haiksam vienmēr pateicās tā, it ka viņš tai būtu uzdāvinājis karaliskas dārglietas.

-    Cik noprotu, dullais Bads bija kļūdaini uzskatījis viņas laipnību par dziļāku jūtu izpausmi, teica tiesnesis. -Tovakar viņš sekoja Selīnai stalli un… nu, mēģināja varmācīgi izrādīt savas simpātijas.

-    Viņš gribēja manu māti izvarot? tieši noprasīja Aleksa.

-   Nu… jā, atbildēja uzbudinātais Volless. Tā kā Selīna viņu atgrūda, Haikss nespēja atraidījumu pārdzīvot un…

-  Trīsdesmit reizes viņai iedūra, Aleksa nobeidza.

-   Es gribēju pasaudzēt jūsu jūtas, bet jūs man to neļaujat, Geiteres jaunkundz, pārmetoši sacīja Volless.

Aleksa sakrustoja kājas. Viņas zeķes zīdaini nošvīkslēja, un ši skaņa piesaistīja šerifa uzmanību. Aleksa pamanīja, ka Rīda skatiens ir pievērsts viņas svārku apakšmalai, bet centās par to nesatraukties. Aleksa turpināja iztaujāt sanervozējušos tiesnesi.

-   Es gribētu pārliecināties, ka esmu visu pareizi sapratusi. Jūs pieņemat, ka tā bija nevis slepkavība ar iepriekšēju nodomu, bet gan kaislības uzplūdā izdarīts noziegums?

-  Kā jau jūs teicat, tas ir tikai pieņēmums.

-   Labi, lai tā būtu. Bet, ja šis minējums atbilst patiesībai, tas nozīmē, ka Haikss rīkojies pēkšņās dusmās, nevaldāmas iekāres un aizvainojuma vadīts. Kāpēc tad viņš neizmantoja mēslu dakšas, grābekli vai kaut ko tamlīdzīgu, kas stallī varēja gadīties pa rokai? Kāpēc Haiksam līdzi bi ja skalpelis, ja, ieejot stallī, viņam nebija nodoma Selīnu nogalināt?

-Tas ir viegli izskaidrojams, teica Rīds.

Aleksa uzmeta viņam asu skatienu.

-   Ķēvei todien bija radības. Tās noritēja ļoti smagi. Mums bija jālūdz talkā veterinārārsts.

-  Vai viņš izdarīja ķēvei ķeizargriezienu? viņa jautāja.

-   Nē, galu galā mēs tomēr iztikām bez ķirurģiskas iejaukšanās. Mums izdevās kumeļu izvilkt. Bet daktera Kolinsa soma visu laiku stāvēja atvērta. Skalpelis varēja no tās izkrist. Tas ari, protams, ir pieņēmums, bet dullais Bads droši vien ieraudzīja skalpeli un pacēla to.

-  Tās ir ļoti patvaļīgs pieņēmums, serif Lembert.

-   Tik patvaļīgs tas nemaz nav. Kā jau es jums teicu, dullais Bads vāca visādus atkritumus un nozaudētus priekšmetus.

-   Viņam taisnība, Geitcres jaunkundz, pasteidzās piebilst tiesnesis. Vaicājiet, kam gribat. Tāda spoža mantiņa kā ķirurga skalpelis noteikti piesaistīja Haiksa uzmanību, tiklīdz viņš bija iegājis stallī.

-   Vai viņš todien uzturējās stallī? Aleksa vaicāja Rīdām.

-Jā. Cilvēki visu dienu nāca un gāja, un starp viņiem bija ari dullais Bads.

Aleksa gudri izlēma, ka pienācis laiks atkāpties. Viņas “pateicos”, atvadoties no tiesneša, noskanēja visai valdonīgi. Aleksa izgāja no Vollesa kabineta, un šerifs viņai sekoja. Tiklīdz priekštelpa bija palikusi viņiem aiz muguras, Aleksa pagriezās pret Rīdu.

-   Turpmāk būšu jums pateicīga, ja nemēģināsiet tēlot aizgādni tiem, kurus es iztaujāju.

Serifs pacentās piešķirt sejai nevainīgu izteiksmi.

-   Vai tad es to darīju?

-   Jūs sasodīti labi zināt, ko nupat darījāt. Savu mūžu neesmu dzirdējusi tik nepārliecinošu, aiz matiem pievilktu slepkavības izskaidrojumu. Katru advokātu, kas mēģinātu tamlīdzīgu faktu savārstījumu izmantot sava klienta aizstāvēšanai, es dzīvu apēstu.

-   Hmm, tas nu gan ir jocīgi.

-  Jocīgi?

-  Jā.

Aleksa atkal tika nomērīta ar bezkaunīgu, augstprātīgu skatienu.

-   Man likās, ka jus esat tā, kas izskatās pietiekami apetītlīga, lai tiktu apēsta.

Aleksai asinis saskrēja vaigos, ka pašai šķila no dusmām.

-Jūs neuztverat mani nopietni, Lemberta kungs?

Aizvainojošais smīns no šerifa sejas nozuda.

-  Nolādēts, juristes jaunkundz, jums ir taisnība, viņš nikni nočukstēja. Jums ir taisnība.

PIEKTĀ NODAĻA

-   Nomierinies, Džo.

Engess Mintons sēdēja, atgāzies ar sarkanu ādu apvilktajā atzveltnes krēslā. Viņam šis krēsls bija mīļš. Mintona sieva Sara Džo turpretim nevarēja to ciest.

Pamanījis uz darbistabas sliekšņa parādāmies Junioru, Mintons ar rokas mājienu aicināja viņu iekšā. Ar plaukstu ai/sedzis pārnēsājamā telefona mikrofonu, viņš dēlam pačukstēja:

-   Džo Vollesam ir nervu drudzis.

Tad Mintons atkal runāja klausulē.

-   Klau, Džo, tu tagad izdari pārsteidzīgus secinājumus un priekšlaikus sāc uztraukties. Viņa tikai dara to, ko uzskata par savu darbu. Galu galā, viņas mammu noslepkavoja. Ieguvusi juridisko izglītību un tikusi pie atbildīga amata, viņa grib atriebties slepkavam. Tu taču zini, kādas ir tās jaunās, lietišķās sievietes allaž gatavas uz krusta kariem.

Brīdi viņš klausījās, tad, atmetis mierinošo toni, atkārtoja:

-   Pie velna, Džo, nomierinies, vai dzirdi? Vienkārši turi muti ciet, un drīz vien tas viss būs garām. Atstāj Selīnas meitu manā, mūsu ziņā.

Un Engess piemiedza ar aci Junioram.

-    Pēc dažām nedēļām viņa atgriezīsies Ostinā, iežmiegusi asti starp daiļajām, garajām kājām, un paziņos savam bosam, ka izstājas no spēles. Mēs dabūsim licenci, zirgu skriešanās sacīkšu trase tiks uzbūvēta paredzētajā laikā, tu aiziesi pensijā ar nevainojamu darba biogrāfiju, un nākamgad ap šo pašu laiku mēs iedzersim pa glāzītei un pasmiesimies par to, kas te tagad notiek.

Atvadījies no Vollesa, viņš nolika pārnēsājamo telefonu uz galdiņa līdzās krēslam.

-   Jēziņ, tas nu gan ir pesimists. Ja paklausās, ko viņš saka, jāsāk domāt, ka Selīnas meita uzmaukusi viņa kaulainajā kaklā cilpu un ir to jau cieši pievilkusi. Pasniedz man alu, esi tik laipns.

-   Priekštelpā ir Pastijs. Gaida, kad tu ar viņu runāsi.

Si'ziņa Engesa skāņo garastāvokli neuzlaboja.

-   Ek, sūds. Bel cs jau varu tikpat labi runāt ar viņu tagad, kā vēlāk. Lai nāk iekšā.

-   Neesi pret viņu pārāk bargs. Tas zellis dreb pie visām miesām.

-  Domāju gan ņemot vērā, ko viņš pastrādājis, norūca Engess.

Pēc dažām sekundēm Juniors atgriezās. Viņam nopakaļ vilkās Pastijs Haikems, dziļā nožēlā nodūris galvu un rokās burnīdams apdilušu kovbojcepuri. Palamu Pastijs* bija dabūjis pēc tam, kad derībās reiz izdzēra veselu pudeli ar Elmcra līmi. Viņa īsto vārdu visi sen bija aizmirsuši. Derības acīmredzot bija noslēgtas kaut kad pamatskolā, jo izglītošanos Haikems pārtrauca, devīto klasi nesasniedzis.

Vairākus gadus viņš uzstājās rodeo, taču bez īpašiem panākumiem. Ienākumi bija nelieli, un tie paši ātri vien tika iztērēti par dzeramo, azartspēlēm un sievietem. Darbs Mintona rančo bija Pastija pirmā ienesīgā nodarbošanās, un, visiem par lielu brīnumu, viņš tur strādāja jau trīsdesmit gadus. Engess piecieta to, ka Pastijs laiku pa laikam nodevās dzeršanai. Šoreiz viņš tomēr bija atļāvies par daudz.

Engess ļāva viņam labu brīdi stāvēt un svīst baiļu sviedrus, iekams norēcās:

-  Nu?

-  Eng… Enges, vecais rančo strādnieks stostījās, zinu, ko tu man teiksi. Es… izcūkojos pamatīgi, bet zvēru pie Dieva, tas nebija tīšām. Kā mēdz teikt tumsā visi kaķi ir melni. Sasodīts, to pašu var teikt ari par zirgiem. īpaši, ja cilvēkam pa iekšām skalojas kāda pinte viskija.

Viņš pasmaidīja, atsegdams dažus pārpalikušos nomelnējušos zobus.

* Kopīgais, mīklveidigais.

Taču Engess nebūt nelikās uzjautrināts.

-  Tu maldies, Pastij. Tas nepavisam nav tas, ko es gribu tev sacīt. Es vēlos tev darīt zināmu, ka tu esi atlaists.

Juniors pielēca kājās no zemā, ar ādu apvilktā soliņa, uz kura bija sēdējis.

-Tēt!

Engess uzmeta dēlam bargu skatienu, kas izslēdza jebkādu turpmāku iejaukšanos.

Pastijs nobālēja.

-  Tu tak nevari to domāt nopietni, Engcs. Esmu šeit nostrādājis gandrīz trīsdesmit gadus.

-  Tu saņemsi taisnīgi aprēķinātu atlaišanas pabalstu sasodīts, tas būs krietni vien lielāks, nekā tu esi pelnījis.

-   Bet… bet…

-  Tu ielaidi ērzeli aplokā pie desmit gribošām ķēvēm. Ja nu viņš kādai no tām būtu uzmeties mugurā? Ari argentīniete bija tajā pašā aplokā. Vai tu maz sajēdz, Pastij, cik tā ķēve ir vērta? Vairāk kā pusmiljonu. Ja nu tas prastais ērzelis būtu viņu savainojis vai padarījis grūtu…

Engess sparīgi izpūta gaisu.

-  Jēziņ, man bail pat iedomāties, kādās nepatikšanās mēs būtu varējuši iekulties. Ja viens no strādniekiem nebūtu pamanījis tavu kļūdu, man nāktos zaudēt miljonus, un arī rančo labā slava būtu satriekta pīšļos.

Pastijs ar grūtībām norija siekalas.

-  Dod man vel vienu iespēju, Enges. Es zvēru…

-   Esmu dzirdējis tādas runas jau agrāk. Izvāc savas mantas no strādnieku mitekļa un nedēļas beigās ienāc birojā. Likšu, lai grāmatvedis izraksta tev čeku.

-   Enges…

-  Ardievu, un lai tev labi klājas, Pastij.

Vecais kovbojs lūdzoši paskatījās uz Junioru, kaut zināja, ka no tās puses šoreiz glābiņš nenāks. Juniors bija nodūris acis. Beidzot Pastijs aizgāja, atstādams aiz sevis dubļainas pēdas.

Kad viņi dzirdēja aizveramies mājas ārdurvis, Juniors piecēlās un piegāja pie sienas paneli iebūvētā ledusskapja.

-   Es nezināju, ka tu grasies viņu atlaist, viņš aizvainoti sacīja.

-  Tev nebija nekādas vajadzības to zināt.

Juniors aiznesa tēvam alu, tad atkorķēja pudeli arī priekš sevis.

-  Vai tas tiešām bija nepieciešams? Vai nebūtu pieticis ar to, ka tu viņu izlamātu, atņemtu viņam dažus no pienākumiem, samazinātu algu? Dieva dēļ, tet, ko lai tāds vecs vīrs tagad iesāk?

-   Par to viņam vajadzēja padomāt, pirms ielaida ērzeli tajā aplokā. Labi, nerunāsim vairs par to. Man tas nekādu prieku nesagādāja. Viņš taču pie mums ir tik ilgi nostrādājis.

-   Viņš kļūdījās.

-   Vēl sliktāk viņu pieķēra! ierēcās Engess. Ja tu gribi nodarboties ar šķirnes zirgu audzēšanu, puis, tev vajag tērauda pautus. Tas darbiņš ne vienmēr ir patīkams un nesastāv tikai no klientu izklaidēšanas kopīgās pusdienās un flirtēšanas ar viņu sievām un meitām.

Engess iemalkoja alu.

-   Labi, tagad parunāsim par Selīnas meitu.

Juniors, samierinājies ar Pastijam piemēroto bargo sodu, kaut sirds dziļumos tēvam nepiekrita, apsēdās šūpuļkrēslā un dzēra no pudeles alu.

-   Viņa bija aizgājusi pie Džo, vai ne?

-  Jā, un ievēro, ka viņa laiku velti nešķiež. Džo ir sanervozējies pēc traka. Vollcsam bail, ka viņa nevainojamā tiesneša reputācija noies pa burbuli.

-  Ko Aleksandra no viņa gribēja?

-   Viņa esot vaicājusi, kāpēc viņš toreiz tā steidzies atzīt dullo Badu par nepieskaitāmu. Rids nācis Džo talkā, kas no viņa puses bija gudri darīts.

-  Rīds?

-   Viņš vienmēr pamanās būt notikumu degpunktā, vai

ne?

Engess novilka zābakus un pārsvieda tos pār krēsla polsterēto paroceni. Zābaki ar smagu būkšķi atsitās pret grīdu. Engesam bija podagra, un neganti sāpēja vienās kājas īkšķis. Viņš lūkojās dēlā, domīgi masēdams vainīgo pirkstu.

-  Ko tu par to meiteni domā?

-   Apmēram to pašu, ko Džo. Viņa mūs apdraud. Viņa domā, ka viens no mums nogalināja Selīnu, un ir apņēmības pilna noskaidrot, kurš tieši.

-  Arī man par viņu radās tāds iespaids.

-   Protams, viņai nav nekādu pierādījumu ne pret vienu no mums.

-  Protams.

Juniors piesardzīgi pavērās tēvā.

-  Prāts viņai ir ass.

-   Kā nagliņa.

-   Un viņas sievišķie daiļumi arī nav zemē metami.

Tēvs un dēls vienojās piedauzīgā smējienā.

-   Jā, viņa ir izskatīga, teica Engess. Bet tāda jau bija ari viņas māmulīte.

Smaids no Juniora sejas nozuda.

-  Jā, tāda viņa bija.

-  Joprojām sēro pēc viņas, vai ne?

Engess vērīgi raudzījās dēlā.

-  Dažreiz.

Engcss nopūtās.

-   Nedomāju, ka būtu viegli aizmirst tuvu draugu, kas tik traģiski zaudēts. Tas nebūtu cilvēciski, ja tamlīdzīgs notikums neietekmētu tavu turpmāko dzīvi. Bet, manuprāt, tomēr ir muļķīgi nīkt aiz skumjām pēc sievietes, kas jau sen ir mirusi.

-   Nu, es jau nu gan nenīkstu, atcirta Juniors. Kopš tās dienas, kad atklāju, kā šis tc darbojas… viņš pieskārās bikšu aizdarei, neesmu ļāvis tam ilgi stāvēt dīkā.

-    Es nerunāju par to, pieri saraucis, sacīja Engess. Regulāri nogrūsties var jebkurš. Es runāju par tavu dzīvi. Tev taču vajag beidzot kaut kam pieķerties. Pēc Selinas nāves tu ilgu laiku nevarēji atjēgties. Pagāja labs brīdis, iekams norima puņķi un asaras. Labi, to es varēju saprast.

Viņš atgrūda kajsoliņu un izslējās atzveltnes krēslā taisni, mērķēdams ar pirkstu tieši uz Junioru.

-   Bet tu iestrēgi savās skumjas, manu zēn, un kopš lā laika tā īsti neesi atguvis asumu. Paskaties uz Rīdu. Viņš ari smagi pārdzīvoja Selīnas nāvi, bet viņš ir ticis tam pāri.

-   Kā tu zini, ka viņš ir ticis pāri?

-   Vai viņš klist apkārt ar grūtsirdīgu ģīmi?

-   Bet tas esmu es, kam bijušas trīs sievas, nevis Rids.

-   Un tu doma, ka tas ir kaut kas tāds, ar ko var lepoties? dusmīgi iesaucās Engess. Rīds apzinās savas dzīves vērtību. Viņš ir taisījis karjeru…

-   Karjeru? Juniors, nicīgi nosprauslojies, pārtrauca tēvu. Es gan nesauktu par karjeru šerifa amatu apgabalā, kas nav lielāks par skudras atstātu peļķīti. Sūds, ne karjera!

-   Un ko tad tu sauc par karjeru? Iespēju līdz sava mūža galam izdrātēt visu dāmu komiteju locekles?

-  F.s godīgi strādāju šeit, rančo, iebilda Juniors. Visu rītu pavadīju, runādams pa telefonu ar to zirgaudzētāju no Keniuki. Viņš ir tuvu tam, lai pirktu kumeļu, ko Vēl Mazliet dzemdēja no Izveicīgā Blēža.

-  Ak tā. Ko tad viņš teica?

-   Ka nopietni domājot par kumeļa pirkšanu.

Engess piecēlās no krēsla, lai dārdošā balsī izteiktu savu atzinību.

-   Tic ir lieliski jaunumi, dēls. Tas vecais kuņas dēls esot ciets kā krams. Viņš ir Bankija Hanta sirdsdraugs. Zirgus vecais dievina pēc uzvaras barojot tos ar kaviāru un darot vēl visādas muļķības.

Engess papliķē ja Junioram pa muguru un pabužināja viņam matus, it kā dēlam būtu trīs, nevis četrdesmit trīs gadi.

-   Tomēr tas mums arī parāda, Engess turpināja, un viņa piere atkal bija saraukta, cik daudz mēs zaudēsim, ja Azartspēļu lietu komisija anulēs licenci, pirms uz tas būs nožuvusi tinte. Mazākā nojausma, ka ar mūsu vārdu varētu būt saistīts skandāls, un komisijas locekļi par mums vairs pat dzirdēt negribēs. Tātad, kā mēs rīkosimies ar Aleksandru?

-  Rīkosimies ar viņu?

Saudzēdams sāpošo īkšķi, Engess aizkliboja līdz ledusskapim, lai paņemtu vel vienu alus pudeli.

-   Mēs nevaram viņu aizraidīt prom. Manuprāt, mums viņa jāpārliecina, ka esam nevainīgi, — teica Engess, atkorķēdams pudeli. Nevainojami pilsoņi.

Viņš uzsvērti paraustīja plecus.

-To nenāksies pārāk grūti izdarīt, jo mēs taču tādi patiesībā esam.

Junioram bija skaidrs, ka tēvs rīcības plānu ir jau izstrādājis.

-   Kā mēs lo panāksim?

-   Nevis mēs, bet tu. Darot to, ko tu proti vislabāk.

-   Tu domā…?

-   Savaldzini viņu.

-   Savaldzināt viņu! iesaucās Juniors. Es nu gan neesmu īstais, kam tas varētu izdoties. Esmu pārliecināts, ka viņai metas nelabi, mūs abus ieraugot vien.

-   Tādā gadījumā tas ir pirmais, kas mums… kas tev jādara— jāpanāk, lai tu viņai iepatiktos… iesākumam ar to pietiks. Es to izdarītu pats, ja man vēl būtu… atbilstošs aprīkojums.

Viņš dēlam blēdīgi uzsmaidīja.

-   Vai tad tu domā, ka netiksi galā ar tik nepatīkamu darbiņu?

Juniors arī pasmīkņāja.

-   Sasodīts, es vismaz nelaidīšu garām izdevību pamēģināt.

SESTĀ NODAĻA

Kapsētas vārti bija vaļā. Aleksa iebrauca iekšā. Viņa nekad nebija bijusi pie mātes kapa, bet viņa zināja, ar kādu numuru šis zemes pleķītis ir apzīmēts. To Aleksa uzgāja starp dokumentiem, ko viņai nācās pārcilāt, kad viņa pārveda vecmāmiņu uz pansionātu.

Debesis izskatījās aukstas un nemīlīgas. Saule rietumpusē bija pieplakusi apvārsnim kā milzīgs oranžs disks spožs un metālisks. Kapakmeņi meta garas ēnas uz nodzeltējušajiem zālājiem.

Vadoties pec neuzkrītošajiem ceļa rādītājiem, Aleksa atrada vajadzīgo kapu rindu, apturēja automobili un izkāpa. Cik viņa varēja spriest, vairāk neviena cilvēka tobrīd kapsētā nebija. Te, pilsētas nomalē, ziemeļvēja brāzmas bija spēcīgākas, tā gaudas skaļākas. Aleksa, iedama uz kapu, saslēja kažoka apkakli.

Kaut gan viņa ar acīm bija numurēto zemes strēli uzmanīgi meklējusi, kaps tomēr iznira viņas priekšā gluži negaidot. Aleksa nejutās gatava to skatīt, un viņas pirmais impulss bija novērsties, it kā acu priekšā atrastos kaut kas biedējošs un draudīgs.

Taisnstūrveida akmens plāksnīte bija tikai divas pēdas augsta. Viņa nebūtu to pat ievērojusi, ja nepamanītu mātes vārdu. Zem tā bija uzrakstīti vienīgi viņas dzimšanas un miršanas datumi un nekas vairāk. Nekādas epitāfijas. Pat ne tradicionālā “Paturot mīļā piemiņā”. Nekas cits, kā vien kaila statistika.

Tas, ka ziņas uz kapa plāksnītes bija tik skopas, Aleksu sāpināja. Selīna taču bija bijusi tik jauna, skaista un daudzsološa, bet te viņa dusēja, noniecināta gandrīz līdz anonimitātei.

Aleksa nometās pie kapa ceļos. Tas atradās savrup no citām kapu kopiņām nolaidenas nogāzes virsotnē. Aleksas tēva mirstīgās atliekas no Vjetnamas bija pārvestas uz viņa dzimto Rietumvirdžīniju tādu laipnību Savienoto Valstu armija izrādīja saviem kritušajiem. Ari vectētiņš Greiems, kas nomira, kad viņa vēl bija maza meitene, tika apglabāts savā dzimtajā pilsētā. Selīna te atdusējās pilnīgā vientulībā.

Aleksa pieskārās kapakmenim. Tas bija vēss. Viņa pārvilka ar pirkstu akmenī iecirstajiem burtiem, tad piespieda plaukstu pie durstīgās zāles plāksnes priekšā it kā gribēdama sataustīt sirdspukstus.

Aleksa bija ļāvusies muļķīgai cerībai, ka pārdabiskā veidā spēs ar māti sazināties, bet vienīgais, ko viņa sajuta, bija asie zāles rugāji, kas dūrās plaukstā. .

-    Māt, Aleksa čukstēja, izmēģinādama šo vārdu. Māmiņ. Māmulīt.

Šie vārdi viņas lūpām un mēlei bija sveši. Nekad agrāk viņa nevienu tā nebija uzrunājusi.

-   Viņa apzvērēja, ka tu viņu pazīstot pēc balss vien.

Aleksa satrūkusies strauji apcirtās. Piespiedusi roku

pie sirds, kas mežonīgi dauzījās, viņa izbili noelsās.

-Jūs mani nobaidījāt. Ko jūs te darāt?

Juniors Mintons nometās ceļos viņai līdzās un atbalstīja pret kapakmeni svaigu ziedu pušķi. Kādu brīdi vēries uzrakstā, viņš pagrieza galvu un skumji uzsmaidīja Aleksai.

-   Intuīcija. Zvanīju tev uz moteli, bet tur neviens necēla klausuli.

-   Kā jūs zinājāt, kur esmu apmetusies?

-   Šajā pilsēta visi zina visu par visiem.

-   Neviens nevarēja zināt, ka es braukšu uz kapsētu.

-   Ar dedukcijas palīdzību izdarīts secinājums. Mēģināju iedomāties, kurp es dotos, ja būtu tavā vietā. Ja mana klātbūtne tevi traucē, es tūlīt iešu prom.

-   Nē. Varat palikt.

Aleksa atkal paskatījās uz vārdu, kas bija iegravēts aukstajā, bezpersoniskajā akmens plāksnē.

-   Nekad nebiju šeit bijusi. Vecmāmiņa Greiema atteicās mani vest šurp.

-   Tava vecmāmiņa nav diez cik sirsnīga un pretimnākoša persona, vai ne?

-   Nē, tāda viņa nav vis.

-   Vai, būdama maza meitene, tu ļoti izjuti mātes trūkumu?

-  Ļoti. īpaši tad, kad saku iet skolā un sapratu, ka klasē esmu vienīgais bērns, kam nav mātes.

-  Daudzi bērni nedzīvo kopā ar savām mātēm.

-  Jā, bet viņi tomēr zina, ka viņiem ir māte.

Tas bija temats, par kuru Aleksai bija grūti runāt pat ar vistuvākajiem draugiem. Viņa nebūt nejutās noskaņota dalīties savās izjūtās ar Junioru Mintonu, lai cik līdzjūtīgs arī būtu viņa smaids.

Aleksa pieskārās viņa atnestajai buķetei un saburzīja ar vēsajiem pirkstiem sarkanas rozes ziedlapiņu. Zieds šķita, ka mīksts silts samts, taču tas bija asiņu krāsā.

-  Vai jūs bieži nesat puķes uz manas mātes kapa, Mintona kungs?

Viņš neatbildēja, iekams Aleksa atkal nebi ja pievērsusi viņam skatienu.

-   Es biju slimnīcā todien, kad tu piedzimi. Redzēju, kāda tu izskaties, pirms vecmāte bija tevi apmazgājusi.

Juniora smaids bija atklāts, sirsnīgs, atbruņojošs.

-  Kā tev šķiet, vai tas nav pietiekams iemesls, lai mes viens otru uzrunātu priekšvārdā?

Bija neiespējami atbildēt uz šo smaidu ar augstprātīgu atturību.Tas būtu varējis izkausēt dzelzi.

-  Tādā gadījumā sauc mani par Aleksu, viņa teica un uzsmaidīja Mintonam.

Viņa acis pārslīdēja Aleksas augumam.

-  Aleksa. Man tas patīk.

-  Vai tev patiesi…

-   Kas tad? Patīk tavs vārds?

-  Nē, vai tev patiesi ir paradums likt uz manas mātes kapa ziedus?

-  Ak, tu par to. Tikai svētku reizēs. Mēs ar Engesu parasti atnākam šurp viņas dzimšanas dienā, Ziemassvētkos,

Lieldienās. Ari Rīds. Mēs visi trīs maksājam par šī kapa kopšanu.

-   Vai tam ir kāds īpašs iemesls?

Viņš uzmeta Aleksai savādu skatienu, tad vienkārši atbildēja:

-   Mēs visi mīlējām Selīnu.

-   Es domāju, ka viens no jums viņu nogalināja, viņa klusi sacīja.

-Tu maldies, Aleksa. Es viņu nenogalināju.

-   Bet tavs tēvs? Vai tu domā, ka to izdarīja viņš?

Juniors papurināja galvu.

-   Viņš izturējās pret Selīnu kā pret meitu. Un kā tādu viņu arī uztvēra. ’

-   Un Rīds Lemberts?

Viņš izteiksmīgi paraustīja plecus, kā negribēdams neko vairāk piebilst.

-Nu, Rīds…

-   Kas ir ar Rīdu ?

-   Rids nemūžam nebūtu varējis viņu nogalināt.

Aleksa savilka ciešāk kažoka atlokus. Saule bija norietējusi, un ar katru brīdi kļuva aukstāks. Kad Aleksa runāja, viņas elpa veidoja garaiņus.

-   Sopēcpusdien es kādu laiku pasēdēju publiskajā bibliotēkā. Pāršķirstīju vietējās avīzes vecos gadagājumus.

-  Atradi kaut ko par mani?

-   Ak, jā plašu publikāciju klāstu par tavu līdzdalību Perselas futbolkomandā “Pantera”.

Juniors iesmējās, un vējš sajauca viņa gaišos matus. Tie bija daudz gaišāki neka Rīdām un krietni vien labāk kopti.

-Tai nu gan vajadzēja būt aizraujošai lasāmvielai!

-   Tāda tā arī bi ja. Tu un Rīds jūs abi bijāt komandas varoņi.

-  Sasodīts, tā bija gan.

Juniors salieca roku, it kā lai nodemonstrētu muskuļus.

-   Mēs domājām, ka esam neuzvarami. Pārākie zibenzeļļi.

-   Skolas gados mana māte bijusi vietējā skaistumkaraliene. Avīzē bija fotoattēls puslaika pārtraukumā viņa skūpsta Rīdu.

Pētot fotogrāfiju, Aleksa bija jutusies ļoti dīvaini. Viņa nekad agrāk nebi ja to redzējusi. Kaut kāda iemesla dēļ vecmāmiņa nebija gribējusi tieši šo attēlu uzglabāt starp daudziem ciliem. Varbūt tāpēc, ka Rīda Lemberta skūpsts bija pārāk nekaunīgs viņš skūpstīja Selīnu ar tādām kā privātīpašnieka tiesībām, un tas fotogrāfijā bija labi redzams.

Nepievēršot uzmanību līdzjutējiem, kas atradās turpat blakus, viņš bija aplicis roku Selinai ap vidukli. Skūpsts bijis ļoti dedzīgs Rīda lūpu uzspiediens atliecis Selīnas galvu atpakaļ. Viņš izskatījās kā iekarotājs šo iespaidu pastiprināja dubļainais futbola tērps un nobružātā ķivere, ko Rīds turēja otrā rokā.

Vairākas minūtes pētījusi fotogrāfiju, Aleksa sāka pati sajust šo skūpstu.

Atgriezusies tagadnē, viņa teica:

-Tu ar manu māti un Rīdu sadraudzējies mazliet vēlāk, vai ne?

Juniors norāva zāles stiebriņu un sāka viļāt to starp pirkstiem.

-  Tas notika devītajā klasē. Līdz tam es mācījos Dalasā.

-   Pēc paša gribas?

-     Nē, tā vēlējās mana māte. Viņa negribēja, lai es piesavinātos sliktus paradumus no laukstrādnieku un kovboju bērniem, tāpēc katru rudeni es tiku simts uzDalasu. Manis izglītošana daudzus gadus bija tēva un mātes strīdus ābols. Beidzot, kad man pienāca laiks iestāties vidusskolā, tēvs'piecirta kāju un paziņoja, ka man esot pēdējais bridis uzzināt, ka pasaulē bez bālajiem, mazajiem mērglīšiem tic ir mana tēva vārdi -, kas apmeklē pamatskolu Dalasā, ir vēl ari citi cilvēki. Toruden viņš iekārtoja mani Perselas vidusskolā.

-  Kā to uzņēma tava māte?

-   Ne pārāk rāmi. Viņa bija kategoriski pret to, bet neko nevarēja darīt. Tur, kur viņa bija augusi…

-   Kur tas bi ja?

-   Kentuki. Viņas tēvs bija viens no veiksmīgākajiem šķirnes zirgu audzētājiem valsti. Viens no viņa izaudzētajiem zirgiem reiz uzvarēja visās trīs svarīgākajās rikšošanas sacīkstēs.

-  Kā viņa iepazinās ar tavu tēvu?

-    Engess aizbrauca uz Kentuki, lai nopirktu ķēvi. Viņš pārveda mājās ka ķēvi, tā manu māti. Viņa te nodzīvojusi vairāk nekā četrdesmit gadu, bet joprojām pieturas pie Presiiju ģimenes tradīcijām. Viena no tām ir bērnu sūtīšana privātajās skolās. Tēvs ne vien iekārtoja mani Perselas skolā, bet ari pieprasīja, lai es iestājos futbolkomandā. Treneris par to nebūt nebija sajūsmā, bet tētis.viņu piekukuļoja, apsolīdams nopirkt visai komandai jaunus formas tērpus, ja viņš mani pieņems, un tā…

-   Engess Mintons laikam allaž panāk, ko vēlas.

-   Uz to tu vari droši paļauties, smiedamies atteica Juniors. Noraidījumus viņš necieš. Tā nu es sāku spēlēt futbolu. Līdz tam nebiju futbolbumbai pat pieskāries, un pēc pirmā treniņa man dvēsele nāca pa muti ārā. Dabiski, ka pārējie puikas mani neieredzēja.

-  Tāpēc, ka tu biji bagātākais zēns pilsētā?

-   Tas ir smags slogs, bel kādam jau tas jāuzņemas, viņš atbildēja ar valdzinošu smaidu. Lai būtu kā būdams, kad tovakar pārnācu mājās, es paziņoju tēvam, ka vienlīdz ienīstu kā Perselas vidusskolu, tā futbolu. Sacīju, ka bālie mērglīši, ar kuriem bija jāpavada kopā sešas dienas nedēļā, man patīk daudz labāk nekā tādi kaušļi kā Rīds Lemberts.

-   Un kas notika?

-   Māte tā raudāja, ka gandrīz palika slima. Tētis kļuva neganti nikns. Tad viņš izdzina mani ārā un meta man ar futbolbumbu tik daudz reižu, ka no tās ķeršanas manas rokas sāka asiņot.

-  Tas ir šausmīgi!

-   Nebūt ne. Galu galā, viņš to darīja manā labā. Tētis zināja, ka, dzīvojot šajā apvidū, tu vari neēst, nedzert un negulēt, bet futbols tev ir jāspēlē. Nu gan esmu aizpļāpājies, viņš piepeši sevi pārtrauca. Vai neesi nosalusi?

-Nē’.

-   Vai esi par to pārliecināta?

-Jā.

-  Gribi doties prom?

-  Nē, es gribu, lai tu pļāpā vien tālāk.

-   Vai man to bulu jāuzskata par formālu nopratināšanu?

-   Par sarunu, viņa atbildēja tik dzēlīgi, ka izvilināja Mintonam smaidu.

-  Vismaz sabāz rokas kabatās.

Saņēmis katru Aleksas plaukstu savējā, viņš tās iebāza viņas kažoka dziļajās kabatās un noglāstīja, it kā gribēdams plaukstas ērtāk iekārtot. Aleksai šī intīmā izdarība nepatika. Viņai tā šķita nekaunīga un, ņemot vērā apstākļus, augstakā mērā nepiedienīga.

-   Cik noprotu, tavas attiecības ar futbolkomandu normalizējas, viņa teica, nolēmusi ignorēt Juniora pieskārienu.

-   Ja, jaunāko klašu komandā mani pieņēma, bet es nepiedalījos nevienā spēlē, izņemot pašu pēdējo. Tā bija apgabala čempionāta finālspēle.

Viņš pielieca galvu un domīgi pasmaidīja.

-    Mēs atpalikām par četriem punktiem. Vieni iesisti vārti nespēja mūs glābt. Līdz spēles beigām bija palikušas tikai dažas sekundes. Bumba atrādās pie mūsu komandas spēlētājiem, bet centra uzbrucēji bija savainoti jau iepriekšējā puslaika.

-   Mans Dievs!

-   Ls jau tev teicu futbols pie mums ir diezgan asiņains sporta veids. Un, tātad kad no spēles laukuma uz nestuvēm nonesa kārtējo ievainoto “zvaigzni”, treneris paskatījās uz rezervistu soliņu un norēca manu vārdu. Es gandrīz apslapinājos.

-   Kas notika tālāk?

-   Nometu savu pončo un izskrēju uz laukuma, lai pēdējā bridi pievienotos komandai. Man vienīgajam mugurā bija tīrs sportā krekliņš. Komandas kapteinis…

-   Rīds Lemberts.

To Aleksa zināja no avīzē izlasītās reportāžas par šo spēli.

-Jā, mana sodība. Mani ieraugot, viņš skaļi novaidējās, bet Lemberta vaids bija vēl skaļāks, kad izklāstīju viņam turpmāko spēles taktiku, kā man to bija licis darīt treneris. Viņš paskatījās man tieši acīs un teica: “ Ja es tev piespēlēšu to nolādēto bumbu, privātskolniek, būs labāk, ja tev izdosies to notvert.”

Brīdi Juniors klusēja, gremdēdamies atmiņās.

-   Visu mūžu neesmu varējis šo mirkli aizmirst. Rīds uzstādīja man noteikumus.

-  Noteikumus?

-Jā, lai mēs varētu kļūt draugi. Man bija jāpierāda, ka esmu viņa draudzības vērts vai nu toreiz, vai nekad.

-   Vai tas bija tik svarīgi?

-  Sasodīts, jā. Pietiekami ilgi biju nomācījies Perselas vidusskolā, lai saprastu, ka, nebūdams draugos ar Rīdu, es neesmu ne sūda vērts.

-Tu uztvēri piespēli, vai ne?

-   Nē, to es neizdarīju vis. Godīgi sakot, nevaru apgalvot, ka es būtu to izdarījis. Rīda raidītā bumba man trāpīja tieši šeit, viņš sacīja, norādīdams uz savām krūtīm, taisni pa vidu uz mana sporta krekliņa uzšūtajam numuram. No trīsdesmit piecu jardu attāluma. Viss; ko man nācās darīt, bija satvert bumbu ar rokām un pamest to pāri vārtu līnijai.

-   Bet ar to bija gana, vai ne?

Viņa smaids kļuva arvien platāks, līdz Juniors sāka smieties.

-  Jā. Tā sākās mūsu draudzība.

-  Tavs tēvs noteikti bija sajūsmā.

Juniors atmeta galvu un smējās pilnā kaklā.

-   Viņš pārlēca pāri aizžogam un spēlētāju solam, uzdrāzās uz laukuma un, pacēlis mani, vairākas minūtes nēsāja apkārt.

-   Bet tava māte?

-   Mana māte! Viņa nekad mūžā nav noskatījusies nevienu futbola spēli. Viņa to uzskata par barbarisma izpausmi.

Viņš īsi iesmējās un paraustīja savu auss ļipiņu.

-   Jāteic, ka viņa ir sasodīti tuvu patiesībai. Bet tolaik man bija svarīgas tikai tēva domas. Tajā vakarā viņš bija uz mani tik lepns.

Atmiņas lika Juniora zilajām acīm iemirdzēties.

-   Viņš nekad iepriekš nebija ticies ar Rīdu, bet apskāva arī viņu. Tovakar aizsākās arī mana tēva un Rīda draudzība. Neilgi pēc tam nomira Rīda tēvs, un viņš pārcēlās pie mums uz rančo.

Pagāja labs laiks, iekams Juniors atkal ierunājās acīmredzot atmiņas, kurās viņš tobrīd kavējās, bija pārāk personiskas dabas, lai kādam par to stāstītu. Aleksa viņa pārdomas nepārtrauca. Beidzot viņš atkal paskatījās uz Aleksu, šoreiz krietni vien vērīgāk.

-   Jēziņ, tu izskaties tieši tāda pati, kāda tolaik bija Selīna, Juniors klusi sacīja. Es ne tik daudz domāju vaibstus, ka izteiksmi. Un tu, tāpat ka viņa, proti labi klausīties.

Viņš pastiepa roku un pieskārās Aleksas matiem.

-   Viņai palika klausīties. Vismaz tādu iespaidu viņa radīja runātājam. Viņa varēja mierīgi sēdēt un stundām ilgi klausīties.

Juniors negribīgi atrāva roku no Aleksas matiem.

-   Vai tas bija galvenais, kas tevi pie viņas piesaistīja?

-   Pie velna, nē, viņš ar blēdīgu smaidu atteica. Mani pie viņas galvenokārt piesaistīja iekāre, ko izjūt pusaudzis, kas mācās devītajā klasē. Kad pirmo reizi ieraudzīju Selīnu skolas hallē, man aizrāvās elpa tik skaista viņa man šķita.

-  Vai tu viņu aplidoji?

-   Nu, nē tas, ka biju savaldzināts, vēl nenozīmēja, ka esmu galīgi traks.

-  Kā tad tā tik dedzīga mīlestība, un tu pat nemēģināji viņai tuvoties?

-  Tolaik viņa piederēja Rīdām, Juniors stingri atbildēja. Par kaut kādu tuvošanos nevarēja būt ne runas.

Viņš piecēlās.

-   Būs labāk, ja mēs tagad iesim.. Saki, ko sacīdama, bet es redzu, ka tu esi nosalusi. Turklāt tumsā te spokojas.

Aleksa, Juniora pēdējā apgalvojuma apmulsināta, ļāva, lai viņš tai palīdz piecelties kājās. Viņa pagriezās, lai notrauktu no kažoka sauso zāli, un Aleksas skatienu atkal piesaistīja ziedu pušķis. Puķu ziedlapiņas vējā sitās pret zaļo, vaskaino papīru, kurā tās bija ievīstītas. Tas radīja sausu, grabošu troksni.

-  Paldies, ka atnesi ziedus, Junior.

-   Nav pateicības vērts.

-   Es novērtēju to, ka neesi viņu pēc tik daudziem gadiem aizmirsis.

-  Godīgi jāatzīstas, ka man bija ari kāds apslēpts iemesls, lai atnāktu šodien šurp.

-  Ak tā?

-  Nu, jā, viņš sacīja, satverdams abas Aleksas plaukstas. Gribēju uzaicināt tevi pie mums uz kādu glāzīti.

SEPTĪTĀ NODAĻA

Viņu bija gaidījuši. Tas Aleksai kļuva skaidrs tai pašā brīdī, kad viņa Juniora pavadībā spēra soli pāri plašās divstāvu ēkas slieksnim Mintonu rančo. Gribēdama gut kādu apstiprinājumu savām aizdomām, novērojot aizdomās turētos viņu pašu vide, Aleksa bija pieņēmusi Juniora uzaicinājumu no kapsētas doties pie viņa uz mājām.

Iegājusi dzīvojamā istabā, viņa tomēr nespēja atvairīt domu, ka ar viņu tiek manipulēts. Aleksa nolēma būt piesardzīga.

Šo savu apņemšanos viņai tūlīt pat radās iespēja pārbaudīt. Šķērsojis lielo telpu, pie viņas pienāca Engess un paspieda Aleksas roku.

-   Priecājos, ka Junioram izdevās jūs atrast un pārliecināt atbraukt pie mums, viņš teica, palīdzēdams Aleksai novilkt kažoku, ko tūdaļ pat pasniedza Junioram.

-  Vai tu to neuzkarinātu?

Uzmetis Aleksai atzinīgu skatienu, Engess turpināja:

-    Nezināju, kā jūs uzņemsiet mūsu uzaicinājumu. Mums ir patīkami, ka tomēr atnācāt.

-   Priecājos, ka esmu šeit.

-   Lieliski, viņš noteica, saberzēdams plaukstas. Ko jūs dzersiet?

-   Baltvīnu, lūdzu, viņa atbildēja.

Engesa zilās acis raudzījās uz Aleksu draudzīgi, tomēr radīja viņā nemieru. Aleksai šķita, ka viņam piemīt spējas ielūkoties dvēseles dziļumos un atklāt to iekšējo nedrošību, ko viņa tik rūpīgi slēpa aiz pieredzes maskas.

-   Ak baltvīnu? Es pats gan šito dzeramo nevaru ciest, man tas atgādina sodas ūdeni. Turpretim mana sieva dzer tikai baltvīnu. Viņa kuru katru bridi nonāks lejā. Sēdieties šeit, Aleksandra.

-   Viņai patīk, ja viņu sauc par Aleksu, tēt, sacīja Juniors, kas kopā ar tēvu bija piegājis pie sienā iebūvētā bāra, lai sajauktu sev glāzē skotu viskiju ar ūdeni.

-   Ak Aleksa, tu saki?

Engess pasniedza viņai glāzi ar baltvīnu.

-   Jā, manuprāt šis vārds piedien sievietei, kas ir juriste.

Tas, labākajā gadījumā, bija divdomīgs kompliments. Aleksa pateicās, bet tā, ka nevarēja saprast tikai par vīnu vai par komplimentu arī.

-   Kāpēc jūs mani aicinājāt šurp?

Viņas tiešums Engesu uz īsu brīdi apmulsināja, bet attapies viņš laipni atbildēja:

-   Mums ir pārāk daudz kopīga, lai mēs būtu ienaidnieki. Gribēju jūs labāk iepazīt.

-   Tas ir iemesls, kura dēļ es esmu šeit ieradusies, Mintona kungs.

-   Engess. Sauciet mani par Engesu.

Viņš uzmeta Aleksai ašu, pētošu skatienu.

-   Kāpēc jūs gribējāt kļūt par juristi?

-   Tāpēc, lai varētu izmeklēt mātes noslepkavošanas lietu.

Atbilde nāca pār Aleksas lūpām tik spontāni, ka viņa ar to pārsteidza ne vien abus Mintonus, bet arī pati sevi. Viņa nekad agrāk nebija šādi formulējusi savu profesijas izvēli. Apņemšanos kļūt par juristi Merla Greiema viņai bija iebarojusi kopā ar dārzeņu biezeni jau zīdaiņa vecumā.

Publiski atzinusi savu mērķi, Aleksa acumirklī saprata, ka galvenā aizdomās turamā ir viņa pati. Vecmāmiņa Greiema bija sacījusi, ka tikai Aleksa ir atbildīga par Selīnas nāvi. Ja viņai neizdosies pierādīt pretējo, visu mūžu nāksies dzīvot ar vainas apziņu. Aleksa bija ieradusies Perselas apgabalā, lai attaisnotu pati sevi.

-   Jūs runājat bez aplinkiem, jaunā dāma, teica Engess. Tas man patīk. Laipošanu es uzskatu par nevērtīgu mana laika izšķiešanu.

-  Es ari nevaru atļauties laiku tērēt velti, sacīja Aleksa, atcerēdamās, cik maz laika Hārpers viņai ir atvēlējis.

Engess nokrekšķējās.

-Vir;» nav? Bērnu nav?

-Nē.

-   Kāpēc ?

-   Tēt, acis pārbolījis, iejaucās Juniors, ko tēva netaktiskums mulsināja.

Aleksa turpretim jutās uzjautrināta, nevis aizvainota.

-   Man, nudien, nekas nav pretim, Junior. Tas taču ir gluži dabisks jautājums.

-   Vai jums uz to ir atbilde? Engess iedzēra malku alus tieši no pudeles.

-  Nav nedz laika, nedz velēšanās.

Engess neapmierināti norūcās.

-  Mums gan te laika ir gana, tikai nav vēlēšanās.

Viņš uzmeta iznicinošu skatienu Junioram.

-   Tētis runa par manām neveiksmīgajām laulībām, Juniors viešņai paskaidroja.

-  Laulībām ? Cik tad to ir bijis?

-  Trīs, saviebies atzinās Juniors.

-  Un neviena no tām nav vainagojusies ar kādu mazbērnu. Engess rūca ka sadusmots lācis.

Viņš bargi pavērsa pret dēlu rādītājpirkstu.

-   Un tu nu gan neesi tas, kurš nezinātu, kā cilvēku dzi m u mam j a v ai roj as.

-   Tavas manieres, sabiedrībā, Enges, ka parasti ir neciešamas.

Visi trīs vienlaikus pagrieza galvas. Vaļējās durvīs stāvēja kāda sieviete. Aleksa domās bija iztēlojusies, kāda varētu izskatīties Engesa sieva spēcīga, pašpārliecināta, gana kareivīga, lai spētu dot vīram pretsparu. Vardu sakot, skarba, zirdziska persona, kas aizraujas ar medībām un kam jājampātaga rokā redzama biežāk par matu suku.

Mintona kundze bija pilnīgs pretstats Aleksas iedomālajam tēlam. Viņas augums bija slaids un lokans, vaibsti smalki ka Drēzdenes porcelāna figūriņai. Iesirmie, gaišie mati mīksti ieskāva seju, kas bija tikpat bāla kā pērļu virtene, ko viņa nēsāja ap kaklu. Viņa bija tērpusies mēļā vilnas kleitā ar kuplu svārku daļu, kas, Mintona kundzei kustoties, līgani šūpojās. Viņa ienāca dzīvojamā istaba un apsēdās krēslā blakus Aleksai.

-   Mīļa, tā ir Aleksa Geitere, teica Engess.

Ja sievas pārmetums ari bija viņu samulsinājis, Engess to neizrādīja.

-   Aleksa, tā ir mana sieva Sāra Džo.

Sāra Džo Mintone palocīja galvu un vēsā, oficiālā balsī sacīja:

-   Priecājos ar jums iepazīties, Geiteres jaunkundz.

-   Pateicos.

Viņas bālā seja kļuva gaiša un šaurās lūpas savilkās starojošā smaidā, saņemot no dēla rokām glāzi ar baltvīnu Juniors to bija ielējis, mātei neko nevaicādams.

-   Pateicos, mīļumiņ.

Viņš noliecās un noskūpstīja mātes gludo, dēlam pretim pavērsto vaigu.

-   Vai tavas galvassāpes mitējušās?

-  Pavisam vel ne, bet diendusa man nāca par labu.

Viņa pastiepa roku un noglāstīja Junioram vaigu.

Aleksa ievēroja, ka Mintona kundzes roka bija pienbalta un izskatījās tik trausla kā vētras nolauzts zieds. Vērsdamas pie vīra, viņa teica:

-   Vai tev tiešām jārunā par sugas pavairošanu viesistabā? Tamlīdzīgas sarunas vairāk iederas stallī.

-   Velns un elle, savā mājā es varu atļauties runāt par visu, kas man ienāk prātā, atbildēja Engess, lai gan nelikās, ka viņš uz sievu dusmotos.

Juniors acīmredzot bija pieradis pie vecāku vārdu pārmaiņām. Viņš iesmējās un, apliecis loku krēslam, kura sēdēja māte, apsēdās uz Aleksas krēsla paroceņa.

-   Mēs jau nemaz nerunājām par sugas pavairošanu, māt. Tētis tikai nopēla manu nespēju saglabāt laulību pietiekami ilgi, lai pasaulē pagūtu nākt kāds mantinieks.

-   Kad pienāks laiks, tev būs bērni no īstās sievietes.

To viņa sacīja tiklab Engesam, kā Junioram. Tad, pagriezusies pret Aleksu. Mintonā kundze vaicāja:

-   Vai es pareizi saklausīju, Geiteres jaunkundz jūs sacījāt, ka nekad neprecēšoties?

-  Tieši tā.

-   Savādi.

Sāta Džo iemalkoja vīnu.

-Jūsu mātei savulaik pielūdzēju netrūka.

-   Aleksa jau neteica, ka viņai trūktu pielūdzēju, Juniors aizrādīja. Viņa vienkārši ir izvēlīga.

-  Ja, laulības un bērnu vietā esmu izvēlējusies karjeru. Vismaz patlaban tas tā ir.

Aleksa sarauca pieri, jo viņai bija iešāvusies prātā kāda neparasta doma.

-   Vai mana māte kādreiz izrādīja interesi par savu iespējamo karjeru?

-   Netiku gan nekad dzirdējis viņu par to runājam, teica Juniors, tomēr, manuprāt, vis'as mūsu klases meitenes pārdzīvoja īslaicīgu vēlēšanos kļūt par Vorena Bītija* partnerēm.

-   Es viņai piedzimu, kad māte vēl bija tik jauna, Aleksa ar vieglu nožēlu sacīja. Varbūt agrīnās laulības un bērns kļuva par kavēkli viņas karjerai.

*Amerikāņu aktieris, &/.. 1937. gadā, filmējies Vairākās filmās, bet galvenokārt pazīstams ka dāmu mīlulis.

Juniors pieskārās ar pirkstu Alcksas zodam un pagrieza viņas seju pret sevi.

-   Selina savu izvēli izdarīja pati.

-  Paldies par šiem vārdiem.

Juniors palaida vaļā viņas zodu.

-   Nekad netiku dzirdējis viņu apgalvojam kaut ko citu, kā vien to, ka viņa vēlas būt sieva un māte. Atminos dienu, kad mums par to izraisījās īpaša saruna. Tev ari vajadzētu atcerēties, tēt. Bija tik svelmaina vasaras diena, ka tu sacīji Rīdām, ka viņš var būt brīvs, tiklīdz būs izmēzis stalli. Mēs visi trīs nolēmām doties piknikā uz to veco lopu dzirdināmo dīķi. Atceries?

-   Nē.

Engess piecēlās, lai paņemtu vēl vienu alus pudeli.

-   Es gan atceros tik spilgti, it kā tas būtu bijis vakar, sapņaini atteica Juniors. Mēs izklājām pledu koku paēnā. Lupe bija sadevusi mums līdzi visādus kārumus. Tos notiesājuši, mēs apgūlāmies uz muguras Selīna starp mani un Rīdu un caur koku zariem raudzījāmies debesīs. To lapotne mūs tik tikko pasargāja no saules. Tveice un pilnie vēderi padarīja mūs miegainus.Vērojām klijānus, kas riņķoja ap kādu medījumu, un apsvērām iespēju padzīt tos nost, lai redzētu, kas īsti kritis tiem par upuri, bet galu galā aiz slinkuma šo domu atmetām. Palikām tāpat vien guļam un pļāpājām par to, kas mēs kādreiz būsim. Es sacīju, ka gribētu but par starptautisku pleiboju. Rīds teica, ka viņš tādā gadījumā iegādāšoties tās kompānijas akcijas, kas ražo prezervatīvus, un ar manu palīdzību kļūšot stāvus bagāts. Viņam bija vienalga, par ko kļūt, ka tik var tikt pie naudas.'Bet vienīgais, ko gribēja Selīna, bija kļūt par sievu. Viņš uz mirkli apklusa un raudzījās lejup uz savām plaukstām. Par Rīda sievu.

Aleksa satrūkās.

-   Ja nu mēs pieminam Rīdu, teica Engess, manuprāt, es dzirdu viņa balsi.

ASTOTĀ NODAĻA

Mintonu saimniecības vadītājas Lupes pavadīts, ienāca Rīds. Aleksa pagriezās pret durvīm tieši tajā brīdī, kad viņš parādījās uz sliekšņa. Juniora vārdi bija Aleksu apmulsinājuši.

No vecmāmiņas Greiemas viņa, protams, bija dzirdējusi, ka vidusskolā Selīna un Rīds bijuši nešķirams pārītis. To varēja secināt arī no fotogrāfijas, kurā Rīds kronē Sclīnu par vietējo skaistumkaralieni. Bet Aleksa nezināja, ka viņas māte gribējusi ar Rīdu precēties. Aleksa apzinājās, ka pēc viņas sejas izteiksmes ir nojaušams, cik šokēta viņa jūtas.

Rīds pārlaida skatienu telpai.

-  Skat, kas par omulīgu ainiņu!

-   Sveiks, Rīd, uzsauca Juniors, kas joprojām sēdēja uz Aleksas krēsla paroceņa.

Neizskaidrojama iemesla deļ viņai Juniora poza piepeši likās pārāk familiāra.

-  Kāds vējš tevi pie mums atpūtis? Vēlies iedzert?

-   Nāc vien iekšā, pamājis Rīdām ar roku, aicināja Engess.

Sara Džo Rīdu ignorēja, it kā viņš būtu neredzams. Aleksai tas šķita savādi galu galā Rīds savulaik tika dzīvojis pie Mintoniem kā ģimenes loceklis.

Nometis jaku un cepuri uz krēsla, viņš piegāja pie bāra, lai paņemtu glāzi, ko Engess tikām jau bija piepildījis.

-   Atnācu palūkoties uz savu ķēvi. Kā viņai klājas?

-   Lieliski, atbildēja Engess.

-  Tad jau labi.

Sekoja saspringts klusuma bridis, kura laikā visi klātesošie cītīgi pētīja savu glāžu saturu. Beidzot Engess atkal ierunājās.

-   Vai tev, šurp nākot, bija vēl kas prātā, Rīd? viņš vaicāja.

-   Viņš te ieradies, lai brīdinātu jūs būt apdomīgiem, sarunājoties ar mani, sacīja Aleksa. Tāpat kā šopēcpusdien brīdināja tiesnesi Vollesu.

-   Kad man kāds uzdod tiešu jautājumu, es pats mēdzu uz to atbildēt, juristes jaunkundz, īgni aizrādīja Rīds.

Vienā malkā iztukšojis glāzi, viņš to nolika.

-   Tiksimies vēlāk. Paldies par dzeramo.

Rīds smagiem soļiem izgāja no dzīvojamās istabas, apstādamies tikai tādēļ, lai paņemtu jaku un cepuri.

Pārsteidzoši, bet tā bija Sara Džo, kas šoreiz pārtrauca klusumu, tiklīdz aiz Rīda bija aizcirtušās durvis.

-   Redzu, ka viņa manieres nemaz nav uzlabojušās.

-   Tu taču pazīsti Rīdu, māt, teica Juniors, nevērīgi paraustīdams plecus. Vai dzersi vēl vienu glāzi vīna?

-   Jā, lūdzu.

-   Jūs varat abi kopā vēl iedzert, bet es gribu aprunāties ar Aleksu aci pret aci, sacīja Engess. Paņemiet lī-. dzi savu glāzi, ja vēlaties.

Pēdējā piezīme bija domāta AIekšai.

Viņai tika pasniegta roka, lai palīdzētu piecelties, un Aleksa aljēdzās priekštelpā, pirms paguva aptvert, ka tas noticis. Ejot pa gaiteni, viņa skatījās apkārt.

Sienas klāja sarkanas tapetes ar sīku rakstu. Ierāmētajās fotogrāfijās bija redzami sacīkšu zirgi. No griestiem draudoši nokarajās masīva spāņu lustra. Ari mebeles bija masīvas un tumšas.

-   Kā patīk mana māja? vaicāja Engess, ievērojis, ka Aleksa groza galvu, lai varētu visu labāk apskatīt.

-   Ļoti, viņa meloja.

-   Es to projektēju un uzbūvēju pats, kad Juniors vēl gulēja autiņos.

Engesam nemaz nebija jāstāsta Aleksai, ka viņš māju ir ne vien uzbūvējis, bet arī iekārtojis. Nekas šī nama interjerā neatspoguļoja Sāras Džo personību. Tai acīmredzot gluži vienkārši nebija dota iespēja izpausties.

Māja bija atbaidoši neglīta un iekārtota ar tik nepiedodami sliktu gaumi, ka tai piemita pat savdabīgs, neaptēsts šarms. To pašu varēja teikt par mājas saimnieku.

-   Kamēr māja vel nebija uzcelta, mēs ar Sāru Džo dzīvojām sarga būdiņā. Tam sasodītajam graustam dienasgaisma spīdēja iekšā pa visām šķirbām. Ziemā mēs tur salām kā nabagi, bet vasarā mūsu gultas pārklāja bieza putekļu kārta.

Sākotnējās izjūtas, ko Aleķsā izraisīja Mintona kundze, bija nepatika. Viņa šķita izklaidīga un sevī iegrimusi. Tomēr Aleksa spēja just līdzi jauniņajai Sārai Džo, kas gluži kā eksotisks zieds tika ar visām saknēm izrauta no kultivētas, izsmalcinātas augsnes un pārstādīta daudz skarbākos apstākļos. Viņa nemūžam nevarēja te iedzīvoties, un Aleksa nesaprata, kā Engesam vai pašai Sārai Džo vispār varēja ienākt prātā doma, ka tas kādreiz tomēr notiks.

Engess Aleksai pa priekšu iegāja kādā darbistabā, kuras sienas klaja paneļi. Te valdīja vel vīrišķīgāka gaisotne nekā visā pārējā mājā. Pie sienām piekārtie aļņu un briežu galvu izbāzeņi raudzījās tālumā ar rezignētām, brūnām acīm. Atlikušās brīvās vietas aizņēma sacīkšu zirgu fotogrāfijas izrotāti ar Mintonu karogkrāsām, tie stāvēja vai visu Savienoto Valstu hipodromu uzvarētāju apļos. Dažas no fotogrāfijām bija pavisam jaunas, citas acīmredzot fotografētas pirms gadu desmitiem.

Pie sienas bija redzamas arī vairākas medību bises, bet kaktā bija iestutēts karoga kāts ar valsts karogu. Uz ierāmētas kartona loksnes bija rakstīts: “Jebšu es arī staigātu nāves ēnas ielejā, taču ļaunuma nebīstos…jo pats esmu nešķīstākais kuņas dēls ielejā.”*

Tiklīdz Aleksa bija ienākusi darbistabā, Engess viņai norādīja uz vienu tās stūri.

-   Nāciet šurp. Es jums gribu kaut ko parādīt.

Viņa sekoja Engesam pie galda, kas, šķiet, bija apklāts ar baltu palagu. Viņš pacēla šo pārsegu.

-   Mans Dievs!

Tas bija rūpīgi izstrādāts zirgu skriešanās sacīkšu trases modelis. Nebija aizmirsta ne vissīkākā detaļa nedz krāsainie sēdekļi tribīnēs, nedz kustīgie starta vārtiņi, nedz diagonālās svītras, kas klāj automobiļu stāvvietās asfaltu.

-    Perseldaunsa**, Engess ar jauna teva lepnumu balsī paziņoja. Saprotu, ka jūs, Aleksa, darāt to, ko uzskatāt par vajadzīgu darīt. Es cicnu jūsu apņēmību. Viņa sejas izteiksme bija visai kareivīga. Bet jūs nesaprotat, cik daudz te ir likts uz spēles?

Aleksa kā aizsargādamās apņēma ap sevi rokas.

♦Parafrāze par Dāvida dziesmu grāmatas 23. psalmu: “…taču ļaunuma nebīstos, jo Tu esi pie manis. Tavs koks un Tavs zizlis mani iepriecina.”

♦♦Asociācija ar CērčHdaunsu Lujsvilā, ievērojamāko zirgu skriešanas sacīkšu vietu Dienvidu štatos.

-   Kāpēc jūs nevarētu man to paskaidrot?

Engess šādu pamudinājumu vien bija gaidījis. Viņš sāka gari un plaši stāstīt par iecerēto zirgu skriešanās sacīkšu trasi, kas būšot pirmklasīga, sakot ar steliņģiem un beidzot ar dāmu tualetēm, jo līdzekļi netikšot žēloti.

-   Mūsu zirgu skriešanās sacīkšu trase būs vienīgā starp Dalasu un Elpaso, kurā varēs izpildīt pilnu sacensību programmu. Tas neapšaubāmi piesaistīs tūristus. Varu iedomāties, ka pēc divdesmit gadiem Pcrsela būs kļuvusi par otru Lasvegasu tā uzšausies tuksnesī kā naftas sļrukla.

-   Vai jūsu paredzējums nav pārāk optimistisks? vaicāja Aleksa.

-   Nu, varbūt mazliet. Bet esmu tamlīdzīgus iebildumus jau dzirdējis, kad uzsāku saimniekot šajā rančo, uzbūvēju treniņu skrejceļu un apjumtu peldbaseinu zirgiem. Es neļauju skepsei nokaut manas ieceres. Ir jāsapņo pārdroši sapņi, ja grib paveikt kaut ko patiesi lielu. Pieminiet manus vārdus, viņš teica, uzsvērdams sacīto ar enerģiskiem rokas vēzieniem. Ja mēs dabūsim licenci, Persela kļūs par lielpilsētu.

-   Visiem tas varētu arī nebūt pa prātam, vai ne? Dažiem varbūt labāk patīk dzīvot mazpilsētā.

Engess stūrgalvīgi papurināja galvu.

-   Pirms vairākiem gadiem šeit valdīja dzīvība.

-   Nafta?

-   O, jā. Te bija desmit bankas. Desmit. Vairāk nekā jebkurā citā tāda mēroga pilsētā. Pēc ienākumiem uz vienu cilvēku mēs bijām bagātākā pilsēta valstī. Tirgotājiem bija vairāk darījumu, nekā viņi ar tiem spēja tikt galā. Notika intensīva nekustamo īpašumu pirkšana un pārdošana. Valdīja vispārēja labklājība.

Viņš apklusa, lai ievilktu elpu.

-   Vai gribat kaut ko iedzert? Alu? Kokakolu?

-   Paldies, nē.

Engess izņēma no ledusskapja alus pudeli, atkorķēja to un iedzēra prāvu malku.

-   Tad naftas cenas stipri nokritās, viņš stāstīja tālāk. Mēs mēģinājām sev iegalvot, ka tā būs īslaicīga parādība.

-Cik lielā mērā jūs bijāt atkarīgs no naftas tirgus?

-   Man piederēja vairāku urbumu akcijas un viena dabas gāzes ieguves kompānija. Bet, paldies Dievam, neliku ieguldījis naftas darījumos vairāk, nekā varēju atļauties zaudēt. Nebiju likvidējis arī citas savu darījumu nozares.

-Tomēr naftas cenu krišanās jums noteikti radīja nopietnus finansiālus zaudējumus. Vai nebi jāt apbēdināts?

Viņš papurināja galvu.

-   Esmu bagātību ieguvis un zaudējis vairāk reižu, nekā jums ir gadu, jaunā dāma.Pie velna, man nekas nav pretim reizēm tikt izputinātam. Būt bagātam ir patīkami, bet izputēšanā pamodina cilvēkā pretestības garu.

-    Sara Džo, viņš sacīja, domīgi nopūzdamies, man, protams, nepiekrīt. Viņai patīk drošības sajūta, ko rada apputējušas naudas kaudzes seifā. Nekad neesmu pieskāries viņas naudai vai Juniora likumīgajam mantojumam. Apsolīju viņai, ka nekad to nedarīšu.

97

Runas par mantojumiem Aleksai bija svešas. Viņa ne uz ko tamlīdzīgu nevarēja cerēt. Merla Greicma bija uzturējusi viņu un sevi vispirms no algas, ko saņēma telefona kompānijā, un pēc tam no pensijas. Aleksa mācījās pietiekami labi, lai Teksasas universitātē saņemtu stipendiju, bet viņa pēc lekcijām strādāja, lai nopelnītu līdzekļus uzturam un drēbēm un nebūtu jādzird vecmāmiņas sūkstīšanās par šicmjzdevumiem.

Ari Juridiskajā skola Aleksai maksāja stipendiju, jo viņas sekmes bija patiešām spožas. Ar to algu, ko Aleksa nopelnīja, strādādama apkalpošanas sfērā, viņa, protams, nekādu greznību nevarēja atļauties. Aleksa bija izcīnījusi smagu iekšēju cīņu, iekams izšķīrās nopirkt kažoku tā bi ja viņas dāvana pašai sev par iegūto juristes atestātu. Un tā bija ari viena no retajām ckstravagancēm, ko Aleksa jebkad tika atļāvusies.

-   Vai ar jūsu kapitālu pietiek, lai finansētu sacīkšu trases būvi? Aleksa vaicāja, liekot domām atkal pievērsties sarunai.

-  Ar personisko kapitālu nē.

-   Mintonu uzņēmumi?

-   Nē, mana kompānija pati šajā pasākumā nav iesaistījusies. Mēs esam nodibinājuši investoru grupu tie ir gan atsevišķi cilvēki, gan kompānijas, kas gūs peļņu no jaunuzbūvētas trases.

Viņš apsēdās savā sarkanajā ādas atzveltnes krēslā un norādīja Aleksai uz krēslu tam iepretim.

-  Naftas buma laikā cilvēki iepazina bagātības garšu. Viņi ir gana alkatīgi, lai degtu nepacietībā izbaudīt to vēlreiz.

-   Diez vai šo Perselas iedzīvotāju vērtējumu var uzskatīt par glaimojošu. Bariņš mantrausīgu gaļēdāju, kas to vien gaida, lai varētu raust naudu no zirgu skriešanās sacīkstēm.

-   Viņi nav mantrausīgi, Engess iebilda. Nopelnītais tiks godīgi sadalīts, un katrs saņems savu tiesu, sākot ar lielajiem ieguldītājiem un beidzot ar zelli, kam pieder pašapkalpošanās benzīna iepildīšanas punkts uz tuvējā stūra. Tas būs ne tikai personisks ieguvums. Pieaugot ienākumiem, pilsēta varēs uzcelt jaunas skolas, slimnīcas un citas sabiedriskās iestādes.

Viņš noliecās uz priekšu un sažņaudza pirkstus dūrē, kā gribēdams kaut ko noturēt.

-Tāpēc zirgu skriešanās sacīkšu trase mums ir tik sasodīti svarīga. Tā ļaus Perselai atkal pieslieties kājās un uzplaukt.

Viņa zilās acis aizrautīgi dzirkstīja.

-   Nu, ko jūs par to domājat?

-   Es neesmu garīgi atpalikusi, Mintona kungs, tas ir, Enges, Aleksa sevi pārlaboja. Es saprotu, ko šis pasākums varētu nozīmēt apgabala ekonomikai.

-  Tad kāpēc jūs negribat atteikties no tās muļķīgās izmeklēšanas?

-   Es nedomāju, ka ta būtu muļķīga, Aleksa asi atcirta.

Vērodams viņu, Engess izklaidīgi kasīja zodu.

-   Kā jūs varat domāt, ka es nogalināju jūsu māti? Viņa Junioram bija patiess draugs, vai ik dienas viesojās mūsu mājā. Tiesa, pēc laulībām viņa šurp vairs lik bieži nenāca, bet pirms tam gan. Es nebūtu spējis to meiteni ne ar pirkstu aizskart.

Aleksai gribējās viņam ticēt. Par spīti tam, ka Engess Mintons bija viens no aizdomās turētajiem krimināllietā, viņa šo cilvēku ļoti apbrīnoja. No tā, ko Aleksa bija lasījusi un dzirdējusi sarunās, viņa saprata, ka Mintons savu darījumu impēriju ir uzbūvējis tukšā vietā.

Viņa skarbums bija gandrīz mīļš, personības spēks — pārliecinošs. Bet viņa nevarēja ļauties šīs izteiksmīgās personības valdzinājumam. Aleksas apbrīna pret Engesu tomēr nebija tik spēcīga ka nepieciešamība noskaidrot, kā viņa, būdama nevainīgs zīdainītis, bija varējusi pamudināt kādu nogalināt viņas māti.

-    Es nevaru pārtraukt izmeklēšanu, Aleksa teica. Paija es to gribētu, Pets Ccstins… #

-   Klausieties, viņš Aleksu partrauea, noliekdamies uz priekšu, aizejiet pie viņa, pamirkšķiniet savas lielās, zilās bērna acis un sakiet, ka esat kļūdījusies. Varu jums galvot, ka jau rīt ap šo pašu laiku viņš būs aizmirsis, kāpēc jūs vispār šeit bijāt ieradusies.

-  To es nevaru…

-  Labi, tad atstājiet Pētu manā ziņā.

-   Enges, Aleksa skaļi sacīja, jūs mani pārprotat.

Pārliecinājusies, ka Mintons viņā klausās, Aleksa turpināja:

-   Tikpat stipri, ka jūs esat pieķēries, domai par zirgu skriešanās sacīkšu trasi, es turos pie pārliecības, ka manas mātes slepkavības lieta ir nepareizi izmeklēta. Esmu noskaņota šo kļūdu labot.

-  Neraugoties uz to, ka uz spēles likts veselas pilsētas liktenis?

-   Liecieties nu mierā! Aleksa protestēja. Jūs runājat tā, it kā es grasītos atņemt maizi badā mirstošiem bērniem.

-Tik ļauni nav, bet tomēr…

-   Uz spēles ir likta ari mana nākotne. Es nevarēšu turpināt juristes darbu, iekams nebūšu noskaidrojusi patiesību šajā lieta.

-Jā, bet…

-  Ei, pasludinu jums pārtraukumu!

Durvis pēkšņi atvērās, un pa tām pabāza galvu Juniors.

-   Man ir lieliska ideja. Aleksa. Kāpēc tu nevarētu palikt uz vakariņām?

-   Nolādēts, Junior, -nodārdināja Engess, uzsizdams ar dūri pa krēsla paroceni. Kad tu reiz iemācīsies atšķirt lietišķu sarunu no saviesīgas pļapāšanas? Mcs te pārru-

nājam nopietnas lietas. Neuzdrošinies mani traucēt privātas apspriedes laikā. Ej un pameklē sev izklaidēšanos kaut kur citur.

Bija redzams, kā Juniors ar grūtībām norij siekalas.

-   Nezināju, ka jūsu saruna ir tik privāta vai nopietna.

-  Sasodīts, to tev gan būtu vajadzējis zināt! Dieva dēļ, mēs taču…

-   Lūdzu, nomierinieties, Enges, ātri ierunājās Aleksa. Patiesību sakot, es priecājos, ka Juniors mūs pārtrauca. Tikai tagad pamanīju, ka ir jau vēls. Man jāiet.

Viņa nespēja noraudzīties, kā tēvs norāj pieaugušu vīrieti sieviešu kārtas viešņas klātbūtnē. Aleksa jutās apmulsusi viņu abu dēļ.

Engess parasti bija tāds parupjš lāga zēns. Bet ne vienmēr. Dusmās viņš kļuva negants. Aleksa nupat bija varējusi novērot, cik maz vajadzēja, lai viņš eksplodētu.

-   Es tevi pavadīšu, kokainā balsī tcica Juniors.

Viņa sarokojās ar Engesu.

-   Paldies, ka parādījāt man trases modeli. Nekas no jūsu .teiktā nav mainījis manu apņemšanos, bet šo to noskaidrojis gan. Turpinot izmeklēt lietu, es paturēšu to prātā.

-   Jūs varat mums uzticēties. Mēs neesam slepkavas.

Juniors pavadīja Aleksu līdz parādes durvīm. Kad

viņš tai bija palīdzējis uzvilkt kažoku, Aleksa pagriezās un ieskatījās viņam sejā.

-  Es tev piezvanīšu, Junior.

-   Es patiesi ceru, ka tā būs.

Juniors noliecās un noskūpstīja viņas roku, tad pagrieza delnu uz augšu un noskūpstīja arī to.

Aleksa aši atrāva roku.

-   Vai tu tā flirtē ar katru sastapto sievieti?

.It

-  Gandrīz.

Juniora žilbinošajā smaida nebija nevēsts no nožēlas.

-  Vai tu esi klīrīga?

-  Ne mazākajā mērā.

Viņa smaids kļuva vēl platāks, norādot, ka viņš par šī apgalvojuma atbilstību patiesībai nav īpaši pārliecināts un zina, ka ari Aleksa pati tam diez ko netic. Ātri novēlējusi viņam arlabvakaru, Aleksa aizgāja.

Viņas automobilī bija auksts. Aleksu kratīja drebuļi. Braucot pa privāto ceļu, lai izkļūtu uz šosejas, viņa nopētīja ēkas abpus ceļam. Vairums no tām bija staļļi. Vienā vīdēja blāva gaisma. Rīda bleizers bija novietots pie staļļa durvīm. Pēkšņas iedomas vadīta, Aleksa apturēja automobili un izkāpa ārā.

Saras Džo Kentuki guļamistabas iekārtojums bija līdz pēdējam sīkumam atdarināts viņas Tcksasas mājā zīda aizkaru auklas ieskaitot. Kad māja bija uzcelta, sieva ļāva Engesam to iekārtot ar viņa iemīļotajām tumšajām, smagajām mēbelēm, polsterētajiem, sarkanu ādu «pārvilktajiem krēsliem un medību trofejām, bet Sāra Džo kategoriski paziņoja, ka neļaus šim riebīgajam pierobežas stilam ielauzties viņas guļamistabā.

Uzjautrināts viņš bija piekritis. Engesam patika, ka naktī ap viņu atrodas sievišķīgas, trauslas un, viņaprāt, nevajadzīgas lietas. Mintons bieži tika sacījis sievai, ka nebūtu bijis jēgas mērot visu garo ceļu līdz Kentuki, ja viņš gribētu apprecēt govju meitu.

-  Vai drīkstu ienākt, māt?

Piesardzīgi pieklauvējis, Juniors pavēra guļamistabas durvis.

-   Lūdzu, dari to. mīļais.

Sāra Džo smaidīja, acīm redzami būdama iepriecināta par cičla ierašanos.

Juniors ieraudzīja māti sēžam gultā, atbalstījušos pret veselu grēdu ar atlasu pārvilktu spilvenu, tērpušos mežģīņu naktsjakā, smaržojošu pēc dārga sejas krēma un lasām kāda viņam nezināma ārzemju valstsvīra biogrāfiju. Juniors pat nekad nebija dzirdējis par valsti, kurā šis vīrs valdījis. Iespējams, ka neviens par to nekā nezināja, izņemot viņa mati.

Sāra Džo noņēma brilles, nolika grāmatu malā un papliķēja stepēto atlasa segu. Sparīgi papurinājis galvu, Juniors lika viņai saprast, ka apsēsties negrib. Viņš palika stāvam gultas kājgali, rokas kabatās sabāzis, un šķindināja sīknaudu. Juniors nebūt negrasījās atkārtot bērnudienu ikvakara rituālu.

Viņam jau sen nebija ne mazākās vēlēšanās katru vakaru pirms gulētiešanas māti noskūpstīt, bet Sāra Džo to no viņa joprojām gaidīja. Ja dēls viņu nenoskūpstītu, viņa justos aizvainota. Juniors un Engcss darīja visu iespējamo, lai iztaptu Sāras Džo izsmalcinātajām jūtām.

-   Te vienmēr tik labi smaržo, viņš teica, neattapdams neko citu, ko varētu pasacīt.

Rājiens, ko Juniors pirmīt bija saņēmis Aleksas klātbūtnē, viņam joprojām dedzinoši sāpēja. Viņš nespēja vien sagaidīt, kad varēs tikt projām no mājām, lai dotos uz kādu no vietējiem naktsklubiem, kur viņam nevajadzēs domāt par savām problēmām.

-  Tie ir sauso smaržu maisiņi, ko esmu salikusi skapī un atvilktnēs. Kad biju meitene, kāda no mūsu kalponēm darināja šos maisiņus un piepildīja tos ar kaltētām puķēm un augiem. Smarža bija brīnumjauka, viņa sacīja, kavēdamās atmiņās. Tagad man tie jāpasūta. Mūsdienās tiek izmantotas mākslīgās smaržvielas, bet man patīk arī tās.

-   Vai grāmata ir interesanta? apvaicājās Juniors, ko sauso smaržu maisiņu temats jau bi ja sācis garlaikot.

-Jā, diezgan aizraujoša.

Junioram par to gan bija nopietnas šaubas, tomēr viņš uzsmaidīja mātei un teica:

-Tad ir labi. Es priecājos, ka tev tā patīk.

Sārai Džo nepalika nepamanīts dēla melanholiskais noskaņojums.

-   Kas noticis?

-  Nekas.

-  Es taču vienmēr redzu, ja tev kas kaiš.

-   Nav noticis nekas neparasts. Izpelnījos tēta dusmas, pārtraukdams viņa sarunu ar Aleksu.

Sara Džo nc'patikā saviebās.

-  Tavs levs joprojām nezina, ka jauzvedas, ja mājā ir sveši cilvēki. Ja viņš varēja būt tik rupjš un burtiski izvilkt viešņu no dzīvojamās istabas brīdī, kad liek dzerti kokteiļi, tu varēji atļauties pārtraukt sarunu.

Viņa palocīja galvu it kā par zīmi, ka šis viņas vērtējums konfliktu ir nokārtojis.

-  Starp cilu, kas viņiem tik slepeni bija pārrunājams?

-   Kaut kas sakarā ar viņas mātes nāvi, viņš nevērīgi" atteica. Nekas tāds, par ko būtu jāraizējas.

-   Vai tu esi par to pārliecināts? Visi šovakar šķita ļoti saspringti.

-Ja ari ir kāds pamats uztraukumam, gan tetis, ka parasti, to nokārtos. Tev noteikti nav jasatraucas.

Junioram nenāca ne prātā stāstīt mātei par Aleksas uzsākto izmeklēšanu. Abi Sāras Džo vīrieši zināja, ka viņai nepatīk dzirdēt neko uztraucošu vai nejauku, tāpēc centās viņu no tamlīdzīgām runām pasargāt.

Engess nekad nerunāja ar sievu par darījumiem, īpaši.

ja t inam ar tiem neveicās. Viņa bija sarūgtināta, ja kādam no viņu zirgiem neveicās skriešanās sacīkstēs, un priecājās, ja tika gūta uzvara, bel ārpus tā nedz rančo, nedz Mintonu uzņēmumi Sāru Džo īpaši neinteresēja.

Īstenībā viņu vispār nekas pārāk neinteresēja, ja nu vienīgi Juniors. Sāra Džo bija kā skaista lelle, kas ieslēgta sterila telpā, lai nedz gaiss, nedz kāds cils no dabas postošajiem spēkiem nevarētu viņu sabojāt jo sevišķi pati d/īve.

Juniors māli mīlēja, bet zināja, ka viņa nav labi ieredzēta. Enģess, turpretim, patika visiem. Dažas no viņa draugu sievām aiz pienākuma un simpātijām pret Engesu centās izturēties pret Saru Džo draudzīgi. Ja lā nebūtu, viņai Perselā nāktos iztikt bez paziņu loka.

Sāra Džo no savas puses noteikti nebija spērusi nevienu soli, lai nodibinātu kādu draudzību. Viņa uzskatīja, ka vairums vietējo ļaužu ir rupji un vulgāri, un pat nepapūlējās savas zemās domas par viņiem slēpt. Šķita, ka viņu pilnībā apmierina noslēgtā dzīve guļamistabā, kur lai apkāri atradās jauki, izsmalcināti un vienlaikus nesarežģīti priekšmeti, kas Sārai Džo patika un ko viņa saprata vislabāk.

Juniors zināja, ka māte ir izsmiekla un tenku objekls. Runāja, ka viņa dzerot. Tā nebija taisnība. Sara Džo nedzēra neko vairāk par divām glāzēm vīna pirms pusdienām. Tic, kas nesaprata viņas izsmalcinātās jūtas, uzskatīja Sāru Džo par savādnieei. Vēl citi domāja, ka viņa ir vienkārši “nojūgusies”.

Bija jāalzīst, ka viņa bieži vien sapņo vaļējām acīm, garā pārceļoties uz bērnudienām vecāku smalkajā mājā, ko Sāra Džo joprojām uzskatīja par skaistāko laiku savā nuiiju.Viņa nekad nebija varējusi tā īsti atgūties pēc mīļota brāļa priekšlaicīgās nāves. Kad Engess ar Sāru Džo iepazinās, viņa aizvien vēl staigāja sērās.

Juniors reizēm prātoja, vai viņa nav apprecējusi tēvu, lai atbrīvotos no nepatīkamām atmiņām. Citu iemeslu divu tik nesaderīgu cilvēku laulībām viņš nespēja iedomāties.

Junioram gribējās ātrāk likt prom, lai varētu doties izklaidēties, tomēr viņš vel mazliet pakavējās, jo gribēja dzirdēt mātes domas par viņu šīvakara viešņu.

-   Ko tu par viņu domā?

-   Par ko par Selīnas meitu? Sāra Džo izklaidīgi pārvaicāja.

Viņa viegli sarauca pieri.

-   Fiziski viņa ir ļoti pievilcīga, tomēr, manuprāt, par daudz uzkrītoša.

Sāra Džo domīgi rotaļājās ar naktsjakas mežģīnēm.

-   Viņa ir neatlaidīga, vai ne? Daudz nopietnāka, nekā bija viņas māte. Selina bija maza muļķīte, Dievs mans liecinieks. Cik atceros, viņa vienmēr smējās.

Viņa apklusa un piešķieba galvu uz sāniem, it ka ieklausīdamas attālos smieklos.

-Neatceros, ka būtu Selīnu kādreiz redzējusi nopiet-

tnu.

-   Viņa ļoli bieži bija nopietna. Tu viņu vienkārši tik labi nepazini.

-   Nabaga mīļā meitene. Es zinu, ka tu biji satriekts, kad viņa nomira. Es zinu arī, ka tas ir, kad jāzaudē kāds, ko esi mīlējis. Tas ir lielas bēdas.

Sāras Džo maigajā balsī pēkšņi ieskanējās pavisam citi toņi, arī viņas sejas izteiksme kļuva savādāka. Tā vairs nebija biklā vijolīte apņēmība Sāras Džo vaibstus bija padarījusi skarbākus.

-Junior, tu vairs nedrīksti pieļaut, ka Engess tevi nostāda smieklīgā stāvoklī, īpaši svešu cilvēku klātbūtnē.

Viņš nevērīgi paraustīja plecus. Tas bija pazīstams sarunas temats.

-   Viņš jau nedomā neko sliktu. Tas viņam ir tikai tāds paradums.

-   Tādā gadījumā tev jāpanāk, lai viņš no tā atteiktos. Mīļais, vai tad tu nesaproti, viņa teica, ka tieši to jau viņš vēlas. Viņš grib, lai tu pret viņu sacelies. Engess uztver tikai vienu balss toni skarbo. Viņš neprot runāt laipni un maigi kā mēs ar tevi. Tev jārunā ar tevu tā, lai viņš varētu tevi saprast, tā, kā to dara Rīds. Engess neuzdrošinātos ar Rīdu runāt tik nievājošā tonī, kā viņš runa ar tevi, jo tēvs Rīdu ciena. Ciena tāpēc, ka Rīds viņam nepadodas.

-   Tētis uzskata Rīdu par pašu pilnību. Līdz pat šai dienai tēvs nožēlo, ka Rīds ir aizgājis no Mintonu uzņēmumiem. Viņam daudz labāk patiktu strādāt kopā ar Rīdu, nevis ar mani. Es nekad neko nevaru izdarīt tēvam pa prātam.

-  Tā nu gan nav taisnība! iebilda Sāra Džo.

Nedēļām ilgi viņa nebija izrādījusi tik lielu pretestības

garu.

-   Engess ar tevi ļoti lepojas. Viņš tikai neprot to parādīt. Ko lai dara, viņš ir tik ciets virs. Bet tādam viņam bija jābūt, lai sasniegtu visu, ko viņš ir sasniedzis. Viņš grib, lai arī tu bulu ciets.

Juniors pasmīnēja un sažņaudza plaukstas dūrēs.

-   Labi, māt, rīt no rīta sākšu jaunu dzīvi visu kārtošu ar dūrēm.

Viņa ieķiķinājās. Dēla dzīvesprieks un humora izjūta Sārai Džo allaž bija pa prātam.

-  Ceru, ka lu to nedarīsi burtiskā nozīmē, bet tā jau ir, ka Engess tevi grib redzēt tieši tādā noskaņojumā.

Mātes smiekli radīja izdevīgu bridi promiešanai, ko Juniors pasteidzās izmantot. Novēlējis mātei arlabunakti, viņš nosolījās braukt uzmanīgi un aizgāja. Uz kāpnēm juniors satika Engesu, kas kliboja, zābakus nesdams rokās.

-   Kad tu reiz aiziesi pie ārsta, lai apskata tavu pirkstu?

-   Kāda jēga no tiem sasodītajiem dakteriem, to vien zina, ka nokāst tavu naudu. Man vienkārši vajadzētu ņemt šauteni un nošaut to kuņas bērnu, tad viss uzreiz būtu kartībā.

Juniors pasmaidīja.

-   Labi, tikai nenotraipi ar asinīm paklāju. Māti var ķert trieka.

Engess smējās, un no viņa dusmām vairs nebija ne vests. Bija tā, it ka vārdu pārmaiņa darbistabā nemaz nebūtu bijusi. Viņš aplika roku Junioram ap pleciem un aši tos paspieda.

-   Zinu, ka tas ir atkarīgs no tevis, vai man izdosies to meiteni dabūt no šejienes prom. Pagaidām viss norit tā, kā es biju cerējis. Mēs liekam viņai aizstāvēties un esam iesējuši šaubu sēklas. Ja viņa ir gudra, kāda, manuprāt, Aleksa ir, viņa izbeigs šo lietu, iekams nav nodarīts pārāk liels ļaunums.

-   Bet, ja nu viņa neizbeigs, ko tad?

-  Ja neizbeigs… mes tiksim galā arī ar to, draudīgi noteica Engess.

Tad viņš pasmaidī ja un mīļi papliķēja Juniora vaigu.

-  Arlabunakti, manu zēn.

Juniors noskatījās, ka tevs aizklibo pāri kāpņu laukumiņam. Juzdamies daudz labāk, viņš, ejot lejā, klusi pie sevis svilpoja. Šoreiz Engesam viņā nebūs jāviļas. Darbiņš, ko levs Junioram bija uzticējis, viņam bija īsti pa kaulam.

Juniora panākumi pie sievietēm bija leģendāri. Šķēršļi. ko Aleksa ap sevi bija radījusi, padarīja šo lietu tikai interesantāku un aizraujošāku. Viņa bija sasodīti pievilcīga sieviete. Juniors būtu mēģinājis Aleksu savaldzināt arī tad, ja tēvs viņam to nebūtu licis.

Protams, lai viss sekmētos, kā nākas, bija vajadzīgs laiks un apdomība. Pāris dienas Juniors sev atvēlēja kaujas stratēģijas izstrādāšanai. Pagaidām viņš dosies iekarot vieglāk ieņemamus cietokšņus. Pamājis sveicienu savam glītajam attēlam priekštelpas spogulī, Juniors izgāja no mājas.

DEVĪTĀ NODAĻA

Stallis, tāpat kā māja, bija celts no akmeņiem. No iekšpuses tas izskatījās tāpat kā visi citi staļļi, ko Aleksa bija redzējusi, ar to starpību, ka šeit valdīja nevainojama tīrība. Plata starpeja šķira divas steliņģu rindas. Oda pēc siena, ādas un zirgu sviedriem, bet ta bija gluži patīkama smarža.

Stalli apgaismoja vājas elektriskās spuldzītes, bet ar to gaismu pietika, lai Aleksa varētu redzēt, kur spert soli. Viņa virzījās uz kādu no vidējiem steliņģiem, kas bija apgaismots spožāk. Aleksa gāja klusi, raudzīdamās apkārt. Viņa pagāja garām barības noliktavas vaļējām durvīm un vēl kādai telpai, uz kuras durvīm bija rakstīts Fizikālā terapiju. Caur durvīs ierīkoto lodziņu Aleksa spēja saskatīt apaļu aploku, kurā vienlaikus varēja pastaigāties vairāki zirgi.

Viņa Rīdu vispirms izdzirda un tikai pēc tam ieraudzīja. Viņš kaut ko klusi čukstēja steliņģa iemītniekam. Piegājusi pie steliņģa, Aleksa ielūkojās iekša. Nometies tupus un atspiedies pret zābaku papēžiem, šerifs ar lielajām plaukstām braucīja zirga pakaļkāju.

Rīds, piešķiebis galvu uz sāniem, visu uzmanību bija koncentrējis uz darāmo. Viņa pirksti pieskārās vietai, kas nepārprotami bija jutīga. Zirgs nosprauslojās un mēģināja kāju izraut.

-  Rāmi, rāmi.

-   Kas viņam kaiš?

Izdzirdīs Aleksas balsi, Rīds nedz pagriezās pret viņu, nedz izrādīja kaut niecīgāko pārsteiguma pazīmi. Acīmredzot viņš visu laiku bija zinājis, ka Aleksa tur stāv, tikai nebija uz viņas klātbūtni nekādi reaģējis. Rīds saudzīgi nolaida zemē zirga sāpošo kāju un piecēlies noglāstīja tam muguru.

-  Tā ir viņa.

Viņš apveltīja Aleksu ar ašu, divdomīgu smaidu.

-   Vai varbūt jūs neesat gana pieaugusi, lai spētu noteikt atšķirību?

-  Ne no šī redzes leņķa raugoties.

-  Viņas vārds ir Aplamniece.

-  Asprātīgi.

-   Viņai šis vārds piestāv. Viņa domā, ka ir gudrāka par mani, gudrāka par visiem. Patiesībā viņa allaž pārcenšas. Auļo pārāk ātri, pārāk tālu un galu galā sevi savaino.

Viņš pagrāba graudus un ļāva zirgam tos ēst no saujas.

-  A, es sapratu. Tas ir tāds aizplīvurots mājiens man.

Rīds to nedz noliedza, nedz apstiprināja, tikai paraustīja plecus.

-   Vai man tas jāuztver kā drauds?

-   Varat to uztvert, kā vien pati vēlaties.

Tā atkal bija vārdu spēle ar apslēptu nozīmi. Aleksa šoreiz nolēma pretcirtienu nedot.

-   Kāds zirgs viņa ir?

-   Grūsna ķēve. Šajā stallī tiek turētas vienīgi ķēves, kam būs kumeļi.

-   Visas ir grūsnas?

-  Jā, viņas jānošķir no pārējiem zirgiem.

Ķēve ar purnu badīja Rīdām krūtīs, viņš pasmaidīja un pakasīja tai aiz ausīm.

-   Mātes un jaunpiedzimušie saceļ stalli jezgu.

-   Kāpēc?

Viņš paraustīja plecus, likdams saprast, ka precīza izskaidrojuma šai parādībai nav.

-   Manuprāt, tieši tas pats notiek slimnīcas dzemdību nodaļa. Visi pārmērīgi rosās ap jaunpiedzimušo.

Rlds pārlaida plaukstu ķēves gludajam vēderam.

-    Šī ir viņas pirmā grūtniecība, tāpēc Aplamniece' mazliet nervozē. Vakar pastaigas laikā viņa kļuva tramīga un savainoja potīti.

-   Kad viņai jādzemdē?

-   Pavasari. Līdz tam vēl ir krietns laiciņš. Dodiet man •roku.

-   Ko?

-  Jūsu roku.

Manīdams Aleksas atturību, viņš nepacietīgi ievilka viņu pie sevis steliņģī. Nu Aleksa atradās zirgam tikpat tuvu kā Rlds pats.

-Pataustiet.

Apklājis Aleksas plaukstu ar savējo, Rīds to piespieda pie zirga spīdīgās spalvas. Viņa sajuta īsos, durstīgos ma-

linus un spēcīgos, saspringtos zirga muskuļus vibrējam zem savas plaukstas.

Dzīvnieks nosprauslojās un paspēra gausu soli uz priekšu, bet Rīds ķēvi nomierinaja. Aleksai šķita, ka steliņģī ir pārmērīgi karsts. Šaurajā aizgaldā valdīja auglīga zirga mēslu smarža.

-   Viņa ir karsta, elpai aizraujoties, piezīmēja Aleksa.

-  Tā tas ir gan.

Rīds pievirzījās Aleksai tuvāk un pārvietoja viņas roku kopā ar savējo uz ķēves apaļīgā vēdera. Aleksa no pārsteigumā klusi iekliedzās, sajutusi zem plaukstas kustības.

-  Kumeļš!

Rīds stāvēja tik tuvu, ka vīrieša elpa plivināja viņas matu šķipsnas. Aleksa ievilka nāsīs viņa odekolona smaržu, kas bija sajaukusies ar staļļa smakām.

Maigs spēriens pa Aleksas plaukstu lika viņai priecigi iesmieties. No pārsteiguma viņa satrūkās un uzgrūdās Rīdām.

-   Viņš ir tik aktīvs.

-   Viņa man dzemdēs sacīkšu uzvarētāju.

-   Vai ķēve pieder jums?

-Jā.

-   Un cienījamais ciltstēvs?

-   Es dārgi samaksāju par viņa pakalpojumiem, bet viņš ir tā vērts. Skaists ērzelis no Floridas. Aplamniecc par viņu bija stāvā sajūsmā. Man liekas, ka viņai bija žel no tā šķirties, kad viss bija galā. Varbūt viņa nebūtu tik tramīga, ja ērzelis arī tagad atrastos pie viņas.

Aleksa sajuta krūtīs lādu spiedienu, ka tik tikko varēja paelpot. Viņa labprāt būtu piespiedusi vaigu pie ķēves sāniem un turpinājusi klausīties Rīda nomierinošajā balsī.

Paldies Dievam, saprāts viņu no tamlīdzīgas muļķības laikus atturēja.

Izrāvusi roku no Rīda plaukstas apakšas, Aleksa pagriezās. Viņš stāvēja tik tuvu, ka viņu apģērbi švīkstēdami saskārās. Lai ielūkotos Rīdām sejā, viņai bija stipri jāatliec galva, līdz tā atspiedās pret zirga muguru.

-   Vai visi zirgu īpašnieki var nākt uz stalli, kad vien vēlas?

Rīds atkāpās un ļāva viņai pavirzīties uz steliņģa izejas pusi.

-Tā kā esmu pie Mintoniem strādājis, viņi man uzticas.

-   Kāds zirgs viņa ir? vaicāja Aleksa, atgriezdamās pie sākotnējā jautājuma.-

-  Ceturtdaļas zirgs.

-   Kas tā par ceturtdaļu?

-   Kas ta par ceturtdaļu? viņš pārvaicāja un, galvu atmetis, sāka smieties.

•Aplamniece dejojošiem soļiem atlēca sāņus.

-  Jēziņ, tas tik ir jautājums. Kas tā par ceturtdaļu?

Viņš palaida vaļīgāk ķēdi, kas bija piestiprināta pie

sienā iedzīta riņķa, tad pievienojās Aleksai, kas jau bija izgājusi no steliņģa, un rūpīgi aizvēra aiz sevis vārtiņus.

-   Par zirgiem jūs neko daudz vis nezināt, vai ne?

-  Acīmredzot ne, Aleksa stīvi atbildēja.

īsu brīdi uzjautrinājies par viņas apmulsumu, Rīds sarauca pieri un jautāja:

-  Vai atbraucāt šurp pēc pašas iniciatīvas?

-  Juniors mani ielūdza.

-  Ak, to jau man vajadzēja iedomāties.

-   Kāpēc?

-   Viņš allaž kā sadedzis metas uz katru tam pieejamo bābieti.

Alcksai dzīslās sāka kusāt asinis.

-   Neesmu pieejama nedz Junioram, nedz kādam citam. Un arī bābietis cs neesmu.

Viņš pārlaida Aleksai gausu, zobgalīgu skatienu.

-   Jā, man liekas, ka neesat gan. Jūsos ir pārāk daudz no juristes un pārāk maz no sievietes. Vai jūs nekad neļaujat sev atslābināties?

-  Ne tad, kad strādāju pie kādas lietas izmeklēšanas.

-   Un tieši to jūs darījāt, dzerdama Mintonu vīnu? viņš nievīgi vaicāja. Strādājāt pie lietas izmeklēšanas?

-Pilnīgi pareizi.

-  Jāteic, ka Trevisas apgabala prokurora biroja darbinieki piekopj visai dīvainas darba metodes. .

Uzgriezis Aleksai muguru, Rīds lepnā gaitā aizsoļoja uz staļļa pretējo galu.

-  Pagaidiet! Es gribētu jums uzdot dažus jautājumus.

-Atsūtiet man pavēsti, viņš pāri plecam atcirta.

-Rīd!

Viņa impulsīvi metās vīrietim pakaļ un satvēra viņu aiz ādas jakas piedurknes. Rīds apstājās, nikni paskatījās uz to vielu, kur viņas pirksti bija iekrampējušies novalkātās jakas mīkstajā ādā, tad lēnām pagriezās un uzlūkoja Aleksu ar acīm, kas bija tik zaļas un asas kā džungļu auga dzinumi.

Aleksa palaida vaļā viņa piedurkni un soli atkāpās. Viņa nebija nobijusies, nē. Aleksa drīzāk jutās šokēta par pašas rīcību. Viņa nedrīkstēja saukt Rīdu vārdā un, pats galvenais, nedrīkstēja viņam pieskarties pēc tā, kas bija noticis stallī.

Nervozi aplaizījusi lūpas, Aleksa sacīja:

-   Es gribu ar jums aprunāties. Lūdzu. Tas nebūs protokolam. Tikai, lai apmierinātu ziņkāri.

-   Man šis paņēmiens ir zināms, juristes jaunkundz. Pats esmu to izmantojis. Draudzīga izturēšanās pret aizdomas turēto, cerībā, ka viņš zaudēs modrību un izpļāpās kaut ko tādu, ko būtu gribējis noslēpt.

-Tā tas nav. Es vienkārši gribu aprunāties.

-  Par ko?

-  Par Mintoniem.

-   Ko tad jūs par viņiem gribat zināt?

Rids stāvēja, plaši iepletis kājas un iegurni mazliet izvirzījis uz priekšu. Viņš sabāza rokas džinu aizmugures kabatās, jaka pavērās vaļā, atsedzot viņa krūtis. Šī poza bija biedējoši vīrišķīga. Tā Aleksu uzbudināja un kaitināja vienlaikus. Viņa centās apspiest abas šīs izjūtas.

-   Vai varat apgalvot, ka Engcsa un Sāras Džo laulība ir laimīga?

Rīds sarflirkšķināja acis un noklepojās.

-  Ko?

-   Neskatieties uz mani tā. Es lūdzu jūsu viedokli, nevis sīku izklāstu.

-  Pie velna, kāda tam nozīme?

-   Es Engesa sievu biju iedomājusies pavisam savādāku…

-   Pretstati pievelkas.

-Tas ir pārāk vienkāršots apgalvojums. Vai viņi ir… tuvi?

-  Tuvi?

-Jā. Vai starp viņiem ir intīma tuvība?

-   Nekad neesmu par to domājis.

-  Protams, ka esat. Jūs pie viņiem dzīvojāt.

-   Acīmredzot mans prāts nav ievirzīts tik micsaskārīgā gultnē kā jūsējais.

Viņš paspēra soli tuvāk un pazemināja balsi.

-   Bet to mēs vēl varam labot.

Aleksa neļāva viņam sevi izprovocēt viņa saprata, ka tieši to Ruls grib panākt. Vēlmei Aleksu savaldzināt bija tikai pakārtota nozīme.

-   Vai viņi gul kopa?

-   Domāju gan. Bet la nav mana darīšana, ko viņi gulta dara vai nedara. Turklāt mani tas neinteresē. Es interesējos tikai par to, kas notiek manā gultā. Kāpēc jūs man nevaicājat par to?

-Tāpēc, ka mani tas neinteresē.

Viņš atkal gausi un divdomīgi pasmīnēja.

-   Domāju, ka tas jūs interesē gan.

-   Neciešu, ka prel mani izturas augstprātīgi tikai tāpēc, ka esmu izmeklētāja un turklāt vēl sieviete.

-  Tad neesiet vairs tā.

-   Kas sieviete?

-   Izmeklētāja.

Aleksa domās noskaitīja līdz desmit.

-   Vai Engess satiekas ar citam sievietēm?

Viņa redzēja, ka Rīda zaļajās acīs pavīd aizkaitinājums. Viņa pacietības mērs drīz būs pilns.

-  Vai, jūsuprāt, Sara Džo ir kaislīga sieviete?

-   Nē, atbildēja Aleksa.

-   IJ11, kā jums šķiet, vai Engess ir apveltīts ar veselīgu seksuālo apetīti?

-   Es teiktu jā. Katrā ziņa, tā droši vien nav mazāka par viņa parējām apetītēm.

-Tad atbildei uz jūsu jautājumu vajadzētu būt skaidrai.

-   Vai viņu savstarpējās attiecības ir kaut kā ietekmējušas Junioru?

-  Velns un elle, ka tad es to varu zināt? Pavaicājiet viņam pašam.

-   Viņš atbildēs izvairīgi.

-   Proti, pieklājīgā veidā liks jums manīt, ka bāžat degunu, kur nevajag. Es tik pieklājīgs neesmu. Uz priekšu, lēdij.

-   Mani šis jautājums patiesi nodarbina.

Izvilcis rokas no kabatām, viņš tās sakrustoja uz krūtīm.

-   Ar nepacietību gaidu, kad varēšu uzklausīt jūsu apsvērumus.

Aleksa pacentās Rīda sarkasmu neievērot.

-    Viņa vecāku attiecības varētu but izskaidrojums tam, kāpēc Junioram bijušas trīs neveiksmīgas laulības.

-   Tā ir vēl viena lieta, gar kuru jums nav nekādas daļas.

-   Ir gan.

-   Kāda iemesla pēc?

-Tāpēc, ka Juniors mīlēja manu māti.

Šie vārdi skaļi atbalsojās staļļa klusumā. Rīds strauji atlieca galvu, it kā būtu saņēmis triecienu pa zodu.

-   Kas jums to teica?

-Viņš pats.

Viņa uzmanīgi vēroja Rīdu un klusi piebilda:

-   Juniors sacīja, ka jūs abi esot viņu mīlējuši.

Viņš labu laiku raudzījās Aleksā, tad paraustīja plecus.

-  Tā vai citādi. Un tad?

-   Vai tāpēc visas Juniora laulības cieta neveiksmi? Jo viņš sirdī aizvien vēl nespēja aizmirst manu māti?

-   Nav ne jausmas.

-   Pamēģiniet man tomēr atbildēt.

-Labi.

Rīds augstprātīgi piešķieba galvu.

-   Nedomāju, ka Selīnai būtu kāds sakars ar Juniora sūdlgajām laulībām. Viņš vienkārši nespēj drātēties aiz pienākuma, lai pēc tam nejustos vainīgs, tāpēc atvieglo savu sirdsapziņu, ik pēc pāris gadiem apņemdams jaunu sievu.

Rids to sacīja ar nodomu Aleksu apvainot, un šoreiz, viņam tas izdevās. Viņa centās neizrādīt, cik lielā mērā.

-   Kāpēc jūs domājat, ka viņš par to jūtas vainīgs?

-  Tam ir ģenētisks iemesls. Juniora dzīslās rit dienvidu džentlmeņa asinis. Tas neiedomājami sarežģī attiecības ārdāmām.

-  Un ka šajā ziņā ir ar jums?

Rīda lūpu kaktiņi savilkās Češīras kaķa cienīgā smaidā.

-  Nekad nejūtos vainīgs par to, ko esmu darījis.

-   Pat ne par slepkavību?

Smaids acumirklī nozuda, un viņa acis satumsa.

-  Pie velna, ko jūs tur muldat?

-  Vai esat bijis precējies?

-Nē.

-  Kāpēc ne ?

-  Sasodīts, nav jūsu darīšana. Vai vēlaties vēl ko uzzināt, juristes jaunkundz?

-Jā. Pastāstiet man par savu tēvu.

Rids gausi nolaida rokas gar sāniem. Viņš uzmeta Aleksai skarbu, vēsu skatienu. .

-  Zinu, ka jūsu tēvs nomira, kad mācījāties skolā. Juniors man šodien par to ieminējās. Pēc tēva nāves jūs atnācāt dzīvot šeit.

-  Jūsu ziņkārībai nav ne gala, ne malas, Geiteres jaunkundz.

-  Es neesmu ziņkārīga. Meklēju faktus, kas varētu pavirzit uz priekšu izmeklēšanu.

-   Ak, jā protams. Piemēram, jūsju izmeklēšanai ļoti noderīgs fakts ir Engesa seksuālā dzīve.

Aleksa pārmetoši paskatījās uz Rīdu.

-   Man jānoskaidro slepkavības motīvs, šerif Lembert. Kā juridiskai amatpersonai jums vajadzētu būt ar šo jēdzienu pazīstamam, vai ne? Būsiet taču dzirdējis par slepkavības motīvu un izdevīgu situāciju?

Rīda acis kļuva vēl ledainākas.

-   Man jāzina, kāds bijis jūsu garīgais stāvoklis tajā naktī, kad tika noslepkavota mana māte.

-   Muļķības. Kāds tam sakars ar manu veco?

-   Varbūt nekāda sakara nav, bet jūs man tomēr pastāstiet. Ja tas patiešām uz lietu neattiecas, kāpēc jūs tik slimīgi reaģējat?

-   Vai Juniors jums pastāstīja, kā mans vecais nomira?

Viņa papurināja galvu. Rīds dzēlīgi nosprauslojās.

-   Nesaprotu, kāpēc viņš nav to darījis. Ļaudis gadiem ilgi par to mēļoja te kāri uzsūc visu neglīto, riebīgo.

Viņš nedaudz noliecās, un tagad viņi stāvēja aci pret

aci.

-   Viņš aizrijās ar saviem vēmekļiem un nosmaka. Bija pārāk piedzēries, lai saprastu, kas darāms. Tā, tā-jūs izskatāties šokēta. Varat man ticēt, tas bija nolādēti atbaidoši, īpaši, kad vidusskolas direktors izsauca mani no klases, lai to pavēstītu.

-   Rid.

Mēģinādama apturēt sarkastisko vārdu plūdus, Aleksa pacēla roku. Viņš to atgrūda.

-   Ja nu jūs gribējāt atvērt visas kumodes un redzēt ģimenes skeletu, tad klausieties vien. Saņemiet drosmi, mazulīt, tas, ko es jums stāstīšu, būs atbaidoši. Mans tēvs bija šis pilsētas lielākais dzērājs, vispārēja apsmiekla ob-

jekls, traģiska, nevērtīga parodija par cilvēku. Kad uzzināju par viņa nāvi, es pat neraudāju. Biju apmierināts. Šis nožēlojamais kuņas dēls pa visu savu mūžu manā labā nekā nebija izdarījis, tikai nemitīgi mani apkaunojis ar to, ka ir mans tēvs. Un pēdējais apstāklis viņu iepriecināja tikpat maz, ka mani. Peņa nezāle tā viņš mani sauca, parasti pirms tam, kad grasījās gāzt man pa galvu. Es viņam biju nevajadzīgs traucēklis. Bet es kā.tāds muļķītis turpināju izlikties, vēlēdamies, lai mēs kaut no malas izskatītos pēc ģimenes. Vienmēr aicināju viņu atnākt un paskatīties, ka es spēlēju futbolu. Kādu vakaru viņš patiešām ieradās. Streipuļodams viņš rāpās augšā pa tribīnēm un krītot norāva kādu transparentu. Tas bija tāds skals, ka man no kauna gribējās mirt. Teicu viņam, lai nekad vairs nenāk. Es viņu ienīdu. Ienīdu, Rīds griezīgā balsi atkārtoja.

-  Draugus uz mājām aicināt es nevarēju, jo tā bija visīstāw kā cūku kūts. Mēs ēdām no konservu bundžām. To, ka pastāv tādas lietas kā šķīvji un tīri dvieļi vannasistabā, es uzzināju tikai tad, kad sāku ciemoties pie draugiem. Ejot uz skolu, protams, centos sev piešķirt cik necik pieņemamu izskatu.

Aleksa nožēloja, k,a bija uzplēsusi pūžņojošu brūci, bet Rīda vaļsirdība viņu iepriecināja. Lemberta bērnība daudz ko izskaidroja par šo cilvēku. Zēnam, par kuru Rīds stāstīja, vajadzēja kļūt par izstumto, bet tas nekādi nesaskanēja ar to, ko Aleksa par viņu zinaja.

-   Man sacīja, ka jūs esat bijis bara vadonis, ka pārējie zēni tiekušies pēc jūsu sabiedrības. Bara valdošie noteikumi un noskaņojumi bijuši atkarīgi no jums.

-  Es ar spēku izkaroju šo stāvokli, viņš atbildēja. Sākumskolā citi bērni par mani ņirgājas, tikai Sellna ne. Tad es izaugu lielāks, kļuvu stiprāks un iemācījos kauties. Cīniņā

man visi paņēmieni bija labi diezgan. Nu viņiem smiekli vairs nenāca. Bija drošāk būt par manu draugu, nevis ienaidnieku.

Rīds nievīgi savilka lūpas.

-   Saturieties, izmeklētājas jaunkundz, nu nāks pats briesmīgākais. Es biju zaglis. Zagu visu, ko mēs ar tēvu varējām apēst vai kas būtu mums noderīgs saimniecība. Redziet, ilgāk par dažām dienām mans vecais nevienā darbā noturēties nevarēja, jo mūždien uzkāpa uz korķa. Saņēmis nopelnīto naudu, viņš nopirka pāris pudeles dzerama un piesūcās līdz nemaņai. Beidzot viņš pat vairs nemēģināja strādāt. Uzturēju mūs abus no tas naudas, ko nopelnīju, pēc stundām strādādams gadījuma darbus, kā ari ar to, ko pamanījos nozagt.

Aleksai nebija, ko viņam teikt. Rīds bija zinājis, ka tā būs. Tāpēc jau viņš to visu Aleksai bija stāstījis. Rīds gribēja, lai viņa justos riebīgi un uzskatītu sevi par aprobežotu. Viņš nezināja, ka tik pārāk atšķirīga viņu bērnība nemaz nav bijusi, kaut izsalkumu Aleksai, protams, nenācās ciest. Par viņas fiziskajām vajadzībām Merla Greiema bija gādājusi, vienlaikus izrādīdama pilnīgu nevērību pret meitenes garīgajām tieksmēm. Aleksa bija uzaugusi, juzdamās mazvērtīga un nemīlēta.

-   Man ļoti žēl, Rid. viņa līdzjūtīgi sacīja.

-   Man jūsu sasodītais žēlums nav vajadzīgs, nicīgi atcirta Rīds. Negribu, lai mani kāds žēlotu. Dzīve mani norūdīja, es kļuvu ciets un ļauns, un tas man patīk. Agri iemācījos par sevi pastāvēt, jo man bija skaidrs, ka neviens par mani necīnīsies. Neesmu ne no viena atkarīgs, tikai pats no sevis. Neko nepieņemu kā pašsaprotamu, īpaši jau cilvēkus. Un esmu zvērīgi apņēmies nekad nenolaisties līdz sava vecā līmenim.

-   Jūs tam piešķirat pārāk lielu nozīmi, Rid. Jūs esat pārāk jūtīgs.

-   Kā tad. Gribu panākt, lai cilvēki aizmirstu, ka tāds Everets Lemberts vispār kādreiz ir dzīvojis. Nevēlos neviena cilvēka uztverē asociēties ar veco žūpu. Nekad vairs.

Viņš sakoda zobus un, satvēris Aleksu aiz kažoka atlokiem. pievilka viņu tuvu klat savai niknajai sejai.

-   Es jau gandrīz esmu licis viņiem aizmirst, ka man, četrdesmit trīs gadus vecam vīrietim, vispār kādreiz bijis tēvs. Un tagad, kad šis nelaimīgais fakts no ļaužu apziņas jau sācis pagaist, ierodaties jūs un sākat uzdot ziņkārīgus jautājumus, ceļat augšā senaizmirstas lietas un visiem atgādināt, kāds ceļš man bija jānoiet no mēslaines līdz šerifa amatam.

Rids sparīgi atgrūda Aleksu no sevis. Viņa pieķērās pie steliņģa vārtiņiem.

-  Esmu pārliecināta, ka neviens jūs nesaista ar jūsu tēva sliktajām īpašībām.

-  Jūs taču nedomājat to nopietni. Tas butu pret mazpilsētas paradumiem, meitēn. Jūs drīz vien pati par to pārliecināsieties, jo viņi saks salīdzināt jūs ar Sclīnu.

-   Mani tas nesatrauks. Man pret tamlīdzīgu salīdzināšanu nav nekādu iebildumu.

-   Vai esat par to tik pārliecināta?

-  Jā. '

-  Uzmanieties. Ieejot tumšā istabā, ir labāk, ja zināt, kaS jūs tur sagaida.

-  Vai jus nevarētu izteikties tiešāk?

-   Pastāv divi varianti. Vai nu tiks atzīts, ka jūs esat mātes vāja atblāzma, vai arī jūs pati būsiet spiesta secināt, ka līdzināties Selinai nav nemaz tik glaimojoši.

-  Kuram no variantiem es, jūsuprāt, atbilstu?

' Viņš pārlaida Aleksai ašu skatienu.

-   Raugoties uz jums, tāpat kā savulaik skatoties uz Sellnu, vīrietis atceras, ka viņš ir vīrietis. Un, tāpat kā viņa, jūs to izmantojat savā labā.

-   Kā to saprast?

-  Viņa nebija svētā.

-  Nekad neesmu domājusi, ka viņa tāda bija.

-   Vai patiesi? Rids izsmejoši medainā balsī pārvaicāja. Es tam neticu. Domāju, ka jūs iztēlē tikāt radījusi fantāzijas māmiņu un tagad sagaidāt apliecinājumu, ka jūsu iedomu tēls atbilst patiesībai.

-Tas ir muļķīgi.

V _

Sis enerģiskais noliegums izklausījās pēc stūrgalvīgas bērnišķības. Mazliet nomierinājusies, viņa piebilda:

-   Vecmāmiņa Greiema uzskatīja Selīnu par savas dzīves sauli tur jums taisnība. Mani audzināja pārliecībā, ka viņa ir jaunas sievietes ideāls. Bet tagad es pati esmu pieaugusi sieviete un pietiekami nobriedusi, lai saprastu, ka arī mana māte bija veidota no miesas un asinīm un viņai, tāpat kā visiem citiem, piemita savi trūkumi.

Rids kādu brīdi pētīja Aleksas seju.

-   Tikai atcerieties, ka es jūs brīdināju, viņš klusi teica. Jums tagad vajadzētu doties atpakaļ uz Rietumnieku, sakravāt savus modeļtērpus un krimināllietas materiālus un traukties prom Ostinas virzienā. Lieciet pagātni mierā. Neviens te nevēlas atcerēties to kauna traipu Perselas vēsturē -īpaši tagad, kad izšķiras jautājums par azartspēļu licenci. Viņi daudz labprātāk atstātu Selīnu guļam mirušu šajā stallī, nekā…

-   Sajā stallī? izdvesa Aleksa. Mana māte tika nogalināta šeit?

Viņai acumirkli bija skaidrs, ka Rids izpļāpājies nejauši. Klusi pie sevis nolamājies, viņš strupi atbildēja:

-  Tieši tā.

-  Kur? Kurā steliņģī?

-  Tam nav nekād…

-   Nolādēts, parādiet man! Man līdz nāvei noriebušās jūsu nenoteiktās atbildes un izlocīšanās. Parādiet man, kur jūs torīt atradāt viņas liki, šerif.

Pēdējo vardu viņa zīmīgi uzsvēra, atgādinādama Lernbcrtam, ka sniegt palīdzību izmeklēšanā ir viņa svēts pienākums.

Neteikdams vairs ne vārda, viņš pagriezās un devās uz durvīm, pa kurām Aleksa bija ienākusi stallī. Pie otrā steliņģa, rēķinot no durvīm, Rids apstājās.

-Šeit.

Aleksa sastinga uz vietas, tad gausi pagājās uz. priekšu un nostājās blakus Ridam. Viņa pagriezās pret steliņģi. Tas nebija izkaisīts ar salmiem, grīdu klāja gumijas pārsegs. Vārtiņi bija noņemti, jo šajā steliņģī neviens zirgs patlaban neatradās. Nelielā telpa izskatījās ārkārtīgi tīra, gandrīz sterila.

-  Kopš tā laika te zirgus vairs netur.

Un Rīds nievīgi piemetināja:

-  Engess ir mazliet sentimentāls.

Aleksa mēģināja iztēloties steliņģī gulošu, asiņainu līķi, taču viņai tas neizdevās. Viņa vaicājoši uzlūkoja Rīdu.

Viņa sejas ada šķita vēl vairāk nostiepta pār vaigu kauliem, un arī rievas ap muti likās dziļākas nekā pirms īsa brīža, kad Rids bija saniknots. Nozieguma vielas aplūkošana viņam nebūt nebija tik vienaldzīga, kā Rids mēģināja izlikties.

-  Pastāstiet man, kā jūs viņu atradāt. Lūdzu.

Viņš vilcinājās, tad teica:

-   Viņa gulēja, izstiepusies pa diagonāli, galva atradās tur, tajā stūri, kājas apmēram šeit.

Rlds norādīja vietu ar zābaka purngalu.

-   Viņa gulēja asinīs. Tās bija viņas matos, uz viņas drēbēm, visur.

Aleksai bija gadījies dzirdēt no daudzpieredzējušiem izmeklētājiem krietni vien emocionālākus līķa aprakstus. Rīds runāja neizteiksmīgā, monotonā balsī, un tikai sastingušie vaibsti nodeva viņa sāpes.

-  Viņas acis bija atvērtas.

-  Cik bija pulkstenis? viņa aizsmakušā balsī vaicāja.

-   Kad es viņu atradu?

Aleksa palocīja galvu. Viņai bija grūti runāt.

-  Bija agrs rīts. Apmēram pusseptiņi.

-  Ko jūs šeit tādā laika darījāt ?

-   Parasti sāku tīrīt steliņģus ap septiņiem. Tajā rītā ierados agrāk, jo biju noraizējies par ķēvi.

-   Ak, jā par to, kurai iepriekšējā dienā bija atskrējis kumeļš. Tātad jūs atnācāt, lai aplūkotu ķēvi un jaunpiedzimušo?

-   Tieši tā.

Aleksa pacēla pret Rīdu asaru pilnas acis.

-  Kur jūs bijāt iepriekšējā naktī?

-  Prom no mājām.

-  Visu nakti?

-  Jā, aizgāju tūlīt pēc vakariņām.

-   Bijāt viens?

Rīds aizkaitināti saknieba lūpas.

-   Ja gribat saņemt atbildes uz tik daudziem jautājumiem, nododiet lietu liesai, juristes jaunkundz.

-  Tieši to esmu iecerējusi darīt.

Kati Aleksa gribēja strauji paiet viņam garām, Rīds viņu satvēra aiz rokas un pievilka sev klāt. Viņa juta, ka tas ir nežēlīga un spēcīga vīrieša tvēriens.

-   Geiteres jaunkundz, Rīds aizkaitināti un nepacietīgi ierēcās, jus esat gudra. Atsakieties no šī nodoma. Ja jūs to nedarīsiet, kādam var klāties plāni.

-  Kam tieši?

-Jums.

-  Kas tad man notiks?

Viņš ar nemanāmu kustību pieliecās Aleksai tuvāk.

-  Pastāv visdažādākās iespējas.

Tas bija vāji maskēts drauds. Fiziski viņš, protams, varēja nogalināt sievieti, bet vai būtu uz to spējīgs arī garīgi?

Šķiet, ka Rīds Lemberts bija zemās domās par sievietēm kopumā, tomēr no Juniora teiktā izrietēja, ka viņš bija mīlējis Selīnti Grcicmu. Kādu laiku viņa pat gribējusi kļūt par Rīda sievu. Varbūt visi, pašu Rīdu ieskaitot, bija uzskatījuši par pašsaprotamu, ka reiz viņi apprecēsies, bet tad Seima bija apprecējusies ar Alu Geileru un kļuvusi grūta ar Aleksu.

Aleksai negribējās domāt, ka viņas māti nogalinājis Rīds, lai katls arī būtu slepkavības iemesls, un viņa pavisam noteikti negribēja ticēt, ka Rītls savulaik nogalinājis Selinu viņas dēļ.

Viņš bija aizspriedumains pret sievietēm, rupjš un īgns kā klaburčūska. Bet vai Rīds bija slepkava? Pēc tāda viņš neizskatījās. Vai varbūt viņa tā domāja tikai tāpēc, ka vienmēr bija jutusi vājību pret tumšblondiem matiem un zaļām acīm. pret apspīlētiem, izbalējušiem džinsiem un novalkātām ādas jakām ar kažokādas apkaklēm, pret vīriešiem. kas varēja atļauties valkāt kovbojcepures, neizskatīdamies smieklīgi, pret vīriešiem, kuru gaiļa, runasveids un pat smarža bija viens vienīgs vīrietības apliecinājums?

Tieši tāds bija Rkls Lcmberts.

Aleksu vairāk bija nobiedējis iespaids, kādu šis vīrietis atstāja uz viņas jutekļiem, nekā viņa draudi. Aleksa atbrīvoja roku no Rīda tvēriena un atmuguriski kāpās uz durvju pusi.

-   Man nenāk ne prātā pārtraukt izmeklēšanu, kamēr nebūšu noskaidrojusi, kas nogalināja manu māti un kāpēc. Visu mūžu esmu gaidījusi, lai varētu to uzzināt. Neviens mani no tā neatrunās.

DESMITĀ NODAĻA

Rīds saka skaļi lādēties tajā pašā brīdī, kad Aleksa izgāja no staļļa. Pastijs Haikems, paslēpies blakus steliņģi, bija noklausījies viņu sarunu.

Patiesību sakot, viņš nemaz nebija gribējis noklausīties. Viņš ienāca stallī pirms Rīda, lai-sameklētu tumšu, siltu un vientulīgu vietiņu, kur sadziedēt savam lepnumam cirstās brūces un, sūcot no pudeles lētu rudzu viskiju, it kā tas bulu mātes piens, aprast ar noraidījumu, ko saņēmis no bijušā darba devēja,

Tomēr uz to brīdi Pastija dziļās skumjas jau bija izgaisušas, un viņa prāts kala zemiskus plānus. Būdams skaidrā prātā, Pastijs bija tikai dīvainis. Piedzēries viņš varēja kļūt par ļaundari.

Pastijs tik tikko spēja novaldīties, klausīdamies, ko tas skuķis no Ostinas saka šerifam un otrādi. Kungs tētīt, viņa bija Selinas Geiteres meita, atbraukusi šurp, lai izmeklētu mammas slepkavību.

Pateicoties viņai un labvēlīgajam Dievam, kam Pastijs nemaz neticēja, bija radusies lieliska iespēja atriebties Engesam un viņa nekam nederīgajam dēlam.

Pastijs bija liecis muguru šo izdzinēju labā, strādājis par niecīgu atalgojumu un pat izticis vispār bez algas, kad Engess pēc kārtējā bankrota nevarēja viņam samaksāt. Viņš tam nelietim bija centies visādi iztapt, un kāda bija pateicība? Viņu atlaiž un padzen no sargbūdas, kas gandrīz trīsdesmit gadus kalpojusi Paslijam par mājām.

Nu, ko vienreiz arī Paslijam Haikemam ir uzsmaidījusi laime. Ja viņš pratīs izspēlēt kārtis, ko pats liktenis tam ielicis rokās, gan dabūs savu “atlaišanas pabalstu”. Rubija Feja, Pastija mīlniece, mūždien gremzās, ka viņam nekad nav naudas, ar ko iepriecināt draudzeni.

-  Kāds man labums no tāda mīlas sakara, kas man nedod neka cita kā vien prieku uzlikt savam vecajam ragus? tas bija viņas iemīļotais teiciens.

Naudas kompensācija gan būs tikai lada glazūra uz kūkas. Saldākais kumoss Paslijam šķila pati atriebība. Jau labi sen neviens nebija uzminis Engesam uz varžacs.

Kad Rīds. beidzis darboties ap ķēvi, izgāja no staļļa, Pastijs aiz nepacietības bija kļuvis vai traks. Viņš vēl kādu brīdi nogaidīja, lai pārliecinātos, ka tuvumā neviena nav, tad izgāja no tukšā steliņģa, kur bija gulējis, saritinājies svaigos salmos. Pa krēslaino gaileni viņš aizgāja līdz sienas telefonam. Pastijs nolamāja zirgu, kas iezviegdamies bija viņu nobiedējis. Pastijs bija gļēvs kā visi ļaundari.

Vispirms viņš piezvanīja izziņu birojam, tad ātri uzgrieza tur uzzināto telefona numuru, pirms cipari pagaist viņam no prāta. Varbūt viņai vēl nav izdevies aizkļūt līdz viesnīcai, Pastijs bažīgi domāja pēc tam, kad bija palūdzis, lai klerks piezvana uz Aleksas istabu. Pēc piektā sig

nāla viņā tomēr atsaucās mazliet aizelsusies, it kā būtu iesteigusies istabā līdz ar telefona zvaniem.

-  Gcitcr’s jaunkundz?

-  Jā, kas runā?

-   To jums nav nepieciešams zināt. Es zinu, kas esat jūs, un ar to pietiek.

-   Kas jūs esat? viņa uzstājīgi noprasīja.

Pastijs Aleksas stingro toni noturēja par tēlotu bramanību.

-   Es zinu visu par jūsu mammas noslepkavošanu.

Pastijs pie sevis nogruģināja viņu iepriecināja klusums, kas iestājās vada otrā galā. Viņš nebūtu varējis izvēlēties labāku paņēmienu Aleksas uzmanības piesaistīšanai pat tad, ja ierastos moteļa .numurā un iekniebtu viņai pupā.

-   Es klausos.

-Tagadīt es nevaru runāt.

-  Kāpēc ne?

-Tāpēc, ka nevaru, un viss.

Sākt izklāstīt sīkumus pa telefonu bija bīstami. Kāds no rančo iemītniekiem varēja pacelt citu klausuli un noklausīties, ko viņi runā. Tas varēja slikti beigties.

-  Es jums pārzvanīšu.

-   Bet…

-  Es jums pārzvanīšu.

129

Viņš nolika klausuli, priecādamies par Aleksas nemieru. Pastijs atminējās, ka viņas mammucis bija vazājies apkārt it kā šai piederētu visa pasaule. Dažu labu reizi vasaras dienās Pastijs bija glūnējis uz Selīnu ar iekāres pilnu skatienu, kamēr viņa ar Junioru un Rīdu plunčojās pa peldbaseinu. Šie apgrābstīja meiču ar rokām, kur vien varēja tikt klāt, un dēvēja šo nodarbi par ampelēšanos. Bet viņa bija par lepnu, lai Paslijam kaut aci uzmestu. Viņš nu gan nebēdāja, kad šī ņēma tādu galu. Viņam ne prātā nenāca iejaukties un slepkavu apturēt, kaut Pastijs to būtu varējis izdarīt.

To nakti un visu, kas toreiz notika, viņš atcerējās tik labi. it kā tas būtu noticis tikai vakar. Tas bija noslēpums, ko Pastijs glabāja gadiem ilgi. Nu bija pienācis laiks to atklāt. Sasodīts, kā viņam gribējās visu izklāstīt prokuroram !

VIENPADSMITĀ NODAĻA

-   Vai gaidāt, lai iedotu man stāvvietas biļeti? -Aleksa vaicāja, kad bija izkāpusi no automobiļa un aizslēgusi to. Pateicoties iepriekšējā Vakara negaidītajām telefona zvanam, viņa torlt jutās krietni vien mundrāk. Varbūt zvanītājs bija viņas tik neatlaidīgi meklētais aculiecinieks? Bet tikpat labi tas varēja izrādīties kāds viltvārdis, būdama reāliste, Aleksa sev atgādināja.

Ja nu zvanītāja rīcībā tomēr ir patiesas ziņas, tā varētu būt īsta traģēdija, ja viņš par Selīnas slepkavu nosauktu Rīdu Lembertu. Viņš izskatījās ārkārtīgi pievilcīgs, kad tā stāvēja, atspiedies pret stāvvietas skaitītāju. Patiesību sakot. skaitītājs bija nošķiebies mazliet pa labi, tā ka varēja pieņemt, ka tas atspiežas pret Rīdu, nevis.otrādi.

-   Es būtu varējis pārdomāt, ņemot vērā jūsu ēzelisko ietiepību, bet tā kā esmu lāga puisis…

Viņš uzvilka skaitītājam tādu kā audekla kapuci, uz kuras ziliem burtiem bija uzrakstīts: Pcrselas pilsēta pašvaldības automobili*.

-     Kad brauksiet no šis stāvvietas prom, paņemiet šo te līdzi. Varat to lietot arī citās stāvvietas. Tas jums ietaupīs mazliet sīknaudas.

Rīds pagriezās un pa ietvi devās uz tiesas namu. Aleksa viņu panāca un soļoja līdzās.

-   Paldies!

-   Nav par ko.

Uzkāpuši pa kāpnēm, viņi iegāja iekšā.

-   Ienāciet manā kabinetā, viņš leica. Man ir kaut kas, ko gribu jums parādīt.

Aleksa viņam ziņkārīgi sekoja. Iepriekšējā vakarā viņi nebija šķīrušies kā draugi, tomēr patlaban šerifs centās būt varcn viesmīlīgs. Nolēmusi, ka tas ir pretrunā ar Rīda dabu, Aleksa kļuva aizdomīga.

Kad viņi iegāja dežūrtelpā, visi, kas tur atradās, pārtrauca savu nodarbošanos un sāka blenzt uz Rīdu un Aleksu. Vīri stāvēja kā sastinguši, un šī aina visnotaļ atgādināja fotogrāfiju.

Rīds pārlaida telpai gausu, daudznozīmīgu skatienu. Acumirklī atsākās darbošanās. Viņš nebija izteicis ne vārda, bet bija skaidri redzams, ka Rīdām padoto vidū ir milzīga autoritāte. Viņi vai nu baidījās no Rīda, vai cienīja viņu. Pirmais variants Aleksai likās ticamāks.

Rīds pagaja Aleksai garām un atvēra durvis, kas atradās pa kreisi no kāpnēm. Viņa iegāja nelielā, padrūmā kvadrātveida telpā bez logiem. Tur bija tik auksts kā ledusskapi. Rakstāmgalds bija tik apbružāts, ka izskatījās pēc īsta lūžņa. Tā virsma bija notraipīta ar tinti, kaut arī tintnīcu nekur nemanīja. Uz galda rēgojās tikai līdz malām pilns pelnutrauks un melns telefona aparāts ar gludu auklu. Aiz galda stāvēja virpuļkrēsls, kurš neviesa Aleksā uzticību.

-  Ja gribat, varat izmantot šo telpu, teica Rīds. Es gan domāju, ka esat pieradusi pie plašākiem kabinetiem.

-   Nē. Patiesību sakot, mans “kvadrātiņš” Ostinā nav diez ko lielāks par šo. Kam man jāpateicas par laipnību?

-   Perselas pilsētai.

-   Bel kādam taču šī ideja ienāca prātā. Jums, Rld?

-   Un ja ari tā būtu?

-Tātad, viņa sacīja, pulēdamas neievērot Rīda ķildīgo noskaņojumu, es pateicos jums.

-  Nav par ko.

Mēģinādama izkliedēt naidīgumu, kas strāvoja starp viņiem, Aleksa pasmaidīja un ķircinoši teica:

-  Tagad, kad esam zem viena jumta, es varēšu jūs labāk pieskatīt.

Viņš apstājas uz sliekšņa un. pagriezies pret Aleksu, sacīja:

-   Jūs esat ačgārni sapratusi situāciju, juristes jaunkundz. Es varēšu labāk pieskatīt jūs.

Aleksa nolika lodīšu pildspalvu un spēcīgi saberzēja nosalušās rokas. Elektriskais sildītājs, ko viņa bija nopirkusi dzelzs izstrādājumu veikalā, darbojās pilnā sparā, bet no tā bija maz labuma. Mazajā, četrstūrainajā telpa valdīja ledains aukstums. Likās, ka šī ir vienīgā mitrā, drēgnā vieta šajā apkaimē, kam bija raksturīgs sauss klimats.

Viņa bija sapirkusies arī dažādus biroja piederumus: papīru, zīmuļus, pildspalvas, papīra saspraudes. Par ērtu šo kabinetu nekādi nevarēja nosaukt, bet nu.tajā vismaz bija viss darbam nepieciešamais. Kabineta priekšrocība bija arī tā, ka tas, atšķirībā no viņas istabas moteli Rietumnieks, atradās pilsētas centrā.

Pārbaudījusi sildītāju, lai pārliecinātos, ka tas patiešām strādā ar pilnu jaudu, Aleksa atkal noliecās pār savām piezīmēm. Visa pēcpusdiena bija pagājusi, tās kārtojot un kompilējot atbilstoši personām, uz kurām piezīmes attiecās.

Viņa sāka ar Engesu. Diemžēl Aleksas piezīmes par šo cilvēku bija un palika nekonkrētas.

Aleksas rīcībā bija vienīgi minējumi un baumas. Nedaudzie konkrētie fakti viņai bija zināmi jau Ostinā. Pagaidām šis viņas ceļojums bija nelietderīga nodokļu maksātāju līdzekļu izšķiešana. Bija pagājusi gandrīz nedēļa no Grega skopi atvēlētā laika. .

Aleksa nolēma pagaidām atmest jautājumu par to, kam bija iespēja izdarīt slepkavību. Viņai vispirms jānoskaidro motīvi. Pagaidām viņa bija uzzinājusi tikai to, ka visi trīs vīrieši bija Seimu dievinājuši. Un dievināšanu diez vai varēja uzskatīt par pieņemamu slepkavības motīvu.

Viņai nebija nekā ne pierādījumu, ne pat kaut cik noderīga aizdomās turamā. Aleksa bija pārliecināta, ka Badijs Haikss viņas māti nav nogalinājis, tomēr viņa ne par soli nebija pievirzījusies tuvāk atbildei uz jautājumu kurš tad?

Pēc tam, kad Aleksa bija runājusi atsevišķi kā ar Mintonu un Junioru, tā ar Rīdu, viņa secināja, ka tāds brīnums ka atzīšanās nenotiks. Grēku nožēlošana nebija šo cilvēku dabā. Un neviens no viņiem ari neliecinās pret otru. Viņu uzticība viens otram šķita nesatricināma, kaut varēja skaidri manīt, ka Šo trīs vīriešu draudzība vairs nebija tāda pati ka agrāk. Varbūt atrisinājums slēpās tieši šajā apstaklī? Vai Selīnas nāve nebija iedzinusi ķīli viņu vienotībā, vienlaikus turot tos sasaistītus kopā?

Aleksa joprojām cerēja, ka persona, kas zvanīja pirms dažām dienām, patiesi ir viņai tik ļoti vajadzīgais aculiecinieks. Viņa nepacietīgi gaidīja, kad šis cilvēks piezvanīs atkal, bet zvans aizvien vēl nebija atskanējis. Diemžēl tā bija loti butiska norāde uz to, ka zvanītājs tomēr ir viltvārdis.

Acīmredzot vienīgie cilvēki, kas tonakt atradušies staļļu tuvumā, ir bijuši dullais Bads, slepkava un Selīna. Dullais Bads bija miris. Slepkava klusēja. Un Selīna…

Pēkšņi pār Aleksu nāca iedvesma. Runāt viņas māte vairs nespēja vismaz ne šī vārda burtiskajā nozīmē bet varbūt viņas līķis varētu pastāstīt kaut ko nozīmīgu.

No šīs idejas Alcksai sametās nelabi. Viņa atbalstīja galvu plaukstās un aizvēra acis. Vai viņai pietiks garīgā spēka, lai to izdarītu?

Aleksa mēģināja domās iztēloties kādu citu iespēju, bet velti. Viņai bija nepieciešami pierādījumi, un bija vairs atlikusi tikai viena vieta, kur tos meklēt.

Kā baidīdamās pārdomāt, Aleksa steigšus izslēdza sildītāju un izgāja no kabineta. Viņa izvairījās lietot neuzticamo liftu un skrēja augšā pa kāpnēm cerībā noķert tiesnesi Vollesu, pirms viņš būs devies uz mājām.

Aleksa satraukti paskatījās rokaspulkstenī. Bija jau gandrīz pieci. Viņa nevēlējās atlikt šo sarunu uz rītdienu. Aleksa bija pieņēmusi lēmumu un gribēja ātrāk sākt rīkoties saskaņā ar to, lai viņai nerastos iespēja atkāpties.

Otrā stāva gaiteņos neviena nebija. Zvērinātie savu darbadienu bija beiguši. Tiesas prāvas pārtrauktas līdz rītdienai. Aleksas soļi dobji atbalsojās klusumā. Viņa devās uz tiesneša darba telpām, kas atradās līdzās tukšajai tiesas zālei. Vollesa sekretāre vēl sēdēja uzgaidāmajā telpā un, ieraudzījusi Aleksu, neizskatījās pārāk iepriecināta.

-   Man nekavējoties jārunā ar tiesnesi.

No straujā skrējiena pa kāpnēm Aleksa bija gluži bez elpas, tāpēc viņas balsī jautās izmisums.

-   Viņš jau grasās iet prom, skanēja nežēlīga atbilde. Varu jūs pierakstīt uz…

-  Tas ir ārkārtīgi svarīgi, pretējā gadījumā es viņu netraucētu pirms darbadienas beigām.

Nedz Lipskomba kundzes bargais skatiens, nedz gurdā nopūta, ko viņa izdvesa, pieceldamās no rakstāmgalda, uz Aleksu nekādu iespaidu neatstāja. Piegājusi pie tiesneša kabineta durvīm, sekretāre uzmanīgi pieklauvēja, tad iegāja iekšā un aizvēra aiz sevis durvis. Gaidīdama viņas atgriešanos, Aleksa nepacietīgi staigāja šurpu, turpu.

-   Viņš ir ar mieru jūs pieņemt. Uz īsu bridi.

-   Pateicos.

Un Aleksa aiztraucās sekretārei garām uz tiesneša kabinetu.

-   Nu, kas tad šoreiz lecies, Geiteres jaunkundz? norējās Volless, tiklīdz viņa bija spērusi kāju pāri slieksnim.

Tiesnesis jau vilka mugurā mēteli.

-   Šķiet, ka jums piemīt nelāgs paradums allaž ierasties bez iepriekšējas pieteikšanās. Kā pati redzat, es taisos iet prom. Manai meitai Steisijai nepatīk, ka pusdienas atdziest, un es rīkotos nepieklājīgi, ja liktu viņai gaidīt.

-   Es atvainojos jūsu abu priekšā, tiesnesi, bet, kā jau teicu jūsu.sekretārei, man patiešām ir ļoti nepieciešams aprunāties ar jums šopēcpusdien.

-   Nu, kas tad ir par lietu? viņš īgni noprasīja.

-  Vai mēs nevarētu apsēsties?

-Es varu runāt, kājās stāvot. Ko jūs gribat?

-   Es gribu, lai jūs izsniedzat orderi manas mātes līķa ekshumācijai.

Tad tiesnesis apsēdās. Pareizāk sakot, viņš atkrita krēslā, pie kura bija stāvējis; Volless raudzījās Aleksā ar neslēptu apjukumu.

-   Ka jus teicāt? viņš nogārdza.

-   Domāju, ka jūs mani labi dzirdējāt, tiesnesi Volles, bet, ja nepieciešams, varu savu lūgumu ari atkārtot.

Viņš atmaja ar roku.

-   Nē. Augstais Dievs, ne. Jau vienreiz to dzirdēt bija gana nelāgi.

Tiesnesis salika plaukstas uz ceļgaliem un turpināja skatīties uz Aleksu ar plaši ieplestām acīm, nepārprotami uzskatīdams viņu par garā vāju.

-  Kāpēc jūs gribat darīt kaut ko tik šausmīgu?

-   Es negribu. Nelūgtu tiesas orderi, ja nedomātu, ka ekshumācija ir absolūti nepieciešama.

Mazliet atguvis pašpārliecību, tiesnesis nelaipni norādīja viņai uz krēslu.

-   Ja gribat, varat apsēsties. Paskaidrojiet man savus apsvērumus.

-   Ir ticis izdarīts noziegums, bet es nevaru atrast nevienu apsudzošu pierādījumu.

-   Es taču jums teicu, ka jūs nekā tāda neatradīsiet, Volless iesaucās. Jūs manī neklausījāties. Nokritāt kā no gaisa, izvirzāt nepamatotas apsūdzības un alkstat pēc atriebības.

-  Tā nav taisnība, Aleksa rāmi noliedza.

-   Tā tas izskatās, no mana viedokļa raugoties. Ko par jūsu ideju saka Pcts Cestins?

-  Apgabala prokurors patlaban nav sasniedzams. Viņš pēkšņi paņēmis dažas brīvdienas un devies medīt.

Tiesnesis nokremšļojās.

-   Manuprāt, tā viņam ir bijusi sasodīti laba ideja.

Aleksai tas izklausījās pec gļēvulības apliecinājuma. Viņa bija gatava kost pirkstos, kad vēsi pieklājīgā Cestina kundze viņai bija paziņojusi par vīra negaidīto atvaļinājumu.

-  Vai atļausiet man turpināt meklēt pierādījumus, tiesnesi?

-  Nekādu pierādījumu nav, ar uzsvaru atbildēja Volless.

-   Manas mātes mirstīgās atliekas tos varbūt var sagādāt.

-   Sekcija jau savulaik tika izdarīta. Dieva dēļ, viņa taču mira pirms divdesmit pieciem gadiem.

-   Negribu noniecināt izmeklētāju, kam .šī lieta bija uzticēta, bet viņam kāda nianse varēja paslīdēt garām. Nāves cēlonis taču bija tik acīmredzams. Man Dalasā ir pazīstams kāds patiešām izcils tiesu medicīnas eksperts. Mēs bieži vien izmantojam viņa pakalpojumus. Ja vien būs kaut kas aizdomīgs, viņš to noteikti atklās.

-  Varu jums galvot, ka viņš neko neatradīs.

-  Bet ir taču vērts pamēģināt, vai ne?

Tiesnesis kodīja lūpu kaktiņu.

-  Es ņemšu jūsu lūgumu vērā.

Aleksa ļoti labi saprata, ka Volless grib no viņas tikt vaļā.

-   Būšu jums pateicīga, ja sniegsiet man konkrētu atbildi šovakar pat.

-   Man ļoti žēl, Geiteres jaunkūndz. Labākais, ko es varu darīt, ir šo lietu apsvērt un dot jums atbildi rīt no rīta. Ceru, ka jūs pa to laiku būsiet pārdomājusi un atsauksiet savu lūgumu.

-  To es nedarīšu.

Viņš piecēlās.

-   Esmu noguris, izsalcis, un man sasodīti nepatīk, ka jūs mani nostādāt tik muļķīga situācijā.

Tiesnesis nosodoši pavērsa pret Aleksu rādītājpirkstu.

-  Nevaru cicst nepatīkamas izdarības.

-   Es ari ne. Vēlētos, kaut tas nebūtu nepieciešams.

-Tas nav nepieciešams.

-   Es domāju, ka ir gan, viņa stūrgalvīgi atcirta.

-   Pēc kāda laika jūs nožēlosiet, ka vispār esat ar mani par kaut ko tādu runājusi. Labi, esmu veltījis jums pietiekami daudz no sava laika. Steisija uztrauksies. Arlabvakaru.

Viņš izsoļoja no kabineta. Pēc dažām sekundēm uz sliekšņa parādījās Lipskomba kundze. Viņas acīs kvēloja nicinājums.

-   Imodžina man sacīja, ka jūs esat ieradusies, lai saceltu nepatikšanas.

Aleksa ātri pagāja viņai garām un atgriezās savā pagaidu kabinetā, bet uzturējās tur vienīgi tik ilgi, lai paņemtu mantas. Brauciens līdz Rietumniekam bija ilgāks nekā parasti, jo šoreiz Aleksa ietrāpīja Perselas sastrēgumstundā. Lai padarītu pārvietošanos pa satiksmes pārblīvētajām ielām vēl nepatīkamāku, sākās slapjdraņķis.

Zinādama, ka nejutīs ne mazāko vēlēšanos iet vēlreiz ārā, Aleksa pa cēlam nopirka ceptu cāli. Kad viņa beidzot nokļuva savā istabā un nolika maltīti uz apaļā galdiņa pie loga, cālis bija galīgi atdzisis un garšoja pēc kartona. Aleksa nosolījās pati sev, ka nopirks augļus un kādas veselīgākas uzkodas, lai dažādotu nesabalansēto diētu, kā arī puķu pušķi diezgan nemīlīgās moteļa istabas izrotāšanai. Viņa prātoja, vai nevajadzētu noņemt no sienas atbaidošo ķēpājumu gleznu, kurā bija attēlota vēršu cīņa. Toreadora plīvojošais, sarkanais apmetnis un sadurtais, noasiņojošais vērsis bija smags pārbaudījums Alcksas acīm.

Negribēdama kārtējo reizi iedziļināties savās piezīmēs, viņa ieslēdza televizoru. Rādīja komēdiju, kurai varēja sekot, īpaši nepiepūlot smadzenes. Kad filma beidzās,

Aleksa jutās krietni vien labāk un nolēma nomazgāties dušā.

Viņa bija nule kā noslaucījusies un patlaban tina dvieli ap mitrajiem matiem, kad pie durvīm kāds pieklauvēja. Ātri uzvilkusi balto frotē peldmēteli un apsējusi ap vidukli jostu, Aleksa palūkojās ārā pa “actiņu”.

. Viņa atvēra durvis tiktāl, cik to atļāva priekškaramā ķēde.

-   Vai jūs esat vietējā “ciema slota”?

-   Atveriet durvis, atsaucās šerifs Lembcrts.

-  Kādēļ ?

-   Man ar jums jārunā.

-   Par ko?

-  To es jums pateikšu, kad būšu ienācis iekšā.

Aleksa nepakustējās.

-  Jūs taisīsiet tās durvis vaļā, vai ne?

-   Mēs varam sarunāties, paliekot, kur katrs esam.

-   Atveriet tās nolādētās durvis, viņš uzbrēca. Es, te stāvēdams, nosaldēšu pautus.

Aleksa izvilka no gropītes ķēdi, tad atvēra durvis un pakāpās sāņus. Rīds nodauzīja no zābakiem dubļus un nopurināja no jakas kažokādas apkakles sniegpārslas.

Viņš noskatīja Aleksu no galvas līdz kājām.

-  Jūs kādu gaidāt?

Viņa sakrustoja rokas uz vidukļa, ar šo žestu gribēdama izteikt aizkaitinājumu.

-  Ja esat ieradies saviesīgā vizītē…

-  Neesmu.

Satvēris ar zobiem pirkstu, Rīds vispirms novilka vienu, tad otru ādas cimdu. Viņš uzsita ar filca kovbojcepuri sev pa gurniem, lai notrauktu no tās sniegu, un izlaida pirkstus caur matiem.

Tad Rīds iemeta cimdus cepurē, nolika cepuri uz galda un apsēdās. Nopētījis Aleksas vakariņu paliekas, viņš nokoda kumosu no neskarta stilbiņa. Gremodams gaļu, Rīds apvaicājās:

-  Jums negaršo mūsu ceptie cāli?

Viņš sēdēja, atgāzies krēslā, un izturējās tā, it kā grasītos te pavadīt nakti. Aleksa bija palikusi stāvam. Kaut pcldmētclis sniedzās no potītēm līdz zodam, viņa nezin kāpēc jutās atkailināta. Ap galvu aptītais moteļa dvielis Aleksas pašapziņu necēla.

Viņa mēģināja izlikties, ka viņai ir vienaldzīga kā šerifa klātbūtne, tā pašas kailuma sajūta.

-   Ne, ceptie cāli man negaršo, bet šoreiz tas noderēja. Man negribējās iet vakariņot kaut kur ārpus moteļa.

-   Tādā vakarā kā šis tas noteikti bija gudrs lēmums. Ceļi ar katru bridi kļūst bīstamāki.

-To jūs man varējāt pateikt ari pa telefonu.

Ignorēdams šo piezīmi, viņš noliecās uz sāniem un garām Aleksai raudzījās uz televizora ekrānu, kur tobrīd kāds kails pārītis nodevās miesaskārībām. Operators bija pietuvinājis kameru vīrieša lūpām, kas slīdēja pa sievietes krūtīm.

-   Nu es vairs nebrīnos, ka jūs esat tik pikta par traucējumu.

Viņa uzsita ar plaukstu pa televizora slēdzi. Ekrāns izdzisa.

-   Es neskatījos.

Kad Aleksa atkal pagriezās pret viņu. Rīds smaidīdams viņā nolūkojās.

-   Vai jūs vienmēr atverat durvis jebkuram vīrietim, kas pie tām pieklauvē?

-   Es atvēru durvis tikai pēc tam, kad jūs sākāt runāt rupjības.

-   Tātad, lai uzticētos vīrietim, jums pietiek ar to, ka viņš lamājas?

-   Jūs esat augsti stāvošs šī apgabala varas iestāžu pārstāvis. Ja nevaru uzticēties jums, kam tad lai vispār uzticas?

Pie sevis Aleksa nodomāja, ka drīzāk uzticētos zaļā poliestera uzvalkā tērptam lietoto automobiļu pārdevējam, nekā Rīdām Lembertam.

-   Un vai jums patiešām vajadzēja apjozties ar šo te, pirms nācāt šurp?

Aleksas skatiens bija pievērsts revolvera makstij, kas bija piestiprināta pie viņa siksnas. Rīds izstiepa zābakotās kajas tālu sev priekšā un sakrustoja tās potītēs. Salicis kopa plaukstas, viņš pāri pirkstu galiņiem skatījās uz Aleksu.

-  Nekad nevaru zināt, vai man neradīsies vajadzība to lietot.

-  Tas vienmēr ir pielādēts?

Rīds vilcinājās ar atbildi viņa acis bija kā piekaltas Aleksas krūšu apaļumiem.

-   Vienmēr.

Un ar šo atbildi vairs nebija domāts makstī paslēptais revolveris. Lai cik nevainīga šķita saruna, pats tās tonis lika viņai justies neveikli. Aleksa mīņājās no vienas kailās kajas uz otru un aplaizīja lūpas, tikai tad attapdama, ka ir jau noņēmusi grimu. Nezin kāpēc tas viņai lika sajusties vel neaizsargātākai. Tas un vīrieša nekustīgais, divdomīgais skatiens.

-   Kāpēc jums šovakar bija jānāk šurp? Vai nevarējāt pagaidīt līdz ritam?

-   Mani atdzina nepacietība.

-  Nepacietība? viņa aizsmakušā balsī atkārtoja.

Viņš gurdi piecēlās no krēsla un tuvojās Aleksai, apstādamies tikai dažu collu atstatumā no viņas. Rids iebāza raupjo roku Aleksas peldmēteļa kakla atvērumā un saņēma plaukstā viņas kaklu.

-   Ja, nepacietība, viņš nočukstēja. Nevarēju sagaidīt, kad varēšu jūs nožņaugt.

Nikni ieņurdēdamās, Aleksa atbrīvoja kaklu un dažus soļus atkāpās. Rīds viņu neaizturēja.

-   Man šovakar piezvanīja tiesnesis Volless un pastāstīja par tiesas orderi, ko esat viņam lūgusi.

Aleksas sirds bija mežonīgi dauzījusies, taču, izdzirdot šos vārdus, tā tūdaļ pat aprima. Aizskarta, viņa nomurmināja:

-   Vai šajā pilsētā kaut kas tiek turēts noslēpumā?

-  Tikpat kā nekas.

-   Ja, šķiet, ka es te nevarētu pat nošķaudīties, lai visi pilsētas iedzīvotāji nesteigtos man piedāvāt mutautiņu.

-  Jūs patlaban esat visu uzmanības loka. Ko citu jūs varat sagaidīt, ja staigājat apkārt, lūgdama atļauju rakt ārā līķi?

-   No jūsu mutes tas izklausās pēc dīvainas iegribas.

-   Bet vai tad tā ari nav?

-   Vai tiešām jūs domājat, ka es traucētu mātes mūžīgo mieru, ja tas nebūtu vitāli nepieciešams slepkavības atklāšanai? viņa iekarsusi vaicāja. Mans Dievs, vai tiešām jums liekas, ka man bija viegli izteikt šo lūgumu? Un kāpēc tiesnesis uzskatīja par vajadzīgu nekavējoties apspriesties tieši ar jums?

-   Un kāpēc tad viņš nevarētu apspriesties ar mani? Vai tāpēc, ka esmu aizdomās turamais?

-Jā! viņa iekliedzās. Apspriežot šo lietu ar jums, viņš rīkojies augstākajā mērā neētiski.

-Esmu šerifs. Vai to jus esat aizmirsusi?

-   Es to ne uz bridi neaizmirstu. Bet tas neattaisno tiesneša Vollesa rīcību. Kāpēc līķa ekshumācija padara viņu tik nervozu? Vai bifltfās, ka pieredzējis tiesu medicīnas eksperts var atklāt kaut ko tādu, ko viņš savulaik palīdzējis noslēpt?

-Jūsu lūgums rada viņam problēmas.

-   Domāju gan! Kuru viņš grib pasargāt, liegdams atvērt zārku?

-  Jūs.

-   Mani?

-   Selinas līķa ekshumācija nav iespējama. Viņa tika kremēta.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Rīds nesaprata, kāpēc devies iedzert uz nožēlojamāko pilsētas tavernu, kas atradās šosejas malā, ja viņam pašam mājās bija pudele ar pirmšķirīgu viskiju. Varbūt viņš bija izvēlējies šo vietu tāpēc, ka viņa garīgais stāvoklis atbilda gaisotnei, kas valdīja tumšajā, drūmajā dzertuvē.

Rīds Lemberts jutās kā pēdējais mēsls.

Viņš deva zīmi bārmenim, lai tas no jauna piepilda viņa glāzi. Bārs Padeja iespēja piederēja pie tiem zemas kategorijas krogiem, kuros glāzes piepilda atkārtoti, nevis atnes katram pasūtījumam jaunu.

-  Paldies, teica Rīds, noraudzīdamies, kā glāzē ielīst viskija dzintarainā strūkliņa.

-  Gribat noskaidrot, vai mēs nenodarbojamies ar kaut ko neatļautu? mēģināja jokot bārmenis.

Rīds palika nekustīgi sēžam, tikai pacēla pret bārmeni acis.

-   Es iemetu savu graķili. Vai tas jūs apmierina?

Muļķīgais smīns no bārmeņa sejas nozuda.

-  Protams, šerif, protams.

Viņš aizvirzījās uz letes pretējo galu, kur bija iesācis tērzēt ar diviem draudzīgāk noskaņotiem klientiem.

Rīds ievēroja, ka vienā no kabīnēm, kas atradās telpas pretēja pusē, iekārtojušās sievietes. Ap biljarda galdu rosījās šerifam labi pazīstama trijotne. Šie puiši strādāja pie naftas urbumiem un brīvajā laikā trokšņaini uzdzīvoja. Pagaidām viņi vēl uzvedās pietiekami klusu.

Kādā no kabīnēm sēdēja Paslijs Hikems un Rubija Feja Tērnere. No rīta kafejnīcā B&B viņš bija dzirdējis, ka Engess atlaidis veco rančo strādnieku no darba. Pastijs bija pieļāvis nolādēti stulbu kļūdu,'tomēr Rīdām šķita, ka sods ir par bargu. Varēja redzēt, ka Pastija pēdējā kvēlā mīla visiem spēkiem cenšas savu draugu mierināt. Ienākot šerifs bija pacēlis cepuri, nenoteikti raudzīdamies viņu virzienā, bet tie abi nepārprotami negribēja, lai viņiem pievērš uzmanību. Arī Rīds šo pārīti labprātāk ignorēja.

Tovakar Pēdēju iespēju bija kluss, un šerifam tas bija pa prātam ka no profesionālā, tā personiska viedokļa.

Pirmo glāzi Rids bija iztukšojis, tik tikko juzdams viskija garšu. Otro viņš dzēra nelieliem malkiem, jo negribēja pārāk ātri doties mājās. Vientulība, kas viņu tur sagaidīs, Rīdu īpaši nevilināja. Tiesa, nīkšana tavernā arī nebija necik aizraujoša nodarbošanās, tomēr drusku labāka par iepriekšminēto gan. Vismaz tovakar tas tā bija.

No izdzertā viskija pamazām kļuva siltāk. Ziemassvētku laterniņu virtene, kas cauru gadu karajas virs bara letes, nu šķita spožāka un līksmāka. Skatoties ar viskija apmiglotam acīm, taverna vairs nelikās tik pārāk noplukusi.

Tā kā Rlds sāka noreibt, viņš nolēma, ka šovakar vairak nedzers, un tas bija vēl viens iemesls, kāpēc vajadzēja ar otro viskija glāzi niekoties ilgāk. Rīds nemēdza piedzerties līdz nemaņai. Nekad. Viņš pārāk bieži bija uzkopis tēva.piegānīto māju, lai uzskatītu nejēdzīgu pielakšanos par izpriecu. .

Būdams zēns, Rlds sapņoja kļūt tc par slavenu noziedznieku, te par mūku, astronautu, zooloģiskā dārza īpašnieku vai plēsīgo zvēru mednieku. Viņa nodomi nemitīgi mainījās, taču vienu viņš zināja skaidri to, ka nekad nebūs dzērājs. Viens dzērājs viņu ģimenē bija, un ar to pašu jau bija par daudz.

-   Hei jā, Rid!

Piesmakusi sievietes balss izrāva viņu no pārdomām. Rids pacēla acis no savas glazēs dzintarainā satura un acumirkli ieraudzīja pretī raženu pupu.

Viņa bija ģērbusies cieši piegulošā, melnā teniskrekliņā, uz kura ar luminiscējošiem sarkaniem burtiem bija uzrakstīts Piedzimis par draņķi. Dž.īnas bija tik apspīlētas, ka viņa nekādi nevarēja uzrausties uz bāra sēdekļa. Beidzot, krūtīm mežonīgi līgojoties, viņai tas izdevās.. Viņas smaids bija tik spožs kā platīna gredzens, bet ne tuvu tik īsts. Viņas vārds bija Glorija, to Rids paguva laikus atceroties, lai spētu pieklājīgi atbildēt uz sveicienu.

-  Sveika, Glorij.

-  Izpirksi man alu?

-  Protams.

Rlds uzsauca bārmenim., lai atnes alu. Zīmīgi paskatījies pār plecu, viņš atgādināja sievišķim par draudzenēm, kas bija palikušas sēžam kabīnē piesmēķētās tavernas pretējā galā.

-   Par viņām tev nav jārūpējas, Glorija teica, koķeti i

papliķēdama Rīda uz bāra Ieies nolikto roku. Pēc pulksten desmitiem katra meitene izklaidējas uz savu roku.

-   Dāmu vakars?

-   Hmm.

Viņa pacēla alus pudeli pie spīdīgajām lūpām un dzēra.

-    Mēs bijām ceļā uz ārpilsētas ķinlti, lai noskatītos jauno filmu ar Ričardu Gīru, bet laiks sametās tik nelāgs, ka nolēmām pie velna ar Glru, paliksim labāk pilsētā.Ko tu te šovakar dirni ? Darba uzdevumā?

-  To es pirmīt jau nokārtoju. Tagad esmu brīvs.

Negribēdams iesaistīties sarunā, viņš atkal pievērsās

dzeramajam.

Bet no Glorijas tik viegli tikt vaļā vis nevarēja.Viņa pievirzījās Rīdām cieši klāt cik vien to atļāva bāra sēdeklis un aplika viņam roku ap pleciem.

-  Nabaga Rīds. Tu laikam jūties šausmīgi vientuļš, visu laiku viens-pats blandīdamies apkārt.

-   Kad blandos apkart, es strādāju.

-   Es zinu, bet tomēr…

Viņas elpa, kas kutināja Rīdatn ausi, smaržoja pēc alus.

-   Nav brīnums, ka tu tik bieži rauc pieri.

Glorija ar asu nagu pieskārās dziļajai rievai starp viņa uzacīm. Rīds strauji novērsās, vairīdamies no viņas pieskāriena. Glorija atrāva roku un izdvesa klusu, aizvainotu ņurdienu.

-   Klau, man ļoti žēl, viņš nomurmināja. Mans garastāvoklis ir tikpat draņķīgs kā laiks. Bija grūta diena. Jādomā, ka esmu vienkārši noguris.

Šie vārdi Gloriju nevis atvairīja, bet drīzāk iedrošināja-

-   Varbūt es varu tevi uzmundrināt, Rid, viņa sacīja ar biklu smaidu. Lai būtu kā būdams, man patiktos to pamēģināt.

Glorija atkal pievirzījās tuvāk, saplacinādama Rīda roku ar savām spilveniem līdzīgajām krūtīm.

-   Septītajā klasē biju tevi trakoti samīlējusies. Neizliecies, ka tu to nezināji, viņa teica, pārmetoši uzmetusi lūpu.

-  Nē, es to nezināju vis.

-   Nu, tā tas bija. Bet tu jau tolaik biji aizņemts. Kā to meiteni sauca? To, kuru tas trakais stallī nogalināja?

-Selina.

-   Ja. Tu viņā biji pamatīgi ieķēries, vai ne? Kad es tiku līdz vidusskolai, tu jau bi ji iestājies Teksasas Tehniskajā koledžā. Pēc tam es apprecējos, un man sāka dzimt bērni.

Glorija nemanīja, ka Rīdu viņas vāvuļošana galīgi neinteresē.

-  Protams, vīrs jau sen ir aizlaidies, un bērni ir pietiekami lieli, lai parūpētos par sevi paši. Domāju, ka tev nebija pārāk lielas iespējas pamanīt, ka esmu tevi ieķērusies, vai ne?

-  Domāju, ka nebija.

Viņa tik tālu noliecās uz priekšu, ka šķila Glorija teju, teju nokritīs no augstā sēdekļa.

-   Varbūt patlaban ir īstais bridis, lai tu to pamanītu,

Rid.

Viņš paskatījās lejup uz sievietes krūtīm, kas berzējās gar viņa roku. No kairinājuma viņas krūšgali piebrieda un kļuva skaidri saskatāmi caur teniskrekla plāno audumu. Dīvainā kārtā šis uzkrītošais seksa simbols nebija ne tuvu tik ierosinošs kā Aleksas nevainīgi kailās kājas, kas bij'a vīdējušas no baltā frotē peldmēteļa apakšas. Rīds zināja, ka zem melnā teniskrekla ir tikai Glorija un nekas vairāk. Tas viņu nemaz neuzbudināja, turpretim doma par to, ko varētu slēpt Aleksas baltais pcldmētelis…

Nē, viņš nebija uzbudināts, ilin nemaz. Rids nevarēja saprast, kāpēc tas tā.

Glorija bija diezgan pievilcīga. Viņas seju ieskāva melnas matu cirtas, izceļot tumšās acis, kurās dzirkstīja .aicinājums un solījums. Lupas bija pavērtas un mitras, bet Rīdām likās, ka tas ir pārāk slīdigaš, lai tām varētu pieplakt ciešā skūpsta. Glorijas lūpas klaja ķiršsarkana lupu krāsa. Gluži neviļus Rīds tas salīdzināja ar citam, nekrāsotām lupām, kas tomēr bija bijušas sārtas un miklas un vedinājušas uz domām par juteklisku skūpstu, kaut lūpu īpašniecei tobrīd nekas tamlīdzīgs nenāca ne prātā.

-   Man nu jāiet, viņš pēkšņi sacīja.

Rīds atkabināja zābaku papēžus no bara sēdekļa šķērskoka un piecēlās kājās, meklēdams džinu kabatā naudas zīmes, ar ko samaksāt par viskiju un Glorijas alu.

-   Bet es domāju…

-  Labak ej atpakaļ pie savam draudzenēm, citādi paliksi tukšā.

Naftas urbēji pa to laiku bija pievienojušies sievietēm, kas nebūt neslēpa, ka izgājušas ‘"medībās” un vēlas jautri pavadīt laiku. Abu šo grupējumu saplūšana bija tikpat nenovēršama ka peļķes aizsalšana saltā ziemas rītā. Ja arī šis process tika mazliet novilcināts, tad tikai tāpēc, lai iekairinātu patīkamas priekšnojautas. Bet tobrīd pie galdiņa jau valdīja tāda saskaņa, ka kņada atgādināja saspringtu darba dienu biržā.

-   Bija patīkami ar tevi tikties, Glorij.

Rīds novilka cepuri zemu pār uzacīm un devas prom, tomēr paguvis ievērot sievietes aizvainoto sejas izteiksmi. Arī Aleksas sejā bija atspoguļojies tāds pats apjukums un neticība, kad Rīds tai pateica, ka viņas mātes līķis ticis kremēts.

Bija pagājušas dažas sekundes, iekams šie vardi aizgāja līdz Aleksas apziņai. Tad viņa piespiedās pie sienas un savilka ciešāk peldmēteļa atlokus, it kā gribēdama atvairīt nelaimi.

-  Kremēta?

-Tieši tā.

Rīds redzēja, ka Aleksa nobāl un viņas acis kļūst glāžainas.

-   Es nezināju. Vecmāmiņa man to nebija teikusi. Man nenāca ne prātā…

Viņas balss izdzisa. Rids nekustējās un nerunāja, saprazdams, ka viņai nepieciešams laiks, lai aprastu ar šo bēdīgo ziņu.

Domās viņš lādēja Džo Vollesu, kas šo nepatīkamo uzdevumu bija uzgrūdis viņam. Tas sasodītais gļēvulis bija Rīdām piezvanījis un, satraucies līdz nemaņai, vaimanājis, ko lai viņš tagad darot. Kad Rīds bija ierosinājis, ka Aleksai jāpasaka taisnība, tiesnesis to bija uztvēris ka piedāvājumu uzņemties šo pienākumu, no kura Vollesam pašam briesimgi gribējis tikt vaļā.,

Aleksa drīz vien bija atguvusi valodu. Kāda doma viņai lika strauji atgūties.

-  Vai tiesnesim Vollesam tas bija zināms?

Rīds atcerējās, kā tēlotā vienaldzībā bija paraustījis plecus.

-   Klausieties, es zinu tikai to, ka viņš man piezvanīja un sacīja, ka tas, ko jūs vēlaties, nav iespējams, pat ja viņš izsniegtu orderi, ko viņam nemaz negriboties darīt.

-  Ja Volless zināja, ka manas mātes līķis ticis kremēts, kāpēc viņš pats man to nepateica?

-   Manuprāt, tāpēc, ka baidījās piedzīvot scēnu.

-   Ja, viņa izklaidīgi nomurmināja, trači un jucekļi viņam nepatīk.

Aleksa neizteiksmīgi paskatījās uz Rīdu.

-   Viņš šo netīro darbiņu uzdeva jums. Jūs skandāli nesatrauc.

Rīds uz to nekā neatbildēja. Viņš uzvilka cimdus un uzlika galvā cepuri.

-   Jūs esat saņēmusi pamatīgu triecienu. Vai ar jums viss būs kārtībā?

-   Es jūtos labi.

-  Tā jūs neizskatāties.

Viņas zilajās acīs mirdzēja asaras, un lūpas viegli drebēja. Aleksa bi ja sažņaugusi rokas ap vidukli, ka pēdējiem spēkiem pūlēdamās saturēt sevi kopā. Tieši tobrīd viņš bija sajutis vēlēšanos apskaut Aleksu, pievilkt sev cieši klāt mitros matus, slapjo dvieli, peldmēteli, kailās kājas un visu pārējo.

Tieši tobrīd viņš piegāja Aleksai klāt un, pats neapjauzdams, ko dara, varmācīgi nostiepa viņas rokas gar sāniem. Aleksa pretojās, it kā gribētu ar rokām aizsegt asiņojošu brūci.

Pirms viņai atkal izdevās apvīt rokas sev ap vidu, no jauna uzcelt šo atvairošo barjeru, Rīds jau bija viņu apskāvis un pierāvis sev klāt. Viņa bija valga, silta un smaržīga, trausla un neaizsargāta savās bēdās. Aleksas augums saguma pret viņējo. Viņas rokas apātiski noslīga gar sāniem.

-   Ak, Dievs, man jāpārdzīvo vēl arī tas, viņa nočukstēja.

Rīds juta, kā trīc Aleksas krūtis. Viņa piespieda galvu pie Rīda krekla, un viņas asaras sūcās cauri plānajam audumam.

Viņš piešķieba galvu, lai Aleksai būtu ērtāk atbalstīties pret viņa krūtīm. Ap matiem aptītais dvielis atrisa un nokrita uz grīdas. Aleksas mati kā mitrs, smaržīgs vilnis pieskārās Rīda sejai.

Tagad viņš centās iegalvot pats sev, ka nav viņas matus skūpstījis, bet Rīds zināja, ka viņa lūpas bija slīdējušas pār Aleksas matiem un deniņiem, pie kuriem uzkavējušās kādu brīdi ilgāk.

Un šajā mirklī viņu bija pārņēmusi spēcīga iekāre, tik nevaldāma, ka Rīds nesaprata, kā spējis sevi atturēt.

Tad viņš bija devies prom, juzdamies kā īsts sudabrālis. Pateikt sievietei kaut ko tik briesmīgu un tad aizlavīties prom kā čūskai! Bet palikt nedrīkstēja. Rīda vēlme turēt Aleksu savās rokās nebija cēlu jūtu iedvesmota, un viņš nemēģināja sev iestāstīt ko citu. Viņš bija alcis pēc apmierinājuma, gribējis izdzēst viņas aizvainojoši drosmīgo smaidu ar karstiem, ciešiem skūpstiem.

Rīda bleizers traucās viņa mājām pilnīgi pretējā virzienā. Šerifs skaļi lādējās. Slapjās sniega pārslas piesala pie automobiļa loga, pirms logu tīrītājs paguva tās aizslaucīt. Viņš apzinājās, ka tik sliktiem laika apstākļiem ir uzņēmis pārāk lielu ātrumu, šosejas asfalts līdzinājās slidotavai , taču nesamazināja to.

Viņš tam bija par vecu. Pie velna, kā viņš varēja ļauties seksuālām fantāzijām? Apzināti Rīds to nebija darījis kopš tiem laikiem, kad viņi ar Junioru dzenāja futbolbumbu. Un nekad šīs fantāzijas nebija bijušas tik dzīvas…

Pilnīgi aizmirsis, kas ir Aleksa, viņš gara acīm bija iztēlojies, kā viņa rokas pašķir balto peldmēteli un pieskaras gludajai, ziloņkaulam līdzīgajai miesai, stingrajiem, sārtajiem krūšgaliem, zīdainajiem, kastaņbrūnajiem matiņiem. Viņas gurniem vajadzēja būt mīkstiem, bet starp tiem kaut kam siltam un miklam…

Nolamājies, Rīds uz bridi samiedza acis. Viņa nebija vienkārši kaul kūdu sieviete, par kuru Rīds bija astoņpadsmit gadus vecāks. Viņa bija Selīnas meita, un viņš — ak, Kungs! viņš bija pietiekami vecs, lai būtu Aleksas tevs. Rīds tas nebija, bet varēja būt. Noteikti varēja. Domājot par to, Rīdām sānielās nelabi, bet ari las viņu nepamudināja likt spidometra šautriņai atvirzīties par paris iedaļām atpakaļ.

Rīds apturēja bleizeru kādā tukšā automobiļu stāvvietā, izslēdza motoru un pa kāpnēm devās augšā uz nama ārdurvīm. Paraustījis durvju rokturi un konstatējis, ka tās ir aizslēgtas, viņš pabimgoja ar cimdā tērpto dūri.

Beidzot durvis lika atvērtas. Uz sliekšņa stāvēja sieviete, kuras krūtis lika domāt par baloža guzu. Viņai mugura bija garš, balts peņuārs, ko varētu noturēt par līgavas tērpu, ja sievietes lupu kakliņā nevīdētu melna cigarete. Rokās viņa turēja aprikozu krasas kaķi. Sieviete slinki glāstīja dzīvnieka krāšņo kažoku. Kā sieviete, tā kaķis nikni blenza uz Rīdu.

-   Pie velna, ko tev te vajag? viņa igni noprasīja.

-   Kāpēc tad vīrieši nāk šurp, Nora Geila?

Rupji pastūmis sievieti malā, Rīds iegāja iekšā. Jebkurš cils vīrietis viņa vietā saņemtu lodi pierē aiz platās jostas, kas sievietei allaž bija ap vidū, viņa slēpa pistoli.

-   Acīmredzot tu nepamanīji, ka šovakar ir slēgts. Darījumi diez ko neveicās, un mēs nolēmām klapēt to bodīti ciet tā paagrāk.

-   Kopš kura laika tam ir kads sakars ar mani un tevi?

-   Kopš tā laika, kad tu sāki pārlieku izmantot savas priekšrocības. Kā patlaban.

-Nevārsti nu šovakar muti.

Rīds jau atradās kāpņu augšgalā un devās uz viņas personiskajām telpām.

-  Saruna man nav vajadzīga. Negribu, lai tu mani izklaide. Man vajag tikai nogrūsties, skaidrs?

Atspiedusi dūri pret kuplo, daiļi veidoto gurnu, prieka mājas priekšniece sarkastiski nosauca viņam pakaļ:

-   Vai drīkstu vispirms atbrīvoties no kaķa?

Aleksa nevarēja aizmigt. Kad iezvanījās telef ons, viņa joprojām bi ja nomodā. Aleksa tomēr satrūkās telefonsarunām šis nebija īsti piemērots laiks. Neieslēgusi naktslampu. viņa tumsā sataustīja klausuli un pielika to pie auss.

-   Hallo, Aleksa nočērkstēja, jo balss no pirmītējās raudāšanas bija aizsmakusi. Hallo.

-   Sveikiņi, Geiteres jaunkundz.

No satraukuma viņai deniņos sāka pulsēt, bet Aleksa bargi sacīja:

-   Tas atkal esat jūs? Ceru, ka tagad esat gatavs runāt, ja reiz pamodinājāt mani no dziļa miega.

Gregs viņai bija iemācījis, ka negribīgus lieciniekus var piespiest runāt, izliekoties, ka tam, ko viņi varētu pateikt, nav pārāk lielas nozīmes.

Nekļūstiet nu kašķīga, jaunkundzīt. Es zinu šo to tādu, ko jūs arī gribētu zināt. Trakoti gribētu.

-  Un tas būtu?

-  Es zinu, kas nožmiedza jūsu mammu.

Aleksa apvaldīja elpu, lai tā nenodotu viņas satraukumu.

-   Manuprāt, jūs blefojat.

-  Neblefoju vis.

-Tad pasakiet man to. Kurš tas bija?

-  Jūs domājat, ka es esmu muļķis, jaunkundzīt? Jums liekas, ka Lemberts nenoklausās jūsu telefonu?

-  Jūs esat pārāk daudz saskatījies detektīvfilmas.

Aleksa tomēr aizdomīgi pavērās uz klausuli, ko turēja

rokā.

-   Vai zināt, kur atrodas Pēdējā iespēju?

-   Gan es to atradīšu.

-   Rītvakar.

Un viņš nosauca laiku.

-   Kā es jūs pazīšu?

-   Es pazīšu jūs.

Pirms Aleksa paguva kaut ko piebilst, viņš jau bija nolicis klausuli. Viņa bridi palika sēžam uz gultas malas un raudzījās tumsa. Aleksa atcerējās Rīda brīdinājumu, ka viņai var klāties plāni. Viņa iztēlojās visas iespējamās šausmas, kas var sagaidīt vientuļu sievieti. Kad Aleksa beidzot apgūlās, plaukstas viņai bija nosvīdušas un iemigt vairs nebija iespējams.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

-   Nemūžam neuzminēsiet, ko viņa tagad dara.

Perselas apgabala šerifs pacēla pie lūpām kūpošo kafijas tasīti, papūta to un iemalkoja kafiju. Karstais šķidrums apdedzināja viņam mēli. Viņš nepievērsa tam uzmanību. Viņam steidzīgi bija nepieciešama kofeīna deva.

-   Par ko tu runā? viņš vaicāja šerifa palīgam, kas stāvēja uz viņa personiskā kabineta sliekšņa ar kaitinoši stulbu smaidu uz lūpām.

Viņam nepatika minēt mīklas, jo īpaši tajā rītā.

Šerifa palīgs ar galvas mājienu norādīja uz ēkas pretējo galu.

-   Par mūsu viesprokurori ar nevainīgi zilajām bērna acīm, krāšņajiem pupiem un bezgalgarajām kājām.

Un viņš skaļi nošmaukstināja lūpas.

Rīds gausi nocēla kājas no galda malas. Viņa acis meta ledainus zibšņus.

-  Vai tu runā par Geiteres jaunkundzi?

Šerifa palīga smadzeņpods nebija pārāk bagātīgi apgādāts ar pelēko vielu, tomēr viņš saprata, ka atļāvies par daudz.

-   Ē, jāa… Tas ir, jā, ser.

-  Nu? Rīds drūmi noprasīja.

-   Tas vīrs no apbedīšanas biroja, Devisa kungs. Redziet, ser, viņš nupat zvanīja. Bija trakoti pārskaities un izprašņāja par to jaunkundzi. Viņa patlaban sēž tur, birojā, un caurskata apbedīšanas dokumentus.

-Ko?

-  Jā, ser, tā viņš teica, šerif Lembert. Viņš no dusmām sprāgst vai no ādas ārā. jo…

-  Atzvani viņam un saki, ka es jau nāku.

Runādams Rīds bija paķēris savu jaku. Viņš tādā ātrumā izdrāzās no kabineta, ka būtu nogāzis no kājām savu palīgu, ja tas laikus nepakāptos sāņus.

Sliktie laika apstākļi Rīdu līdz šim nebija satraukuši, kaut arī nācās slēgt skolas un vairākumu iestāžu. Bet šorīt bija uzsnigusi tik bieza sniega kārta, ka ar to vairs lāgā nevarēja tikt galā. Diemžēl šerifam jāstrādā jebkuros laika apstākļos.

Deivisa kungs sagaidīja Rīdu pie durvīm, nervozi žņaudzīdams rokas.

-   Es te strādāju jau trīsdesmit gadus, bet līdz šim ne-

ko tik tiešām neko tamlīdzīgu man nebija gadījies piedzīvot, šerif Lembert. Reizēm ir pazudis kāds no greznajiem zārkiem. Mani ir aplaupījuši. Mani pat ir…

-   Kur viņa ir? norējās Rīds, pārtraukdams apbedīšanas biroja direktora gaudu dziesmu.

Vīrs norādīja ar roku. Rids smagiem soļiem piegāja pie aizvērtajām durvīm un atrāva tās vaļā. Aleksa sēdēja pie rakstāmgalda. Viņa pacēla galvu un nogaidoši vērās šerifā.

-   Pie velna, kā jums šķiet, ko jūs te darāt?

-  Labrīt, šerif.

-  Atbildiet uz manu jautājumu.

Rīds aizcirta durvis un iegāja dziļāk.

-   Jusu dēļ man nācās uzklausīt tā apbeditāja histēriskās vaimanas, lēdij. Starp citu, kā jūs tc nokļuvāt?

-  Atbraucu ar automobili.

-  Šādos laika apstākļos tas nav iespējams.

-   Es tomēr atbraucu.

-   Ko tas viss nozīmē?

Viņš ar niknu rokas mājienu norādīja uz aklu vākiem, ar kuriem bija nokrauts rakstāmgalds.

-   Tā ir Deivisa kunga kartotēka, kas attiecas uz to gadu, kad tika nogalināta mana māte. Viņš man atļāva to izskatīt.

-  Jūs viņu piespiedāt.

-  Neko tādu neesmu darījusi.

-Tad varbūt iebiedējāt. Vai viņš prasīja jums kratīšanas atļauju?

-Ne.

-   Vai jums tāda ir?

-   Nē. Bet es varu to dabūt.

-   Nevarat, ja jums nav pietiekami svarīga iemesla.

-   Man nepieciešams dokumentāls apliecinājums, ka Selinas Geiteres līķis patiešām neatrodas kapā.

-   Vai tādā gadījumā nebūtu prātīgāk, ja jūs paķertu lāpstu un mēģinātu kapu atrakt?

Aleksa klusēja. Pagāja labs bridis, iekams viņa atguvās. Beidzot Aleksa sacīja:

-Jūs šorīt esat saīdzis. Pavadījāt vētrainu nakti?

-Jā. Nodrātēju vienu sievišķi, bet tas nebija ta vērts.

Viņa nodūra acis un skatījās uz apkrauto galdu.

-  Ak tā. Man nepatīkami to dzirdēt.

-   Ko tad to, ka es nodrātējos?

Aleksa atkal paskatījās uz Rīdu.

-   Nē, to, ka nebija tā vērts.

Viņi ar ciešu skatienu noraudzījās viens otrā. Rīda seja bija vēja aprauta un rievu izvagota ka kalnu grēda, bet Alcksai šķita, ka tie ir pievilcīgākie vaibsti, kādus viņa jebkad redzējusi.

Ik reizes, kad viņa salikās ar Rīdu, Aleksa fiziski sajuta viņa klātbūtni. Rīds valdzināja Aleksu pret viņas pašas gribu. Viņa zināja, ka no profesionālā viedokļa tas ir neētiski un neapdomīgi. Arī no personiskā viedokļa tas bija aplami. Šis vīrietis reiz bija piederējis viņas mātei.

Un tomēr Aleksu pārāk bieži pārņēma vēlēšanās viņam pieskarties. Vai ari viņa ilgojās, lai Rīds pieskaras viņai. Iepriekšējā vakarā Aleksai gribējās, lai viņš ilgāk tur to apskautu. Paldies Dievam, ka Rīdām bija vairāk veselā saprāta un viņš aizgāja.

Rie ka viņš aizgāja, prātoja Aleksa. Kur un kad notika mīlēšanās, kas Rīdu nebija apmierinājusi? Vai tas. notika pirms vai pēc tam, kad Rīds ieradās pie viņas moteli? Un kāpēc viņš nejutās apmierināts?

Beidzot Aleksa novērsās un atsaka šķirstīt aktu vākos saliktos dokumentus.

Rkls nebija tas cilvēks, kuru kāds varēja atļauties ignorēt. Viņš pārliecās pār rakstāmgaldu un, satvēris Aleksas zodu, pagrieza viņas seju pret sevi.

-   Es jums teicu, ka Selina tika kremēta:

Viņa pielēca kājās.

-  Jā, to jūs man pateicāt pēc tam, kad ar tiesnesi Vollesu bijāt sabāzuši galvas kopā un apspriedušies. Man tas šķiet mazliet aizdomīgi.

-Jums patīk fantazēt.

-   Kāpēc Juniors man neteica, ka Selīna ir kremēta, kad satika mani kapsētā? Domāju, ka viņa varbūt tomēr ir tur apglabāta. Tāpēc es gribu izskatīt šos dokumentus.

-   Kādēļ lai es jums melotu?

-Tādēļ, lai atturētu mani pieprasīt līķa ekshumāciju.

-  Un kādēļ tas man būtu vajadzīgs? No kā man jābaidās?

-   No mūža ieslodzījuma, viņa strupi atbildēja. Ja ekspertīzes rezultāti norādītu uz jums kā uz slepkavu.

-Ali…

Nespēdams izdomāt pietiekami nešpetnu rupjību, viņš uzsita ar dūri sev pa plaukstu, burtiski ieurbdamies ar to plaukstas raupjajā ādā.

-  Tātad to viņi jums mācījuši tajā Juridiskajā skolā ķerties pie salmiņa, ja nekas cits vairs neatliek?

-  Tieši tā.

Rīds stingri atbalstījās ar plaukstām pret rakstāmgalda virsmu un noliecās tam pāri.

-  Jūs esat nevis juriste, bet gan raganu medniece.

Šī bulta trāpīja mērķī, jo Aleksa patiešām tā arī jutās. Apbedīšanas biroja dokumentu caurskatīšana bija izmisuma diktēts solis ar nelāgu piegaršu. Viņa atspiedās pret krēsla atzveltni un uzlika plaukstas uz atvērtajiem aktu vākiem.

Pagriezusi galvu pret logu, Aleksa vēroja ziemas ainavu. Sikamoru kailos zarus klāja sniega sega. Salipušās sniegpārslas ar klusu, džinkstošu skaņu sitās pret loga rūtīm. Debesis un visa apkārtne bija viens vienīgs nomācošs pelēkums. Aprises bija saplūdušas kopā, un pasaule kļuvusi monohromatiska bez gaismām un bez ēnām.

Dažas parādības tomēr bija saglabājušas melnās un baltās krāsas kontrastus, un likumdošana bija viena no tām.

-   Jums varētu būt taisnība, Rid, ja nebūtu izdarīts noziegums, Aleksa sacīja, skatīdamās atkal uz šerifu. Bet noziegums tika izdarīts. Kāds iegāja stallī un nodūra manu māti.

-   Jā, ar skalpeli, viņš nicīgi teica. Vai jūs varat iedomāties Engesu, Junioru vai mani izdarām noziegumu ar ķirurga instrumentu? Mēs taču būtu varējuši viņu nogalināt ar kailām rokām. Kāpēc Selīna, piemēram, netika nožņaugta?

-   Tāpēc, ka jūs visi esat pārāk gudri. Viens no jums viņu noslepkavoja tā, lai izskatītos, ka to izdarījis garīgi nelīdzsvarots cilvēks.

Piespiedusi plaukstu pie krūtīm, Aleksa Rīdām nopietni vaicāja:

-    Vai jūs, būdams manā vietā, negribētu uzzināt, kas bija šis “kāds” un kāpēc viņš to izdarīja? Jūs Selīnu mīlējāt. Ja jūs neesat tas, kurš viņu nogalināja…

-  Es tas neesmu.

-   Vai tad jūs negribat uzzināt, kurš to izdarīja? Vai varbūt jūs baidāties, ka tas var izrādīties kāds cits jums mīļš cilvēks?

-    Nē, es negribu to zināt, Rīds uzsvērti atbildēja. Un, kamēr jūs neesat dabūjusi kratīšanas atļauju…

-  Geiteres jaunkundz? ienācis kabinetā, šerifu pārtrauca Deivisa kungs. Vai tas nav tas, ko jūs meklējat? Atradu to savos arhīva dokumentos.

Viņš pasniedza Aleksai mapi un izšmauca atkal ārā, Rīda negantā skatiena pavadīts.

Aleksa izlasīja vārdu, kas ar rakstāmmašīnu bija uzdrukāts uz mapes' vāka. Viņa paskatījās uz Rīdu, tad steigšus atvēra mapi. Pārlaidusi acis dokumentiem, kas atradās virspusē, viņa atslīga krēslā un neskanīgā balsī pavēstīja:

-  Tur ir teikts, ka viņas līķis ticis kremēts.

Sirds Aleksai kļuva smaga kā svins. Viņa aizvēra mapi un retoriski vaicāja:

-  Kāpēc vecmāmiņa man to nekad netika teikusi?

-  Viņai tas varbūt nelikās svarīgi.

-  Viņa taču visu glabāja Selīnas drēbes, personiskās lietas. Kāpēc viņa nepaņēma līdzi arī urnu ar pelniem?

Pēkšņi Aleksa noliecās uz priekšu, nolika elkoņus uz galda un atbalstīja galvu plaukstās. Viņa sajuta vēderā "* griezīgas sāpes. Acis bija sanesušās asaras, un plaksti sūrstēja.

-  Ak, Dievs, tas būs drausmīgi, bet man tomēr ir jāno' skaidro. Man ir jānoskaidro.

Paris reižu dziļi ievilkusi elpu, Aleksa atkal atvēra mapi un sāka šķirstīt dokumentus. Izlasot vienu no tiem, elpa viņai aizrāvās.

-  Kas tur tāds ir?

Viņa izņēma papīra lapu no mapes un pasniedza to Rīdām.

-   Tā ir kvīts par visiem manas mātes bēru izdevumiem, kremēšanu ieskaitot. v

-Un tad?

-   Paskatieties uz parakstu.

-  Engess Mintons, Rīds klusi, domīgi izlasīja.

-  Jūs to nezinājāt?

Viņš papurināja galvu.

-  Tā rādās, ka Engess ir par visu samaksājis, bet gribējis to paturēt noslēpumā.

Alcksai mazliet aizrāvās balss, un viņa uzmeta Rīdām jautājošu skatienu.

-   Nesaprotu, kāpēc.

Steisija Vollesa iegāja istabā, kas kalpoja viņas tēvam par darba kabinetu tajās reizēs, kad viņš strādāja mājās. Tiesnesis sēdēja, noliecies pār rakstāmgaldu, un šķirstīja kādu likumkrājumu.

-  Tiesnesi, Steisija mīļi bārās, ja reiz jūs esat paņēmis brīvdienu, tai patiešām arī vajadzētu būt brīvdienai.

-   Šī nav oficiāla brīvdiena, viņš noņurdēja, uzmetis dziļas nepatikas pilnu skatienu ziemīgajai ainavai aiz loga. Laiks jāizmanto lietderīgi. Šodien ir īsti piemērota diena likumu studēšanai, jo neesmu aizņemts ar saviem parastajiem pienākumiem.

-Tu pārāk smagi strādā un pārāk daudz uztraucies.

-  To pašu saka arī mana kuņģa čūla.

Steisija saprata, ka tēvs ir ārkārtīgi noraizējies.

-   Kas noticis?

-  Ak, viss tā Geiteru skuķa dēļ.

-  Selīnas meita? Viņa joprojām tevi apgrūtina?

-   Vakar viņa ieradās manā kabinetā un pieprasīja orderi līķa ekshumācijai.

-   Mans Dievs! —Steisija neticīgi nočukstēja.

Viņa piespieda bālo plaukstu pie kakla pamatnes.

-Tā sieviete ir gatavais velns.

-

I6i

Ir viņa velns vai nav, bet es viņas lūgumu noraidīju.

-   Labi darīts.

Volless papurināja galvu.

-   Man nebija citas iespējas. Līķis tika kremēts.

Steisija mirkli padomāja.

-  Jā, šķiet, ka es tagad arī to atceros. Kā viņa šo ziņu uzņēma?

-  Nezinu. To viņai pateica Rīds.

-Rīds?

-   Es vakar vakarā viņam piezvanīju. Viņš pats pieteicās. Jādomā, ka sevišķi iepriecināta viņa nebija.

-   Vai Engess un Juniors par to zina?

-   Esmu pārliecināts, ka patlaban jau zina. Gan Rīds būs viņiem pateicis.

-   Var jau būt, nomurmināja Steisija.

Viņa bridi klusēja, tad izslējās un vaicāja:

-   Vai negribi, lai es tev kaut ko atnesu?

-   Paldies, tik drīz pēc brokastīm negribu vis.

-   Varbūt karstu tēju?

-  Tagad ne.

-   Kakao? Kāpēc tu man neļauj…

-   Steisij, es teicu paldies, nevajag.

Tas izskanēja neiecietīgāk, nekā tiesnesis bija gribējis.

-   Piedod, ka es tevi iztraucēju, viņa apbēdināti sacīja. Ja esmu tev nepieciešama, būšu augšstāvā.

Tiesnesis izklaidīgi pamāja meitai ar galvu un atkal iegrima ādas vākos iesietajā likumkrājumā. Steisija klusi aizvēra darbistabas durvis. Kāpjot augšā uz guļamistabu, viņa gurdi vilka roku pa kāpņu margām. Steisi ja jutās slikti. Vēdera lcjasgals viņai bija pietūcis un sāpīgs. Torīt Steisijai bija sākušās mēnešreizes.

Kad sievietei ir pāri četrdesmit gadiem, šķiet diezgan smieklīgi, ka jācieš sāpes kā pusaudzei, tomēr Steisija uzskatīja, ka viņai par ikmēneša asiņošanu ir jāpriecājas tas bija vienīgais atgādinājums, ka viņa ir sieviete. Nebija bērnu, kas prasītu viņai naudu skolas brokāstīm vai lūgtu palīdzēt izpildīt mājas uzdevumus. Nebija vīra, kurš taujātu, kas šodien pusdienās, kur ir kāds tīrs krekls un vai šonakt viņš var cerēt uz mīlēšanos.

Katru dienu viņa sēroja par to, ka šis brīnišķīgais dzīves haoss viņai ir liegts. Tikpat regulāri kā daži cilvēki skaita lūgsnas, Steisija uzskaitīja Dievam tos labumus, ko Viņš tai nebija atvēlējis. Viņa ilgojās pēc bērnu bariņa, kas trokšņodami skraidītu pa māju. Steisija tvīka pēc vīra, kas naktī tiektos pēc viņas, glāstītu viņas krūtis un apmierinātu viņas nemierpilnā auguma izsalkumu.

Kā priesteris, kas nododas paššaustīšanai, viņa piegāja pie sava rakstāmgalda, atvēra trešo atvilktni un izņēma reljefos, baltos ādas vākos iesietu fotogrāfiju albumu.

Steisija godbijīgi atvēra albumu un ar skatienu apmīļoja savus dārgumus nodzeltējušus avīžizgriezumus ar viņas attēlu, mazu, četrstūrainu papīra salveti, kuras stūrī ar sudraba burtiem bija iespiesti divu cilvēku vārdi, sakaltušu rozi. Viņa šķirstīja albuma lapas, kur plastmasas turētājos bija saliktas fotogrāfijas. Ļaudis, kas pie altāra pozēja kāzu bildēm, pa šiem gadiem daudz nebija mainījušies.

Gandrīz stundu nodevusies šim mazohistiskajam pārskatam, Steisija aizvēra albumu un nolika to atpakaļ slepenajā atvilktnē. Novilkusi kurpes, lai nenotraipītu vatēto segu, viņa apgūlās gultā un, pievilkusi krūtīm spilvenu, spieda to pie saliektā auguma kā mīļāko.

No viņas acīm ritēja karstas, sāļas asaras. Viņa nemitējās dedzīgi atkārtot kāda cilvēka vārdu. Steisija uzlika plaukstu vēdera lejasgalam, lai remdētu dzemdes iztukšošanās sāpes. Viņš bija ņēmis viņas augumu, bet nekad nebija devis viņai savu mīlestību.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

-   Ei, pie velna, tie esat jūs abi? iesaucās Juniors, apjucis skatīdamies te uz Aleksu, te Rīdu.

Spēcīga vēja brāzma lika viņam atkāpties no sliekšņa mājas iekšienē, un Juniors mudināja ari viesus nākt dziļāk.

-  Nāciet iekšā. Nevarēju iedomāties, kam iešāvies prātā nākt viesos tādā dienā kā šī. Rīd, tev laikam ar galvu nav viss kārtībā, ja tu tādā suņa laikā esi vilcis Aleksu šurp.

Viņš bija ģērbies vecos džinsos ar izdilušiem ceļgaliem, kokvilnas svīteri un biezās, baltās iszeķēs. Izskatījās, ka Juniors ir tikai nesen piecēlies. Vienā rokā viņš turēja kūpošu kafijas tasi, otrā brošētu grāmatu ar nobružātiem vākiem. Mati viņam nepārprotami nebija sukāti, zodu klāja bārdas rugāji.

Atjēdzies no pārsteiguma, Juniors uzsmaidīja Aleksai. Viņa nodomāja, ka Juniors izskatās sasodīti pievilcīgi, un nosprieda, ka vairums pasaules sieviešu būtu ar viņu vienisprātis. Viņš izskatījās izlutināts un bagāts, seksuāls un izsmalcināti nevīžīgs, no viņa dvesa dīkas dzīves omulība. Viņa būtība mudināja saritināties blakus un bezrūpīgi pasnaust. Juniora gausais smaids liecināja, ka tieši to viņš arī bija darījis, pirms viņu ierašanās šo patīkamo nodarbi pārtrauca.

-    Es viņu šurp neatvilku, aizvainoti atbildēja Rīds. Viss bija pilnīgi otrādi.

-  Es gribēju ierasties viena pati, atcirta Aleksa.

-   Nu, bcl to es jums nevarēju ļaut, lai nesabojātu ceļu satiksmes negadījumu rādītājus mūsu apgabalā, nikni noteica Rīds.

Pagriezies pret Junioru, kas bija uzjautrināti noklausījies šajā vārdu pārmaiņā, viņš paskaidroja:

-   Vārdu sakot, es. atvedu viņu šurp, jo viņa par visu varu gribēja te ierasties taisni šodien, un es baidījos, ka viņa uz slidenajiem ceļiem var nosisties vai vēl ļaunāk laupīt dzīvību kādam citam. Un tā nu mēs esam te.

-    Mani jūsu ierašanās sasodīti iepriecina, teica Juniors. Biju jau samierinājies ar to, ka man šī diena būs jāaizvada pilnīgā vientulībā. Dzīvojamā istabā ir iekurts kamīns, un tur ir ari viss, kas nepieciešams, lai pagatavotu karstu todiju*. Sekojiet man.

Viņš devās uz priekšu un pāri plecam piebilda:

-   Klau, Rīd, tu taču zini, ka mātei nepatīk, ja piebradā grīdas. Labāk novelc zābakus.

-  To es piedrāžu. Vai Lupc ir virtuvē? Iešu un padūdošu viņai pie auss, varbūt izdosies izmangot brokastis.

Un, izrādīdams necieņu Sāras Džo rypēm par grīdu tīrību, viņš vienā mierā aizsoļoja uz virtirvi, it kā joprojām būtu šīs mājas iemītnieks.

Aleksa noraudzījās Rīdām pakaļ.

-   Vai viņš tiešām teica “padūdošu”? viņa piesardzīgi vaicāja.

-   Ak, Rīds šodien ir saulainā noskaņojumā, nevērīgi atteica Juniors. Jums vajadzētu Rīdu redzēt tādos brīžos, kad viņš ir noskaities. Gan Lupe par viņu parūpēsies. Viņa zina, kā pagatavotas olas viņš vislabprātāk ēd brokastīs. Kad Rīds būs paēdis, viņš uzreiz jutīsies labāk.

Aleksa ļāva, lai Juniors palīdz viņai novilkt kažoku.

* Dzēriens, ko pagatavo no viskija, karsta ūdens un cukura.

-Ceru, ka mēs neesam jūs pārāk iztraucējuši.

-   Pie velna, nē. Es neliekuļoju, teikdams, ka priecājos jūs redzēt.

Viņš aplika roku Aleksai ap pleciem.

-   Mēs varētu…

-   Patiesību sakot, teica Aleksa, nopurinādama Juniora roku, šī nav saviesīga vizīte.

-Tātad esat ieradusies darba darīšanās, ko?

-  Jā, turklāt ārkārtīgi svarīgās. Vai Engess ir mājās?

-   Viņš ir darbistabā.

Smaids uz Juniora lūpām sastinga.

-   Vai viņš ir aizņemts?

-   Nedomāju vis. Nāciet, es jūs pie viņa aizvedīšu.

-   Ļoti nepatīkami, ka man jūs bija jāatrauj no saistošas lasāmvielas.

Viņš šaubīdamies paskatījās uz nodriskāto sējumiņu.

-  Tam nav nozīmes. Notikumu izklāsts jau sāka kļul monotons.

-   Par ko stāstīts šajā grāmatā?

-   Par kāda leģendārā kniebēja piedzīvojumiem Holivudā, turklāt gan sieviešu, gan vīriešu gultās.

-   Ak, vai patiesi? Aleksa tēloja interesi. Vai jūs man šo grāmatu neaizdotu, kad būsiet izlasījis?

-   Kaunieties! iesaucās Juniors. Tā taču būtu mazgadīgās pavešana uz neķītrībām.

-   Jūs nemaz neesat tik daudz par mani vecāks.

-   Salīdzinot ar mani un Rīdu, jūs esat nevainīgs zīdainis, atvērdams durvis uz darbistabu, atbildēja Juniors. -Tēt, mums ieradušies viesi.

Engess pacēla acis no avīzes. Dažās sekundēs viņa sejā paguva atspoguļoties gan pārsteigums, gan aizkaitinājums, līdz beidzot lūpas savilkās smaidā.

-   Sveicināti, Enges. Man ļoti žēl, ka jātraucē jūs tik agrā rita stundā.

-   Neraizējieties. Šodien tikpat nekā daudz nevar pasākt. Kad zeme sasalusi, zirgiem ir jāpaliek stalli.

Viņš piecēlās no sava iemīļotā, ar sarkanu ādu pārvilktā krēsla un šķērsoja telpu, lai apsveicinātos ar Aleksu.

-   Jūs esat kā saules stars.šajā drūmajā dienā, nolādēts, Junior, tā taču ir, vai ne?

-   Es viņai jau sacīju tieši to pašu.

-   Bet es savukārt jau sacīju Junioram, ka neesmu ieradusies draudzības vizītē, steidzās paskaidrot Aleksa.

-   Ak tā? Sēdieties, sēdieties.

Engess ar rokas mājienu noradīja viņai uz polsterētu soliņu ar paroceņiem, bet bez atzveltnes.

-   Es tikai…

-   Nē, Junior, es gribētu, lai jūs paliekat, Aleksa aši ierunājās, lai neļautu viņam aiziet; Tas, par ko es vēlos runāt, attiecas uz mums visiem.

-   Labi, speriet tik vaļā.

Juniors apsēdās uz paroceņa kā uz zirga muguras.

-   Es vakar atkal runāju ar tiesnesi Vollesu.

Aleksai šķita, ka abi vīrieši saspringst, bet tas bija tik acumirklīgi, ka viņa to varbūt tikai iztēlojās.

-   Vai jums bija kāds īpašs iemesls ? vaicāja Engess.

-   Es gribēju, lai manas mātes līķis tiktu atrakts.

Šoreiz viņu reakcija bija nepārprotama.

-   Kungs Jēzu, meitēn, kāpēc jums, ellē, tas būtu vajadzīgs? nodrebinājies jautāja Engess.

-   Aleksa!

Juniors saņēma Alcksas roku, nolika uz sava ceļgala un glāstīja.

-   Vai jūs nesākat pārspīlēt? Tas ir…tas ir nomācoši.

-   Visa šī lieta ir nomācoša, viņa atgādināja, atbrīvodama roku. Lai būtu kā būdams, esmu pārliecināta, ka jās zināt, kāpēc tas, ko es vēlējos, nav izpildāms. Manas mātes līķis tika kremēts.

-  Taisnība, apstiprināja Engess.

-   Kāpēc?

Krēslainajā telpā Aleksas acis izskatījās spožas un spilgti zilas. Tajās atspoguļojās liesmas, kas lāktīja kamīnā, piešķirot viņas acīm apsūdzošu izteiksmi.

Engess apsēdās sava krēslā. Viņa pleci saguma.

-Tobrīd tā likās esam visatbilstošākā rīcība.

-   Nesaprotu.

-   Jūsu vecmāmiņa neslēpa, ka tiklīdz viss būs nokārtots, viņa kopā ar jums šo pilsētu pametīs. Es nolēmu, Selīnas līķi vajadzētu kremēt, jo domāju, ka Mcrla gribēs paņemt līdzi…ē… mirstīgās atliekas.

-  Jūs nolēmāt ? Ar kādām tiesībām, Enges? Kas jūs ^z to pilnvaroja? Kāpēc jums tika uzticēts izlemt, ko darīt ar Selīnas līķi?

Viņa uzacis savilkās nepatikā.

-Jūs domājat, ka es liku viņas līķi kremēt, lai iznīcinātu pierādījumus, vai ne?

-   Es nezinu! pieceldamās no soliņa, iesaucās Aleksa.

Viņa piegāja, pie loga un raudzījās ārā uz tukšajiem

aplokiem. Staļļi bija apgaismoti tur apkopa, baroja un trenēja zirgus. Aleksa bija pamatīgi izpētījusi Mintonu uzņēmumus. Engess šajā apkaimē bija ieguldījis miljonus. Vai viņa atturība bija izskaidrojama ar bailēm daudz pazaudēt, ja tiks liegta azartspēļu licence, vai arī viņš patiešām bija vainīgs? Bet varbūt Engesa nepatiku pret Aleksas meklējumiem izraisīja abi šie iemesli?

Beidzot viņa atkal pagriezās pret abiem vīriešiem.

-   Jums jāatzlst, ka, no šīsdienas viedokļa raugoties, jūsu toreizējā rīcība tomēr šķiet mazliet dīvaina.

-   Es tikai gribēju atbrīvot Merlu Greienui no šiem pienākumiem. Jutu, ka man tas jādara, jo viņas meita tika nogalināta manā īpašumā. Merla no bēdām bija vai prātu zaudējusi, turklāt viņai vajadzēja rūpēties pārjums. Ja mana rīcība tagad šķiel aizdomīga, tas ir nolādēti nelāgi, jaunā dāma. Ja man būtu jāizlemj šodien, es rīkotos tieši tapai.

-    Esmu pārliecināta, ka vecmāmiņa Greiema bija jums pateicīga. Tas no jūsu puses bija ļoti nesavtīgi.

Engess uzmeta viņai asu skatienu un teica:

-   Bet jūs vēlētos, kaut varētu ticēt, ka manas rīcības motīvi patiešām bija tikai nesavtīgi?

Aleksa ieskatījās viņam acīs.

-  Jā, tā ir.

-  E.s cienu jūsu godīgumu.

Kādu bridi vienīgā šajā telpā dzirdamā skaņa bija pagaļu omulīgā sprakšķēšana kamīnā. Aleksa pirmā pārtrauca neveiklo klusumu.

-   Nesaprotu, kāpēc vecmāmiņa nepaņēma līdzi pelnus.

-  Arī es toreiz par to biju izbrīnīts. Varbūt viņa negribēja samierināties ar Selīnas nāvi. Urna ar pelniem būtu pārāk taustāms pierādījums tam, ka viņas meitas vairs nav.

Zinot, cik apmāta Merla bija ar Selinu viņas dzīves laikā, šis izskaidrojums likās ticams. Turklāt, ja vecmāmi( ņa paliks komas stāvoklī un Aleksa nevarēs Merlu iztaujāt, viņai nekas cits neatliks, kā pieņemt par patiesību Engesa sacīto.

Viņš izklaidīgi cauri zeķei masēja kājas īkšķi.

-     Man negribējās glabāt pelnus mauzolejā. Nekad neesmu varējis ciest ģimenes kapenes un tamlīdzīgas apbedījumu vietas.Tur valda pārāk spokaina gaisotne. Iedomājoties vien, man pārskrien drebuļi. Es reiz biju tādos kapos Ņūorleānā. Visas šis cementētās, no zemes ārā izvirzītās kapavietas…

Engess riebumā papurināja galvu.

-    Man nav bail no nāves, bet, kad manas šīszemes gaitas būs beigušās, es tomēr vēlos atkal kļūt par dzīvās dabas sastāvdaļu. No zemes tu esi nācis, par zemi tev jāpaliek. Tādā ir dabiskā aprite. Tāpēc man likās, ka būs labāk, ja es nopirkšu vietu kapsētā un apglabāšu Selinas pelnus zemē, uz kuras viņa bija izaugusi. Varbūt jums, Aleksa, tagad šķiet, ka esmu vecs, prātu izkūkojis virs, bet tādas bija manas izjūtas toreiz, un lādas tās ir arr tagad. Nevienam par to nestāstīju, jo kautrējos. Tas taču bija tik sentimentāli, vai ne?

-   Kāpēc pelnus nevarēja gluži vienkārši kaut kur izkaisīt?

Pārdomādams šo jautājumu, Engess sarauca pieri.

-    Tiku par to domājis, bet nospriedu, ka jus varbūt kādreiz atbrauksiet šurp un gribēsiet redzēt, kur atdusas jūsu māte.

Aleksa juta, ka viņas kaujinieciskais gars sašļūk. Galvu noliekusi, viņa pētīja savu ziemišķādas zābaku purngalus. No iešanas pa slapjdraņķi tie bija galīgi samirkuši.

-  Jūs laikam domājat, ka es esmu gatavais vampīrs, ja reiz gribu kapu atrakt. Vismaz Rlds tā domā.

Engess noraidoši pamāja ar roku.

-   Rlds pārlieku steidzas izdarīt secinājumus. Reizēm viņš kļūdās.

Viņa nedroši ievilka elpu.

-     Šī būs viena no tām reizēm. Ticiet man, nebija vicgli par kaut ko tādu iedomāties, kur nu vēl lūgt atļauju. Man tikai likās, ka rūpīga tiesu medicīnas ekspertīze varētu atklāt…

Aleksas balss izdzisa. Viņa nedz gribēja, nedz spēja turpināt. Iepriekšējā dienā Aleksa domāja, ka ekshumācija viņai varētu dot kādu taustāmu pierādījumu, bet izrādījās, ka viņa nevar ne pa soli pievirzīties tuvāk patiesībai. Vienīgais, ko Aleksa bija izdarījusi sagādājusi smagus pārdzīvojumus sev un citiem.

Engesa paskaidrojumi izklausījās tik sasodīti vaļsirdīgi un ticami. Visu nokārtojis un apmaksājis bēru izdevumus, viņš bija veicis īstu labdarību, atbrīvojot viņas vecmāmiņu no drūmajiem pienākumiem un izdevumiem.

Aleksa no visas sirds gribēja tam ticēt. Kā Selīnas meitā Engesa rīcība izraisīja viņā sirsnīgas pateicības jūtas. Kā izmeklētājai tā viņai laupīja pēdējās cerības, atstājot ar tukšām rokām, bet ar stiprām aizdomām, ka savulaik tomēr kaut kas ticis noslēpts.

-   Esat gatava doties atpakaļ uz pilsētu, vai ka?

Rids stāvēja uz sliekšņa, atspiedies ar plecu pret stenderi, un nekaunīgi slidināja zobu bakstāmo no viena lūpu kaktiņa uz otru. Brokastis viņš acīmredzot bija paēdis, bet Rīda balss tonis liecināja, ka viņa garastāvoklis nav uzlabojies.

-  Jā, esmu gatava, ja jūs gribat būt tik laipns un aizvest mani atpakaļ.

-   Labi. Jo ātrāk tieku atpakaļ pie darba, jo labāk. Kādām jau ir jāpieskata tic kuņas deli, kas sadomās tādā laikā sēsties pie stūres.

-  Ja nu jūs reiz esat šurp atkūlusies, vai negribat pavadīt šo dienu pie kamīna? ierosināja Juniors. Mēs varētu sagrauzdēt kukurūzu. Selinai tā garšoja. Varbūt izdotos pierunāt Lupi, lai viņa izcep mums kādu našķi. Es varu aizvest jūs uz moteli vēlāk, kad ceļ i būs notīrīti.

-   Paldies, Junior, jūsu priekšlikums ir brīnišķīgs, bet man jāstrādā.

Viņš valdzinoši mēģināja Aleksu pierunāt, bet viņa palika nelokāma. Mintoni pavadīja viņu un Rīdu līdz durvīm. Sāru Džo Aleksa neredzēja. Ja viņa arī zināja par viesu klātbūtni mājā, tad neturēja par vajadzīgu parādīties.

Šķērsojot priekštelpu, Engess ielika Aleksas roku sev elkonī.

-Zinu, ka jums ir grūti, meitēn.

-  Jā, tā ir.

-   Vai ir kādas jaunas ziņas par vecmāmiņu?

-   Katru dienu zvanu uz pansionātu, bet pagaidām viss ir bez pārmaiņām.

-   Ja jums kas nepieciešams, piezvaniet man, vai dzirdat?

Aleksa uzlūkoja veco vīru ar paliesu izbrīnu.

-   Enges, kāpēc jūs esat pret mani tik labs?

-   Jūsu mātes.dēļ. Arī tāpēc, ka jūs man patīkat, un galvenokārt tāpēc, ka mums nekas nav slēpjams.

Kad viņš Aleksai uzsmaidīja, viņa nosprieda, ka nav grūti uzminēt, no kā Juniors mantojis savu šarmu. Pēdējais bija iegrimis sarunā ar Rīdu. Aleksa dzirdēja šerifu sakām:

-   Vakar Pēdējā iespējā satiku vienu no tavām kādreizējām draudzenēm.

Izdzirdusi pieminam tavernu, kur viņai todien vēlāk bija norunāta tikšanās, Aleksa saausījās.

-   Ak, tā? atsaucās Juniors. Kura tā bija?

-   Kaut kāda Glorija. Aizmirsu, kāds viņai tagad uzvārds. Sprogaini melni mati, tumšas acis, lieli pupi.

-  Glorija Tolberta. Kā tad viņa izskatījās?

-   Varen griboša.

Juniors pasmējās neķītru vīrieša smiekliņu.

-  Tāda viņa ir. Vajadzīgs spēcīgs vecis, lai Gloriju apmierinātu.

-   Nu, tev jau to pienāktos zināt, atjokoja Rids.

-    Kas tad vakar vakarā notika, tu, laimīgais kuņas bērns? Vai iededzi Glorijas daiļajā purniņā apmierinātu smaidu?

-   Tu taču zini, ka es nemēdzu runāt par saviem mīlas piedzīvojumiem.

-   Šis ir viens no taviem trūkumiem, kas mani tracina visvairāk.

Aleksa pagriezās tieši tajā brīdī, kad Juniors draudzīgi iegrūda dunku Rīdām vēderā. Viņa dūre atsprāga atpakaļ, it kā būtu atsitusies pret kaut ko cietu.

-  Vai tas ir viss, uz ko tu esi spējīgs, vecīt?

Juniors gribēja iezvelt Rīdām pa galvu, bet viņš paguva izvairīties. Tad Rīds mēģināja ar zabaku aizķert Juniora kāju zem ceļgala. Viņi uzgāzās virsū priekštelpas galdam, gandrīz notriekdami zemē keramikas vāzi.

-   Ei, puiši, beidziet ālēties, pirms neesat kaut ko sadauzījuši, iecietīgi teica Engess, runādams ar viņiem tā, it kā abi joprojām būtu vidusskolnieki.

Aleksa uzvilka kažoku, Rids savu ādas jaku. Šerifs atvēra ārdurvis, un priekštelpā iebrāzās ledains vējš.

-   Esat pārliecināta, ka negribat palikt šeit, kur ir tik omulīgi? vaicāja Juniors.

-   Baidos, ka negribu vis, atbildēja Aleksa.

-Žēl. Nu, ko tad uz redzēšanos.

Viņš saspieda Aleksas plaukstu starp savējām un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Tēvs un dēls noskatījās, kā Rīds palīdz Alcksai pa apledojušo, ar akmens plāksnēm klāto taciņu nokļūt līdz vietai, kur bija novietots viņa bleizers. Kad Aleksa bija iekāpusi automobili, Rīds apgāja tam apkārt un apsēdās vadītāja sēdeklī.

-   Brrr, aizvēris durvis, nodrebinājās Juniors. Vai esi gatavs kādam malkam karsta todija, tēt?

-   Vēl ne, saviebies atbildēja Engess. Tik stipram alkoholam ir pārāk agrs.

-   Kopš kura.laika tu rēķinies ar diennakts stundu, kad gribi iedzert?

-   Ienāc pie manis. Vēlos ar tevi runāt.

Saudzēdams savu īkšķi, Engess kliboja uz darbistabu.

Juniors viņam sekoja.

-   Piemet kamīnā kādu pagali, ja?

Kad liesmas rūkdamas uzšāvās augstāk, Juniors pagriezās pret tēvu.

-   Par ko tu gribi ar mani runāt? Ceru, ka ne par darījumiem. Esmu sev piešķīris oficiālu brīvdienu, viņš žāvādamies teica un izstaipījās kā laisks kaķis.

-  Runāsim par Aleksu Gēiteri.

Juniors nolaida rokas gar sāniem un sarauca pieri.

-   Viņa bija kā sadegusi uz to kapa atrakšanu, kad atnāca, bet tev izdevās viņu apvārdot, vai ne?

-  Es tikai izstāstīju viņai patiesību.

-Tavā izpildījumā tas izklausījās pēc labiem meliem.

-   Vai tu reiz būsi nopietns? norēja Engess.

Juniors izskatījās apmulsis.

-   Man likās, ka es tāds esmu.

-   Klausies tagad, ko es teikšu, bargi sacīja Engess, pavērsis pret dēlu rādītājpirkstu. Tikai pēdējais muļķis var iedomāties, ka viņam izdosies atrunāt Aleksu no šis

lietas noskaidrošanas. Kaut Aleksa ir glīts sievišķis, savu darbu viņa prot. Viņa izskatās maiga, bet tas ir mānīgs iespaids. Aleksa ir sīksta kā miecēta āda, un šajā slepkavības lieta viņa ir ieķērusies ar zobiem un nagiem.

-  To es zinu, īgni noņurdēja Juniors.

-Ja tu man netici, pavaicā tiesnesim Vollesam.

-   Es ticu. Man tikai ir grūti uztvert nopietni tik apetītligu sievieti.

-   Ak tā gan, ko? Nemanu, ka tu arī šajā virzienā būtu kaut ko paveicis.

-   Es viņu uzaicināju pie mums uz kādu glāzīti, un viņa atbrauca.

-  Un ko tu vēl kopš tās reizes esi darījis?

-   Ko tad tu gribi, lai es daru? Aplidoju viņu kā tādu vīzdegunīgu skuķi, vai? Bruģēju sev ceļu ar ziediem un šokolādi?

-  Velns un elle, jā!

-   Uz to viņa nemūžam neiekritis, nicīgi atcirta Juniors, pat ja es to darītu visā nopietnībā.

-    Klausies, ko es tev saku, manu zēn. Tev neklājas slikti. Katru gadu tu brauc ar jaunu jaguāra modeli, nēsā Rolex pulksteni, kas pilns ar briljantiem, kad vien vēlies, brauc slēpot, nodarbojies ar dziļūdens zveju vai piedalies zirgu skriešanās sacīkstēs, spēlē azartspēles uz augstām likmēm… Bet, ja mazā dāma panāks, ko vēlas, viņa mūs izputinās. Jā gan, Engess noteica, pareizi sapratis, par ko liecina dēla sarauktā piere, var gadīties, ka tev vienreiz mūžā būs jāsāk strādāt.

Viņš apvaldīja dusmas un turpināja samierinošākā tonī:

-   Viņai nav nekādu izredžu atrast kaut vienu pierādījumu. Domāju, ka viņa pati to zina. Aleksa met šautriņas tumsā un cer, ka trāpīs vienam no mums pakaļā. Agri vai vēlu viņa, protams, no šīs bezcerīgās nodarbes pagurs.

Juniors košļāja lūpu un drūmi tcica:

-   Iespējams, ka viņai tiesas process ir tikpat nepieciešams, kā mums zirgu skriešanās sacīkšu trase. Tas Aleksai būtu ļoti veiksmīgs gājiens, kas ievērojami pavirzītu uz priekšu viņas karjeru.

-  Nolādēts, norūca Engess. Tu zini, ko es domāju par sievietēm un karjeru. Piļu mēsli. Viņām nav vieta tiesas namā.

-   Kur tad tu viņas gribētu turēt? Guļamistabās?

-Tam nebūtu ne vainas.

Juniors īsi iesmējās.

-   Esmu ar tevi vienisprātis, bet varu iedomāties, ko teiktu miljoni strādājošo sieviešu.

-   Var gadīties, ka Aleksai vairs nebūs lemts ilgi strādāt. Mani nepārsteigtu tas, ka viņas karjera izrādītos atkarīga no šīs lietas izmeklēšanas iznākuma.

-   Kā tu to domā?

-   Es zinu visu par Gregu Hārperu. Viņš ir godkārīgs, cer uz tieslietu ministra posteni. Viņam patīk, ja viņa cilvēki gūst virsroku. Ja esmu pareizi sapratis, viņš ļauj Aleksai plosīties, jo sajūt asinis, mūsu asinis. Ja viņai ar šo slepkavības lietu izdotos iedzīt mūs slazdā, Hārpera vārds parādītos avīžu virsrakstos un atvieglotu viņa ceļu uz ministra posteni. Gregs un gubernators jau sen viens otru nevar ciest. Aleksa viņam būtu palīdzējusi gan gubernatoru, gan azartspēļu komisiju sajaukt ar mēsliem. Bet, ja viņai neizdosies atrast nevienu skeletu mūsu kumodē, Hārperam pašam būs jānorij krupis. Negribēdams to darīt, viņš padzīs Aleksu no sava biroja. Un mēs ar atplestām rokam viņu uzķersim, kad viņa kritīs, — to teikdams, Engess uzsvara labad ar plaukstu šķēla gaisu.

-   Redzu, ka tu visu esi pamatīgi pārdomājis, sausi piezīmēja Juniors.

Engess norūcās.

-   Sasodīts, protams, ka esmu. Vienam no mums taču ir jāpievērš uzmanība kaut kam nopietnākam par to, kas slēpjas zem Aleksas uzspīlētā svītera.

-   Bet es domāju, ka tu no manis sagaidi tieši to.

-   Ar siekalošanos no attāluma vien nepietiks. Vislabākais būtu, ja tev ar Aleksu izveidotos īsts romāns.

-   Kā tu zini, ka viņai jau nav romāns ar kādu citu?

-   Zinu, jo, atšķirībā no tevis, es nepaļaujos uz gadījumu. Esmu pacenties šo jautājumu noskaidrot. Ievācu par viņu izsmeļošas ziņas.

-   Ak, tu,, vecais lapsa, ar īgnu apbrīnu nočukstēja Juniors.

-    Ha tev jāzina, kādas kārtis ir piedurknē tavam pretspēlētājam, citādi diez vai vinnēsi.

Kamīnā mundri sprakšķēja liesmas, un Juniors kādu brīdi pārdomāja visu, ko viņam bija teicis Engess. Tad, acis piemiedzis, viņš cieši uzlūkoja tēvu un vaicāja:

-   Kur šim romānam būtu mani jānoved? Pie laulības?

Engess uzsita Junioram pa celi un nosprauslojās.

-   Vai tad tas būtu tik slikti?

-   Tu piekristu?

-   Kāpēc ne?

Junioram smiekli nenāca. Viņš piegāja pie kamīna, lai izvairītos no tēva pieskāriena un omulīgi nerātnā smaida. Juniors izklaidīgi sabikstīja pagales.

-   Esmu pārsteigts, viņš klusi sacīja. Tev nelikās, ka Selīna man būtu piemērota sieva. Atceros, kādu traci tu sacēli, kad teicu, ka gribu viņu precēt.

-   Tev tolaik bija astoņpadsmit gadu, puis! iesaucās Engess. Bet Selīna bija atraitne ar bērnu.

-      Jā. Viņai bija Aleksa. Un nu tu redzi, par kādu skaistu sievieti ir izaudzis toreizējais bērns. Viņa būtu varējusi kļūt par manu pameitu.

Engesa uzacis virs deguna savilkās kopā. Tā bija droša viņa dusmu pazīme. Jo asak izliekta bija uzacu līnija, jo trakāk Engess bija pārskaities.

-   Bija ari citi apsvērumi.

Juniors strauji pagriezās.

-   Piemēram, kādi?

-   Tas bi ja pirms divdesmit pieciem gadiem, tātad citi laiki un cits cilvēks. Aleksa nav tas pats, kas viņas māte. Viņa ir skaistāka, un ari smadzeņu viņai ir krietni vien vairāk. Ja tevī būtu kaut puse no tās vīrišķības, ko tev piedēvē -ja tu kaut reizi mūžā domātu ar galvu, nevis ar metamo tu pats saprastu, cik noderīgi tas būtu, ja tev līdzās atrastos tāda sieviete kā Aleksa.

Juniors no dusmām pietvīka.

-   Es to visu vuiv saprast. Es tikai pirms Aleksas aplidošanas gribēju pārliecināties, ka šoreiz tu šķēršļus neliksi. Vari man ticēt vai ne, bet es Selīnu mīlēju. Ja uzsākšu romānu ar Aleksu, es tikpat labi varu iemīlēties arī viņā. Iemīlēties pa īstam nevis tavā vai mūsu korporācijas labā, bet pats priekš sevis.

Viņš smagiem soļiem devās uz durvīm. Engess asi nosauca viņa vārdu. Juniors pa paradumam apstājās un pagriezās pret tēvu.

-   Tu domā, ka tev manas pamācības, nav vajadzīgas, vai ne, manu zēn?

-   Ja, Juniors atcirta. Esmu pieaudzis vīrietis, nevis zēns. Man tava dresūra nav vajadzīga. Es zinu, kā man jāapietas ar Aleksu vai ar jebkuru citu sievieti.

-   Vai patiesi? pieglaudīgi apvaicājās Engess.

-Jā, tā ir.

-  Tad kāpēc Aleksa tevi šodien pameta un aizgāja kopā ar Rīdu?

Sāra Džo augšstāvā noklausījās tēva un dēla nikno vārdu pārmaiņu. Kad Juniors iegāja dzīvojamā istabā un viņa izdzirda stikla šķindoņu, pudelei atsitoties pret glāzi, Sāra Džo klusiņām aizvēra savas svētnīcas durvis un atspiedās pret tāfn. Viņas krūtis saviļņoja smaga, izmisīga nopūta.

Tam ir lemts notiki vēlreiz.

Likās, ka no šī murga nav glābiņa. Juniora sirds atkal tiks salauzta, likai šoreiz to izdarīs Selīnas meita, jo viņa būs tā, kas nostāsies starp Junioru, viņa tēvu un labāko draugu. Vēsture atkārtojās. Viņu nams bija apdraudēts šīs meitenes dēļ.

Sāra Džo zināja, ka viņa nespēs to pārdzīvot. Nē, to viņa nevarēs tas bija pilnīgi skaidrs. Tajā, pirmajā reizē viņa nebija pratusi pasargāt savu dēlu no sirdssāpēm. Arī šoreiz viņai tas neizdosies.

Un Sāras Džo sirds lūza no sāpēm.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Pēdējā iespējā ar viņu varēja nolikt jebkas Aleksa varēja tikt apmuļķota, izvarota vai noslepkavota, vai ari piedzīvot visas šīs briesmas kopā. Turklāt, braucot pa slidenajiem ceļiem turp un atpakaļ, viņai bija lielas izredzes ciesl autokatastrofā. Laimīgā kārtā viņai izdevās atgriezties motelī neskartai ja neņem vērā to, ka Aleksa bija stipri pārskaitusies.

Ienākusi savā istabā, viņa nometa rokassomu un kažoku uz krēsla, nikna pati uz sevi, ka tik muļķīgi uzķērusies uz āķa. Ja Gregs Hārpers uzzinātu par viņas lētticību, nevarētu vien beigt uzjautrināties.

Pēcpusdienā viņa Grcgam bija piezvanījusi. Aleksas līdzšinējie atklājumi lielu iespaidu uz Gregu neatstāja, un viņš kārtējo reizi mēģināja Aleksu pierunāt, lai viņa atgriežas Ostinā un liek pagātni mierā. Viņa atbildēja, ka izmantos visu laiku, ko Hārpers tai atvēlējis.

Laikam tieši Grega neapmierinātība bija par iemeslu tam, ka viņa lika tik lielas cerības uz šīvakara slepeno tikšanos. Ja viņai izdotos atrast slepkavības aculiecinieku, Gregs dziedātu pavisam citu dziesmu.

To, ka brauciens uz tavernu bijis veltīgs, viņai būtu vajadzējis saprast no ši ūķa arējā izskata vien. Apturējusi automobili stāvvietā, viņa bija vilcinājusies iet iekšā. Virs ārdurvīm te iedegās, te izdzisa vientuļa Teksasas zvaigzne, kurai trūka trīs spuldzīšu.

Aleksai ienākot, visi bija pagriezuši galvu uz viņas pusi. Vīrieši izskatījās pēc īstiem rupekļiem. Aleksa viņus pievilka kā koijotu baru svaigs gaļas kumoss. Sievietes šķita vel rupjākas. Iespējamo sāncensi viņas sagaidīja ar nikniem, klaji nedraudzīgiem skatieniem. Aleksa izjuta kārdinājumu pagriezties un skriet prom, bet, atcerējusies, kāpēc braukusi šurp, viņa drosmīgi piegāja pie bāra.

-  Baltvīnu, lūdzu.

Visi, kas to dzirdēja, ieķiķinājās. Paņēmusi glāzi, Aleksa devās uz kabīni un apsēdās tā, lai pēc iespējas labāk varētu pārskatīt telpu. Bikli malkodama vīnu, viņa piesardzīgi vēroja apkārt#jo sejas, mēģinādama noteikt, kurš no klātesošajiem ir anonīmais zvanītājs.

Tad Aleksa sev par šausmām apjauta, ka daži vīrieši viņas pētošo skatienu bija uztvēruši kā pamudinājumu. No

tā brīža viņas acis bija nodurtas vīna glāzē. Aleksa dedzīgi vēlējās, kaut viņas informators ātrāk ierastos un pārtrauktu saspringto situāciju. No otras puses, viņai bija bail arī no tikšanās ar nepazīstamo vīrieti. Ja viņš bija viens no pūļa, Aleksa varēja būt droša, ka tas nav cilvēks, ar kuru būtu patīkami iepazīties.

Klaudzēja biljarda bumbas. Viņa līdz riebumam atklausījās banālas dziesmiņas. Viņa blāķiem saelpojās cigarešu dūmus, kaut pati nesmēķēja. Un viņa joprojām sēdēja viena pati.

Beidzot kāds vīrietis, kas, Alcksai ienākot, bija sēdējis pie bara letes, noslīdēja no augstā sēdekļa un virzījās uz viņas kabīnes pusi. Pa ceļam viņš apstājās, lai izvēlētos pie mūzikas automāta sev tīkamu dziesmu, tad piegāja pie biljarda galdā, lai izteiktu dzēlīgu piezīmi kādam neveiklākam spēlētājam.

Vīrietis šķietami bezmērķīgi klīda pa bāra telpu, bet viņa skatiens bija pievērsts Aleksai. Viņai pakrūtē iemetās žņaudzējs. Aleksa instinktīvi nojauta, ka vīrieša mērķis ir viņas kabīne.

Tā arī bija. Atspiedies pret sēdekļa polsterēto atzveltni otrpus Aleksas galdiņam, viņš tai uzsmaidīja, celdams pie lūpām garkaklainu alus pudeli.

-   Jūs kādu gaid’?

Vīrieša balss skanēja pavisam savādāk, nekā tam, kurš viņai bija zvanījis, bet Aleksa ņēma vērā to, ka zvanītājs abas reizes bija runājis čukstus.

-            Jūs zināt, ka es gaidu, viņa pusbalsī vēsi atbildēja.

-   Kāpēc jūs tik ilgi vilcinājāties, iekams pienācāt man klāt?

-   Man vajadzēja saņemties drosmi, viņš atteica un iedzēra vēl vienu šļuku alus. Kad nu esmu šeit, negrib’ uzdejot?

-   Dejot?

-  Jāa, dejot. Nu, zin’, solis uz priekšu, divi soli atpakaļ un tā.

Viņš ar alus pudeli pabīdīja uz augšu kovbojcepures malu. Vīrieša acis pārslīdēja Aleksas augumam.

Viņa reaģēja noraidoši un ledaini.

-   Es domāju, ka jūs gribat ar mani runāt.

Pirmajā brīdī vīrietis apmulsa, tad viņa lūpas gausi savilkās bezkaunīgā smaida.

-   Mēs varam runāt par visu, ko tu vien vēlies, saldumiņ.

Viņš nolika alus pudeli uz galdiņa un pastiepa pret Aleksu roku.

-   Man vāģis gaida ārā.

Tas vienkārši bija kovbojs, kas meklēja vakaram draudzeni! Aleksa nezināja, vai smieties vai raudāt. Atri paķērusi savas mantas, viņa devās uz durvīm.

-   Ei, pagaidi mirkli. Kur’t skrien?

Aleksa gan viņu, gan pārējos Pēdējās iespējas viesus atstāja dziļā neziņā. Tagad, staigādama šurpu turpu pa moteļa istabas nodilušo paklāju, viņa lamāja sevi par to, ka bijusi tāda muļķe. Viņai vajadzēja iedomāties, ka Rīds vai viens no Mintoniem var sableķot kādam bez darba palikušam kovbojam pāris dolārus, lai tas viņai piezvana un vērš viņas uzmanību aplamā virzienā.

Kad pēc vairākām minūtēm iezvanījās telefons, Aleksa vēl aizvien kūsāja dusmās. Vina paķēra klausuli.

-   Hallo.

-   Vai jūs mani uzskatāt par ķertu? sēca pazīstamā balss.

-   Kur jus bijāt? viņa tam uzkliedza. Es tajā smirdīgajā alā nogaidīju gandrīz stundu.

-   Vai šerifs ari visu laiku bija tur?

-   Par ko jūs runājat? Rīda tur nebija.

-   Klau, kundzīt, es zinu, ko redzēju. Biju tur tieši tad, kad jūs gājāt iekšā. Rids Lemberts jums sekoja. Ak, viņš, protams, pabrauca garam, bet gabaliņu tālāk apgrieza autiņu riņķī. Hs pat neapstājos. Lembertam nu gan nevajadzētu mūs redzēt sarunājamies.

-   Rīds mani izsekoja?

-   Nolādēts, jā. Kad zvanīju jums, nebiju domājis, ka likuma vīri un jo īpaši Lemberts tūlīt pat metīsies man pa pēdām. Viņš ir ar Mintoniem uz vienu roku. Sasodīts, man tā vien gribas atteikties no nodoma runāt ar jums.

-   Nē, nē, ātri ierunājās Aleksa. Es nezināju, ka Rids ir turpat tuvumā. Mēs varam satikties citur. Nākamreiz es vispirms pārliecināšos, vai viņš man neseko.

-Nu…

-   Bet, ja nu tas, ko gribat man pateikt, nav nemaz tik svarīgi…

-   Es redzēju, kurš to izdarīja, kundzīt.

-Tad kur mēs varam tikties? Un kad?

Viņš nosauca citu bāru, kas izklausījās pēc vēl šaubīgākas dzertuves nekā Pēdējā iespēju.

-  Šoreiz iekšā neejiet. Ēkas ziemeļpusē būs novietots sarkans pikaps. Es tajā sēdēšu.

-  Es būšu, …kungs. Ak, vai jūs man beidzot nepateiktu savu vardu.

-Ni.

Un viņš nolika klausuli. Aleksa nolamājās. Viņa nolēca no gultas un piegāja pie loga. Aizkarus Aleksa atvilka tik sparīgi kā toreadors, kas satracinātam vērsim pie deguna vicina apmetni.

Ieraudzījusi, ka vienīgais braucamais moteļa stāvvietā ir viņas pašas automobilis, Aleksa jutās varen muļķīgi. Pazīstamais melnbaltais bleizers nekur nebija manāms. Viņa aizvilka aizkarus atkal ciet. Piegājusi pie telefona, Aleksa nikni uzgrieza kādu numuru. Viņa no dusmām trīcēja Rīds bija aizbaidījis vienīgo aculiecinieku!

-  Šerifa kabinets.

-   Es gribu runāt ar šerifu Lembertu.

-   Viņa darbadiena jau beigusies, Aleksai tika paskaidrots. Vai jums viņš steidzami nepieciešams?

-  Vai jūs zināt, kur šerifs patlaban varētu būt?

-  Jādomā, ka mājās.

-   Kāds, lūdzu, ir viņa mājas telefona numurs?

-   Mēs nedrīkstam to izpaust.

-   Ar jums runā Aleksa Geitere. Man vēl šovakar pat ir jārunā ar šerifu Lembertu. Es varētu viņu sameklēt ar Mintonu palīdzību, bet man negribētos šos cilvēkus lieki traucēt.

Svarīgu personu vārda pieminēšana darīja brīnumus. Viņai bez liekas vilcināšanās tika iedots Lemberta telefona numurs. Aleksa bija noskaņota darīt galu šerifa negodīgajai uzraudzībai pār viņas gaitam.

Aleksas apņēmība gan mazliet pagaisa, kad klausulē atsaucās samtaina sievietes balss.

-  Zvana kāda sieviete, prasa pec tevis.

Nora Geila sniedza klausuli Rīdām. Viņas šaurās, kā ar zīmuli uzzīmētās uzacis izlieca vaicājošus lokus. Šerifs tobrīd bija licis kamīna pagales. Viņš noslaucīja rokas bikšdibenā un, izlikdamies neredzam Noras jautājošo sejas izteiksmi, paņēma no viņas klausuli.

-Jā? Lemberts klausās.

-  Te Aleksa.

Viņš uzgrieza viešņai muguru.

-  Ko jūs gribat?

-  Gribu uzzināt, kāpēc jūs man šovakar sekojāt.

-   Kā jūs zināt, ka es to darīju?

-  Es… es jūs redzēju.

-   Nē, neredzējāt vis. Kāda velna pec jūs braucāt uz to

ūķi?

-  Gribēju iedzert. ,

-   Un jūs šim nolūkam izvēlējāties Pēdējo iespēju? viņš zobgalīgi vaicāja. Mazulīt, jūs diez ko neizskatāties pec meičas, kas apgrozās tamlīdzīgos bāros. Tā vietiņa ir priekš laukstrādniekiem un citiem rupjiem zeļļiem, kas meklē izklaidēšanos ar neapmierinātām mājsaimniecēm. Tā ka jūs vai nu devāties turp, lai jūs kāds nodrātētu, vai arī jums tur bija norunāta slepena tikšanās. Kurš no variantiem atbilst patiesībai?

-   Es tur biju dienesta darīšanās.

-   Tātad jūs tur bijāt, lai kādu satiktu. Kurš tas ir? Jūs darītu prātīgāk, Aleksa, ja man to pateiktu, jo, lai kurš tas arī būtu, mani ieraudzījis, viņš noteikti nobijās.

-  Jūs atzīstaties, ka izsekojāt mani?

Rīds stūrgalvīgi klusēja.

-   Tas ir viens no daudzajiem jautājumiem, ko mēs rīt no rīta pārrunāsim vispirmām kārtām.

-   Man ļoti žēl. Rīt man ir brīvdiena.

-  Tas ir svarīgi.

-  Tā jums liekas.

-  Kur jūs rīt būsiet ?

-   Es teicu nē, juristes jaunkundz.

-  Jūs nedrīkstat man atteikt.

-   Pie velna, drīkstu gan. Rīt esmu no darba pienākumiem brīvs.

-   Es gan ne.

Viņš nolamājās un izdvesa aizkaitinātu noputu, darīdams to pietiekami skaļi, lai Aleksa varētu dzirdēt.

-   Ja zeme būs atlaidusies, varat mani meklēt pie Mintoniem zirgu treniņlaukumā.

-  Gan es jūs atradīšu.

Nesacīdams vairs ne vārda, Rīds nometa klausuli. Viņš zināja, ka ir Aleksu pieķēris. Šerifs bija pamanījis, kā Aleksa saminstinājās, kuci viņš tai jautāja, kā viņa zina, ka viņš ir sekojis. Cilvēks, ar kuru viņa gribēja tikties, tika izbiedēts un neatnāca. Kurš tas bija? Juniors? Lembertu pašu uztrauca tas, cik ši doma viņam šķiet nepatīkama.

-   Kas tev zvanīja? jautāja Nora Geila, savilkdama ciešāk ap pleciem balto ūdeļādas kažoku.

Viņas ar pērlītēm izšūtajam svīterim bija dziļš kakla izgriezums. Viņas krūtis to pārpārēm piepildīja… un pat mazliet vēlās tam pāri. Krūšu bedrītē vizēja opāls sudraba dolāra lielumā. Zelta ķēde, kas to noturēja starp šiem lieliskajiem polsteriem, bija collu plata un rotāta ar maziem, spožiem briljantiņiem.

Viņa izņēma melnu cigareti no zelta etvijas. Rīds paņēma tai pieskaņotās šķiltavas un pasniedza Norai uguni. Viņa aplieca savu plaukstu ap Rīda plaukstu. Iemirdzējās gredzeni, kas bagātīgi rotāja tuklo, kopto sievietes roku.

-   Paldies, saldumiņ.

-   Nav par ko.

Viņš nolika šķiltavas atpakaļ uz virtuves galda un atkal apsēdās krēslā iepretim Norai Gcilai.

-Tā bija Selīnas meita, vai ne?

-   Un ja arī bija?

-  Ah.

Viņa savika lūpas tumšsarkanā urskulī un izpūta pret griestiem dūmu vērpeti.

-   Viņai droši vien svilst ausis.

Noliekusi roku uz leju, Nora Geila ar cigareti norādīja uz vēstuli, kas gulēja uz galda.

-   Ko tu par to domā?

Rīds paņēma vēstuli un pārlasīja to, lai gan saturs viņam bija skaidrs, jau pirmoreiz lasot. Vēstule mudināja Aleksandru Geiteri atteikties no izmeklēšanas. Viņai tika diezgan stingri ieteikts izbeigt Engesa Mintona, Juniora Mintona un Rīda Lemberta kriminālvajāšanu.

Par visiem pieminētajiem vīriem apakšāparakstījušies grupa nobažījušos pilsētas iedzīvotāju sniedza viscildinošākās atsauksmes. Šo vēstuli bija parakstījusi arī šerifa viešņa. Ļaudis bija satraukušies ne vien par saviem cienījamiem līdzpilsoņiem, kas nokļuvuši tik nepatīkamā situācijā, bet arī par sevi un savām darījumu interesēm, kuras ciestu, ja azartspēļu licence Geiteres jaunkundzes nepamatoto apsūdzību dēļ tiktu anulēta.

Nobeigumā vēstules autori centās Aleksu pārliecināt, lai viņa nekavējoties brauc prom un netraucē Perselas iedzīvotājiem kārtot darījumus, kas veicinātu pilsētas atkaluzplaukumu.

Izlasījis vēstuli otrreiz, Rīds to salocīja un iebāza atpakaļ neaizzīmogotajā aploksnē, uz kuras bija rakstīts: “Aleksandrai Geiterei, motelī Rietumnieks”.

Par vēstules saturu Rīds nekā neteica. Viņš tikai pavaicāja:

-   Vai tu viņus uzkūdīji?

-   Es izteicu šo ideju dažiem cilvēkiem.

-   Izklausās pēc tava gara ražojuma.

-   Esmu darījumos rūpīga un piesardzīga. Tu to zini. Citiem likās, ka tā ir laba ideja, un viņi mani atbalstīja. Ar vēstules pēdējo variantu visi bija apmierināti. Es ierosināju, ka pirms nosūtīšanas vajadzētu uzklausīt tavas domas.

-   Kāpēc?

-   Tu esi bijis ar viņu kopā vairāk nekā jebkurš .cits. Mēs nospriedām, ka lev varētu but zināms priekšstats, kāda būs viņas reakcija.

Rids labu brīdi pētīja Noras Geilas bezkaislīgos vaibstus. Viņa bija viltīga kā lapsa..Būdama dumja vai bezrūpīga. Nora nemūžam nebūtu kļuvusi tik bagāta, kāda viņa bija. Rīdām Nora Geila vienmēr bija patikusi. Viņi regulāri gulēja kopā, gūdami savstarpēju apmierinājumu. Bet viņš Norai Geilai neuzticējās.

Izstāstīt viņai pārāk daudz būtu ne vien neētiski, bet arī galēji stulbi. Rids nebija zaudējis savu ielaspuikas piesardzību. Lai viņam atraisītos mēle, bija vajadzīgs kaut kas vairāk par atkailinātiem miesas krāšņumiem.

-   Par to, kā viņa reaģēs, man nav lielāka priekšstata kā tev, Rids izvairīgi atbildēja. Iespējams, ka viņa vispār nereaģēs.

-   Kā to saprast?

-   Šaubos, vai, izlasījusi vēstuli, viņa topašbrid steigsies kravāt ceļasomas, lai atgrieztos Ostinā.

-   Viņa ir drosmīga meitene, vai ne?

Rids paraustīja plecus.

-   Stūrgalvīga?

Viņš sardoniski pasmaidīja.

-  Jā, tā gan varētu teikt. Viņa ir nolādēti stūrgalvīga.

-   Mani šī meitene sāk ieinteresēt.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka ikreiz, dzirdot pieminam viņas vārdu, tu sarauc pieri.

Pret griestiem tika raidīta vēl viena kodīgu dūmu strūkliņā. Nora Geila uzmanīgi nopētīja Rīdu.

-   Ari patlaban tava piere ir saraukta, saldumiņ.

-  Paradums.

-   Vai viņa ir līdzīga savai mātei?

-   Ne ipaši, viņš īsi atteica. Bet kaut kas kopīgs ir.

Viņas lūpas slinki savilkās izmanīgas kaķenes smaida.

-   Viņa tevi satrauc, vai ne?

-   Velns un elle, jā, viņa mani satrauc, viņš iesaucās. Viņa taču mēģina ietupināt mani cietumā. Vai tad tevi tas nesatrauktu?

-  Tikai tad, ja es būtu vainīga.

Rīds sakoda zobus.

-  Labi, esmu izlasījis tavu vēstuli un izteicis savas domas. Vai tu tagad negribētu atraut pakaļu no krēsla un vākties prom no manas mājas?

Rīda dusmu izvirdums neatstāja uz Noru Geilu nekādu iespaidu. Viņa vienā mierā nospieda cigareti Rīda skārda pelnutraukā un piecēlusies ievīstījās ciešāk kažokā. Nora paņēma savas cigaretes, šķiltavas un aploksni ar Aleksai adresēto vēstuli un ielika to visu rokassomiņa.

-   Cik zinu no pieredzes, Rīd Lemberta kungs, mana pakaļa tev allaž bijusi pa prātam.

Rīda dusmas norima. Ironiski iesmējies, viņš cauri drēbēm satvēra plaukstā krietnu kumšķi pieminētās miesas daļas un noņurdēja:

-  Tev taisnība. Tā tas patiešām ir.

-   Miers?

-   Miers.

Viņi stāvēja, raudzīdamies viens otrā, un Nora Geila slidināja roku uz leju pa Rīda vēderu.

-   Šī būs auksta nakts, Rīd, viņa kaislīgi nomurrāja. Vai negribi, lai es palieku?

Viņš papurināja galvu.

-   Mēs jau sen esam vienojušies, ka mūsu draudzības labad es būšu tas, kurš nāk pie tevis drātēties.

Viņa piemīlīgi sarauca pieri.

-   Kāpēc mēs tā vienojāmies?

-   Tāpēc, ka es esmu šerifs, bet tu meitumājas turētāja-

Viņa pasmējās glāsmaini seksuālus smieklus.

-  Sasodīts, tā es esmu gan. Man pieder vislabākais un ienesīgākais bordelis mūsu štatā. Lai būtu kā būdams, redzu, ka vakarnakt esmu labi par tevi parūpējusies.

-  Jā, paldies.

Smaidīdama Nora Geila virzījās uz durvju pusi. Pāri plecam viņa izmeta:

-  Kāpēc tev vakar tik steidzīgi vajadzēja? Nebiju tevi redzējusi tik gribošu kopš tās reizes, kad tu uzzināji par to zaldātiņu no Elpaso. Par Geiteru.

Rīda zaļās acis draudoši satumsa.

-  Nekādas trakas notēs nebija. Vienkārši bija pienācis laiks nogrūsties.

Viņa pasmaidīja savu zinošo smaidu un noglāstīja Rīda bārdas rugājiem klāto vaigu.

-   Lai mani piemānītu, tev jāiemācās melot veiklāk, mīļumiņ. Es tevi pārak ilgi un pārāk labi pazīstu.

Kad Nora Geila jau bija izgājusi tumsā aiz Rīda mitekļa durvīm, līdz viņam vēl atlidoja viņas balss:

-  Neaizmirsti ceļu uz manu māju, mīļais, vai dzirdi?

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Slapjdraņķis mitējās, bet joprojām bija stipri auksts. Plānais ledus kraukšķēdams lūza zem Aleksas zābakiem. Novietojusi automobili, viņa piesardzīgi gāja uz treniņlaukuma pusi. Spožā saule, kam dažas pēdējās dienas nebija

labpaticis parādīties, nu apžilbināja viņai acis. Debesis vērtās spilgti zilas. Lidmašīnas tajās bija atstājušas baltas dūmu vērpetes, kas vietumis krustojās gluži kā baltais žogs, kas sadalīja zirgaudzētavu atsevišķās novietnēs un steliņģos.

/

Zeme starp šķembām klāto ceļu un treniņlaukumu bija stipri nelīdzena. Kravas automobiļi gadu gaitā bija to pamatīgi izdangājuši. Ledus vietumis bija padevies karstajiem saules stariem, tāpēc šur tur vīdēja dubļu lāmas.

Aleksa bija šim gājienam piemēroti apģērbusies uzvilkusi džīnas un vecus zābakus. Kaut rokās viņai bija kazādas cimdi, Aleksa tomēr laiku pa laikam pielika dūres pie mutes, lai sasildītu tās ar elpu. No jakas kabatas viņa izņēma saulesbrilles un uzlika tās, lai pasargātu acis no spilgtās saules gaismas. Caur tumšajiem briļļu stikliem Aleksa sāka lūkoties pēc Rīda. Viņa ieraudzīja šerifu stāvām pie treniņlaukuma žoga un hronometrējam zirgu skrējienu ik pēc katras jūdzes sešpadsmitās daļas, kas bija iezīmētas ar īpašām kārtīm.

Aleksa kādu brīdi palika stāvam, lai pavērotu Rīdu, kamēr viņš to nav pamanījis. Ādas jaku viņš bija nomainījis pret garu gaišas krāsas putekļu mēteli. Vienu zābakoto kāju Rīds bija atbalstījis pret žoga zemāko šķērskārti, un šī poza izcēla viņa šauros gurnus un slaidos stilbus. Zābaks, kuru Aleksa varēja saskatīt, bija nobružāts un krietni apnēsāts. Rīda džīnas bija tīras, bet mazliet apspurušas un vietām nodilušas gluži baltas. Aleksai ienāca prātā, ka visas Rīda džīnas ir vienlīdz apnēsātas, īpaši ap aizdari, un viņa jutās šokēta, ka ir to ievērojusi.

Roku locītavas Rīds bija atbalstījis pret augšējo šķērskoku, tā ka viņa plaukstas nokarājās otrpus žogam. Rokas viņam bija tie paši ādas cimdi, kas. tovakar, kad Aleksa

raudāja un Rīds bija pievilcis viņu sev klāt. Tā bija savāda un patīkami satraucoša sajūta atcerēties, kā Rīda rokas bija slīdējušas pār viņas muguru, kuras kailumu slēpa tikai frotē peldmētelis. Hronometru viņš turēja tieši tajā rokā, ar kuru bija piespiedis Aleksas galvu sev pie krūtīm.

Galvā Rīdām bija tā pati kovbojcepure, ko viņš nēsāja, viņiem pirmoreiz tiekoties, un la atkal bija novilkta zemu pār uzacīm. Tumši blondie mati sniedzās līdz mēteļa apkaklei. Kad Rīds pagrieza galvu, Aleksa ievēroja, ka profilā viņa vaibsti ir asi un skaidri. Nekādu nenoteiktu līniju vai noapaļotu pāreju. Rīda elpa veidoja garaiņus ap lūpām, kas bija skūpstījušas Aleksas mitros matus pēc tam, kad Rīds bija viņai pastāstījis par Selīnas līķa kremēšanu.

-   Lai tie iet soļos, Rīds uzsauca jātniekiem, kas trenēja zirgus.

Viņa balss bija tikpat vīrišķīga kā viņa izskats. Vai nu viņš izkliedza pavēles, vai izteica divdomīgas piezīmes, Aleksa allaž sajuta atbildes reakciju sava auguma lejasdaļa.

Četri zirgi pārgāja soļos, un viņu pakavi meta gaisā zemes kukuržņus, bet no ieplestajām nāsīm vēlās tvaiku mutuļi.

Jātnieki vadīja zirgus atpakaļ uz staļļiem.

-   Džindžer, kā viņš uzvedās? Rīds vienam no viņiem uzsauca.

-   Man nācās viņu apvaldīt. Viņš šodien bija tramīgs.

-   Ļauj zirgam vaļu. Viņš grib skriet. Apejiet apli soļos, un tad palaid viņu auļos.

-  Labi.

Uzrunātais jātnieks izrādījās jauna sieviete to Aleksa uzreiz nebija pamanījusi. Viņa piesita pie cepures naga ar jājampātagu un vadīja zirgu atpakaļ uz treniņlaukumu.

-   Kāds ir viņa vārds?

Rīds pagrieza galvu. Viņš nopētīja Aleksu ar saulē piemiegtām acīm. To kaktiņos bija ievilkušās mīlīgas vārnu kājiņas.

-   Viņa ir meitene.

-  Ķēve?

-  Ak, nē. Zirga vārds ir Dubultlaiks.'

Aleksa nostājās Rīdām blakus pie žoga un uzlika rokas uz šķērskoka.

-  Vai tas pieder jums?

-Jā.

-  Sacīkšu uzvarētājs?

-   Viņš gādā, lai man kabatā netrūktu sīknaudas.

Aleksa vēroja jātnieci, kas jājot bija pieliekusies tuvu

zirga kaklam.

-  Viņa savu dārbu prot, Aleksa piezīmēja. Tik maza, trausla meitene, un tiek galā ar tik lielu, spēcīgu zirgu.

-   Džindžera ir viena no labākajām Mintona zirgu trenētājām.

Rfds atkal pievērsa uzmanību zirgam, kas joņoja pa treniņlaukumu pilnos auļos.

-   Labi, puis, labi, viņš čukstēja.

Kad Dubultlaiks traucās viņiem garām, labi koordinēti muskuļi, veiklība un milzīgs spēks -, Rīds gavilējoši iesaucās.

-  Labi pastrādāts, viņš teica jātniecei, kad, palaidusi zirgu atkal solos, vina piejāja tuvāk.

-   Bija labāk?

-   Par vairākām sekundēm.

193

Zirgu Rīds uzslavēja dāsnāk. Viņš mīlīgi to glaudīja un dudināja valodā, ko zirgs acīmredzot saprata. Uz stalli ērzelis aizauļoja mundrā riksī, asti vēcinādams viņš zināja, ka ir labi pastrādājis sava īpašnieka labā un nu viņu gaida bagātīgas brokastis.

-   Šķiet, ka starp jums pastāv patiesi cieša saikne, teica Aleksa.

-   Es biju šeit. k;id viņa ciltstēvs apleca ķēvi. Es biju šeit, kad kumeļš nāca pasaulē. Viņi domāja, ka zirgs būs brāķis, un gribēja viņu likvidēt.

-   Kā tā brāķis?

-    Izbrāķēti tiek zirgi, kam dzemdību laikā ir trūcis skābekļa.

Noskatījies, kā zirgs ieiet stallī, Rīds papurināja galvu.

-   Es toreiz tā nedomāju. Un man izrādījās taisnība. Viņa ciltsraksti liecināja, ka šim zirgam jābūt izcilam, un tāds viņš arī ir. Nekad nav licis man vilties. Vienmēr strādā ar pilnu atdevi pat, ja mana, ka tiek pārspēts.

-  Jūs nudien varat ar viņu lepoties.

-  Domāju gan.

Rīda tēlotā vienaldzība Aleksu nepiemuļķoja.

-  Vai zirgi treniņā vienmēr tiek palaisti pilnos auļos?

-   Nē, šodien mēs gribējām salīdzināt, kādi tie ir, kad auļo kopā. Tas nenotiek biežāk nekā četras reizes nedēļā. Pārējā laikā zirgi ap treniņlaukumu liek vesti soļos.

Viņš pagriezās un devās pie apseglota zirga, kas bija piesiets pie žoga mieta.

-   Kurp jūs ejat?

-   Mājās.

Un viņš ar pieredzējuša kovboja izveicību ielēca seglos.

-   Man ar jums ir jārunā, Aleksa apjukusi iesaucās.

Rīds pieliecās un pastiepa pret viņu roku.

-   Kāpiet zirgā.

Zaļās acis no cepures apakšas izaicinoši raudzījās Aleksa.

Sakārtojusi uz deguna saulesbrilles, viņa tuvojās zirgam ar pašpārliecinātību, ko patiesībā nejuta.

Visgrūtākais bija pieķerties Rīda rokai. Viņam nebija īpaši jāpiepūlas, lai uzceltu Aleksu zirgā. Viņai atlika tikai iekārtoties nelielajā laukumiņā starp Rīda sēžamvietu un nolaideno seglu aizmugures daļu.

Jau tas bija gana mulsinoši, bet, kad Rīds palaida zirgu auļos, Aleksa krita pret viņa plato muguru. Viņa bija spiesta apķert Rīdu ap vidu. Aleksa uzmanījās, lai viņas rokas nenoslīdētu zemāk par viņa bikšusiksnu. Bet savas domas viņa tik viegli apvaldīt nevarēja. Tās nemitīgi riņķoja ap Rīda nolādēto apdilušo bikšu priekšu.

-   Neesat nosalusi? viņš pāri plecam vaicāja.

-   Nē, Aleksa meloja.

Viņa bija domājusi, ka garais, gaišais putekļu mētelis ar lielo šķēlumu aizmugurē liecina tikai par vēlēšanos padižoties ar stilīgu apģērba gabalu. Kovbojus Aleksa bija redzējusi tikai vesternos ar Klinta īstvuda piedalīšanos. Izrādījās, ka garais putekļu mētelis ir domāts tam, lai jājot nesaltu gurni un augšstilbi.

-   Ar ko jūs vakar bārā gribējāt tikties?

-Tā ir mana darīšana, Rīd. Kāpēc jūs man sekojāt?

-   Tā savukārt ir mana darīšana.

Strupceļš. Aleksa nolēma, ka pagaidām viņai ar to jāsamierinās. Aleksa gribēja uzdot Rīdām* veselu gūzmu jautājumu, bet ir grūti koncentrēt domas, ja sēdi ieplestām kājām un katra zirga kustība piespiež tevi pie vīrieša sēžamvietas. Viņa izgrūda pirmo jautājumu, kas ienāca prātā.

-   Kā tas notika, ka jūs un mana māte kļuvāt tik tuvi draugi?

-   Mčs kopa uzaugām, viņš nevērīgi atteica. Mūsu draudzība aizsākās skolas sporta zālē un, mums pieaugot, ieguva mazliet citu raksturu.

-Jūs nekad nejutāties neveikli, būdami kopa?

-   Nekad. Mums nebija noslēpumu vienam no otra. Mēs bērnībā pat dažas reizes bijām spēlējuši dakterus.

-  Ja tu man parādīsi tavējo, es tev parādīšu savējo?

Viņš pasmīnēja.

-  Acīmredzot jūs arī esat spēlējusi dakterus.

Aleksa palaida to gar ausīm, zinādama, ka Rīds mēģina novērst viņas uzmanību no galvenā.

-  Jādomā, ka beigu beigās jūs abi no šīs stadijas izaugāt.

-   Jā, dakterus mēs vairs nespēlējām, bet runājām pilnīgi par visu. Aizliegto tematu mums ar Selīnu nebija.

-   Vai šāda veida attiecības nav raksturīgas meitenei ar meiteni?

-   Parasti tas tā ir, bet Selīnai daudz draudzeņu nebi ja. Vairums meiteņu viņu apskauda.

-   Kāpēc?

Aleksa pati zināja atbildi. Viņa to zināja jau pirms tam, kad Rīds paraustīja plecus viņa muguras lāpstiņa noslīdēja gar Aleksas krūti. Aleksa nevarēja parunāt. Viņai bija krietni jāpiespiežas, lai uzdotu nākamo jautājumu.

-   Tas bija jūsu dēļ, vai ne? Viņas apskauda jūsu draudzību?

-   Varbūt. Turklāt viņa patiešām bija skaistākā meitene mūsu apkaimē. Vairums meiteņu uzskatīja Selīnu par sāncensi, nevis par draudzeni. Turieties ciešāk, Rīds brīdināja, iekams lika zirgam auļot pa sausu ieplaku.

Inerces spēks pasvieda Aleksu uz priekšu, vēl tuvāk Rīdām. Viņa instinktīvi sažņaudza vīrieša vidukli ciešāk. Viņš kaut ko norūca.

-   Kas noticis? Aleksa vaicāja.

-   Nekas.

-   Man izklausījās, ka jūs esat… ar kaut ko neapmierināts.

-   Ja jūs būtu puisis, kas sēž zirgā un tiek triekts pret seglu priekšējo loku tā, ka viņa vīrietībai nākas trūkties, jus arī nejustos pārāk apmierināta.

-Ak…

-   Kungs Jēzu, viņš izgrūda caur zobiem.

Kamēr zeme nekļuva līdzenāka, starp viņiem valdīja neveikls klusums, ko pārtrauca tikai zirga pakavu klaboņa. Rīds uzmanīgi vadīja zirgu, cenšoties apiet lielākās grambas. Lai slēptu apjukumu un pasargātos no aukstā vēja, Aleksa paslēpa seju viņa ar flaneli oderētajā mēteļa apkaklē. Beidzot viņa sacīja:

-Tātad māte stāstīja jums par visām savām problēmām.

-   Jā. Un, kad viņa to nedarīja un es zināju, ka kaut kas nav kārtībā, gāju pie viņas. Vienudien Selīna neatnāca uz skolu. Satraucos un lenča starpbrīdī aizskrēju līdz viņas mājai. Jūsu vecmāmiņa bija darbā, un Selīna bija mājās viena pati. Viņa raudāja. Izbijos un teicu, ka neiešu prom, iekams viņa nebūs pastāstījusi man, kas noticis.

-   Kas viņai bija atgadījies?

-   Viņai bija sākušās pirmās mēnešreizes.

-   Ak tā.

-   Cik nopratu, Greiemas kundze bija likusi viņai justies apkaunotai. Viņa bija nobiedējusi meiteni ar šausmu stāstiem par Ievas grēku un tamlīdzīgām muļķībām.

Rīda balsi bija saklausāma dziļa nepatika.

-   Vai jūs viņa audzināja tādā pašā garā?

Aleksa noraidoši papurināja galvu, bet seju paturēja drošībā aiz apkakles. Viņa kakls bija silts un smaržoja tāpat kā Rīds pats.

-   Tik skarbi viņa vairs neizturējās. Varbūt ap to laiku, kad es sasniedzu pubertāti, pār vecmāmiņu Greicmu bija nākusi apgaismība.

Tikai tad, kad Rīds apturēja zirgu un nokāpa, Aleksa ieraudzīja, ka viņi atjājuši līdz nelielam koka namiņam.

-  Ko jūs mātei sacījāt?

-   Es viņu mierināju un teicu, ka tā ir normāla parādība un ka viņai par to nav jākaunas. Mēnešreizēs tikai apliecina, ka viņa kļuvusi par sievieti.

Viņš apmeta pavadu ap stabu, kas īpaši šim nolūkam bija ierakts zemē pie mājas.

-   Vai tas palīdzēja?

-   Laikam gan. Viņa pārstāja raudāt un…

-Un… ?

Aleksa mudināja Rīdu stāstīt tālāk, zinādama, ka viņš noklusējis šī stāsta svarīgāko daļu.

-  Nekas. Kāpiet nost no zirga.

Rīds pastiepa rokas, lai palīdzētu viņai nokāpt. Viņa roku tvēriens ap Aleksas vidukli bija spēcīgs un drošs.

-   Kaut kas toreiz tomēr notika, Rīd.

Aleksa satvēra viņa mēteļa atlokus. Rida lūpas bija spītīgi sakniebtas. Tās izskatījās saplaisājušas un ārkārtīgi vīrišķīgas. Viņa atcerējās, kā bija aplūkojusi attēlu avīzē Rīds skūpsta Selīnu, kas kļuvusi par skaistuma karalieni. Tāpat kā toreiz, pār Aleksas vēderu pārskrēja viļņveidīgas tirpas.

-  Jūs viņu noskūpstījāt, vai ne?.

Viņš neveikli pagrozī ja plecu.

-   Es bi ju viņu skūpstījis arī agrāk.

-   Bet tas bija pirmais īstais skūpsts, vai ne?

Rīds atlaida rokas no Aleksas vidukļa, šķērsoja zemo lieveni un atvēra mājas durvis.

-   Varat nākt iekšā vai palikt tepat, viņš pāri plecam sacīja. Kā jums tīk.

Rīds iegāja mājā, atstājis durvis atvērtas. Apjukusi, bet ziņkārības mākta, Aleksa viņam sekoja. Mājas ārdurvis veda tieši uz dzīvojamo istabu. Telpas kreisajā pusē caur arkveida atveri varēja saskatīt ēdamistabu un virtuvi. Gaitenis pretējā pusē acīmredzot veda uz guļamistabu. Paklusie trokšņi liecināja, ka Rīds iegājis tur. Aleksa izklaidīgi aizvēra ārdurvis, novilka cimdus un brilles un palūkojās apkārt.

Mājas iekārtojums nepārprotami liecināja, ka te dzīvo vecpuisis. Mēbeles te kalpoja ērtībām un praktiskiem nolūkiem, nevis mitekļa izdaiļošanai. Viņš bija nolicis cepuri uz galda un mēteli un cimdus nometis uz krēsla. Uz pārējām virsmām nekas nebija novietots, bet grāmatplaukti izskatījās pārblīvēti, it kā tajos būtu sastūķēti visi sīkie priekšmeti, kas parasti atrodas dažādās telpas malās. Istabas stūros pie griestiem vīdēja zirnekļu tīkli, ko apspīdēja saules gaisma, kas iespraucās dzīvojamā istabā caur noputējušām žalūzijām.

Ienāca Rīds, turēdams rokā lidotāja saulesbrilles, un pamanīja, ka Aleksa pēta zirnekļu tīklus.

-   īk pēc pāris nedēļām Lupe atsūta šurp vienu no savām brāļameitām uzkopt. Nu jau laikam atkal ir divas nedēļas pagājušas, un meičai kuru katru dienu vajadzētu but klāt. „

Tas bija paskaidrojums, bet nekādā ziņā ne atvainošanās.

-  Kafiju gribat?

-  Jā,lūdzu.

Viņš iegāja virtuvē. Aleksa turpināja staigāt pa istabu, lai atjaunotu asinsriti nosalušajās kājās. Viņas uzmanību piesaistīja paliels kauss, kas stāvēja uz viena no sienas nišā iebūvētajiem grāmatplauktiem. “Vislabākajam spēlētājam” tā ar drukātiem burtiem bija iegravēts uz kausa sāniem. Tam sekoja Rīda vārds un datums.

-   Vai esmu pareizi pagatavojis jums kafiju?

Viņš bija nostājies Aleksai aiz muguras. Kad viņa pagriezās, Rīds tai sniedza tasi ar kūpošo dzērienu. Viņš nebija aizmirsis pieliet kafijai pienu.

-   Paldies. Viss ir kā nākas.

Pamājusi ar galvu uz kausu, Aleksa vaicāja:

-  Tas bija izlaiduma gadā, vai ne?

-   Hmm.

-  Tas bija nozīmīgs pagodinājums.

-   Laikam gan.

Aleksa bija ievērojusi, ka Rīds lieto šo izvairīgo frāzi, kad grib izbeigt sarunu. Vai kaut ko paturēt noslēpumā.

-   Šķiet, jūs neesat pārliecināts, ka tas bija pagodinājums?

Viņš nevērīgi apsēdās atzveltnes krēslā un izstiepa kājas.

-   Man likās toreiz un liekas arī tagad, ka panakumus guva visa lieliskā komanda. Citi spēlētāji nebūt nebija sliktāki.

-   Juniors?

-Jā, arī viņš bija viens no tiem, Rīds atbildēja, acumirklī kļūdams modrs.

-   Bet tas bijāt jūs, kas ieguva balvu, nevis viņš.

Rīda acis nikni nozibsnīja.

-   Vai, jūsuprāt, tam ir kāda nozīme?

-   Nezinu. Un kā liekas jums pašam?

Viņš zobgalīgi iesmējās.

-  Izbeidziet savus izmeklētājas trikus un sakiet skaidri un gaiši, kas jums prātā.

-   Labi.

Aleksa atspiedās pret sofas polstereto paroceni un, uzmanīgi nopētījusi Rīdu, vaicāja:

-   Vai Junioram bija kādi iebildumi, ka par vislabāko spēlētāju tikāt nosaukts tieši jus?

-   Pavaicājiet to viņam.

-   Iespējams, ka es tā arī darīšu. Un pajautāšu arī Engesam, ko toreiz domāja viņš.

-   Engess nevarētu būt bijis lepnāks kā tajā vakarā, kad notika bankets par godu uzvarai.

-   Engess būtu varējis lepoties vēl vairāk, ja jūsu vietā par labāko spēlētāju būtu nosaukts viņa dēls.

Rīda sejā parādījās stinga izteiksme.

-   Vai jūs zināt, ka jums ir sūdīga domāšana?

-   Esmu pārliecināta, ka Engess priecājās par jūsu panākumiem un lepojās ar jums, bet es nemūžam neticēšu, ka viņš nebūtu gribējis, lai šo balvu jūsu vietā saņemtu Juniors.

-   Sasodīts, varat domāt, ko gribat. Man tas ir pilnīgi vienaldzīgi.

Trijos malkos iztukšojis kafijas tasi, viņš to nolika uz zemā kafijas galdiņa un tad piecēlās.

-   Esat beigusi dzert kafiju?

Arī Aleksa nolika tasi, bet nesakustējās uz promieša-

nu.

-   Kāpēc jūs šis temats tik ļoti satrauc?

-   Mani tas nevis satrauc, bet garlaiko.

Viņš noliecās un ieskatījās Aleksai sejā.

-   Šo balvu es saņēmu pirms divdesmit pieciem ga-

/> oi

2

diem. Tas bleķa krāms ir apsūbējis un neder nekam citam, kā vien putekļu krāšanai.

-  Tad kāpēc jūs to glabājat visus šos garos gadus?

Rlds izlaida pirkstus caur matiem.

-Tagad kauss man vairs neko nenozīmē.

-   Bet toreiz nozīmēja gan.

-   Diezgan maz. Ar to nepietika, lai dabūtu sportista stipendiju, uz ko biju cerējis, lai varētu mācīties koledžā.

-   Un ko tad jūs darījāt?

-  Tā kā tā mācījos koledžā.

-   Ka jums tas izdevās?

-  Aizņēmos.

-   No valsts?

-   Nē, no privātpersonas, viņš izvairīgi atbildēja.

-   Kas jums aizdeva naudu? Engess?

-   Un tad? Esmu to atdevis līdz pēdējam nieka centam.

-  Strādājot Engesa labā?

-   Jā, līdz tam brīdim, kad aizgāju no Mintonu uzņēmumiem.

-   Kāpēc pārtraucāt strādāt pie Engesa?

-Tāpēc, ka parādu biju atdevis un gribēju nodarboties ar kaut ko citu.

-    Jūs sākāt strādāt pie Mintona tūlīt pec koledžas beigšanas?

Viņš papurināja galvu.

-  Gaisa kara flote.

-  Jūs dienējāt gaisa kara flotē?

-   Četri gadi pagāja, skolojoties virsnieka gudrībās jau koledžā, tad sekoja aktīvais karadienests. Sešus gadus paklausīgi kalpoju tēvocim Semam. Divus no šiem gadiem mēs pavadījām, mezdami, bumbas uz vjetnamiešu ar-

Aleksa nebija zinājusi, ka Rīds piedalījies Vjetnamas karā, bet viņai to būtu vajadzējis nojaust. Rīds taču bija iesaucamajā vecumā, kad karš ritēja pilnā sparā.

-   Vai Juniors arī dienēja armijā?

-   Juniors kā kārotājs? Vai jus spējat to iedomāties? skarbi iesmējies, viņš vaicāja. Nē, viņu neiesauca. Engess iedarbināja vajadzīgās sviras, un Juniors lika ieskaitīts rezervē.

-   Kāpēc Engess neparūpējās arī pārjums?

-   Es to nevēlējos. Gribēju dienēt gaisa kara flotē.

-   Lai iemācītos lidot?

-    Lidot es jau pratu. Lidotāja tiesības ieguvu vēl pirms autovadītāja tiesībām.

Viņa kādu brīdi apcerīgi lūkojās Rīdā. Informācija bija nākusi (ik strauji, ka to bija grūti uzreiz aptvert.

-   Šorīt jūs man sagādājat vienu pārsteigumu pēc otra. Es nezināju, ka protat lidot.

-  Jums nebija iemesla to zināt, juristes jaunkundz.

-   Kāpēc šeit nav nevienas fotogrāfijas, kurā jus būtu redzams lidotāja formas tērpā? Aleksa jautāja, norādīdama uz grāmatplauktu.

-   Es ienīdu to, kas man tur bija jādara. Nevēlos redzēt savā tuvumā nekādas atgādnes par to laiku.

Rids atvirzījās no Aleksas, paņēma savu cepuri, cimdus un mēteli, tad piegāja pie ārdurvīm un neceremoniali tās atvēra.

Aleksa neizkustējās no vietas.

-   Jūs ar Junioru droši vien izjutāt viens otra trūkumu tos sešus gadus, ko dienējāt gaisa flotē.

-   Ko jūs ar to gribat teikt? Vai tad mēs ar Junioru, jūsuprāt, esam zilo pārītis, kas tvīkst ilgās viens pēc otra?

-     Nē, Aleksa nepacietīgi attrauca, cs tikai gribēju sacīt, ka jūs pirms tam bijāt labi draugi, kas daudz laika pavadīja kopā.

Rids aizcirta durvis atkal ciet un nometa virsdrēbes.

-Ap to laiku mēs jau bijām pieraduši pie atšķirtības.

-   Jūs četrus gadus mācījāties kopā koledžā, piezīmēja Aleksa.

-   Nē, tā tas nebijā vis. Protams, mēs vienā laikā mācījāmies Teksasas Tehniskajā koledžā, bet, tā kā viņš bija precējies…

-   Precējies ?

-    Vēl viens pārsteigums? Rids zobgalīgi vaicāja. Vai tad jūs to nezinājāt? Juniors apprecējās dažas nedēļas pēc vidusskolas beigšanas.

Nē, to Aleksa nezināja. Viņa nespēja pat iedomāties, ka Juniors apprecējies tūlīt pēc skolas beigšanas un tik drīz pēc Selīnas nāves. Tas šķita savādi.

-  Tātad jūs ar Junioru ilgāku laiku pārāk bieži netikāties.

-Tieši tā, strupi atbildēja Rids.

-  Vai manas mātes nāvei ar to bija kāds sakars?

-   Varbūt. Mēs par to nerunājām…nespējām runāt.

-  Kāpēc?

-Tas bija pārāk smagi. Pie velna, vai tad jūs nesaprotat?

-   Kāpēc jums bija grūti atrasties Juniora sabiedrībā un runāt par Selīnas nāvi?

-   Tāpēc, ka agrāk mēs bijām nešķirama trijotne. Nu viena no mums pēkšņi vairs nebija. Nebija omulīgi turpināt šo draudzību divatā.

Aleksa apsvēra iespēju izdibināt šajā sakarā kaut ko tuvāk un nolēma spert izšķirošo soli.

-     Jūs bijāt nešķirama trijotne, jā gan, taču Juniors šajā trio allaž tomēr biju tāds kā trešais liekais, vai ne? Viņš bija tas, kurš pievienojās nešķiramajam duetam "Rīds un Selīna”.

-  Nebāziet degunu manā dzīvē, viņš noņurdēja. Jūs par to nekā nezināt. Un par mani pašu ari ne.

-  Jums nav iemēsla skaisties, Rid.

-   Ak, nav gan? Jūs uzvandāt pagātni, izprašņājat gan par manu pirmo īsto skūpstu, gan par futbola sacīkšu balvu, kas nav vairāk vērta kā čupiņa zirga mēslu, un sagaidāt, ka es nedusmošos.

-   Vairumam cilvēku patīk kavēties atmiņās.

-   Man ne. Vēlos, lai pagātnes notikumi arī paliek pagātnē.

-  Jo tie ir pārāk sāpīgi?

-   Daži no tiem.

-  Jums ir sāpīgi atcerēties, kā pirmoreiz pa īstam noskūpstījāt manu māti?

Viņš piegāja pie sofas un satvēra ar plaukstām Aleksas gurnus, paliekot šādā pozā nekustīgi stāvam. Rīda balss vairs neskanēja spalgi un dzēlīgi, tā bija kļuvusi pieglaudīga kā zīds.

-   Sasodīts, tas skūpsts gan neliek jums mieru, vai ne, juristes jaunkundz?

Aleksa bija Rīda pārņemta. Viņa nespēja parunāt.

-    Nu, ja jūstik ļoti interesē, kā es skūpstos, varbūt jums vajadzētu pašai pārliecināties par manu prasmi.

Iebāzis rokas Aleksas kažoka iekšpusē, Rīds tās savija kopā uz viņas dibentiņa. Viņš ar strauju kustību uzrāva Aleksu kājās. Viņa atjēdzās, kad bi ja jau piespiesta pie Rida krūtīm, un paguva tikai neskanīgi noelsties, pirms viņš nolieca galvu un uzspieda Aleksas lūpām savējās.

Sākumā viņa no apmulsuma nejaudāja ne pakustēties.

Kad Aicksa saprata, kas īsti notiek, viņa, cieši piespiedusi dūres Rīdām pie krūtīm, pūlējās atvirzīties nost. Aleksa mēģināja pagriezt galvu sāņus, bet viņš bija ar vienu roku satvēris viņas zodu un neļāva to kustināt. Rīds ar prasmīgām mutes kustībām papleta Aleksas lupas un iestūma starp tām savu mēli. Tas bija dziļš un pamatīgs skūpsts mēles slīdēšanu pa viņas mutes iekšpusi nomainīja grūdienveidīgas kustības pret rīkles galu. Rīda lūpas bija sasprēgājušas. Aleksa juta to raupjo pieskārienu savai maigajai mutei tas bija uzbudinošs kontrasts.

Var būt, ka viņa no pārsteiguma un iekāres paklusām iesaucās. Var būt, ka viņas augums kļuva lokans un padevīgs, piekļaujoties Rīdām. Var būt, ka no viņa rīkles dziļumiem izlauzās zema, rūcoša, iekāres pilna skaņa. Bet varbūt, ka tās bija tikai Aleksas iedomas.

Tomēr kņudošā sajūta, saspringtie krūšu gali un karstuma viļņi, kas pārskrēja viņas augumam, nebija Aleksas iztēles augļi. Viņa nebija izdomājusi nedz Rīda mutes neparasto, brīnišķīgo garšu, nedz vēja un saules smaržu, kas plūda no viņa matiem un drēbēm.

Rīds pacēla galvu un ieskatījās Aleksas aizmiglotajās acīs. Viņa paša acis bija tikpat mulsas, tomēr viens lūpu kaktiņš savilkās sardoniskā smaidā.

-   Šķiet, ka jūs neesat vīlusies, viņš nomurmināja.

Rīds vairākas reizes ātri un maigi noskūpstīja Aleksu uz lūpām, tad viegli un ķircinoši pārvilka tām ar mēles galiņu, izraisot viņas vēderā veselu juteklisku izjūtu vētru.

Rīda pavērtās lūpas atkal apklāja Aleksas muti, iegremdēja tajā mēli. Gluži neviļus viņa tikpat kaislīgi atsaucās uz šo iebrukumu. Gausi un saldkairi Rīda mēle glāstīja Aleksas mutes iekšpusi, bet viņa rokas tikmēr slīdēja pār viņas muguru, līdz sasniedza krūtis. Rīds maigi tās apmīļoja ar plaukstu pamatnēm, izraisot Alcksā nevaldāmu vēlēšanos, lai viņš pieskartos arī krūšu galiem.

Rīds tomēr to nedarīja. Viņa rokas atkal slīdēja lejup, līdz bija satvērušas Aleksas sēžamvietu un spieda viņas gurnus sev ciešāk klāt. Viņš pieskaņoja mēles kustības gurnu kustībām, un šis uzplūdu un atplūdu ritms modināja Aleksā alkas pēc piepildījuma un sagrāva viņas pēdējās pretestības paliekas.

Pirms Aleksa paguva ļauties tīksmajam nespēkam, kas caurstrāvoja viņas augumu, Rīds piepeši palaida viņu vaļā. Joprojām cieši lūkodamies Aleksai sejā, viņš nočukstēja:

-   Vai vēlaties zināt, ko es daru tālāk?

Aleksa atkāpās, juzdamās pazemota, ka bijusi tik tuvu pilnīgai kapitulācijai. Viņa pārvilka lūpam ar delnas virspusi, it kā gribēdama aizslaucīt Rīda skūpstu. Viņš tikai pasmīnēja.

-   Tā rādās, ka nevēlaties vis.

Rīds uzlika saulesbrilles un cepuri, kuras priekšējo malu novilka zemu pār acīm.

-   No šī brīža, juristes jaunkundz, es jurirs iesaku nopratināt mani tikai tiesas namā. Tas būs daudz drošāk.

Derika mājvietu bija vēl šaubīgāks iestādījums nekā Pēdējā iespēju. Aleksa tuvojās bāram no dienvidu puses un, nogriezusies ap ēkas stūri, ieraudzīja pie tās novietotu nobružātu sarkanu pikapu. Viņa atviegloti nopūtās. Šoreiz Aleksa bija apņēmusies negaidīt aculiecinieku, ja viņš nebūs ieradies norunātajā laikā.

Izbraucot no moteļa Rietumnieks, Aleksa bija pārliecinājusies, vai viņai neviens neseko. Aleksa jutās muļķīgi, spēlējot tādas paslēpes, taču, lai tiktos ar cilvēku, kas apzvērēja, ka ir viņas mātes slepkavības aculiecinieks, viņa bija gatava uz visu. Ja ši tikšanās neko nedos un izrādīsies

tikai stulbs joks, ko pa telefonu izstrādājis kāds garlaicības mākts palaidnis, tas būs pēdējais punkts uz “i” šajā briesmīgajā dienā.

Aleksai bija šķitis, ka atpakaļjājienam uz treniņlaukumu, kur viņa bija atstājusi savu automobili, nemūžam nebūs gala.

-   Novēlu jums patīkamu dienu, Rīds viņai ķircinoši uzsauca, kad Aleksa nokāpa no zirga muguras.

-  Ejiet ellē, viņa nikni atbildēja.

Rīds apgrieza zirgu, un Aleksa dzirdēja viņu īsi ie-

-     smejamies.

“Iedomīgais draņķis,” Aleksa pie sevis nočukstēja, izkāpusi no automobiļa un tuvodamās pikapam. Viņa redzēja pie stūres sēžam kādu vīrieti, un, lai gan Aleksa priecājās par aculiecinieka ierašanos, viņa tomēr nezināja, kā jutīsies, ja svešais apgalvos, ka viņas māti nogalinājis Rīds. Šī varbūtība darīja Aleksu nemierīgu.

Viņa apgāja pikapam apkārt. Zem Aleksas kājām griezīgi šņirkstēja akmens šķembas, ar ko bija noklāts piebraucamais ceļš. Derika mājvietas īpašnieks nebija vēlējies izdot naudu apgaismojumam ārpus bāra, tāpēc šī ēkas puse grima tumsā. Tuvumā nebija novietots neviens cits automobilis.

Satvērusi automobiļa durtiņu verekli, Aleksa mirkli vilcinājās. Tad, apspiedusi neveiklības sajūtu, viņa iekāpa pikapā un aizvēra durvis.

Aculiecinieks bija mazs, neglīts vīrelis. Viņam bija nekustīga, indiāniska seja ar izciļņiem vaigu kauliem, zem kuriem kā miniatūri krāteri vīdēja neskaitāmas bakurētas. Vīrietis izskatījās noplucis un nelāgi oda. Viņš bija kalsns, krunkains un sirms.

Un viņš bija miris.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Sapratusi, kāpēc vīrietis turpina nekustīgi sēdēt un raudzīties viņā ar tukšu skatienu un tādu kā pārsteigtu sejas izteiksmi, Aleksa mēģināja iekliegties, bet pār viņas lūpām nenāca ne skaņa. Viņai šķita, ka mute piebāzta ar vati. Taustīdamās sev aiz muguras, Aleksa centās atvērt pikapa durtiņas. Tās stūrgalvīgi palika aizvērtas.

Beigusi izmisīgi raustīt verekli, viņa pagrūda durtiņas ar plecu. Tās atsprāga vaļā tik negaidīti, ka Aleksa gandrīz izkrita no automobiļa. Viņa pa galvu, pa kaklu metās prom no pikapa, vēlēdamās pēc iespējas ātrāk attālināties no līķa. Vienas kurpes papēdis iestrēga šķembās, Aleksa saļodzījās un paklupa, nobrāzdama ceļgalus un plaukstas.

Sāpēs un izbailēs viņa iekliedzās un mēģināja piecelties kājās. Aleksas acis piepeši apžilbināja automobiļa starmeši, spalgs autotaures signāls lika viņai sastingt.

Aleksa instinktīvi pacēla roku, lai aizsegtu acis. Spožajā gaismā viņa pamanīja cilvēka siluetu. Viņai tuvojās kāds vīrietis. Pirms Aleksa paguva mesties prom vai izdvest kādu skaņu, pienācējs sacīja:

-  Jūs arī esat šeit, ko tu neteiksi!

-  Rīd! viņa iesaucas, vienlaikus juzdama gan atvieglojumu, gan bailes.

-   Velns un elle, ko jūs šeit darāt?

Rīda balsī līdzjūtība nebija saklausāma. Tas Aleksu sadusmoja.

-  To pašu jautājumu es varētu uzdot jums. Tas vīrietis, viņa teica, ar trīcošu pirkstu norādīdama uz pikapu, ir miris.

-  Jā, es zinu.

-  Jūs to zināt?

-   Viņa vārds ir, ē, biju Pastijs Haikems. Engcsa rančo strādnieks.

Caur mušu notraipīto pikapa priekšējo stiklu Rīds ieskatījās automobiļa iekšienē un pašūpoja galvu.

-Jēziņ, kāda nejēdzība.

-   Vai tas ir viss, ko jūs varat sacīt?

Viņš pagriezās pret Aleksu.

-   Nē, es varu arī piebilst, ka vienīgais iemesls, kāpēc neturu jūs aizdomās par slepkavību, ir sekojošs cilvēks, kas piezvanīja un paziņoja, ka Pastijs sēž savā pikapā ar pārgrieztu rīkli, ne ar vārdu neieminējās, ka Haikemam būtu bijusi līdzi kāda mauķele.

-  Jums par slepkavību kāds paziņoja?

-   Tieši tā. Vai jums ir kāda ideja, kas varētu būt nožmiedzis Pastiju?

-   Nesaprotu, kas varēja zināt, ka braukšu šurp, lai tiktos ar Haikemu, viņa izsaucās.

Piepeši Aleksai iešāvās prātā kāda cita doma. Viņa apklusa un sastinga.

-  Kā jums izdevās atbraukt šurp tik atri, Rīd?

-  Jūs domājat, ka es viņu izsekoju un pieliku tam nazi pie rīkles? neticīgi iesmējies, vaicāja Rīds.

-  Tas ir iespējams.

Nenolaizdams no viņas acis, Rīds pasauca vienu no saviem palīgiem. Aleksa nemaz nebija ievērojusi, ka Rīds nav ieradies viens. Attapusies viņa pamanīja divas lietas uzreiz to, ka, sirēnai gaudojot, tuvojas kāds automobilis, un to, ka no bāra skrien ārā ziņkārīgie apmeklētāji, lai paraudzītos, kas te izcēlies par traci.

-   Pavadi viņu atpakaļ uz moteli, Rīds skarbi pavēlēja savam palīgam. Pārliecinies, ka viņa ieiet savā istabā.

-  Jā, ser.

-   Līdz rītam turpini viņu novērot. Gādā, lai viņa nekur neietu.

Aleksa un šerifs pārmija naidīgus skatienus. Tad viņa ļāva, lai šerifa palīgs to pavada uz viņas automobili.

-   Šerif?

Šerifa palīgs minstinādamies pieklauvēja pie durvīm un likai tad uzdrošinājās tās atvērt. Šerifa birojā torīt mēļoja, ka Rīdām ir sasodīti nelāgs garastāvoklis un ka pie tā tikai daļēji ir vainīga pagājušajā naktī nolikusī slepkavība. Visi piesargājās, lai nenokaitinātu šerifu vēl vairāk.

-   Kas ir?

*

-   Man ir daži papīri, kas jums jāparaksta.

-   Dodiet šurp.

Rīds bija sēdējis grozāmajā krēslā pa pusei salīcis. Viņš izslējās un pastiepa roku pēc dokumentu un vēstuļu kaudzītes. Rīds uzšņāpa savu parakstu tajās vietās, kur tas bija nepieciešams.

-   Kā šorīt jūtas Rubija Feja?

Kad šerifs vakar bija devies uz treileri, kurā dzīvoja Pastija mīlniece, lai viņu nopratinātu, viņš atrada sievieti smagi piekautu. Paziņojusi, ka pie tā ir vainīgs viņas vīrs ragnesis, Rubija zaudēja samaņu.

-   Lailam bija gar viņu jānopūlas gandrīz tikpat daudz, kā gar nelaiķi Pastiju. Viņai kādu nedēļu nākšoties pavadīt slimnīcā. Bērneļi ir aizvesti pie viņas mātes.

Rīda sejas izteiksme kļuva vēl īgnāka. Viņš nevarēja ciest vīriešus, kas sita sievietes, pat ja pēdējās to patiešām bija pelnījušas. Tēvs bija Rīdu pārāk bieži dauzījis, lai viņš spētu attaisnot šādu mājas tirānu.

Rīds atdeva papīru žūksni palīgam.

-   Vai uz mūsu paziņojumu kāds ir atsaucies?

-   Nē, scr. Tiklīdz kāds piezvanīs, es jums darīšu zināmu. Un jūs teicāt, lai atgādinu, ka jums šopēcpusdien tiesā jāsniedz liecība tiesnesim Vollesam.

-   Sūds ar’ ārā, to es pavisam biju aizmirsis. Labs ir, paldies, ka atgādināji.

Šerifa palīgs, atviegloti uzelpojis, devās prom, bet Rids viņu bija izslēdzis no savas apziņas jau pirms tam, kad aiz palīga aizvērās durvis.

Torīt neviena doma neaizkavējās viņa smadzenēs ilgāk par dažām sekundēm. Aleksas tēls tās ātri vien no turienes izspieda.

Sulīgi nolamājies, Rids piecēlās un piegāja pie loga. Ārā atkal bija saulains laiks. Tas atsauca viņam atmiņā iepriekšējo dienu kāpjot zirgam mugurā, Aleksas mati saules staros bija ievizējušies kā sarkanzeltains putna spārns. Par to Rīdām vajadzēja domāt, kad Aleksa sāka viņu iztaujāt par muļķīgo futbola sacīkšu kausu.

Ak, Kungs! Kāpēc viņš to krāmu visu šo laiku ir glabājis? Katru reizi, kad Rīds uzlūkoja balvu, viņa izjūtas it ka pārlūza vidū pušu tāpat kā tovakar, kad kauss viņam tika pasniegts. Rīda pacilātība pec uzvaras krietni vien noplaka, jo vislabākā spēlētāja tituls netika piešķirts Junioram. Viņu pat bija pārņēmusi stulba iedoma, ka vajadzētu Engesam un Junioram par to atvainoties. Protams, Rīds balvu bija pelnījis, jo viņš bija labākais sportists, bet tas, ka viņš tika izcelts pāri Junioram, sabojāja Rīdām prieku.

Aleksa to bija secinājusi pati. Gudra, to nevarēja noliegt, tomēr ne tik drosmīga, kā gribēja izlikties. Vakar vakarā Aleksa bija pārbijusies līdz nāvei, un tas šķita saprotami. Pastiju arī viņa dzīves laikā nevarēja saukt par pievilcīgu, bet miris, ar asinīm notraipītu, applukušu žaketi viņš izskatījās vienkārši pretīgs.

Varbūt bija labi, ka Alcksai to nācās redzēt. Varbūt tas mazinās viņas dedzību, rakņājoties pa noslēpumiem, gar kuriem viņai nav nekādas daļas. Varbūt Pastija šausmīgais gals būs Aleksu nobiedējis, un viņa atteiksies no nodoma izmeklēt Selīnas slepkavību. Varbūt viņa aizbrauks no Perselas un nekad vairs te neatgriezīsies.

Šai domai būtu vajadzējis Rīdu uzmundrināt, tomēr ta nenotika. Viņš saskaitās vēl vairāk gan uz Aleksu, gan pats uz sevi.

Skūpstīt Aleksu tā no viņa puses bija liela muļķība. Rids bija ļāvis Alcksai viņu izprovocēt. Viņš bija ļāvis vaļu dusmām! Rīdām nebija izdevies sevi apvaldīt. Tas gan bija pārāk vājš attaisnojums, lai spētu nomierināt viņa sirdsapziņu. Bet notikušo vērst par nebijušu vairs vairs nevarēja. Paša neapdomīgā rīcība bija Rīdu nobiedējusi. Aleksa lika viņam aizmirst par veselo saprātu. Līdz šim tas bija izdevies tikai vienam cilvēkam Selīnai.

Rids netika gudrs, ka tai mazajai, gudrajai vcllatai izdevās izvilināt no viņa atzīšanos par to skūpstu. Viņš šo epizodi jau sen bija aizmirsis, bet piepeši tā tik dzīvi atgriezās viņa domās.

Rids atcerējās karsto septembra dienu. Selīna neatnāca uz skolu, un viņš devās noskaidrot, kas noticis. Vecajam, loga ierīkotajam gaisa kondicionētājam diez ka neveicās atvēsināt svelmes piekarsēto Merlas namiņu. Vienīgā atšķirība bija ta, ka āra gaiss bija karsts un sauss, bet iekšā karsts un mitrs.

Selīna neizturējās tā, kā parasti. No viņas strāvoja dziļa nomāktība it kā pirmais sievietības apliecinājums bulu laupījis viņas meitenīgo dzīvīgumu. Selīnas acis no raudāšanas bija aiztūkušas. Rīds satraucās, domāja, ka noticis kaut kas briesmīgs.

Kad Seima pastāstīja par menstruāci ju, Rīds sajuta tādu atvieglojumu, ka viņam gribējās smieties. Viņš tomēr to nedarīja. Selīnas drūmā sejas izteiksme brīdināja, ka jebkura jautrības izpausme būtu nevietā. Rīds aplika viņai rokas ap pleciem, maigi apskāva, glāstīja Selīnas matus un apgalvoja, ka tas, kas ar meiteni noticis, ir brīnišķīgi, nevis apkaunojoši. Tiecoties pēc mierinājuma, Selīna apvija rokas viņam ap vidu un berzēja seju pret Rīda atslēgas kaulu.

Ilgu laiku viņi stāvēja, piekļāvušies viens otram, kā parasti, kad abiem šķita, ka nonākuši konfliktā ar visu apkārtējo pasauli. Bet Rīds sajuta nepieciešamību piešķirt notikušajam svinīgāku nokrāsu, iezīmēt Selīnas atvadīšanos no bērnības ar kaut ko būtisku.

Vispirms viņš noskūpstīja Selīnas vaigu. No asarām tas bija kļuvis mikls un sāļš. Rīda lūpas slīdēja zemāk. Pēkšņi Selīna aizturēja elpu, viņa neelpoja līdz pat brīdim, kad Rīda lūpas stingri apklāja viņas muti. Tas bija dedzīgs un vienlaikus nevainīgs skūpsts.

Viņš jau bija skūpstījis citas meitenes, laižot darbā mēli. Māsām Geilām bija diezgan liela pieredze, skūpstoties franču stilā, un viņas, aizrautīgi dalījās'savā prasmē ar Rīdu. Vismaz reizi nedēļā viņš tikās ar visām trim Geilām pamesta kara veterānu sporta zālē un pēc kārtas skūpstīja meitenes, čamdīdams viņu krūtis un bāzdams roku elastīgajās kokvilnas biksītēs, lai sataustītu matu kumšķīšus pavēderē. Geilas savā starpa strīdējās, kura pirmā atpogās viņam bikses, lai sniegtu apmierinājumu.

Šie neķītrie, pec sviedriem smakojošie piedzīvojumi padarīja kaut cik ciešamāku Rīda dzīvi kopā ar tēvu. Tas arī bija vienīgais noslēpums, ko viņš neatklāja Selīnai. Ja Selīna būtu zinājusi, ko Rīds dara ar māsām Geilām, viņu tas varbūt mulsinātu. Un tas varēja Sclīnu arī sadusmot. Lai būtu kā būdams, bija labāk, ka viņa neko nezināja nedz par nolādēto kara veterānu sporta zāli, nedz par to, ko Rīds tur darīja.

Bet, sajutis zem savām lūpām Selīnas lūpas un saklausījis, kā viņai aizraujas elpa, Rīds vēlējās noskūpstīt viņu pa īstam ar tīkamo, uzbudinošo un aizliegto paņēmienu. Viņš nespēja pretoties kārdinājumam, fiziskā dziņa bija ņēmusi virsroku pār saprātu.

Saudzīgi pieskāries Selīnas lūpām ar mēles galiņu, Rīds tās papleta. Sirdij dauzoties un asinīm kūsājot, viņš piekļāva meiteni sev ciešāk klāt un iestūma mēli viņas mutē. Selīna viņu neatgrūda, un Rīds pārlaida mēli viņas mutes iekšpusei. Viņa saspieda Rīda vidukli. Selīnas mazās, stingrās krūtis dedzināja Rīdu ka kvēlojošas ogles.

Dieviņ tētīt, viņš domāja, ka no svētlaimes nomirs. Rīdu pārņēma bezgalīga labsajūta. Šis piedzīvojums satricināja viņa vientuļo dvēseli līdz pašiem pamatiem. Rīda augums bija vulkāniskas enerģijas caurstrāvots. Viņš vēlējās, kaut nekad nebeigtu skūpstīt Selinu Greiemu. Bet vīrišķās dziņas pārāk nevaldāmi sāka prasīt savu tiesu, viņš meiteni atstūma un sāka murmināt atvainošanos.

Selīna vairākas sekundes raudzījās Rīdāj bez elpas un plaši ieplestām acīm, tad atkal metās viņam pie krūtīm, apvijusi rokas ap puiša kaklu, un sacīja, ka viņai paticis, kā Rīds viņu skūpstījis. Selīna mīlēja Rīdu. Rīds mīlēja Selīnu. Kādudien viņi apprecēsies, un nekas viņus nespēs šķirt. Nemūžam.

Gurdi izberzējis acis, šerifs atgriezās pie rakstāmgalda un smagi apsēdās čīkstošajā krēslā. Uzjundīdama atmiņas, no kurām Rīds visus šos gadus bija cītīgi vairījies, Aleksa bija aizdevusi viņam dusmas. Ar skūpstu Rīds gribēja viņu aizvainot un sodīt.

Bet, sasodīts, viņš nedomāja, ka skūpsts viņam pašam sagādās tādu baudu, kažoks, mīksts vilnas adījums un silta āda tādu Rīds bija sajutis Aleksu. Viņš nebija gaidījis, ka viņas mute būs tik nolādēti salda. Šo saldmi Rīds vēl aizvien juta uz savas mēles. Un kā gan viņš varēja zināt, ka Aleksas krūtis izrādīsies tik pilnīgas un mīkstas?

Pie velna, paša augums bijā Rīdu pievīlis vīrietība ierunājās lajā pašā brīdī, kad viņš piekļāva sev Selīnas meitu. Un tik noturīga un stingra tā nekad nebija bijusi pat, kaitējoties ar Geilu skuķēm. Sasodīts, tā joprojām nebija atslābusi.

Tas bija tikai viens no iemesliem, kāpēc impulsīvais apskāviens aizdeva Rīdām'dusmas. Viņš vienlīdz neganti dusmojās kā uz Aleksu, tā uz sevi. Aleksa Geitere,'sieviete, ko Rīds vakar bija skūpstījis kā neprātīgs, atļāvās apsūdzēt viņu divās slepkavībās Selīnas un Pastija. Pat ja viņai neizdotos šīs apsūdzības izvirzīt oficiāli, Aleksa varēja sabojāt visus Rīda nākotnes plānus.

Viņš bija lik tuvu savu sapņu īstenošanai. Viņš jau gandrīz bija sasniedzis mērķi, kura dēļ visu mūžu nācās smagi strādāt. Viņa to visu varēja sagraut. Viņai pat nebija jānorāda tieši uz Rīdu. Pietiktu ar to, ka viņa apsūdzētu jebkuru no viņiem trim, un Rīda laimes putns izrautos viņam no rokām, pirms viņš to pagūtu kārtīgi satvert. Par to Rīds butu varējis Aleksu nožņaugt.

Bet, kad viņš iedomājās, ka atkal pieskaras Aleksai, iztēlotās kustības nebūt neatgādināja žņaugšanu.

-   Viņi sacīja, ka jūs esot šeit.

-  Vai viņi jums arī nepasacīja, ka pēc dažām minūtēm man jābūt tiesā un ka esmu pārāk aizņemts, lai ar kādu runātu?

Aleksa ienāca Rīda kabinetā un aizvēra durvis.

-  Jā, viņi par to ieminējās.

-   Un kas tad liek jums domāt, ka jūs varētu būt izņēmums?

-  Es domāju, ka jūs gribēsiet mani iztaujāt par to vīru, kas tika nogalināts.

-    Patiesību sakot, jūs neesat aizdomās turamā. Jūs vienkārši neīstajā laikā atradāties neīstajā vietā tas jums ir tāds nelāgs ieradums.

-   Tātad jūs nedomājat, ka man ir kāds sakars ar šo slepkavību?

-  Es ne, bet acīmredzot jūs gan.

Uzstutējis kājas uz rakstāmgalda stūra un aizlicis rokas aiz pakauša, viņš teica:

-  Nu ko, paklausīsimies, kas jums sakāms.

-   Domāju, ka jūs to jau zināt. Pastijs Haikems redzēja, kā tiek nogalināta Selīna.

-  Kā jūs to zināt? ,

-  Viņš man to pateica pa telefonu.

-   Viņš bija leģendārs melis. Vaicājiet, kam gribat.

-   Es viņam noticēju. Izklausījās, ka viņš ir ļoti satraukts un briesmīgi nobijies. Mēs norunājām tikšanos Pēdējā iespējā, bet, pamanījis, ka jūs man sekojat, Pastijs tur neieradās.

-   Un tāpēc jus mani uzskatāt par Selīnas slepkavu?

-   Vai arī par slepkavas slēpēju.

-   Ļaujiet man jums paskaidrot, kas jūsu teorijā ir aplams.

Rīds nolaida kājas uz grīdas.

-   Pirms dažām dienām Engess atlaida Pastiju no darba. Haikems uzsāka atriebības gājienu šķiet, ka tā ir jums labi pazīstama nodarbošanās, juristes jaunkundz.

217

V

Viņš sadomāja blēņu stāstu, kam jūs tūlīt bijāt gatava noticēt, jo līdz pat šim brīdim jūsu izmeklēšanas darbības nav devušas nevienu konkrētu pierādījumu. Jūs domājat, ka abas slepkavības ir sava starpā saistītas? Tā ir kļūda, viņš turpināja. Padomājiet pati. Vakardienas slepkavības paņēmiens ir pavisam cits. Tas nemaz nelīdzinās Selīnas nogalināšanai. Zellis, kas licis Pastija rīklei plati smaidīt, to izdarīja tāpēc, ka Haikems drātēja viņa sievu, kamēr viņš pats strādāja kālija rūpnīcā netālu no Karlsbādes. Mes jau esam izplatījuši paziņojumu, ka viņš tiek meklēts.

Tas izklausījās tik ticami, ka Aleksa sarāvās zem Rīda tiešā skatiena.

-   Vai nav iespējams, ka šis rančo strādnieks tomēr redzēja, kā tiek noslepkavota mana māte? Bailēs no atmaksas viņš līdz pat šim laikam bija cietis klusu, bet varbūt neko nestāstīja vienkārši tāpēc, ka neviens viņu kārtīgi nebija nopratinājis. Tas, ko Pasiijs Haikems zināja, maksāja viņam dzīvību viņš bija jānovāc, iekams pagūs nosaukt slepkavas vārdu. Es labprātāk ticu šādai versijai.

-   Kā jums tīk. Tikai terējiet šim nolūkam pati savu laiku, nevis manējo.

Rīds jau gribēja piecelties, bet viņa teica:

-  Tas vēl nav viss.

Samierinājies Rīds atkal atspiedās pret krēsla atzveltni.

Aleksa izņēma no rokassomiņas aploksni un pasniedza to Rīdām.

-  Tā pienāca ar šīrīta pastu. Vēstule bija nosūtīta man uz moteli.

Rīds ātri pārlaida acis vēstules tekstam un atdeva to atpakaļ Aleksai. Viņa pārsteigti uzlūkoja Rīdu.

-    Neliekas, ka jūs šī vēstule īpaši satrauktu, šerif Lembert.

-   Esmu to jau lasījis.

-   Ko? Kad?

-  Aizvakar, ja pareizi atceros.

-   Un jūs ļāvāt viņiem to nosūtīt?

-   Kāpēc ne? Tajā nav nekā piedauzīga. Tā atbilst visām pasta izvirzītajām prasībām, uz tās ir uzlīmēts pietiekams daudzums pastmarku. Cik varu spriest, nosūtot šo vēstuli, nekādas nelikumības nav pastrādātas, juristes jaunkundz.

Aleksa vēlējās pārliekties pār rakstāmgaldu un iesist pa šerifa smaidošo seju, kurā atspoguļojās ļauns prieks. Tieksme iepliķēt Rīdu bija tik spēcīga, ka viņai nācās sažņaugt plaukstu dūrē, lai sevi apvaldītu.

-   Vai tad jūs neprotat lasīt starp rindiņām? Ļaudis, kas parakstījuši šo vēstuli, visi…

Viņa apklusa, lai saskaitītu parakstus.

-   … visi Četrpadsmit, viņi draud padzīt mani no pilsētas.

-   Tas noteikti tā nav, Geiteres jaunkundz, viņš iebilda, tēlodams šoku. Jums vienkārši uznākusi vajāšanas mānija, droši vien tāpēc, ka redzējāt nogalināto Pastiju. Vēstulē tikai uzsvērts tas, ko es jums saku visu laiku. Engess un Juniors Mintoni šai pilsētai nozīmē ļoti daudz. Un viņu iecerētā zirgu skriešanās sacīkšu trase tāpat. Cilvēku uzmanība tiek ātri vien piesaistīta, ja apdraudēti ir viņu bankas rēķini. Tas ļaudis tracina daudz vairāk, nekā spēriens pa pakaļu. Jūsu rīcība apdraud ievērojamus ieguldījumus, kas būtu vērsti uz pilsētas labklājības celšanu. Vai tad jūs sagaidāt, ka pilsoņi stāvēs un noskatīsies, kā viņu sapņi tiek aizskaloti renstelē, lai jūs varētu apmierināt savu atriebības kāri?

-   Es neīstenoju personisku atriebību. Veicu pamatotu

izmeklēšanu, ko būtu vajadzējis izdarit jau pirms daudziem gadiem, lai labotu pieļautās kļūdas un nelikumības.

-Aiztaupiet man tamlīdzīgas tirādes.

-   Šo izmeklēšanu sankcionējis Trevisas grāfistes apgabala prokurors.

Pārlaidis Aleksai aizvainojošu skatienu, viņš novilka:

-   Un ko jus viņam par to piesolījāt?

-   Tas nu gan ir vareni. Un ļoti profesionāli, šerif. Kad jums pietrūkst argumentu, jūs sākat apšaudīt mani ar seksuālu apvainojumu bultām.

Viņa ar asu, niknu kustību iestūma vēstuli atpakaļ aploksnē un ielika to somiņā, skaļi noklikšķinot aizdares slēdzi.

-   Man nav jums jāpaskaidro manas rīcības iemesli, Aleksa paziņoja. Viens jums ir jāsaprot es neatkāpšos, iekams netikšu skaidrībā, kas noslepkavojis manu māti.

-   Nu, ko būdams jusu vieta, es nebaidītos, ka ar mani varētu fiziski izrēķināties, garlaikoti sacīja Rīds. Ka jau es paskaidroju, Pastija nogalināšanai nav nekāda sakara ar jums. Tie ļaudis, kas parakstījuši šo vēstuli, ir mūsu sabiedrības pīlāri baņķieri, darījumu cilvēki, dažādu nozaru profesionāļi. Diez vai viņus var iedomāties uzbrūkam jums kādā tumšā alejā. Tomēr es jums ieteiktu nepakļaut sevi riskam, kā esat to darījusi divus pēdējos vakarus, viņš turpināja. Ja jums nepieciešamas satraucošas izjūtas, varu ieteikt pāris puišus, kas apmierinātu jūsu vēlmes.

Viņa gausi un nicinoši izpūta elpu.

-   Vai jūs jūtat riebumu pret visām sievietēm juristēm, vai arī jūsu nepatika ir vērsta tieši pret mani?

-  Tieši pret jums.

Viņa vaļsirdība bi ja aizvainojoša. Aleksa izjuta kārdi-

/

nājurnu atgādināt Rīdām, ka viņa iepriekšējās dienas skūpstā gan nepatika nav izpaudusies, tomēr viņa savaldījās. Aleksai negribējās atgādināt viņam notikušo. Viņa cerēja, ka ari pašai izdosies šo epizodi aizmirst, izlikties, ka nekas tamlīdzīgs nekad nav bijis, bet pagaidām Aleksa to vēl nespēja. Rīda skūpsts bija varmācīgi un neatgriezeniski mainījis viņas izjūtas.

Nē, viņa nespēja to aizmirst. Labākais, uz ko Aleksa varēja cerēt, bija iemācīties tikt galā ar šim atmiņām un neremdināmajām alkām, kas viņā bija pamodinātas.

Rīda atzīšanās Aleksu dziļi aizvainoja. Viņa dzirdēja pali sevi vaicājam:

-   Kāpēc es jums nepatiku?

-  Tāpēc, ka jus esat cilvēks, kas jaucas cilu darīšanās. Un tādus cilvēkus es nevaru ciest.

-  Šīs ir manus darīšanas.

-   Kā tas iespējams? Kad Seima tika nogalināta, jūs vēl čurājāt autiņos, Rlds iesaucās.

-  Priecājos, ka jūs par to ierunājāties. Tā kā es tolaik biju tikai divus mēnešus veca, kas gan manai mātei tai va-

‘ karā bija darāms rančo?

Viņš ātri noslēpa apmulsumu, ko izraisīja Aleksas jautājums.

-   Esmu aizmirsis. Klausieties, man nu ir laiks…

-  Šaubos, vai jūs kādreiz kaut ko aizmirstat, Rld Lembcrt, lai kā ari jūs izliktos, ka ar jums kaut kas tamlīdzīgs tomēr mēdz atgadīties. Ko viņa tur darīja? Ludzu, pastāstiet man.

Viņš piecēlās. Aleksa ari.

-Juniors bija uzaicinājis viņu vakariņās, tas ari viss.

-   Vai vakariņas tika rīkotas, lai atzīmētu kādu īpašu notikumu?

-  Pavaicājiet to viņam.

-   Es vaicāju jums. Kam par godu tika rīkotas vakariņas? Un nestāstiet man, ka esat to aizmirsis.

-  Varbūt viņam bija Selīnas žēl.

-  Žēl? Kāpēc?

-  Tāpēc, ka bērna dēj viņa bija piesaistīta mājai. Selīnai tolaik nebija nekādas sabiedriskās dzīves. Un viņai taču bi ja tikai astoņpadsmit gadu.

Pagājis Aleksai garām, Rīds devās uz durvīm.

Aleksu viņa atbilde neapmierināja. Tā bija pārāk vispārīga. Viņa satvēra Rīdu aiz rokas un piespieda pagriezties.

-   Vai arī jūs tovakar piedalījāties Juniora rīkotajās vakariņās?

-  Jā, es tur biju.

Viņš ar asu kustību atbrīvoja savu roku.

-  Visu vakaru?

-  Aizgāju, pirms tika pasniegts deserts.

-  Kāpēc?

-   Man negaršo ķiršu pīrāgs.

Aleksa izmisīgi novaidējās.

-  Atbildiet man, Rid. Kāpēc jūs aizgājāt?

-  Man bija norunāts randiņš.

-  Ar ko? Vai viņa joprojām dzīvo šajā pilsētā?

-  Pie velna, kāda tam nozīme?

-  Viņa ir jūsu alibi. Es gribētu ar viņu aprunāties.

-  Aizmirstiet to. Es neiesaistīšu viņu šajā lietā.

-  Varbūt jums tomēr nāksies to darīt, vai arī būs jāaizbildinās ar Konstitūcijas piekto labojumu [1] .

-   Vai jūs reiz liksieties mierā? Rīds caur sakostiem zobiem vaicāja.

-   Nekad. Vai jus tovakar atgriezāties rančo?

-Nē.

-   Pat ne tādēļ, lai pārgulētu tur nakti?

-   Es jums jau teicu man bija randiņš.

Viņš pieliecās tik tuvu Alcksas sejai, ka viņa sajuta uz lūpām Rīda elpu.

-   Un mana draudzene bija visai karstasinīga.

Izteiksmīgi palocījis galvu, lai uzsvērtu minēto apstākli, viņš pagriezās un devās prom.

-   Man jābūt tiesā. Kad iziesiet no kabineta, aizveriet durvis, labi?

\ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

-   Geiteres jaunkundz?

-Jā?

Aleksa tobrīd nebūt neilgojās pēc sabiedrības. Pēdējā saķeršanās ar Rīdu bija izsmēlusi viņas dvēseles spēkus. Kopš iepriekšējā vakara viņas nervi bija saspringti. Nedz Rīda sniegtais Haikema nāves apstākļu skaidrojums, nedz Aleksas pašas veselais saprāts nebija viņu pārliecinājis, ka viņai nedraud briesmas.

Tāpēc, izdzirdusi kādu klauvējam pie moteļa istabas durvīm, Aleksa tām piesardzīgi tuvojās un palūkojās durvju “actiņā”. Otrpus durvīm stāvēja savāds, bet acīm redzami nekaitīgs pāris. Viņa atvēra durvis un nogaidoši raudzījās atnācējos.

Piepeši vīrietis pastiepa pret Aleksu roku. Viņa satrūkās un atlēca atpakaļ.

-  Viņa svētība Ferguss Plamets.

Juzdamās ārkārtīgi muļķīgi, Aleksa sarokojās ar viņa svētību.

-   Vai es jūs nobiedēju? Šausmīgi atvainojos. Tāds nebija mans nolūks.

Viņa svētības manieres bija tik godbijīgas un balss tonis tik līdzjūtīgs, ka Aleksai uzreiz bija skaidrs no viņa nekas draudīgs nav sagaidāms. Viņš bija kalsns, gandrīz trausls un īsāks par vidusmēru, bet turējās ļoti taisni. Revercndam piemita gluži vai militāra stāja. Viņa melnais uzvalks šur tur spīdēja un bija gadalaikam neatbilstošs. Mēteļa viņa svētībai nebija un cepures arī ne. Viņa tumšie, viļņainie mati likās mazliet garāki, nekā to prasīja pašreizējā mode. Bija dīvaini redzēt vīrieti bez cepures vidē, kur katrs vīriešu kārtas pārstāvis jau no divpadsmit gadu vēsuma nēsā vai nu kovbojcepuri vai naģeni.

-  Tā ir mana sieva Vanda.

-  Esiet sveicināta, viņa svētības Plameta kundze..

Plameta kundze bija liela auguma sieviete ar raženām

krūtīm, kuru iespaidīgos apmērus viņa centās noslēpt, valkājot vaļīgu olīvkrāsas svīteri. Viņas mati uz pakauša bija saņemti mezglā, un galvu viņa turēja lēnprātīgi nodurtu. Viņas vīrs izturējās pret viņu tikpat bezpersoniski, kā būtu varējis izturēties pret līdzās esošu laternas stabu.

-  Kā jūs zināt manu vārdu? jautāja Aleksa, ziņkārīgi uzlūkodama laulāto pāri.

-   To zina visi, viegli pasmaidījis, atbildēja Plamets. Pilsētā pārjums vien runā.

Mācītājam padusē bija Bībele. Aleksa nevarēja iedomāties, ko garīdznieks no viņas vēlas, varbūt-viņš vervē jaunas avis savam ganāmpulkam?

-   Nojaušu, ka jūs nevarat saprast, kāpēc esmu pie

jums ieradies, Plamets sacīja, pareizi iztulkojis Aleksas apmulsušo sejas izteiksmi.

-   Godīgi sakot, tā tas patiešām ir. Vai nevēlaties ienākt?

Viņi ienāca istabā. Plameta kundze jutās ļoti neveikli un lāgā nezināja, kur apsēsties, līdz beidzot virs viņai norādīja uz gultas stūri. Viņš pats apsēdās uz vienīgā krēsla. Aleksa apsēdās uz gultas malas, bet pietiekami tālu no Plameta kundzes, lai viņas abas varētu justies ērti.

Mācītājs skatījās apkārt. Šķita, ka viņš nebūt nesteidzas atklāt savas ierašanās iemeslu. Beidzot Aleksa mazliet nepacietīgi vaicāja:

-  Ar ko varu jums palīdzēt?

Aizvēris acis, viņš pacēla roku pret debesīm un svētīja Aleksu.

-  Lai Debesu svētība bagātīgi lejas pār šo Dieva mīļo, to meitu, skanēja mācītāja dziļi modulētā, vibrējošā balss.

Viņš sāka skaļi un dedzīgi skaitīt lūgšanu. Aleksai trakoti nāca smiekli. Merla Greiema bija gādājusi, lai meitene izaugtu par krietnu protestanti. Viņas regulāri gāja uz baznīcu. Lai gan Aleksas ticība bija stipra, viņa tomēr nekad nespeja samierināties ar fundamentālistu dogmām, pie kurām pieturējās viņas vecmāmiņa.

-   Lūdzu, jūsu svētība Plamet, Aleksa viņu pārtrauca, kad lūgšana sāka ieilgt, esmu aizvadījusi garu un grūtu dienu. Vai mēs nevarētu sākt runāt par jūsu apciemojuma mērķi?

Mācītājs izskatījās diezgan sapīcis par šo iejaukšanos, bet atbildēja balsī, kam piemita noslēpumainības aura:

-

225

Es varu jums palīdzēt izmeklēt lietu, kas saistīta ar Min toņu uzņēmumiem.

Viņa apmulsa. Aleksa nebija gaidījusi, ka mācītāja apmeklējums varētu būt saistīts ar izmeklēšanas gaitu. Viņa tomēr atgādināja sev, ka nedrīkst noniecināt nevienu palīdzību, kas viņai tiek piedāvāta, lai gan bija noskaņota visai skeptiski. Kādus dziļi noglabātus, tumšus noslēpumus par Selīnu, Rīdu Lembertu vai Mintoniem gan varēja zināt šis dīvainais vīrelis? Protams, mācītājiem ļaudis palaikam uzticējās, bet Aleksa no pieredzes zināja, ka profesionālā ētika liedz viņiem,uzticēto atklāt. Garīdznieki nelokāmi ievēroja ziņu neizpaušanas likumu un nodeva tas atklātībai tikai galējās situācijās, ja bija apdraudēta kāda cilvēka dzīvība.

Nelikās pārāk ticami, ka Engess vai Juniors būtu ļāvuši mazajam, pelei līdzīgajam garīdzniekam ielūkoties viņu dvēseles dzīlēs. Spriežot pēc mācītāja ārējā izskata, viņa ietekme uz Visuaugsto nekāda lielā nebija. Jau pati doma, ka Rīds Lemberts varētu nožēlot grēkus, šķita muļķīga.

Viņa atsaucās ar profesionālu vienaldzību, par ko Gregs Hārpers Aleksu neapšaubāmi būtu uzslavējis:

-   Ak, patiesi? Un kā jūs to varētu darīt? Vai pazināt manu māti?

-  Diemžēl ne. Bet es. vienalga, varu sekmēt jūsu veiklo izmeklēšanu. Mēs es un mana svēto brālība uzskatām, ka jūs darbojaties mūsu interesēs. Un mūsu intereses ir Dieva intereses.

-  P-paldies, Aleksa izstomīja, cerēdama, ka tā ir pareizā atbilde.

Tāda tā acīmredzot bija, jo izpelnījās klusu “āmen” no Plameta kundzes, kas visu laiku bija nedzirdami lūgusi Dievu.

-  Jūsu svētība Plamet, Aleksa nedroši ieteicās, neesmu pārliecināta, ka jūs saprotat manus nolūkus. Esmu ieradusies apgabala prokurora uzdevumā, lai…

-   Tas Kungs izmanto cilvēkus savas dievišķās gribas piepildīšanai.

-   … lai izmeklētu savas mātes slepkavību, kas tika izdarīta šeit, Perselas pilsētā, pirms divdesmit pieciem gadiem.

-   Lai slavēts Dievs… tātad šī netaisnību… drīz tiks vērsta uz kibu\

Viņš kratīja pret debesīm paceltās dūres.

Aleksa bija apjukusi. Viņa nervozi iesmējās.

-   Jā, es arī tā ceru. Bet es joprojām nesaprotu, kāds manis veiktajai izmeklēšanai ir sakars ar jums un jūsu draudzi. Vai jūsu rīcībā ir kādas slepenas ziņas par izdarīto noziegumu?

-   Ak, tādas man ir gan, Gciteres jaunkundz, Plamets spiedza, — jā, tādas man ir, tā ka mēs varēsim sekmēt Dieva iecerēto darbu un sodīt netaisnos.

-   Netaisnos?

-   Grēciniekus! viņš dedzīgi iesaucās. Tos, kas grib samaitāt šo pilsētu un visus šeit dzīvojošos nevainīgos Dieva bērnus. Viņi grib uzcelt sātana rotai laukumu, piepildīt mūsu bērnu šķīstās asinis ar narkotikām, viņu kristāltīrās mutes ar smirdīgu alkoholu, viņu auglīgos, bet vēl nenobriedušos prātus ar miesaskārīgām iedomām.

Aleksa ar acs kaktiņu pašķielēja uz Plameta kundzes pusi. Viņa sēdēja, galvu noliekusi, rokas ar kopā saliktām plaukstām novietojusi klēpī, bet viņas ceļi un potītes bija tik tikli saspiesti kopā, ka šķita tie ir salīmēti.

-   Vai jūs runājat par Pcrseldaunsu? Aleksa piesardzīgi vaicāja.

Kā jau viņa bija baidījusies, pats šīs vietas nosaukums izraisīja evaņģēlisku dusmu izvirdumu. No mācītāja mutes bezgalīgā straumē plūda lāsti. Aleksa pacietīgi noklausījās sprediķi par azartspēļu un zirgu skriešanās sacīkšu ļaunumiem un citām Dievam netīkamām parādībām, kas esot ar to saistītas, bet, kad Plamcts sāka viņai uzspiest misionāres lomu, apgalvojot, ka Aleksa ieradusies Perselā, lai uzvarētu sātana dēlus, viņa uzskatīja par vajadzīgu kaismīgo sprediķotāju pārtraukt.

-  Jūsu svētība Plamet, lūdzu…

Pēc vairākiem mēģinājumiem apturēt mācītāja runas plūdus viņš beidzot apklusa un neizteiksmīgu skatienu uzlūkoja Aleksu. Viņa uztraukti aplaizīja lūpas. Aleksai negribējās mācītāju aizvainot, tomēr viņa vēlējās reizi par visām reizēm ieviest šai lietā skaidrību.

-   Man nav nekāda sakara ar to, vai Mintoniem tiks vai neliks piešķirta azartspēļu licence. Patiesību sakot, Azartspēļu lielu komisi ja jau ir izšķīrusies viņiem par labu. Atlicis vairs tikai nokārtot formalitātes.

-   Bet Mintoni ir pakļauti izmeklēšanai sakarā ar slepkavību.

Rūpīgi izvēlēdamās vārdus un izvairīdamās pieminēt tieši Mintonus, viņa teica:

-   Ja manu izmeklēšanas darbību dēļ tiks savākti pietiekami pierādījumi vai atklāts iespējamais nozieguma izdarīšanas motīvs, šo lietu varēs nodot zvērināto tiesai, kuras kompetencē būs pasludināt spriedumu. Lai būtu ka būdams, personas, kas ir šajā lietā iesaistītas, saskaņā ar mūsu konstitūciju uzskatāmas par nevainīgām, kamēr nav pierādīts pretējais.

Viņa pacēla roku, lai atvairītu Plameta iejaukšanos.

-Ludzu, ļaujiet man pabeigl. Iecerētās zirgu skriešanās sacīkšu trases likteni pēc manis veiktās izmeklēšanas pabeigšanas izlems Azartspēļu lietu komisija. Es nekādi nevaru ietekmēt las lēmumu piešķirt vai nepiešķirt kādam azartspēļu licenci. Patiesībā tā ir vistīrākā sagadīšanās, ka

Mintoni liesi saistīti ar abām šīm lietām vienlaikus. Es atjaunoju izmeklēšanu savas mātes slepkavības lieta tāpēc, ka, būdama prokurore, nebiju apmierināta ar iepriekš izdarītās izmeklēšanas rezultātiem un uzskatīju, ka ir nepieciešama lietas apstākļu papildu izpēte. Man nav nekāda personiska naida nedz pret šo pilsētu, nedz pret kādu no tās iedzīvotājiem.

Plamets no vēlēšanās izteikties plīsa vai pušu, tāpēc Aleksa ļāva viņam runāt.

-   Jūs taču negribat, lai Perselā tiktu ieviestas azartspēles, vai ne? Vai tad jūs neesat pret šo sātana ieroci, kas atrauj ēdienu bērnu mutēm, izposta laulības un pagrūž vājos uz nolādēta ceļa, kas ved uz elli?

-   Par maniem uzskatiem jums nav nekādas daļas, Plamet.

Aleksa piecēlās. Viņa jutās nogurusi, un mācītājs nudien bija gatavais plānprātiņš. Aleksa jau tā bija veltījusi viņam vairāk laika, nekā viņš bija pelnījis.

-   Man jālūdz jūs un Plameta kundzi tagad iet prom.

Viņš nebija nekāds izglītotais baznīcas kalps, kas, izpētījis kadu konkrētu tematu, spētu daiļrunīgi aizstāvēt savu viedokli. Abas puses, kas cīnījās par vai pret zirgu skriešanās sacīkšu trasi Perselā, operēja ar vienlīdz pamatotiem argumentiem. Lai būtu ka būdams, Aleksai patiešām bija gluži vienalga, vai Perselas iedzīvotāji nodosies azartspēlēm, vai ne.

-   Mēs nepadosimies, Plamets teica, sekodams viņai uz durvīm. Mēs esam gatavi nest jebkuru upuri, lai piepildītu Dieva gribu.

-   Dieva gribu ? Ja Dievam labpatiks liegt Mintoniem azartspēļu licenci, jūs taču nespēsiet to nedz veicināt, nedz traucēt, vai ne?

Ar loģiku iedzīt mācītāju strupceļā nevarēja.

-   Dievs izmanto mūs, lai darītu savu darbu. Viņš izmanto arī jūs, kaut jūs pali to varbūt nemaz nezināt.

Viņa acīs uzliesmoja fanātiska uguns. To redzot, AIekšai uzmetās zosāda.

-Jūs esat atbilde uz mūsu lūgšanām. Ak, jā, Geiteres jaunkundz, atbilde uz lūgšanam. Griezieties pie mums. Dievs jūs ir svaidījis, un mēs esam jūsu padevīgie kalpi, kas jebkurā brīdī gatavi .sniegt jums palīdzību.

-  Es ņemšu to vērā. Uz redzēšanos.

Reverenda Plameta teoloģiskie uzskati bija izkropļoti. Aleksai tic uzdzina šermuļus. Viņa nespēja vien sagaidīt, kad varēs aizvērt aiz Plametu pāra durvis. Tiklīdz Aleksa to bija izdarījusi, iezvanījās telefons.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

-   Ko jūs teiktu par šādu priekšlikumu vispirms pusdienas, tad dejas? bez liekiem ievadvārdiem vaicāja Juniors Mintons.

-   Pasakains priekšlikums.

-   Tā nav pasaka, tā ir īstenība. Jums atliek tikai sacīt: “ja”.

-  Jūs aicināt mani pusdienās un uz dejām ?

-    Perselas Jāšanas un šaušanas klubs rīko ikmēneša svinības. Lūdzu, sakiet, ka nāksiet man līdzi. Pretējā gadījumā es tur sasodīti garlaikošos.

Aleksa smējās.

-  Junior, es šaubos, vai jūs kādreiz garlaikojaties. īpaši sieviešu sabiedrībā. Vai tad viņas nepakļaujas jūsu vecpuiša šarmam?

-   Gandrīz visas bez izņēmuma. Ja šovakar nāksiet man līdzi, tas būs vēl viens pierādījums šādam apgalvojumam.

-   Šovakar?

-  Jā, šovakar. Vai tad es jums to nepateicu? Piedodiet, ka biju tik neuzmanīgs.

-  Jūs runājat nopietni?

-   Vai tad es varētu jokot .par kaut ko tik svarīgu ka Jāšanas un šaušanas kluba ikmēneša sapulce?

-    Protams, ka nevarētu. Atvainojiet manu vieglprātību.

-  Ja nāksiet, jums taps piedots pilnīgi viss.

-Es nudien nevaru. Esmu pārgurusi. Vakarvakarā…

-   Jā, es par to dzirdēju. Jēziņ, jūs laikam gan jutāties briesmīgi, kad atradāt Pastiju Haikemu tādā paskatā. Gribu jums palīdzēt atbrīvoties no domām par šo briesmīgo atgadījumu.

-   Es augstu vērtēju jūsu rūpes, tomēr nevaru pieņemt jūsu ielūgumu.

-  Es atsakos pieņemt noraidījumu.

Runādama pa telefonu, viņa bija novilkusi kleitu un nu stāvēja vienā apakšveļā un zeķēs. Ar zodu piespiedusi klausuli plecam, Aleksa mēģināja uzvilkt rītatērpu. Moteļa saimniecības vadītāja, uzkopdama viņas istabu, vienmēr izslēdza sildītāju. Katru vakaru Aleksa atgriezās ledusaukstā istabā.

Viņa paskatījās uz alkovu, kur bija pakarinātas viņas drēbes.

-  Es patiešām nevaru, Junior.

-  Kāpēc?

-   Visi mani greznie tērpi palikuši Ostinā. Man nav, ko vilkt mugurā.

-Tādai sievietei kā jums gan nevajadzētu aizbildināties ar tik nodrāztu klišeju.

-  Diemžēl tā nav aizbildināšanās, bet īstenība.

-   Visikdienišķākais no jūsu tērpiem būs šim gadījumam pilnīgi piemērots. Uzvelciet tos ādas svārkus, kuros redzēju jūs pirms pāris dienām. Tie bija satriecoši.

Aleksai beidzot bija izdevies ievīstīties rītatērpā, nenometot zemē telefonu. Viņa apsēdās uz gultas malas un savilka ciešāk ap pleciem frotē audumu.

-   Man tomēr jums jāatsaka.

-   Kāpēc? Zinu, ka ir nepieklājīgi jums tā uzmākties, bet es netaisos pieklājības normu dēļ ļaut jums izvairīties, neminot nopietnu iemeslu.

-   Es vienkārši domāju, ka nebūtu labi, ja sabiedrībā mūs redzētu kopā.

-   Tāpēc, ka jūs cerat mani visā drīzumā padarīt par Hantsvilas cietuma iemītnieku?

-Nē! .

-   Kāpēc tad?

-   Es negribu padarīt jūs par cietumnieku, taču krimināllieta, ko es izmeklēju, jus esat viens no galvenajiem aizdomās turamajiem .

-   Aleksa, jums ir bijis pietiekami daudz laika, lai izveidotu savu priekšstatu par mani. Vai jūs patiešām uzskatāt, ka es būtu spējīgs izdarīt tik nežēlīgu slepkavību?

Viņa atcerējās, ka Rīds bija smējies, kad viņa ierunājās par Juniora iespējamo piedalīšanos karā. Viņš bija slinks un dīkdienīgs, un viņam trūka godkāres. Mežonīgi dusmu izvirdumi ar Juniora tēlu nesaderējās.

-   Nē, ta es nedomāju, Aleksa klusi atbildēja. Bet jūs joprojām esat aizdomās turamais. Mums abiem nenāks par labu, ja mūs redzēs saejamies.

-   Man šis vārds patīk, viņš noņurdēja. — Tajā ietverts kaut kāds grēcīgs un netīrs zemteksts. Lai nomierinātu jūsu satraukto prātu, varu apliecināt, ka publiski es nē ar vienu nesaejos. Tas ir, izņēmuma kārtā man pāris reižu gan tā ir gadījies, kad biju jaunāks. Mēs ar Rīdu mēdzām …

-  Lūdzu, Aleksa ievaidējās, es par to nekā negribu zināt.

-   Labi, es aiztaupīšu jums šokējošākās detaļas, bet tikai ar vienu noteikumu.

-   Kāds tas būtu?

-   Sakiet, ka nāksiet šovakar kopā ar mani. Atbraukšu jums pakaļ septiņos.

-   Es nevaru.

-   Aleksa, Aleksa, viņš traģiskā balsī izdvesa, apsveriet šādu iespēju. Vakara gaitā es iedzeršu glāzīti, divas, varbūt vairāk. Sākšu gremdēties atmiņās, kļūšu asaraini sentimentāls un nepiesardzīgi vaļsirdīgs. Kad tas notiks, jūs būsiet man līdzās un to visu dzirdēsiet. Kas to lai zina, uz cik satriecošu grēksūdzi esmu spējīgs, būdams iereibis. Uzskatiet šo vakaru par vienu vienīgu nopratināšanu. Tas taču pieder pie jūsu darba iemidzināt aizdomās turamā modrību, vai ne? Jūs neatradīsieties savu pienākumu augstumos, ja neizmantosiet katru iespēju noskaidrot patiesību. Kā gan jūs drīkstat savtīgi vaļoties savā greznajā Rietumnieka numurā, ja aizdomās turamais tajā pašā laika sameties kulsta mēli Jāšanas un šaušanas klubā? Kaunieties. Jums jāattaisno nodokļu maksātāju cerības galu galā, šīs lietas izmeklēšana tiek apmaksāta no viņu kabatas. Papūlieties taču šovakar savas valsts labā, Aleksa:

Viņa atkal dramatiski novaidējās.

-  Ja piekritīšu iet, vai apsoliet, ka vairs neturēsiet patriotiskas runas?

-  Pulksten septiņos.

Aleksa varēja saklausīt viņa balsi triumfu.

Tajā pašā brīdī, kad Aleksa iegāja klubā, viņa saprata, ka darījusi pareizi, nākdama šurp. Te valdīja mūzika un smiekli. Viņa uztvēra vairāku sarunu fragmentus. Nevienā no tām netika pieminēta Selīnas Geiteres slepkavība. Tā jau pati par sevi bija atsvaidzinoša pārmaiņa. Aleksa labprāt novēlēja sev vairākas atslodzes stundas. Viņa juta, ka ir pelnījusi atpūtu.

Neraugoties uz to, Aleksa cerēja gūt no šī vakara arī kādu praktisku labumu. Viņa, protams, ne mirkli neticēja, ka alkohola ietekmē Juniors varētu nākt klajā ar publisku atzīšanos. Aleksa nedomāja, ka viņu šovakar sagaida satriecošas grēksūdzes.

Bet kaut ko viņa tomēr varēja iegūt. Ekskluzīvo Jašanas un šaušanas klubu apmeklēja tikai Perselas augstākā sabiedrība. Rīds viņai bija sacījis, ka tie, kas parakstījuši vēstuli, ir vietējie darījumu cilvēki un dažādu nozaru speciālisti. Pilnīgi iespējams, ka dažus no viņiem Aleksa šovakar satiks un viņai radīsies priekšstats, cik naidīgi šie ļaudis patiesībā ir noskaņoti.

Vēl svarīgāk bija tas, ka viņai pavērās iespēja iepazīties ar vietējo sabiedrību, ar cilvēkiem, kas pazina Mintonus un Rīdu un varētu par viņiem kaut ko pastāstīt.

Juniors atbrauca viņai pakaļ savā sarkanajā jaguārā. Viņš vadīja automobili, neievērojot nekādus ātruma ierobežojumus. Viņa priecīgais noskaņojums bija pielipis arī Aleksai. Vai nu viņa tobrīd rīkojās profesionālās interesēs, vai nē, viņai bija patīkami stāvēt līdzās šīvakara svinību izskatīgākajam vīrietim, kura roka viegli, bet privātīpašnieciski skāra Aleksas šauro muguru. ’

-   Bārs atrodas tur, Juniors sacīja, pieliecies viņai tuvu pie auss, lai Aleksa cauri mūzikas troksnim varētu viņu sadzirdēt. Līkumodami cauri pūlim, viņi devās uz bāra pusi.

Šis klubs nebija viena no tām greznajām, neona ugunīs mirdzošajām izpriecu vietām, kuru lielajās pilsētās bija tikpat daudz kā zvaigžņu pie debesīm un kurās pulcējās gados jauni un veiksmīgi darījumu ļaudis, kas, ģērbušies dārgos, pēc pasūtījuma šūtos modei tērpos, kā gājputni traucās uz iemīļoto klubu savos BMW.

Perselas Jāšanas un šaušanas klubs bija visīstākais Teksasas tradīciju iemiesojums. Bārmenim bija garas, galos uz augšu saskrullētas ūsas, kas atgādināja velosipēda stūri, melna, īsa kaklsaite, veste un sarkani atlasa uzroči. Virs kokgriezumiem rotātās deviņpadsmitā gadsimta bāra letes karājās Teksasas dižragu govs varenā galvas rota no viena nopulētā raga gala līdz otram bija vismaz sešas pēdas.

Sienas greznoja attēli, kuros bija redzami vai nu sacīkšu zirgi, vai šķirnes buļļi ar milzīgiem pantiem. Šur tur vidēja arī pa dabasskatam, to neatņemama sastāvdaļa bija vējdzirnavas, kas vientulīgas un sastingušas slējās pret saulainām debesīm. Pali būdama teksasiete, Aleksa te uzreiz sajutās ērti un omulīgi.

-  Baltvīnu, viņa sacīja bārmenim, kas nekaunīgi nopētīja Aleksu no galvas līdz kājām.

-   Laimīgais kuņas dēls, pasniegdams viņiem dzeramos, bārmenis pačukstēja Junioram.

Smaids zem viņa kuplajām ūsām bija neķītrs.

Juniors pacēla pret bārmeni savu glāzi ar skotu viskiju un sodu.

-  Tāds es patiešām esmu.

Atspiedies ar elkoni pret bāra leti, viņš pagriezās pret Aleksu, kas bija apsēdusies uz augstā bara sēdekļa.

-   Mūzika manai gaumei ir mazliet par lauciniecisku un rietumniecisku, bet, ja vēlaties dejot, esmu jūsu rīcībā.

Viņa papurināja galvu.

-   Paldies, ne. Es labāk paskatīšos, kā dejo cili.

Kad bija izskanējušas vēl dažas dziesmas, Juniors pieliecās viņai tuvāk un pačukstēja:

-   Vairums no viņiem dejot mācījušies ganībās. Viņi joprojām dejo tā, it ka tiem vajadzētu uzmanīties, lai neiekāptu govs mēslos.

Vīns bi ja iedarbojies. Aleksas acis mirdzēja, vaigi bija pietvīkuši. Viņa juta'patikamu noreibumu, pārmeta matus pār pleciem un smējās.

-   Nāciet, viņš aicināja. Māte un tēvs sēž pie sava galdiņa.

Aleksa kopā ar Junioru apgāja apkārt deju grīdai līdz galdiņiem, kas bija klali vakariņām. Pie viena no tiem sēdēja Sāra Džo un Engess. Mintons kūpināja cigāru. Sāra Džo ar gausiem plaukstas mājieniem centās atvairīt nepatīkamos dūmus no savas sejas.

Aleksa bija šaubījusies, vai patiešām var doties uz klubu, tērpusies ādas svārkos un ar ādu apdarinātā svīterī, bet nu viņai bija jāatzīst, ka, ģērbusies Sānis Džo vīnsarkanajā atlasa vakarkleitā, viņa justos daudz neveiklāk šajā vietā, kur ļaudis, papēžus rībinādami, dejoja “Lauķi Džo”, atbilstošās vietās iebļaudamies "buļļa mēsli”, bet alu dzēra tieši no dūmakainajām dzintara krāsas pudelēm.

-  Sveika, Aleksa, neizņēmis no mutes cigāru, sacīja Engess.

-     Sveicināti. Juniors laipni uzaicināja mani šovakar atnākt šurp, atsaucās Aleksa, apsēzdamās krēslā, ko Juniors bija atvilcis no galdiņa.

-   Man nācās viņu atvilkt šurp gandrīz vai ar varu, viņš stāstīja vecākiem. Viņa nav tik viegli dabūjama.

-  Par viņas māti gan to nevarēja teikt.

Sāras Džo aukstā, ļaunā piezīme acumirklī sastindzināja sarunu. Tā iedarbojās kā pretspars vīna glāzes izraisītajai pacilātībai. Aleksas reibums izčukstēja un noplaka ka novadējies sodas ūdens. Viņa palocīja galvu pret Saru Džo un teica:

-  Sveicināta, Mintona kundze. Jus šovakar izskatāties ļoti skaista.

Lai gan Sāras Džo vakartērps šajā vidē neiederējās, viņa tajā no tiesas izskatījās daiļa. Pilnīgs vibrāciju trūkums. Aleksa nodomāja. Sāru Džo nevarēja iedomāties, dzīvi žestikulējam. Viņas skaistumam piemita ēteriskums, kas lika domāt, ka Sāras Džo atrašanās zemes virsu ir īslaicīga un nejauša. Viņa apveltīja Aleksu ar vienu no saviem nenoteiktajiem, noslēpumainajiem smaidiem un, nomurminājusi pateicību, iedzēra malku vīna.

-  Dzirdēju, ka jūs esot bijusi tā, kas atrada Pastija līķi.

-    Tēt, mēs atrodamies svinībās, aizrādīja Juniors. Aleksa noteikti nevēlas runāt par kaut ko tik drūmu.

-   Neraizējieties, Junior, viss ir kārtībā. Es pati agrāk vai vēlāk būtu sākusi par to runāt.

-   Manuprāt, tā nebija sagadīšanās, ka jūs atradāties pie tās dzertuves un iekāpāt viņa pikapā, sacīja Engcss, valstīdams cigāru no viena lūpu kaktiņa uz otru.

-  Nē, tā nebija sagadīšanās.

Un Aleksa atstāstīja viņiem savas telefona sarunas ar Pastiju.

-     Tas kovbojs bija melis un netiklis, bet visļaunākais viņa netikums bija las, ka viņš blēdījās, spolējot pokeru, aizsvilies teica Engess. Dažos pēdējos gados viņš bija kļuvis pavisam dumjš un bezatbildīgs. Tāpēc man nācās viņu atlaist. Domāju, jums pietiks prāta neņemt par pilnu to, ko viņš jums sastāstījis.

Monologa vidū Engess bija devis viesmīlim zīmi atnest visiem dzeramos.

-   Ak, protams, Pastijs varēja redzēt, kas iegāja stalli ar Selīnu, bet cilvēks, ko viņš redzēja, bija dullais Bads.

Izteicis savus apsvērumus un nedodams Aleksai iespēju kaut ko iebilst, Engess ņēmās cildināt kādu žokeju no Ruidozo, ko gribēja salīgt nākamajām sacīkstēm. Tā kā Minloni bija galdiņa saimnieki, Aleksa pieklājīgi ļāva, lai Pastijs Haikems tiek uz kādu bridi aizmirsts.

Kad glāzes bija iztukšotas, Engess un Juniors piedāvājās aizstaigāt līdz bufetei un salūkot dāmām kādas uzkodas. Aleksa labprāt to būtu darījusi pati. Viņa nezināja, ko īsti lai runa ar Saru Džo. Kad vīrieši bija aizgājuši, Aleksa saņēmās drosmi un uzrunāja Mintona kundzi.

-  Vai jūs jau sen esat šī kluba biedri?

-   Engess ir viens no kluba dibinātājiem, Sara Džo izklaidīgi paskaidroja.

Viņa nenovērsa acis no pāriem, kas dejoja tustepu uz deju grīdas mūžīgā apļa. ,

-   Engess laikam gan ņem dalību katrā šīs pilsētas pasākuma, Aleksa piezīmēja.

-   Hmm, jā. Viņš grib zināt visu, kas te notiek.

-   Un būt notikumu līdzdalībnieks.

-  Jā. Viņš pats lielākoties tos ierosina un šaudās uz visām pusēm kā negudrs.

Viņa viegli nopūtās.

-     Redziet, Engess jūt sevi nepieciešamību patikt cilvēkiem. Viņš allaž iesaistās sarunās, il kā tam, ko domā tauta, būtu kāda nozīme.

Salikusi plaukstas zem zoda, Aleksa atbalstīja elkoņus pret galdu.

-  Jūsuprāt, tam nav nekādas nozīmes?

-Nē.

Beidzot aizrautīgajai dejotāju vērošanai pienāca gals. Pirmo reizi tajā vakarā Sāra Džo paskatījās tieši uz Aleksu.

-   Pārāk nesajūsminieties par uzmanību, ko jums izrāda Juniors.

-  Ka tā?

-  Viņš flirtē ar visām sievietēm, ar ko viņam gadās iepazīties.

Aleksa gausi nolaida rokas klēpī. Iekšēji viņa kūsāja dusmās, tomēr viņas atbilde skanēja tikpat klusā un mierīgā balsi kā līdz šim.

-  Nevaru jums piekrist, Mintona kundze.

Sāra Džo vienaldzīgi paraustīja plecu.

-   Abi mani vīrieši ir valdzinoši un paši to apzinās. Vairums sieviešu nesaprot, ka uzmanības pierādījumi no Engesa vai Juniora puses nenozīmē neko nopietnu.

-   Esmu pārliecināta, ka jums ir taisnība, runājot par Engesu, tomēr šaubos, vai jūsu sacīto var attiecināt ari uz Junioru. Trīs viņa bijušās sievas tīroši vien apstrīdētu apgalvojumu, ka viņa uzmanības pierādījumi nav ņemami nopietni.

-  Viņas visas manam dēlam nebija piemērotas.

-   Un mana māte? Vai ari viņa nebūtu bi jusi Junioram piemērota?

Sāras Džo tukšais skatiens atkal pievērsās Aleksai.

-   Viņa tam galīgi nederētu. Jūs viņai esat ļoti līdzīga.

-  Vai patiesi?

-   Jums patīk izraisīt nesaskaņas. Jūsu māte arī mēdza runāt par nepatīkamām lietām. Vienīgā atšķirība starp jums abām ir tā, ka jūs viņu daudzkārt pārspējat, radot cilvēkiem nepatikšanas un sējot ļaunumu. Jums piemīt sevišķi izteikts netaktiskums, un šo īpašību es vienmēr esmu uzskatījusi par sliktas audzināšanas pazīmi.

Viņa pacēla acis pret kādu, kas bija nostājies Aleksai aiz muguras.

-  Labvakar, Sāra Džo.

-  Tiesnesi Volles…

Sāras Džo seja atplauka mīlīgs'smaids. To redzot, neviens nespētu noticēt, ka tikai pirms īsa brīža viņa ir laidusi darbā savu dzeloni.

-  Sveika, Steisij.

Sašutumā par netaisno nopēlumu, ko tikko bija izteikusi Sāra Džo, Aleksai svila vaigi. Viņa pagriezās, lai uzlūkotu pienācējus. Tiesnesis Volless raudzījās uz Aleksu ar nepatiku, it kā viņas klātbūtne būtu rupjš kluba tradīciju pārkāpums.

-  Geiteres jaunkundzi

-  Sveicināti, tiesnesi Volles.

Sieviete, kas stāvēja viņam blakus, Aleksai neizprotama iemesla dēļ lūkojās viņa tikpat nosodoši. Acīmredzot vienīgais, kas šajā sabiedrībā vērsies viņā ar draudzīgām acīm, būs Juniors.

Tiesnesis piebikstīja blakusstāvošās sievietes rokai, un viņi devās pie nākamā galdiņa.

-   Vai tā ir viņa sieva? Aleksa jautāja, noraudzīdamās viņiem pakaļ.

-  Augstais Dievs, ne, teica Sāra Džo. Tā ir viņa meita. Nabaga Steisija. Viņa mūždien izskatās tik nožēlojami.

Steisija Voilesa joprojām skatījās uz Aleksu ar tādu naidu, ka arī viņa nespēja novērst skatienu no tiesneša meitas. Aleksa atjēdzās tikai tad, kad Juniors apsēžoties piegrūda viņas ceļgalam savējo. Viņš bija nolicis uz galdiņa divus šķīvjus ar ēdienu.

-Ceru, ka jums garšo ribiņu un pupu sautējums.

Viņa acis sekoja Aleksas skatienam.

-  Sveika, Sfeisij!

Viņš piemiedza aci un draudzīgi pamāja Stcisijai ar roku.

Sievietes sakniebtās lūpas mazliet atslāba, lai veidotu nedrošu smaidu. Pietvīkusi viņa pielika roku pie kakla kā samulsināta meitene un kautrīgi atsaucās:

-  Sveiks, Junior.

-   Kā tad ir?

Lai gan Aleksa joprojām ieinteresēti vēroja tiesnesi un viņa meitu, Juniora strupais jautājums lika Aleksai pagriezties pret viņu.

-  Piedodiet?

-  Vai jums garšo ribiņu un pupu sautējums?

-  To jūs tūlīt redzēsiet, viņa smiedamās atbildēja un izklāja klēpi salveti.

Aleksas uzbrukums ēdienam neliecināja par dāmas manierēm, bet viņas veselīgā apetīte izpelnījās Engesa atzinību.

-   Sāra Džo knābā kā putniņš. Vai tev negaršo ribiņas, mīļā? viņš vaicāja, paskatījies uz sievas šķīvi, kurā ēdiens tikpat kā nebija aizskarts.

-  Pupas ir mazliet par sausu.

-  Vai vēlies, lai pasūtu tev kaut ko citu?

-  Paldies, nē.

Kad viņas bija paēdušas, Engess izņēma no kabatas jaunu cigāru un aizkūpināja. Nodzēsdams sērkociņu, viņš apvaicājas:

-   Kāpēc jūs abi nedejojat?

-   Vai neizgriezīsim kādu riņķi? vaicāja Juniors.

-   Ar prieku.

Aleksa atbīdīja krēslu un piecēlās.

-  Šis dejošanas stils gan nav mana stiprā puse, tā ka, lūdzu, izliksim bez pārāk izsmalcinātām tūrēm.

Juniors satvēra Aleksu, un pretēji viņas lūgumam, izpildīja diezgan sarežģītu pagriezienu un kāju piesitienu kaskādi.

-   Ļoti jauki, viņš smaidīdams sacīja, kad abi pārgāja u/, krietni vien rāmāku lustepu.

Juniors bija aplicis roku Aleksai ap vidu un nu izmantoja to, lai pievilktu viņu sev tuvāk.

-   Ļoti, ļoti jauki.

Aleksa necentās atvirzīties, jo bija tik labi just vīrieša spēcīgās rokas. Viņas partneris bija izskatīgs un valdzinošs un prata radīt sievietei lielisku garastāvokli. Aleksa labprātīgi kļuva par viņa valdzinājuma upuri, zinādama, ka tas ir viņas drošības tikls.

Īstenībā Aleksa nemūžam neļautu sevi savaldzināt tik izveicīgam siržu lauzējam, tomēr viņa uzmanības pierādījumi nelielās devās bija patīkami, jo īpaši tāpēc, ka ik reizes, tiekoties ar Rīdu, viņas pašapziņa un patmīļa saņēma smagu triecienu.

-   Vai Rids ir kluba biedrs? Aleksa nevērīgi vaicāja.

-   Kas jums nāk prātā!

-   Vai tad viņš nav uzaicināts iestāties?

-   Protams, ka ir tiklīdz viņu pirmoreiz ievēlēja par šerifu. Rīds vienkārši jūtas labāk cita sabiedrībā. Sabiedrības pīlāri viņa acis nav dir atvainojos, spļāviena vērti.

Juniors noglāstīja Alcksas muguru.

-   Šķiet, ka jūs vairs neesat tik saspringta, kā tobrīd, kad atbraucu jums pakaļ. Jūs te labi izklaidējaties, vai ne?

-  Jā, bet jūs mani atvilinājāt šurp ar viltu, Aleksa viņam pārmeta. Jūs joprojām esat tālu no tā, lai piedzertos un kļūtu pļāpigs.

Viņa smaids par nožēlu vis neliecināja.

-  Vaicājiet man, ko gribat.

-  Labi. Kā sauc to viru ar sirmajiem matiem?

Juniors nosauca Alcksas norādītā vīrieša vārdu. Viņas

intuīcija izrādījās pareiza. Šis vārds bija starp parakstiem viņai adresētās vēstules beigās.

-   Nākamajā orķestra pārtraukumā jūs varētu mūs iepazīstināt.

-  Viņš ir precējies.

Aleksa uzmeta Junioram asu skatienu.

-   Mana interese par šo vīrieti nav romantiskas dabas.

-  Ak, labi, labi.

Viņš izpildīja Aleksas lūgumu. Baņķieris, ko viņa bija pamanījusi starp citiem kluba viesiem, šķita samulsis, kad viņus iepazīstināja. Paspiedusi vīrieša roku, Aleksa sacīja:

-  Es saņēmu jūsu vēstuli, Longstrīta kungs.

Viņas tiešums baņķieri pārsteidza, tomēr viņš apbrīnojami ātri atguvās.

-  Redzu, ka esat ņēmusi mūsu ieteikumu vērā.

Viņš daudznozīmīgi paskatījās uz Juniora pusi.

-  Lai mana ierašanās šeit kopā ar Junioru jūs nemaldina. Es spēju novērtēt, ko viņš, viņa tēvs un Lemberta kungs nozīmē Perselai un tās ekonomikai, bet tas nenozīmē, ka pārtraukšu izmeklēšanu. Lai mani aizbaidītu, ar vēstuli vien nepietiek.

Kad Juniors pēc dažām minūtēm vadīja Aleksu atpakaļ uz deju grīdu, viņš neslēpa dusmas un, runādams caur vienu mutes kaktiņu, sacīja:

-Jūs būtu varējusi mani brīdināt.

-   Par ko?

-   Par to, ka esat apbruņota un bīstama. Longstrīts ir pārak liels dūzis, lai viņam tā uzbruktu. Starp citu, par kādu vēstuli jus runājat?

Aleksa paskaidroja, minēdama tik daudz vēstulēs autoru uzvārdu, cik spēja atcerēties.

-Cerēju šovakar te dažus no viņiem satikt.

Viņš sarauca pieri un uzmeta Aleksai dzēlīgu skatienu. Galu galā Junioram tomēr izdevās savaldīties un, paraustījis plecus, viņš apburoši pasmaidīja.

-  Te nu bija. Un es domāju, ka jūs pievarējis mans neatvairāmais šarms.

Samierinoši nopūties. Juniors piebilda:

-   Labi, ja vēlaties, varu jums palīdzēt. Gribat iepazīties ar saviem pārējiem pretiniekiem?

Pūlēdamies izturēties pēc iespējas ikdienišķāk, Juniors vadīja Aleksu cauri pūlim, iepazīstinādams viņu ar tiem klātesošajiem, kas bija parakstījuši vaji slēptus draudus saturošo vēstuli.

Pēc pusstundas viņi aizgāja prom no pāra, kam Rietumteksasā piederēja pirmās nepieciešamības preču veikalu tīkls. Viņi Perseldaunas projektā bija ieguldījuši lielus līdzekļus un tāpēc savu naidīgumu pauda visklajāk. Ap to laiku visi jau zināja, kas ir Juniora pavadone, tā ka žultainais paris bija varējis sagatavoties sarunai ar Aleksu.

-Tā, tie nu bija pēdējie, -Juniors viņai sacīja.

-   Paldies Dievam, Aleksa nočukstēja. Vai man mugurā joprojām ir sadurti naži?

-     Jūs taču neņemsiet par pilnu to, ko jums sarunāja tā vecā čūska, vai ne? Viņa ir veca, sažuvusi tenku vācele, kas ienīst katru sievieti, kam nav tikpat biezas ūsas kā viņai.

Alcksai gribot negribot bija jāpasmaida.

-  Viņa visu laiku atkārtoja “ Ceru, ka jūs visdrīzākajā laikā aizbrauksiet…” vai kaut ko tamlīdzīgu.

Juniors saspieda Alcksas elkoni.

-  Nāciet, padejosim vel. Tas novērsīs jūsu domas no nepatikšanām.

-    Pēc šīs kaujas man sevi mazliet jāsaved kārtībā, .viņa atteica un izslīdēja no Juniora tvēriena. Atvainojiet

mani.

-   Labi. Mazo meitenīšu istaba atrodas, lūk, tur.

Viņš noradīja uz šauru gaiteni.

Kad Aleksa iegāja dāmu labierīcību spoguļtelpā, tur neviena nebija, bet, kad viņa iznāca no kabīnes, pie tualetes galdiņa stāvēja tiesneša meita un pētīja savu atspulgu spogulī. Viņa pagriezās pret Aleksu.

Aleksa pasmaidīja.

-   Sveiki.

Steisija īsi atbildēja uz viņas sveicienu.

Aleksa piegāja pie izlietnes un nomazgāja rokas.

-   Mēs netikām oficiāli iepazīstinātas. Es esmu Aleksa Geiterc.

Viņa norāva no ruļļa divus raupja papīra dvielīšus.

-  Jā, es zinu.

Izlietotos dvielīšus Aleksa iemeta atkritumu grozā.

-  Jūs esat tiesneša Vollcsa meita.

Viņa centās atkausēt ledaino gaisotni, kas ar katru bridi kļuva stindzinošāka. Sieviete, kas stāvēja pie spoguļa, nebūt vairs neatgādināja kautrīgu, nedrošu meiteni. Viņas seja bija skarba, un tajā atspoguļojās nesamierināms ienaids.

-  Jūsu vārds ir Steisija, vai ne?

-  Jā. Steisija. Tikai mans uzvārds nav Vollesa. Es esmu Mintone.

-   Mintone?

-   Tieši tā. Esmu Juniora sieva. Viņa pirmā sieva.

DIVDESMITĀ NODAĻA

-   Redzu, ka jums tas ir jaunums, Steisija sacīja. Vērojot Aleksas apmulsušo seju, viņa iesmējās, taču

šiem smiekliem trūka jautrības.

-   Jā, Aleksa atbildēja. Neviens man to nebija pateicis.

Steisijas parasta savaldība šoreiz viņu pameta. Uzlikusi plaukstu uz savām plakanajām krūtīm, viņa izgrūda:

-   Vai jūs maz zināt, kādu ļaunumu nodarāt?

-   Kam?

-   Man, viņa iekliedzās, krūtīm strauji cilājoties.

Tajā pašā brīdi Steisija ļāva rokai ļengani noslīdēt gar

sāniem un saknieba lūpas, it kā pašas dusmu izvirdums būtu viņu nobiedējis. Steisija uz mirkli aizvēra acis. Kad viņa atkal atdarīja plakstus, no acīm strāvoja naidīgums. Tomēr pašsavaldīšanos Steisija bija atguvusi.

-   Divdesmit piecus gadus man bija jāsamierinās ar vispārpieņemto uzskatu, ka Juniors Mintons mani apprecēja vienīgi tāpēc, lai atdarītu jūsu mātei.

Aleksa nesāka noliegt to, kas nepārprotami bija patiesība, bet vainīgi nodūra skatienu.

-   Redzu, ka ari jūs tā domājat.

-   Man ļoti žel, Steisijas… jaunkundz. Vai varu jūs saukt par Steisiju?

-  Protams, viņa stīvi atbildēja.

-   Man ļoti žēl, ka manis veiktā izmeklēšana ir jūs tā sarūgtinājusi.

-   Kā lai mani tas nesarūgtinātu? Jūs uzvandāt pagātnes notikumus. To darot, jūs izkarat manu netīro veļu, lai visa pilsēta to atkal varētu aplūkot.

-   Man nebija ne mazākā priekšstata, kas ir Juniora pirmā sieva. Es pat nezināju, ka viņa joprojām dzīvo Perselā.

-   Vai tam būtu bijusi kāda nozīme?

-   Varbūt ne, ar nežēlīgu godīgumu atbildēja Aleksa. Neredzu, kā jūsu laulība ar Junioru varētu būt saistīta ar izmeklējamo lietu. Ja mana rīcība ir izraisījusi kādas blakusasociācijas, es tur neko nevaru darīt.

-   Un mans tēvs? Steisija vaicāja, mainīdama sarunas tematu.

-  Kas kaiš jūsu tēvam?

-  Jūsu maznozīmīgā izmeklēšana viņu apkaunos. Jau ir apkaunojusi.

-  Kā tā?

-  Jūs apšaubāt viņa sprieduma pareizību.

-  Man ļoti žēl. Arī tur es nekā nevaru līdzēt.

-  Nevarat vai negribat?

Steisijas rokas bija nostieptas gar sāniem, un viņa riebumā nodrebinājās.

-  Es neieredzu cilvēkus, kas min dubļos citu labo slavu, lai paši gūtu no tā labumu.

-   Vai, jūsuprāt, es ar to nodarbojos? jautāja Aleksa, juzdamās aizvainota. Jūs domājat, ka esmu uzsākusi šo izmeklēšanu, lai veicinātu savu karjeru?

-  Vai tad tā nav?

-   Nē, viņa atbildēja un sparīgi papurināja galvu.

-Tajā stallī tika nogalināta mana māte. Nedomāju, ka cilvēks, ko apsūdzēja slepkavībā, būtu spējis izdarīt tik smagu noziegumu. Es gribu zināt, kas īsti toreiz notika. Un es to uzzināšu, panākšu, ka tas cilvēks, kas padarīja mani par bāreni, saņem pelnīto sodu.

-   Es jau gandrīz saku šaubīties par jūsu nolūkiem, bet nu redzu, ka jūs galu galā gribat tikai atriebties.

-Gribu nodibināt taisnību.

-   Un jums ir pilnīgi vienalga, ko tas varētu maksāt citiem cilvēkiem?

-   Es jau atvainojos par to, ka mana rīcība sagādā jums morālas ciešanas.

Steisija nicīgi iesmējās.

-   Jūs gribat manu tēvu publiski sist krustā. Nenoliedziet to, viņa noskaldīja, kad Aleksa mēģināja iebilst. Lai ka jūs ari liegtos, mans tēvs tomēr tiks pakļauts izsmieklam. Jus taču viņu apvainojat vismaz kļūdainā lietas izspriešanā.

Noliegt to nozīmēja melot.

-Jā, es uzskatu, ka attiecībā pret Badiju Haiksu viņš pieņēma nepareizu lēmumu.

-   Tētis aizvadījis četrdesmit nevainojama darba gadus, kas liecina par viņa gudrību un taisnīgumu.

-   Ja manis veikta izmeklēšana ir tik maznozīmīga, ka jus to nosaucāt, tā taču neiespēs mest ēņu uz viņa darba biogrāfiju, vai ne. Mintona kundze? Ierindas prokurore nevar sabojāt karjeru augsti stāvošam tiesnesim, ja viņas rīcība nav nekā cita kā vien pašas spīts un atriebības kāre. Lai varētu pamatot apsūdzības, man nepieciešami pierādījumi.

-   Jums to nav.

-   Ceru, ka. pabeidzot izmeklēšanu, man tie būs. Ja tādēļ cietīs jūsu tēva reputācija…

Aleksa dziļi ievilka elpu un gurdi pieskārās ar plaukstu pierei. Viņa vaļsirdīgi raudzījās Steisijā, un viņas vārdi nāca no sirds.

-   Steisij, es negribu sagraut jūsu tēva karjeru vai apdraudēt viņa atrašanos ieņemamajā amatā. Negribu aizskart neviena cilvēka jūtas, apkaunot vai apbēdināt kādu, kas netieši saistīts ar šo lietu, pats ne pie kā nebūdams vainīgs. Es tikai vēlos, lai uzvarētu taisnība.

-   Taisnība, Steisija nicīgi pavīpsnāja un ļauni samiedza acis. Jums nav tiesību pat izrunāt šo vārdu. Jus esat tieši tāda pati kā jūsu māte skaista, bet sekla. Netaktiska un savtīga. Jums nerūp citu cilvēku jūtas. Neredzat neko, izņemot iespēju piepildīt savas ārišķīgās vēlmes.

-   Cik noprotu, jums mana māte diez ko nepalika, sarkastiski piezīmēja Aleksa.

Steisija to uztvēra nopietni.

-  Es viņu ienīdu.

-  Kāpēc? Vai tāpēc, ka Juniors viņu mīlēja?

Tā kā Steisija nekautrējās sist viņai zem jostas vietas, Aleksa nosprieda, ka var atļauties darīt to pašu. Sitiens trāpīja mērķī. Steisija soli atkāpās un, atbalstu meklēdama, pieķērās tualetes galdiņa malai. Aleksa automātiski pastiepa roku, lai viņai palīdzētu, bet tiesneša meita to ar riebumu atvairīja.

-   Steisij, es zinu, ka Juniors apprecēja jūs tikai dažas nedēļas pēc tam, kad bija nogalināta mana māte. Jums jāsaprot, ka man tas liekas visai dīvaini.

-   Varbūt mūsu laulības šķila pēkšņas, bet mēs satikāmies jau gadiem ilgi.

Tas Aleksu pārsteidza.

-  Jūs satikāties?

-Jā. Un gandrīz visu šo laiku bijām mīļākie.

Steisija to izšāva pret Aleksu kā bultu — strauji un triumfējoši. Vienīgais, ko viņa ar to panāca, bija tas, ka Aleksai kļuva Steisijas vēl vairāk žēl. Nu viņai aina bija pavisam skaidra neglītā meitene, bezcerīgi iemīlējusies skaistajā un labi audzinātajā futbola varonī, bija gatava upurēt visu, pat savu lepnumu, lai saņemtu pretim vīrieša uzmanības nožēlojamās druskas. Viņa bija gatava uz visu, lai tikai paturētu Junioru savā tuvumā.

-Es saprotu.

-   Šaubos. Tāpat kā Juniors, jūs negribat saskatīt patiesību.

-  Kāda tad ir patiesība, Steisij?

-   Selina viņam nebija piemērota. Tāpat kā visi citi, viņa nemitīgi salīdzināja Junioru ar Rīdu. Juniors vienmēr it kā tika nobīdīts otrajā vietā. Man nenāca ne prātā salīdzināt viņu ar kādu citu. Es mīlēju viņu tādu, kāds viņš bija. Juniors negribēja tam ticēt, bet, par spīti tam, ka jūsu māte bija apprecējusies un dzemdējusi bērnu, viņa vienmēr mīlētu Ridu.

-   Ja viņa Rīdu tik ļoti mīlēja, kāpēc tad apprecēja manu tēvu?

Šis jautājums mocīja Aleksu jau vairākas dienas.

-   Pavasarī Selīna un Rīds sanaidojas, un vasaras brīvlaikā viņa aizbrauca pie māsīcām uz Elpaso.

-  Tur viņa iepazinās ar .manu tēvu.

Tik daudz Aleksa zināja no vecmāmiņas stāstīta.

-     Viņš atradās jaunkareivju apmācības nometnē Fortblisā. Drīz pēc tam, kad viņi apprecējās, tēvu aizsūtīja uz Vjetnamu.

Steisija nievājoši saviebās.

-   Pēc viņa nāves Selīna gribēja atsākt satikties ar Rīdu, bet viņam Selīna vairs nebija vajadzīga. Un'tad viņa sāka uzkurināt Juniora cerības. Viņa zināja, ka Juniors vienmēr ir viņu gribējis, bet Rīda esamība padarīja šo viņa vēlēšanos nereālu. Tas bija tik negodigi, kā viņa rotaļājās ar Junioru, piesaistīja viņu. neraugoties uz savu grūtniecību. Var būt, ka viņa pat apsvēra iespēju apprecēties ar Junioru, bet tas nekad nenotiktu, kamēr vien Rīds Lemberts būtu dzīvs. Jūsu māte bija ar cerībām piesējusi Junioru pie sevis. Viņa padarīja Juniora d/īvi par elli. Un, ja Selīna butu palikusi dzīva, viņa turpinātu Junioru mocīt.

Bijusī Mintona kundze trauksmaini ievilka elpu, un viņas plakanās krūtis notrīcēja.

-   Es biju priecīga, kad Selīna nomira.

Aleksas acīs pazibēja aizdomas.

-  Kur jūs tovakar bijāt?

-   Majas, izsaiņoju ceļasomas. Biju nule kā atgriezusies no nedēļu gara atvaļinājuma Gelvestonā.

Vai Steisija melotu par kaut ko tādu, ko varēja viegli pārbaudīt?

-  Jūs tomēr apprecējāties ar Junioru.

-   Tieši tā. Es biju viņam nepieciešama. Zināju, ka esmu viņam vajadzīga tikai bēdu remdēšanai, tāpat kā allaž biju zinājusi, ka mīlējoties tā patiesībā bija Selīna, ko viņš iekāroja. Bet tas, ka Juniors mani izmantoja, man bija vienaldzīgi. Gribēju tikt izmantota. Es gatavoju viņam maltītes, rūpējos par viņa apģērbu, vakaros apguldīju un rītos modināju.

Iegrimstot personiskās atmiņās, Steisijas sejas izteiksme mainījās.

-   Kad viņš pirmoreiz kļuva man neuzticīgs, es tam nepiegriezu pārāk lielu vērību. Dabiski, jutos satriekta, bet es arī sapratu, cik viegli tas varēja notikt. Ik reizes, kad mčs izgājām sabiedrībā, sievietes bariem vien spietoja viņam apkārt. Kurš vīrietis gan spētu pretoties tik spēcīgam kārdinājumam? Šis sakars neturpinājās ilgi viņš drīz vien zaudēja interesi.

Saspiedusi kopā plaukstas, viņa vēroja tās un klusi turpināja.

-    Sekoja nākamā aizraušanās. Un tad vēl viena. Es bulu piecietusi visas viņa mīļākās, ja vien viņš būtu palicis mans vīrs. Bet viņš lūdza man šķiršanos. Vispirms es viņam atteicu. Viņš nelikās mierā, sacīja, ka viņam esot nepatīkami sagādāt man sāpes ar visiem šiem mīlas sakariem. Man neatlika nekas cits kā padoties un piekrist laulības šķiršanai. Tas salauza manu sirdi, bet es biju devusi viņam lo, ko viņš velējās, zinādama… zinādama, viņa ar uzsvaru atkārtoja, ka neviena sieviete nebūs viņam tik piemērota ka es. Domāju, ka no sāpēm nomiršu tik loti es viņu mīlēju.

Viņa nokratīja no sevis apcerīgo noskaņojumu un asi uzlūkoja Aleksu.

-   Un man joprojām jāstāv malā un jānoskatās, kā viņš iet no vienas sievietes pie otras, visu laiku meklēdams to, ko es varu un gribu viņam dot. Šovakar man bija jānoskatas. kā viņš flirtē un dejo ar jums. Ar jums! Mans Dievs, viņa iešņukstējās un, pavērsusi seju pret griestiem, piespieda pie pieres duri un aizmiedza acis. Jūs gribat viņu iznīcināt, un viņš tomēr neredz nekā cita, kā vien jūsu skaisto seju un augumu.

Viņa uzmela Aleksai niknu skatienu.

-    Jūs esat inde, Gciteres jaunkundz. Jūs manī šovakar izraisījāt tādas pašas izjūtas ka tās, ko pārdzīvoju pirms divdesmit pieciem gadiem.

Paspērusi soli uz priekšu, viņa pielieca Aleksai tuvāk savu šauro, kaulaino seju un dzijā ienaidā nošņāca:

-   Es velētos, kaut jūs nekad nebūtu piedzimusi.

Kad Steisija aizgāja, Aleksa centās saņemt sevi rokās, taču tas viņai neizdevās. Izejot no tualetes, viņa joprojām bija bāla un trīcēja.

-   Es jau gribēju ielauzties dāmu istaba un izdabūt jūs no turienes laukā.

Juniors gaidīja viņu gaitenī. Ievērojis Aleksas satraukto sejas izteiksmi, viņš bažīgi vaicāja:

-   Aleksa? Kas noticis?

-   Es gribētu iet no šejienes prom. Tūlīt.

-   Vai jūtaties nevesela? Kas…

-   Lūdzu. Aprunāsimies pa ceļam.

Vairs neko neiebilzdams, Juniors satvēra Aleksas elkoni un vadīja viņu uz ģērbtuvi, kur palūdza, lai kalpotājs pasniedz viņu mēteļus.

-   Uzgaidiet mani šeit.

Aleksa noskatījās, kā Juniors atgriežas kluba iekštelpās, šķērso deju grīdu un pieiet pie galdiņa, pie kura viņi bija pusdienojuši. Pārmijis dažus vārdus ar Engesu un Sāru Džo, viņš atgriezās tieši īstajā bridi, lai saņemtu kalpotāja sniegtos mēteļus.

Steigšus izvedis Aleksu no kluba, viņš palīdzēja tai iekāpt sarkanaja jaguārā. Juniors nogaidīja, līdz braucamais krietni attālinājās no kluba ēkas un sildierīce piepildīja automobiļa salonu ar siltu gaisu. Tikai tad pagriezās ar plīšu apvilktajā sēdeklī, lai uzrunātu Aleksu.

-   Labi, stāstiet, kas jums īsti lēcās?

-   Kāpēc jūs man nepateicāt, ka esat bijis precējies ar Steisiju Vollesu?

Viņš raudzījās Aleksa tik ilgi, ka tas jau sāka apdraudēt brauciena drošību, tad pagrieza galvu un saka atkal vērot ceļu.

-  Jus man par to nevaicājāt.

-  Cik veikla atruna.

Viņa piespieda galvu pie pasažieru nodalījuma vēsā loga, juzdamās tā, it ka viņu būtu dauzījuši ar ķēdi un nu viņai jāatgriežas ringa uz otro iznācienu. Tieši tad, kad Aleksai jau sāka likties nu viņa beidzot ir atšķetinājusi Perselas mīlas sakaru savijušos pavedienus viņa bija uzdūrusies vēl vienam samezglojumam.

-   Vai tas ir tik svarīgi? jautāja Juniors.

-   Es nezinu.

Viņa atspieda pakausi pret loga stiklu.

-Tas jums man ir jāpasaka. Vai tas ir svarīgi?

-   Nē. Mušu laulība neilga pat gadu. Mēs šķīrāmies kā draugi.

-   Jus aizgājāt no viņas kā draugs. Viņa jūs joprojām

mīl.

Viņš saviebās.

* _

-Tā bija viena no mūsu problēmām. Steisijas mīlestība ir ka mānija, viņa uzskata mīļoto par savu privātīpašumu. Viņa mani bija iekalusi važās. Es nevarēju paelpot. Mēs… ’

-   Junior, jūs priecājāties ar citām sievietēm pa labi un pa kreisi, Aleksa viņu nepacietīgi pārtrauca. Aiztaupiet man banālus paskaidrojumus. Mani tas patiesi neinteresē.

-  Tad kāpēc jūs vispār sākāt par to runāt?

-   Tāpēc, ka viņa tualetē uzbruka man ar apvainojumiem. Manis veiktā izmeklēšana sagraušot viņas tēva dzīvi.

-   Dieva dēļ, Aleksa! Vai tad jums nav skaidrs, ka Džo Volless ir liels zīdainis? Steisija rūpējas par viņu kā māte. Ne mirkli nešaubos, ka viņš nodevies paniskām vaimanām un meitai iztēlojis jūs par īstu briesmoni. Tas ir paņēmiens, lai izpelnītos viņas līdzjūtību. Viņi iztop viens otra neirozēm. Par to jums nav jāraizējas.

Tobrīd Aleksai Juniors Mintons diez ko nepatika. Viņa nevērīgā attieksme pret sievietes jebkurus sievietes mīlestību Aleksas acīs šo vīrieti degradēja. Tāpat ka Steisija, arī viņa šovakar bija vērojusi Junioru lidināmies no vienas sievietes pie otras. Jaunas un vecas, pievilcīgas un neizskatīgas, precētas sievas un jaunavas visas viņam šķita Vienlīdz iekārojams medījums. Pret visām viņš izturējās vienlīdz apburoši, kā devīgs Lieldienu zaķis grozījās pūli, dāļādams veltes alkatīgiem bērniem, kas neapjauta, ka labāk būtu no šīm dāvanām vairīties.

Sieviešu glaimus viņš uztvēra kā kaut ko viņam pienākošos. Tāda iedomība Aleksai nekad nebija šķitusi slavējama vai pievilcīga. Juniors uzskatīja par pašsaprotamu, ka jebkura uzrunātā sieviete viņam ar sajūsmu atsauksies. Iespējams, ka viņš pat flirtēja neapzināti, jo šī nodarbošanās viņam bija tikpat dabiska kā elpošana. Junioram nenāca ne prātā, ka viņa nolūkus kāds varētu pārprast un ciest dvēseles sāpes.

Ja nebūtu bijis sarunas ar Steisiju, varbūt arī Aleksa par Juniora izdarībām tikai piedodoši pasmaidītu, kā to bija darījušas citas sievietes, un nemitīgo dāmu aplidošanu uztvertu kā neatņemamu Juniora personības iezīmi. Bet nu Aleksa jutās aizkaitināta un gribēja likt Junioram manīt, ka viņai nevar tik viegli “aizmālēt acis”.

-    Tiesnesis nebija vienīgais mūsu sarunas temats. Steisija sacīja, ka es uzvandot ļaužu atmiņā to, ka viņa bijusi ar jums precējusies, ceļot dienas gaismā viņas netīro veļu. Man radās iespaids, ka būt par jūsu bijušo sievu Steisijai ir gatavā mocība.

-   Bet tā taču nav mana problēma, vai ne?

-  Varbūt tai vajadzētu būt jusu problēmai.

Viņas dusmas Junioru pārsteidza.

-Tā rādās, ka jūs esat uz mani noskaitusies. Kāpēc?

-  Nezinu.

Aleksas dusmu uzliesmojumam nebija garš mūžs. Viņa jutās iztukšota.

-   Piedodiet. Varbūt es, kā parasti, automātiski nostājos tā cilvēka pusē, kam, manuprāt, tiek darīts pāri.

Pieliecies Aleksai tuvāk, Juniors uzlika plaukstu uz viņas ceļgala.

-   Tā ir jums piemītošā apbrīnojamā īpašība, kas man nav paslīdējusi garam nemanīta.

Aleksa satvēra viņa roku un nolika to atpakaļ uz ādas sēdekļa.

-  Ak vai, es vel neesmu apžēlots.

Viņa neatbildēja uz Juniora smaidu.

-  Kāpēc jūs apprecējāt Steisiju?

-   Vai jūs patiešām gribat par to runāt?

Nogriezies uz moteļa Rietumnieks piebraucamā ceļa, viņš apturēja automobili.

’ Ja.

Saraucis pieri, Juniors izslēdza motoru, atbalstīja roku pret sēdekļa atzveltni un pagriezās pret Aleksu.

-  Toreiz man likās, ka tā būs pareiza rīcība.

-  Jūs viņu nemīlējāt.

-  Ne sūda.

-  Bet jūs ar viņu mīlējāties.

Viņš vaicājoši savilka uz augšu uzacis.

-   Steisija man stāstīja, ka jūs esat bijuši mīļākie jau labu laiku pirms laulībām.

-   Mēs nebijām mīļākie, Aleksa. Laiku pa laikam es ar viņu satikos.

-Cik bieži?

-  Jūs gribat, lai sniedzu jums vaļsirdīgu paskaidrojumu?

-   Šaujiet vaļā.

-   Es likos ar Steisiju ik reizes, kad man gribējās nogrūsties un visas māsas Geilas bija aizņemtas vai ari viņām vienlaicīgi bija sākušās mēnešreizes, vai…

-   Kas bija aizņemtas?

-   Māsas Geilas. Tas ir cits stāsts.

Viņš pasteidzās atvairīt jautājumus, ko juta rosāmies Aleksas galvā.

-   Es nekur nesteidzos.

Viņa iekārtojās sēdeklī ērtāk, atspiezdamās ar muguru pret automobiļa durvīm.

-  Vai jūsu uzmanībai kādreiz kaut kas arī paslīd garām?

-   Ļoti reti. Kas tās ir par māsām?

-   Viņas bija trīs trīnītes, patiesību sakot. Un visas sauca par Geilām.

-  Tas šķiet diezgan apšaubāmi.

-   Nē, nē tas nebija viņu priekšvārds. Viņas sauca Vanda Geila, Nora Geila un Pegija Geila.

-  Vai tas ir joks?

Viņš ar pirkstu galiem pārvilka sev pār krūtīm kaut ko līdzīgu burtam x.

-   Krusts pār manu sirdi. Rīds viņas bija jau, la teikt, nomēģinājis. Viņš mani ar tiem skuķiem iepazīstināja.

257

Juniors ieķiķinājās, it kā atcerēdamies kādu īpaši ne. ķītru jaunībā piedzīvotu epizodi.

-   Vārdu sakot, māsas Geilas deva pa labi un pa kreisi. Viņām tas patika. Katrs Persclas vidusskolnieks uzskatīja par savu pienākumu kaut reizi ar viņām pamīlēties.

-  Labi, situācija man ir skaidra. Bet, kad māsas Geilas nebija dabūjamas, jūs devāties pie Steisijas Vollesas.

Viņš rāmi uzlūkoja Aleksu.

-   Nekad neesmu ar varu piespiedis sievieti man atdoties. Viņa pati to gribēja, Aleksa.

-   Tikai ar jums.

Viņš paraustīja plecus, bet neiebilda.

-   Un jūs izmantojat šo izdevību.

-   Nosauciet man kaut vienu vīrieti, kas rīkotos savā-

dak.

-   Jūs bijāt izņēmums, Aleksa sausi sacīja. Atļaušos apgalvot, ka jūs esat vienīgais vīrietis, ar ko Sleisija jebkad ir gulējusi.

Juniors bija pietiekami labi audzināts, lai izliktos mazliet nokaunējies.

-   Jā, es arī tā domāju.

-   Man šovakar bija viņas tik ļoti žēl, Junior. Viņa izturējās pret mani nejauki, bet man, vienalga, bija viņas žēl.

-   Nekad neesmu sapratis, kāpēc viņa manī ieķērās, bet kopš pirmās dienas, kad parādījos Persclas vidusskolā, Sleisija man sekoja kā ēna. Viņa bija gudra meitene. Skolotāju mīlule, kas vienmēr bija apzinīga un nekad neiekūlās nepatikšanās.

Viņš īsi iesmējās.

-   Viņi nemūžam neticētu, ja tiem kāds būtu stāstījis, ko šī meitene labprāt darīja uz mana ševroleta pakaļējā sēdekļa.

Aleksa izklaidīgi raudzījās kaut kur tālumā, klausīdamās Juniorā tikai ar pusausi.

-  Steisija nicināja Selīnu.

-   Viņa bija uz Selīnu greizsirdīga.

-   Galvenokārt tāpēc, ka zināja tā ir Selīna, ko jūs patiesībā iekārojat, gulēdams ar viņu.

-    Kungs Jēzu, viņš klusi nolamājās, un smaids no Juniora lūpām nozuda.

-Tā viņa man teica. Vai tā ir taisnība?

-   Selīna vienmēr bija kopā ar Rīdu. Tā tas bija. Tas bija negrozāms dzīves fakts.

-   Bet jūs viņu tomēr gribējāt, kaut viņa piederēja jūsu labākajam draugam?

Pēc mazliet ieilguša klusuma brīža viņš atzinās:

-   Es melotu, ja mēģinātu apgalvot pretējo.

Aleksa ļoti klusi piebilda:

-   Steisija man pateica vēl kaut ko. Kā paviršu piezīmi, nevis kā svarīgu atklājumu. Viņai, acīmredzot, šķita pašsaprotami, ka es to jau zinu.

*    -Ko tad?

-   Ka jūs gribējāt manu māti apprecēt.

Viņa cieši pavēras Juniorā un aizsmakušā balsī vaicāja:

-   Vai tā bija?

Viņš uz mirkli novērsās, tad teica:

-Jā.

-   Pirms vai pēc tam, kad viņa apprecējās un piedzimu

-  Gan pirms, gan pēc tam.

Redzēdams Aleksas apjukumu, Juniors piemetināja:

-   Nebija tāda vīrieša, kas, paskatījies uz Selīnu, neiekārotu viņu sev. Viņa bija skaista un līksma un prata radīt vīrietim iespaidu, ka viņš tai nozīmē kaut ko īpašu. Viņai piemita…

Viņš meklēja visatbilstošāko vārdu.

-   …kaut kas tāds, Juniors turpināja, netveramo lietvārdu aizstādams ar dūres sažņaugšanu, kaut kas tāds, kas izraisīja vēlēšanos dabūt viņu sev.

-  Vai jūs viņu kādreiz dabūjāt?

-   Fiziskā nozīmē?

-   Vai jūs kādreiz tikāt gulējis ar manu māti?

Viņa sejas izteiksme bija atklāta, godīga un ārkārtīgi skumja.

-Ne. Aleksa. Nekad.

-   Vai vispār mēģinājāt viņai tuvoties? Vai viņa būtu ar jums gulējusi?

-   Nedomāju vis. Es nekad nemēģināju viņai tuvoties. Vismaz netiku to darījis pārāk uzstājīgi.

-   Kāpēc ne. ja jūs viņu tik loti gribējāt?

• Tāpēc, ka Rīds būtu mūs nogalinājis.

Aleksa apjukusi raudzījās Juniora.

-   Vai jūs no tiesas tā domājat?

Viņš paraustīja plecus, un uz Juniora lupām atgriezās atbruņojošais smaids.

-Tas ir tāds tēlains izteiciens.

Aleksa nebija par to pārliecināta. Kad Juniors izteica šo frāzi, viņai bija licies, ka viņš to domā burtiski.

Viņš pašļūca pa jaguāra sēdekli uz Aleksas pusi, un nu viņi sēdēja cieši līdzās. Juniors izlaida pirkstus caur Aleksas matiem un ar īkšķi vieglītēm noglāstīja viņas kaklu.

-Tas ir skumīgs temats. Labāk runāsim par kaut ko citu, viņš čukstēja, ar lūpām tikko jaušami pieskardamies Aleksas mutei. Aizmirsīsim uz mirkli pagātni un pievērsīsimies tagadnei.

Viņa acis klejoja pa Aleksas seju, bet pirkstu gali apmīļoja katru vaibstu.

-  Es gribu ar jums gulēt, Aleksa.

Pirmajā bridi viņa bija pārāk apmulsusi, lai kaut ko atbildētu.

-  Jūs taču nedomājat to nopietni?

-   Kāpēc ne?

Un tad Juniors noskūpstīja Aleksu pa īstam. Vismaz viņš centās to izdarīt. Noliecis galvu, viņš uzspieda AIeksas lūpām savējās, gaidīja viņas atbildes reakciju, uzspieda lūpas ciešāk. Tā kā Aleksa neatsaucās uz Juniora skūpstu, viņš atrāvās un uzmeta viņai apjukušu skatienu.

-  Nē?

-Nē.

-  Kāpēc ne?

-  Jūs pats to zināt. Tas būtu neprāts. Mēs rīkotos aplami.

-  Esmu reizēm darījis vēl neprātīgākas lietas.

Viņš pieskārās Aleksas svīterim un ar pirkstiem satvēra mīksto adījumu uz viņas krūtīm.

-  Un rīkojies vēl aplamāk.

-   Bet es gan ne.

-   Mums kopā būtu labi, Aleksa.

-  To nekad nevar zināt.

Juniors pārvilka ar īkšķi pār viņas apakšlūpu, ar acīm sekodams tā gausajai virzībai.

-  Nekad nesakiet nekad.

Viņš nolieca galvu un vēlreiz noskūpstīja Aleksu mīļi, nevis kaislīgi tad atvirzījās atpakaļ automobiļa vadītāja vietā un izkāpa.

Pie moteļa durvīm Juniors uzspieda Aleksas vaigam neverīgu atvadu skūpstu, bet viņa sejas izteiksme bija iecietīga un uzjautrināta. Aleksa zināja, ka, Junioraprāt, viņa tikai kautrējas un viņas iekarošana ir vienīgi laika jautājums.

Viņa priekšlikums bija Aleksu tā apmulsinājis, ka pagāja vairākas minūtes, iekams viņa attapa, ka iedegusies telefona sarkanā signāllampiņa. Tā vēstīja, ka viņai pienācis kāds ziņojums. Aleksa piezvanīja moteļa dežurantam, tad uzgrieza telefona numuru, pa kuru viņai bija lūgts piezvanīt. Aleksa zināja, ko ārsts viņai pasacīs, pirms viņš bija pacēlis klausuli. Neraugoties uz to, vārdi, kas atskanēja klausulē, atstāja uz Aleksu šokējošu iespaidu.

-   Man ļoti žel, Geitcres jaunkundz. Greiemas kundze šovakar no mums aizgāja, tā arī neatguvusi samaņu.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Aleksa pieklauvēja un iegāja kabinetā tikai tad, kad Rīds bija iesaucies:

-   Ienāciet.

-Labrīt. Paldies, ka bijāt ar mieru mani pieņemt tūlīt

pat.

Viņa apsēdās uz krēsla iepretim Rīda rakstāmgaldam. Aleksai neko nevaicājis, viņš ielēja tasē kafiju, pievienoja tai cukuru un pienu un nolika tasi viņai priekšā. Aleksa ar galvas mājienu pateicās.

-   Izsaku jums līdzjūtību, Aleksa, sakarā ar vecmāmiņas nāvi.

-   Paldies.

Aleksa uz. nedēļu bija aizbraukusi no Pcrsclas, lai nokārtotu ar bērēm saistītās formalitātes. Sēru dievkalpojumu pansionāta kapelā noklausījās tikai Aleksa, daži kādreizējie Merlas darbabiedri un viens otrs pansionāta iemītnieks. Pēc bērēm Aleksu gaidīja nepatīkams pienākums viņai bija jāsavāc vecmāmiņas mantas. Pansionāta darbinieki izturējās ļoti laipni, bet uz Merlas vielu jau gaidīja cita pretendente, lapēc istabu vajadzēja atbrīvot nekavējoties.

Aleksa bija aizvadījusi emocionāli saspringtu nedēļu. Sēdēdama un raudzīdamās uz vienkāršo zārku, viņa klausījās fonā skanošajā ērģeļmūzikā, un viņu pārņēma bezgalīga zaudējuma sajūta. Aleksai nebija izdevies izpildīt solījumu, ko viņa deva pali sev un vecmāmiņai. Viņa nepaguva noskaidrot Selīnas slepkavas vārdu.

Vēl satriecošāk likās tas, ka viņai nebija lemts izpelnīties nedz vecmāmiņas atzinību, nedz mīlestību. Tā bija pēdējā iespēja, vairāk tādas izdevības Aleksai nebūs.

Viņa nopietni pārdomāja, vai prātīgāk nebūtu mest plinti krūmos, pateikt Gregam, ka viņam izrādījusies taisnība un viņai vajadzējis uzklausīt viņa padomu jau no paša sākuma. Aleksas pazemojums sagādātu viņam prieku, un viņš tūdaļ pat uzticētu viņai kādas citas lietas izmeklēšanu.

Tas būtu vieglākais ceļš. Aleksa nekad vairs neatgrieztos Perselā, viņai vairs nebutu jāpacicš naidīgie strāvojumi, ko uz viņu raidīja gandrīz vai katrs sastaptais šīs pilsētas iedzīvotājs, nebūtu jāskatās sejā šim vīrietim, kas izraisīja viņā visdīvainākās izjūtas.

Raugoties no juridiskā viedokļa, viņai joprojām nebija pierādījumu, lai celtu šo lietu zvērināto tiesas priekšā. Bet Aleksa vairs nevarēja atkāpties personisku iemeslu dēļ. Vīrieši, kas bija mīlējuši viņas māti, bija Aleksu ieintriģējuši. Viņai bija jādabū zināt, kurš no viņiem ir Seimu nogalinājis un vai viņa pali ir vai nav vainīga pie mātes bojāejas. Viņai vai nu būs jānoliedz sava vaina, vai jāiemācās dzīvot ar vainas apziņu, bet viņa nevarēja atstāt šo jautājumu neatrisinātu.

Un tā nu Aleksa bija atgriezusies Perselā. Viņa raudzījās zaļu acu pāri, kas domās bija viņu vajājušas visu aizvadīto nedēļu.

-  Nebiju pārliecināts, ka jūs atgriezīsieties, viņš vaļsirdīgi paziņoja.

-   Par to gan jūs varējāt būt drošs. Es taču jums teicu, ka nepadošos.

-   Jā, es atceros, viņš drūmi sacīja. Ka jums tovakar patika dejas?

No šī negaidītā jautājuma Aleksa sarāvās.

-   Kā jūs zināt, ka es tur bi ju?

-   Tā ļaudis runā.

-To jums pateica Juniors.

-Nē.

-   Nelieciet man mocīties neziņā, Aleksa sacīja. Ka jūs uzzinājāt, ka esmu bijusi Jāšanas un šaušanas klubā?

-   Viens no maniem palīgiem tovakar pamanīja, ka Juniors, braucot pa šoseju, pārsniedz ātrumu. Tas bijis ap pulksten vienpadsmitiem, tā viņš teica. Ari jūs esot bijusi tajā automobilī.

Rīds vairs neskatījās uz Aleksu, bet pētīja savu kurpju purngalus.

Jūs acīmredzot briesmīgi steidzāties atgriezties moteli.

-   Man vienkārši vairs negribējās palikt klubā. Es slikti jutos.

-   Nevarējāt lāgā sagremot uz restēm gatavotos ēdienus? Vai varbūt tie bija cilvēki? Daži no viņiem arī man uzdzen nelabumu.

-   Nebija vainīgs nedz ēdiens, nedz cilvēki. Garastāvokli man sabojāja viena persona Steisija Vollesa… Mintone.

Aleksa uzmanīgi vēroja, kāda būs Rīda reakcija. Viņa seja saglabāja vienaldzīgu izteiksmi.

-   Kāpēc neviens man nepateica, ka Steisija ir bijusi precējusies ar Junioru?

-  Jūs to nevaicājāt.

Brīnumainā kārtā viņai izdevās apvaldīt dusmas.

-   Vai tad nevienam no jums neienāca prātā, ka viņu steidzīgajām laulībām varētu būt kāda nozīme lietas izmeklēšanā?

-Tam nav nekādas nozīmes.

■ Paturu sev tiesības vērtēt šī lakta nozīmīgumu pēc saviem ieskatiem.

-   Kā jums tīk. Tātad jūs domājat, ka tam ir kāda nozīme?

-   Jā, tā es domāju gan. Man vienmēr likās dīvaini, ka Juniors pirmoreiz apprecējies tik drīz pēc manas mātes nāves. Vēl dīvaināk ir tas, ka līgava, izrādās, ir bijusi tiesneša meita.

-  Nekā dīvaina tur nav.

-  Tomēr aizdomīga sagadīšanās, vai ne?

-   Nebūt ne. Steisija Vollesa iemīlēja vai iekāroja Junioru no pirmā acu uzmetiena. To zināja visi, pašu Junioru ieskaitot. Viņa savu aizraušanos neturēja noslēpumā. Kad Seima nomira, Steisija saprata, ka viņai paveras izdevība, un pacentās to izmantot.

-  Oportūnistes iespaidu Steisija man neatstāja.

-   Kļūstiet reiz pieaugusi, Aleksa. Mēs visi esam oportūnisti, ja kaut ko izmisīgi iekārojam. Viņa mīlēja Junioru, Rīds nepacietīgi aizrādīja. Viņš pēc Selīnas nāves bija bēdu sagrauzts. Manuprāt, Steisija nosprieda, ka viņas mīlestība Junioru izdziedēs, ka ar to pietiks, lai remdētu viņa sāpes.

-   Bet ar to nepietika.

-   Acīmredzot. Viņa nespēja panākt, lai Juniors viņu iemīlētu. Un viņai nepavisam neizdevās panākt arī to, lai viņš nelīstu zem brunčiem citām sievietēm.

Saīdzis viņš kodīja lūpu kaktiņu.

-   Kurš tad jums izpļāpājās par Steisiju un Junioru?

-   Pati Steisija. Mcs satikāmies dāmu tualetē, un viņa pārmeta man, ka, no jauna uzsākot šīs lietas izmeklēšanu, es esot sabojājusi viņai dzīvi.

-   Gudra meiča, viņš sacīja, atzinīgi palocīdams galvu. Man viņa allaž ir patikusi.

-   Ak, vai patiesi? Vai jūs ari ar viņu gulējāt? Vai tomēr jūsu seksuālās apetītes apmierināšanai pietika ar māsām Geilam?

-Jūs interesē māsas Geilas, ko? — Viņš skarbi iesmējās. Zinu. ka ta nav Steisija, kas jums stāstījusi par Perselas bēdīgi slavenajām trīnītēm.

-   Tas bija Juniors, kas aizpildīja robus manās zināšanās.

-   Vakars laikam gan bi ja izdevies.

-  Ja, atklājumu pilns.

-   Ak, tā? viņš novilka. Ko tad jūs atklājāt?

Aleksa ignorēja Rīda neslēpto vēlēšanos izdibināt

kaut ko tuvāk.

-   Rid, kāpēc viņiem toreiz bija tā jāsteidzas? Juniors nebija iemīlējies Steisija. Pieņemsim, viņš sev bija iestāstījis, ka laulības ar Steisiju nāks viņam par labu. Bet kāpēc viņiem bija jāapprecaš tieši tad?

-   Varbūt viņa gribēja būt jūnija līgava.

-  Neņirgājieties par mani!

Aleksa pielēca kājās un piegāja pie Joga.

Viņš klusi un gari nosvilpās.

-  Sasodīts, jums mūždien ir slikts garastāvoklis.

Vai aizmirsāt, ka esmu nule apglabājusi savu vienīgo tuvinieci? Aleksa aizsvilās.

Viņš nedzirdami nolamājās un izlaida pirkstus cauri matiem.

-   Uz mirkli biju aizmirsis gan. Piedodiet man, Aleksa. Atceros, cik nelāgi jutos, kad biju apglabājis savu veco.

Viņa pagriezās, lai uzlūkotu Rīdu, bet viņš raudzījās tālumā.

-   Engcss un Juniors bija vienīgie šīs nolādētās pilsēteles iedzīvotāji, kas atnāca uz bērēm. Mēs pat nebijām pasūtījuši bēru ceremoniju baznīcā vai apbedīšanas biroja. Tikai pastāvējām pie kapa. Engess pēc tam gāja atpakaļ uz darbu. Juniors devās uz skolu, lai nebūtu jākavē pārbaudes darbs bioloģijā. Es gāju uz mājām. Neilgi pēc lenča pie manis atnāca Selīna. Viņa bija aizšmaukusi no skolas, lai varētu būt kopā ar mani. Selīna zināja, ka jutīšos nomākts, kaut es^to kuņas dēlu ienīdu, kad viņš vēl bija dzīvs. Mēs kopā apgūlāmies manā gultā un palikām tur līdz tumsai. Selīna zināja, ka nu viņai jāiet mājās, citādi māte uztrauksies. Viņa raudāja manā vietā, jo man asaru nebija.

Kad Rīds beidza runāt, telpa iestājās smags klusums. Aleksa joprojām nekustīgi stāvēja pie loga dzirdētais viņu bija it kā sastindzinājis. Viņai sāpēja sirds par vientuļo jauno cilvēku, kāds reiz bi jis Rīds Lemberts.

-  Vai tā bija pirmā reize, kad jūs mīlējāties ar Selinu?

Viņš cieši uzlukoja Aleksu, piecēlās no krēsla un pienāca viņai klāt.

-  Tā kā esat ierunājusies par mīlas dzīvi, vai nevēlaties pastāstīt, kā jums pašai šajā ziņā veicies?

Aleksa acumirklī sastinga un ļāva vaļu dusmām.

-   Beidziet runāt aplinkus un pasakiet skaidri un gaiši, ko jūs īsti gribat zināt!

-   Labi, viņš vīpsnādams atteica. Vai Junioram ir jau izdevies novilkt jums biksītes?

-   Neģēlis.

-   Ir vai nav?

-Nav!

-   Varu derēt, ka viņš to tomēr ir mēģinājis. Viņš vienmēr mēģina.

Rlds smējās dziļus, satraucošus krūšu smieklus.

-   Ka bingo spēlē varbūt izdodas.

Viņš pacēla roku un ar delnas virspusi noglāstīja Aleksas vaigu.

-  Jūs esat nosarkusi, juristes jaunkundz.

Viņa atgrūda Rīda roku.

-   Ejiet ellē.

Aleksa bija nikna uz sevi par to, ka nosarkusi Rīda priekšā gluži kā tāds skolas skuķis. Tā nebija Rīda darīšana, ar ko viņa guļ. Bet vēl vairāk Aleksu satrauca tas, ka viņam, šķiet, bija vienalga. To, kas pazibēja Rīda acīs, viņa uztvēra kā uzjautrinājumu. varbūt kā nicinājumu, bet noteikti ne kā greizsirdību.

Lai atdarītu Rīdām, Aleksa pēkšņi ievaicājās:

-   Par ko jūs ar Seimu sastrīdējāties?

-   Mēs ar Seimu? Kad?

-  Tajā pavasarī, kad abi beidzāt junioru klasi*. Kāpēc viņa vasaras brīvlaiku devās pavadīt uz Elpaso un sāka satikties ar manu tēvu ?

-  Varbūt viņai gribējās nomainīt ainavu, izvairīgi sacīja Rīds.

*  Amerikāņu vidusskolas vienpadsmitā, priekšpēdējā klase. Pēdēja, divpadsmitā, ir senioru klase.

-    Vai jūs zinājāt, cik ļoti viņu mīlēja jūsu labākais draugs?

Viņa kaitinošais smīns nozuda.

-   Vai to jums pateica Juniors?

-   Es to jau zināju pirms viņa teikšanas. Vai jūs tolaik zinājāt, ka viņš mīl Sclīnu?

Rīds tēlotā nevērībā paraustīja plecus.

-  Gandrīz katrs čalis mūsu skolā…

-   Es nerunāju par aizraušanos ar populāru meiteni, Rīd.

Aleksa satvēra viņa krekla piedurkni, lai uzsvērtu, cik

viņai ir svarīgi šo jautājumu noskaidrot.

-   Vai jums bija zināms par Juniora jūtām pret Sclīnu?

-   Un ja nu bija, kas tad ir?

-   Juniors sacīja, ka jūs būtu viņu nogalinājis, ja viņš mēģinātu Selīnai tuvoties. Viņš teica, ka jūs būtu nogalinājis viņus abus, ja Sclīna kļūtu jums neuzticīga.

-Tēlains izteiciens.

-    Tā sacīja ari Juniors, bet man par to ir citas domas, viņa rāmi iebilda. Starp jums visiem virmoja kaislība. Jūsu attiecības bija sarežģītas un savstarpēji diezgan līdzīgas.

-   Kādas attiecības?

-Jūs un mana māte mīlējāt viens otru, bet jūs abi mīlējāt arī Junioru. Vai tad tas nebija mīlas trijstūris ši jēdziena vistiešākajā nozīmē?

-    Pie velna, par ko jūs tur runājat? Vai domājat, ka mēs ar Junioru esam pēdiņu pāris?

-Jums raksturīga neaptēsta lauka domu gaita, šerif Lembert, būdama ārkārtīgi aizvainota, sacīja Aleksa. — Gribēju teikt, ka jūs ar Junioru mīlat viens otru kā divi indiāņi, kas noslēguši asinsbrālību. Bet jūs arī nemitīgi savā starpā sacenšaties.

-   Es nesacenšos ar Junioru.

-   Apzināti varbūt ne, bet ciliem cilvēkiem allaž izdodas jūs nostādīt vienam pret otru. Un kurš ir tas, kas šajā sacensībā vienmēr gūst virsroku? Jūs. Skolas gados jums tas bija nepatīkami. Un jums tas joprojām sagādā raizes.

-   Muļķības.

-   Tas nav tikai mans viedoklis vien. Par to runāja arī Steisija, kad mēs tovakar tikāmies, un es viņu nebūt neuzvedināju uz šīm domām. Viņa sacīja, ka cilvēki mūždien ir jūs abus salīdzinājuši un ka Juniors vienmēr ir palicis zaudētājs.

-  Cilvēku domas nav no manis atkarīgas.

-   Bet vissaspringtāk jūs sacentāties Sclīnas dēļ, vai

ne?

-   Kāpēc jūs man to vaicājat? Jums taču pašai ir zināmas visas atbildes.

-   Arī te jūs viņam bijāt soli priekšā. Juniors gribēja būt Selīnas mīļakais, bet jūs tas jau bijāt.

Iestājās il^s klusums. Rīds nopētīja viņu uzmanīgi kā mednieks, kam tālskatī beidzot izdevies saskatīt medījumu. Saules gaisma, kas iespīdēja caur žalūzijām, padarīja spožas viņa acis, matus un draudīgi sarauktās uzacis.

Viņš ļoti klusi teica:

-   Labs gājiens, Aleksa, bet es neko no tā neatzīstu.

Rīds mēģināja aiziet, bet Aleksa satvēra viņa rokas.

-Vai tad jūs nebijāt viņas mīļākais? Kāpēc jūs nevarētu to tagad atzīt?

-  Tāpēc, ka es nekad nerunāju par sievietēm, ko esmu skūpstījis.

Viņa skatiens noslīdēja līdz Aleksas pulsējošajam kaklam, tad Rīds atkal ieskatījās viņai sejā.

-   Un jums par to vajadzētu būt sasodīti priecīgai.

Caur viņas augumu izskrēja iekāre karsta un zeltaina kā rīta saule. Viņa ilgojās sajust Rīda stingrās lūpas uz savējām, viņa izveicīgo mēli prasmīgi un parupji darbojamies viņas mutes iekšienē. No iekāres un izmisuma acis viņai kļuva valgas Aleksa nevarēja dabūt to, ko tik ļoti gribēja.

Cieši raudzīdamies viens otrā, viņi nepamanīja, ka tiek novēroti no ielas pretējās puses. Saule viņus izgaismoja kā prožektors.

Vēlēdamās atbrīvoties no divdomīgās tagadnes un atgriezties satraucošajā pagātnē, viņa sacīja:

-   Juniors man teica, ka jūs ar Seimu esat bijuši kaut kas vairāk, nekā tikai bērnības draugi.

Tie bija meli, bet Aleksai nebija nekā cita, ko likt uz spēles.

-   Viņš izstāstīja man visu par jūsu attiecībām ar Selīnu, tā ka patiesībā tam nav nekādas nozīmes, vai jūs ko atzīstat vai ne. Kad jūs un viņa pirmoreiz… nu, pats saprotat…

-   Drātējāmies?

Vulgārais apzīmējums, izrunāts zemā, aizsmakušā balsī, uzdzina Aleksai karstuma viļņus. Nekad agrāk šis vārds viņai nebija šķitis erotisks. Viņa norija kaklā sakāpušo kamolu un tik tikko jaušami pamāja ar galvu.

Pēkšņi Rīds aplika roku Aleksai ap kaklu un pievilka viņu sev klāt, tā, lai viņas seja atrastos tieši zem viņējās.

-    Ne sūda jums Juniors nav stāstījis, juristes jaunkundz, viņš nočukstēja. Nemēģiniet mani apmānīt ar saviem tiesas zāles viltīgajiem trikiem. Esmu pār jums astoņpadsmit gadus vecāks un par prāta trūkumu nevaru žēloties. Tādi triki, kādus pieprotu es, jums pat sapņos nav rādījušies. Un es neesmu tāds nolādēts muļķis, lai iekristu uz jūsējiem.

RTcis ciešāk sažņaudza dūrē Aleksas matu šķipsnu, ko bija satvēris. Viņa elpa pret Aleksas seju kļuva karstāka un straujāka.

-   Nekad .vairs nemēģiniet iedzīt ķīli starp mani un Junioru, vai dzirdat? Cīnieties pret mums abiem vai drātējieties ar mums abiem, bet nepieskarieties tam, kas pastāv ārpus jūsu saprašanas.

Rīda acis sašaurinājās, un skatiens tapa ļauns.

-  Jūsu mammai, Aleksa, piemita nelāgs paradums sarīdīt cilvēkus vienu pret otru. Kādam tas bija līdz kaklam, un viņš Selīnu nogalināja, pirms viņa paguva kļūt gudrāka. Iesaku jums mācīties no viņas kļūdām, iekams ar jums notiek kaut kas tamlīdzīgs.

Torit ar domāšanu viņai neveicās. Nekādas jaunas versijas Aleksai prāta nenāca. Viņa nespēja novērst domas no satraucošās sarunas ar Rīdu. Ja pie kabineta durvīm nebūtu pieklauvējis kāds no šerifa palīgiem un viņus iztraucējis, varbūt Aleksa būtu mēģinājusi izskrāpēt Rīdām acis vai, gluži pretēji, pakļautos spēcīgajai tieksmei mesties viņam pie krūtīm un skūpstīt viņu.

Ap pusdienas laiku Aleksa vairs necentās piespiest sevi koncentrēties. Viņa šķērsoja ielu, lai kafejnīcā B&B paēstu lencu.Tāpat kā vairumam cilvēku, kas strādāja šajā pilsētas daļā, tas viņai bija kļuvis par paradumu. Kad Aleksa iegāja kafejnīcā, sarunas vairs netika pārtrauktas. Laiku pa laikam viņu ar sveicienu pagodināja Pīts ja nebija pārak aizņemts virtuvē.

Viņa knibinājās ap savu maltīti, cik ilgi vien iespējams, bīdīja dzelteno mala pelnutrauku turp un atpakaļ, šķirstīja Pīta pašiespiesto brošūru, kurā bija sniegtas pamācības, kā pareizi sagatavot ēdamo no klaburčūskas.

Aleksa pūlējās nosist laiku, jo viņai nemaz negribējās atgriezties mazajā, tumšajā kabinetā tiesas nama pagrabstāvā un raudzīties tukšumā, kaujoties ar satrauktām domām un pārcilājot prātā hipotēzes, kas ar katru bridi šķita aizvien apšaubāmākas. Bet viena doma no viņas neatstājās. Vai pastāvēja kāda saistība starp Selinas nāvi un Juniora steidzīgajām laulībām ar Steisiju Vollesu?

Par to Aleksa prātoja, izgājusi āra no kafejnīcas. Ierāvusi galvu kažoka apkaklē, lai pasargātos no aukstā vēja, viņa aizgāja līdz ielas stūrim. Viena no nedaudzajiem pilsētas centrālās daļas luksoforiem tieši tobrīd iedegās zaļā gaisma, un Aleksa jau grasījās nokāpt no nelīdzenās betona ietves, lai šķērsotu ielu, kad no aizmugures kāds satvēra viņas roku.

-   Viņa svētība Plamets, Aleksa pārsteigti konstatēja.

Pēdējo dienu notikumi bija izdzēsuši mācītāju un viņa

biklo sievu no viņas prāta.

-  Geiteres jaunkundz, viņš sacīja pārmetošā tonī. Es šorīt jūs redzēju kopā ar šerifu.

Mācītāja dziļi gulošajās acīs gruzdēja tik nesamierināma apsūdzība, it kā viņš būtu pieķēris Aleksu visos nāves grēkos.

-  Jūs esat likusi man vilties.

-   Es nesaprotu…

-   Vēl vairāk, viņš pārtrauca Aleksu, runādams ielu sludinātāja spalgajā intonācijā, jūs esat likusi vilties Visaugstākajam.

Plameta acis plati iepletās, tad atkal savilkās šaurās spraudziņās.

-   Es jūs brīdinu Dievs necieš, ka par viņu ņirgājas.

Aleksa nervozi aplaizīja lupas un pavērās apkārt,

meklēdama glābiņu, lai gan nezināja, kāda formā tas varētu izpausties.

-   Neesmu gribējusi apvainot nedz jūs, nedz Dievu, viņa sacija, juzdamās muļķīgi par šo taisnošanos.

-  Jūs vēl neesat ieslodzījusi aiz restēm netaisnos.

-    Neesmu atradusi iemeslu, kāpēc tas būtu darāms. Mans izmeklēšanas darbs vel nav galā. Skaidrības labad piebildīšu, ka neesmu šeit ieradusies, lai ieslodzītu kādu aiz restēm, reverend Plamet.

-Jūs izturaties pārāk iecietīgi pret ķeceriem.

-   Ja jus ar lo gribat teikt, ka veicu izmeklēšanu objektīvi, nevaru šo jūsu apgalvojumu noliegt.

-   Redzēju, kā jūs šorīt brāļojāties ar to sātana delu.

Viņa maniakālo acu skatiens bija nepatīkams un vienlaikus piesaistošs. Aleksa pieķēra sevi lūkojamies sludinātājām tieši acis.

-   Vai jūs runājat par Rīdu?

Plamets iešņācās, it ka pats nosauktais vārds liktu viņam iztēlē skatīt ļauno garu, ko jāpasteidzas atvairīt.

-   Neļaujiet viņam ar viltīgiem paņēmieniem jūs apmāt .

-   Varu jums apgalvot, ka tas nav noticis.

Mācītājs pienāca soli tuvāk.

-   Sātans labi pazīst sieviešu vājās puses. Viņš izmanto viņu maigos, viegli ievainojamos augumus, lai iešļāktu tajos savus ļaunos spēkus. Sieviešu augumi tiek aptraipīti, un tie jāattīra, regulāri nolaižot asinis.

Tas cilvēks nav tikai muļķis, viņš ir slims, Aleksa izbailes nodomāja.

Plamets uzsita ar plaukstu pa Bībeli, liekot Aleksai salēkties. Pacēlis rādītājpirkstu pret debesīm, viņš ieaurojās:

-   Pretojies visiem kārdinājumiem, mana meita! Bs paveļu katrai baudkārai dziņai atstāties no tavas sirds, prāta un auguma. Tagad un tūlīt.

Izķērcis pēdējo frāzi, viņa svētība sašļuka, it kā ļauno gaiu izdzīšanas rituāls būtu laupījis viņam visu enerģiju. Aleksa stāvēja kā sastingusi, nespēdama noticēt tam, ko redz un dzird. Atguvusies, pavērās apkārt. Viņa jutās ļoti neērti un cerēja, ka neviens nav redzējis šo ārprāta izpausmi, kurā viņa pret savu gribu tikusi iesaistīta.

-  Cik zinu, nekādas baudkāras dziņas man nepiemīt. Bet nu man jāiet. Es jau tā kavējos.

Viņa nokāpa no ietves, kaut luksoforā dega sarkanā uguns.

-   Dievs uz jums paļaujas. Viņš kļūst nepacietīgs. Ja jūs pievilsiet viņa uzticēšanos…

-  Jā, labi, es strādāšu cītīgāk. Uz redzēšanos.

Plamets klupšus nokāpa no ietves un satvēra viņu aiz

pleciem.

-   Dievs tevi svētī, mana meita. Dievs svētī tevi un tavu svēto misiju.

Saņēmis rokā Alcksas plaukstu, viņš iespieda tajā kādu nekvalitatīvi iespiestu brošūru.

-   Paldies.

Aleksa atbrīvoja roku un vienā rāvienā atradās ielas pretējā pusē. Nu viņu no sludinātāja šķīra divas satiksmes joslas. Atri uzskrējusi pa pakāpieniem, viņa burtiski pārvēlās pār tiesas nama slieksni.

Skatīdamās pār plecu, lai pārliecinātos, ka Plamets neseko, Aleksa ieskrēja Rīdām tieši krūtīs.

Viņš satvēra Aleksu aiz pleciem.

-  Pie velna, kas jums kaiš? Kur jūs bijāt?

Viņai gribējās piekļauties Rīdām, just viņa sargājošo spēku, līdz viņas sirds beigs mežonīgi dauzīties, bet tādu greznību Aleksa nevarēja atļauties.

-  Nekur. Tas ir, es biju izgājusi. Paēst lenču. Kafejnīcā B&B. Es… pastaigājos.

Rids viņu nopētīja, ievērodams Aleksas vēja sajauktos matus un pietvīkušos vaigus.

-   Kas tas?

Viņš ar galvas mājienu norādīja uz brošūru, ko Aleksa turēja sažņaugtu plaukstā tik cieši, ka pirkstu kauliņi bija kļuvuši balti.

-   Nekas.

Viņa centās iestūķēt brošūru kažoka kabatā.

Rids izrāva to viņai no rokām. Viņš pārlaida skatienu brošūras vākam, tad atšķīra to un izlasīja kādu rindkopu, kas vēstīja par drīzu Pastarās dienas atnākšanu.

-Jūs piederat pie viņiem?

-   Protams, ne. Man to iedeva ielu sludinātājs. Jums patiešām derētu mazliet vairāk gādāt par pilsētas iedzīvotāju mieru un atbrīvot ielas no diedelniekiem, šerif, Aleksa augstprātīgi sacīja. Viņi, nudien, krīt uz nerviem.

Apgājusi Rīdām apkārt, viņa devas pa kāpnēm lejā.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Nora Geila pieslejas sēdus un sataustīja caurspīdīgo tērpu, kas viņai pirms tam bija bijis mugurā.

-   Paldies, Rids sacīja.

Nora pār pienbalto plecu uzmeta viņam pārmetošu skatienu.

-Cik romantiski, — viņa ironiski atsaucās.

Iebāzusi rokas peņuara sakrokotajās piedurknēs, Nora izkāpa no gultas un gāja uz durvīm.

-   Man jāpārbauda, kā šovakar norit darbs, bet es atgriezīšos, un mēs varēsim parunāties.

Rids noskatījās viņai pakaļ. Viņas ķermenis vēl bija stingrs, bet jau pēc dažiem gadiem tas kļūs pārāk tukls. Raženas krūtis noļuks. Pārmērīgi lielie krūšu gali, vingru muskuļu neatbalstīti, izskatīsies groteski. Viņas gludais, viegli izliektais vēders kļūs ļumīgs. Gurni un pēcpuse ieplaks.

'Lai gan viņi bija draugi, tobrīd Rīds Noru ienīda. Sevi viņš ienīda vēl vairāk. Viņš ienīda fizisko nepieciešamību, kas spieda viņu uz šo intīmās tuvības parodiju.

Iespējams, ka viņi kopojās vēl nejūtīgāk un vienaldzīgāk nekā dažu dzīvnieku sugu pārstāvji. Dzimumaktam vajadzēja vainagoties ar katarsi, pilnīgas atbrīvošanās un šķīstīšanās sajūtu. Tam vajadzēja būt lieliski. Bet tā nebija. An agrāk tas bija noticis reti, bet pēdējā laikā nemaz.

-   Sūdu būšana, Rīds nomurmināja.

Iespējams, viņš turpinās gulēt ar Noru Geilu arī tad, kad viņi abi jau būs veci. Tas bija ērti un neradīja nekādus sarežģījumus. Katrs no viņiem zināja, ko otrs spēj dot, -un neko vairāk neprasīja. Rīda kaislību iekvēlināja nepieciešamība, nevis iekāre vai Dies’, pasargi! mīlestība.

Viņš guva apmierinājumu. Viņa arī. Nora Geila bija bieži Rīdām teikusi, ka viņš ir viens no nedaudzajiem vīriešiem, kas spēj viņu ierosināt. Rīds nejutās īpaši glaimots, jo tie varēja būt, un, iespējams, arī bija, meli.

Riebuma mākts, viņš nolaida kājas pār gultas malu. Uz naktsgaldiņa bija nolikta cigarešu paciņa laipnība, kas tika izrādīta šī nama apmeklētājiem. Patiesību sakot, viss bija ierēķināts cenā. Viņš aizdedzināja cigareti arī to Rīds pēdējā laikā darīja reti un ievilka dūmus dziļi plaušās. Pēc mīlēšanās viņam bija visgrūtāk atturēties no smēķēšanas, varbūt tapcc, ka tabaka piesārņoja viņa organismu, ko Rīds uzskatīja par pelnītu sodu. Galu galā, tas bija Rīda ķermenis, kas nemitīgi viņu nodeva ar savu veselīgo dziņu pēc sievietes.

Viņš piepildīja glāzi no pudeles, kas atradās turpat līdzās arī tas tiks ieskaitīts viņa rēķinā, lai ari viņš bija nodrātējis pašu priekamājas saimnieci un vienā malkā to iztukšoja. Rīda barības vads protestēdams sarāvās. Acīs sasprāga asaras. Pamazām viskija radītais karstums izplātījās pa viņa vēderu un cirkšņiem. Rīds sāka justies ievērojami labāk.

Viņš atkal apgūlās un raudzījās griestos, vēlēdamies, kaut spētu aizmigt. Rīds kāroja pēc tā laimīgā laika, kad viņam nevajadzēja nedz runāt, nedz kustēties vai domāt.

Viņa acis aizvērās. Acumirklī ka 11/. ekrāna parādījās saules apspīdēta un sarkanbrūnu malu ieskauta seja. Rīda gailītis, kam pienācās būt no pārguruma ļenganam, saspringa un izstiepās vel lielākā labpatikā, nekā tā, ko viņš šovakar jau bija izjutis.

Rīds necentās aizgainīt nelūgto tēlu prom pretēji tam, ka rīkojās parasti. Šoreiz viņš ļāva tam palikt un izvērsties. Fantāzijai tika ļauta pilna vaļa. Rīds noskatījās, kā viņas zilās acis pārsteigumā samirkšķinās un mēle nervozi pārslīd pār apakšlūpu.

Rīds juta viņas augumu sev tuvu klāt, viņu sirdis pukstam vienā ritmā, viņas matus apvijamics ap viņa pirkstiem.

Viņš atkal izbaudīja viņas muti, juta viņas mēli kautri koķetējam ar viņējo.

Viņš nemaz nemanīja, ka klusi ievaidas. Rīdām uzbruka mokoša iekāre.

-  Rīd!

Istabas durvis tika atrautas vaļā, ieskrēja šī nama kundzene, vairs neizskatīdamās nedz vēsa, nedz eleganta.

-   Rīd, viņa gluži bez. elpas atkārtoja.

-   Pie velna, kas lēcies?

Viņš atkal nolaida kājas uz grīdas un ar vienu veiklu kustību piecēlās. Tas, ka viņa uzbudinājums ir acīm redzams, Rīdu nemulsināja. Bi ja atgadījies kaut kas nopietns.

Cik ilgi vien Rīds pazina Noru Geilu, viņš nekad to nebija redzējis pārbijušos, bet nu Noras Geilas acis bija bailēs plaši ieplestas. Viņa vēl nebija sākusi runāt, kad Rīds jau jutās kā šerifs.

-   Viņi tikko piezvanīja.

-Kas?

-   No tava iecirkņa. Noticis nelaimes gadījums.

-   Kur?

Jau uzvilcis džīnas, bet vēl neaizpogājis kreklu, viņš stūma kājas zābakos.

-   Rančo.

Rīds sastinga un strauji pagriezās pret Noru Geilu.

-   Mintonu rančo?

Viņa pamāja ar galvu.

-   Kas tur noticis?

-  Tavs palīgs neteica. Zvēru pie Dieva, ka viņš neteica, viņa steidzīgi piemetināja, redzot Rīda sejā šaubas.

-   Personiskas vai profesionālas dabas nelaimes gadījums?

-   Nezinu, Rīd.. Man radās iespaids, ka abējāds. Viņš tikai sacīja, ka steidzīgi ir nepieciešama jūsu klātbūtne. Vai varu kaut ko darīt tavā labā?

-  Atzvani viņiem un pasaki, ka es jau eju.

Paķēris jaku un cepuri, viņš pastūma Noru Geilu sāņus un izskrēja gaitenī.

-   Paldies.

-   Dari man zināmu, kas noticis, pārliekusies par margām, viņa uzsauca, noskatīdamās, kā Rīds steidzīgi aiziet.

-   Kad varēšu.

Pēc dažām sekundēm viņš aizcirta aiz sevis ārdurvis, pārlēca par lieveņa margām un metās skriešus prom.

Aleksa bija gulējusi dziļā miegā, tāpēc iesākumā klauvējiens pie durvīm viņai nesaistījās ar īstenību. Zemapziņā viņai šķita, ka tas ir sapņa turpinājums. Balss beidzot uzmodināja viņu pa īstam.

-Celieties augšā un atveriet durvis!

Grīļodamas viņa pieslējās sēdus un pastiepa roku, lai ieslēgtu naktslampu. Slēdzis, kā parasti, no viņas vairījās. Kad lampa beidzot iedegās,.spilgtā gaisma lika Aleksai samiegt acis.

-   Sasodīts, Aleksa! Celieties augšā!

Pēc katra dūres trieciena durvis nodrebēja.

-   Rīd? viņa čērkstošā balsī vaicāja.

-Ja pēc desmit sekundēm vēl nebūsiet piecēlusies…

Aleksa paskatījas elektroniskajā pulksteni, kas stāvēja uz naktsgaldiņa. Bija gandrīz divi naktī. Šerifs bija vai nu piedzēries, vai sajucis prātā. Lai būtu kā būdams, viņai nenaca ne prata vērt vaļā durvis, kad viņš ir tādā stāvoklī.

-   Ko jūs gribat?

Aleksa tikai tad pamanīja, ka troksnis aiz durvīm kļuvis savādaks, kad tas sāka krakšķēt un plaisāt. Rīds ar kājas spērienu atgrūda durvis vaļa un ienāca istaba.

-   Velns un elle, ka jums šķiet, ko jūs darāt? viņa iekliedzās, savilkdama ap sevi ciešāk segas.

-   Nāku jums pakaļ.

Viņš izcēla Aleksu no gultas ar visām segām, nostādīja viņu uz kājām un tad izrāva segas viņai no rokām. Viņa trīcēdama stāvēja Rīda priekšā, ģērbusies vienīgi mazajās biksītes un sporta krekliņā tas bija Aleksas parastais naktstērps. Grūti pateikt, kurš no viņiem bija vairāk pārskaities.

Aleksa pirmā atguva balsi.

-  Ceru, ka jūs esat ielauzies pa manām durvīm pietiekami svarīga iemesla dēļ, šerif.

-   Iemesls ir nolādēti svarīgs.

Viņš piegāja pie drēbju skapja, atrāva vaļā kādu atvilktni un sāka rakņāties pa tur saliktajiem apģērba gabaliem.

-   Es gribētu šo iemeslu dzirdēt.

-  To jūs dzirdēsiet.

Vel viena atvilktne krita par upuri viņa nesaudzīgajiem meklējumiem. Viņa nostājās šerifam blakus un ar pēcpusi aizgrūda atvilktni ciet. gandrīz iespiezdama tajā Rīda pirkstus.

-   Ko jūs meklējat?

-   Drēbes. Ja vien jūs nevēlaties sekot man tādā izskatā, kādā esat patlaban.

Rīds ar žestu norādīja uz biksītēm ar augsto franču stila izgriezumu gurnu apvidū. Vairākas saspringtas sekundes viņa skatiens nenovērsās no tā. Tad viņš pievērsās alkovam, kur drēbes bija sakārtas uz “pleciņiem”.

-   Kur ir jūsu džīnas? Rīds piesmakušā balsī vaicāja.

-   Es netaisos nekur iet. Vai jūs zināt, cik ir pulkstenis?

Viņš norāva džīnas no pakaramā. Tas nožvankstēja uz

stieņa, tad nokrita uz grīdas un palika tur nevīžīgi mētājamies.

-Jā.

Džīnas ne pārāk laipni tika pasviestas Aleksai.

-   Uzvelciet tās. Un to arī.

Dzinām sekoja viņas ikdienas apavi. Tie nokrita Aleksai pie kājām. Rīds uzlūkoja viņu, rokas gurnos iespiedis, un viņa skatiens nekā laba nevēstīja.

-   Nu? Gribat, lai es piepalīdzu?

Aleksa nespēja iedomāties, ar ko būtu izprovocējusi šādu niknuma izvirdumu. Bija skaidri redzams, ka viņš par kaut ko ir drausmīgi noskaities. Ja viņš gribēja tēlot alu cilvēku, Aleksai neatlika nekas cits, kā pakļauties, bet ar smaidu uz lūpām viņa to, protams, nedarīs.

Uzgriezusi Rīdām muguru, Aleksa iekāpa džīnās un pārvilka tas pār gurniem. No vienas savandītās atvilktnes viņa izņēma īszeķu pāri, atritināja un uzvilka. Tad sekoja puszābaki. Beidzot Aleksa pagriezās un nomērīja Rīdu ar dusmīgu skatienu.

-Esmu apģērbusies. Vai tagad jūs man pateiksiet, ko tas viss nozīmē?

-  Pa ceļam.

Viņš norāva no pakaramā svīteri un, tuvodamies Aleksai, saritināja adījumu līdz augstajai apkaklei. Rīds pārvilka svīteri viņai par galvu, tad iebīdīja viņas rokas piedurknēs un novilka apakšmalu līdz gurniem. Aleksas mati bija iesprūduši šaurajā apkaklē. Viņš tos no turienes izvilka ārā.

To izdarījis, Rīds neatrāva rokas, bet cieši savija pirkstus uz viņas pakauša. Tad viņš rupji pacēla Aleksas galvu uz augšu un atlieca atpakaļ. Rīds no dusmām trīcēja.

-   Man vajadzētu pārlauzt jums kaklu.

To viņš nedarīja. Viņš Aleksu cieši noskūpstīja.

Viņa lūpas uzbruka Aleksas mutei, savainoja to pret zobiem. Mēle tika iegrūsta starp viņas lupām bez jebkāda maiguma. Tas bija nikns skūpsts, ko bija izraisījusi saniknota kaislība.

Skūpsts tika pēkšņi pārtraukts. Aleksas kažoks bija nolikts uz krēsla. Viņš pasvieda to Aleksai.

-   Velciet mugurā.

Aleksa bija pārāk satricināta, lai strīdētos pretim. Viņa uzvilka kažoku. Rīds bīdīja viņu pāri slieksnim.

-   Kas būs ar durvīm? Aleksa mulsi pajautāja.

-   Atsūtīšu kādu, lai salabo.

-   Šajā nakts stundā?

-  Aizmirstiet tās nolādētās durvis, viņš ierēcās.

Piespiedis plaukstu Aleksas pēcpusei, Rīds viņu stumšus iestūma bleizerā, kura motoru nebija izslēdzis. Trīskrāsainais gaismas signāls uz automobiļa jumta nepārtraukti mirguļoja, vēstot par brauciena steidzamību.

-   Cik ilgi man vel būs jāgaida paskaidrojums? viņa vaicāja, kad bleizers izbrauca uz šosejas.

No drošības siksnas nebija nekāda labuma. Aleksa nemitīgi tika mesta pret Rīdu, un viņai bija jāpieķeras pie šerifa gurna, ja negribēja nokrist uz grīdas.

-   Dieva dēļ, Rīd, pasakiet man, kas ir noticis!

-  Aizdedzināts Mintonu rančo.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

-   Aizdedzināts? viņa vārgā balsī atkārtoja.

-   Beidziet tēlot nevainīgu aitiņu, labi?

-  Nezinu, par ko jūs runājat.

Viņš uzsita ar dūri pa automobiļa stūri.

-   Kā jūs varējāt mierīgi gulēt?

Aleksa apstulbusi raudzījās Rīdā.

-   Vai gribat sacīt, ka man ar notikušo ir kāds sakars?

Viņš atkal visu uzmanību veltīja ceļam. Zaļganajā

gaismā, kas plūda no priekšējā paneļa, Rīda seja izskatījās saspringta un nekustīga. Čērkstēja policijas raidītājs, laiku pa laikam izverdot biedējoši skaļus ziņojumus. Citu automobilu uz šosejas nebija, tāpēc.sirēnu ieslēgt nevajadzēja, bet gaismas uz automobiļa jumta turpināja mirgot, radīdamas Aleksai iespaidu, ka ap viņu griežas neprātīgs kaleidoskops.

-   Domāju, ka jums ar to ir visciešākais sakars. Jums un jūsu tuvam draugam un sabiedrotajam.

Šķiet, ka Aleksas apjukums tikai saniknoja Rulli vēl vairāk.

-   Viņa svētība Fcrguss Plamets, viņš izkliedza. Šis sludinātājs taču ir jūsu labs draugs, vai ne?

-   Plamets?

-   Plamets? viņš pārskaities mēdījās. Kad jūs abi izperējāt šo ideju? Vai tovakar, kad viņš jūs apciemoja motelī, vai arī todien, kad tikāties uz ielas pie kafejnīcas B&B1

Viņa vairākas reizes ātri un sekli ievilka elpu.

-   Kā jūs zināt?

-  Es zinu un viss, skaidrs? Kurš pie kura ieradās pirmais?

-    Viņš kopā ar sievu atnāca pie manis uz moteli. Pirms tam nebiju par viņu pat dzirdējusi. Tas cilvēks ir maniaks.

-  Tas tomēr nekļuva par šķērsli viņa iesaistīšanai jūsu izmeklēšanas darbībās.

-   Neko tamlīdzīgu neesmu darījusi.

Nedzirdami nolamājies, Rīds pacēla pie lūpam raidītāja mikrofonu un paziņoja vienam no saviem palīgiem, kas atradās notikuma vietā, ka būs klat pēc dažām minūtēm.

-   Desmit četri, Rul. Kad atbrauksiet, dodieties uz stalli numur divi.

-  Kāpēc?

-   Nezinu. Kāds teica, lai jums to pasaka.

-   Desmit četri. Tagad esmu pie vārtiem.

Viņi nogriezās no šosejas un brauca tālāk pa privāto ceļu. Aleksai sametās nelabi, ieraugot dūmu stabu, kas pacēlās virs viena no staļļiem. Liesmas vairs nemanīja, bet staļļa jumts un blakusēkas joprojām tika aplaistītas no ugunsdzēsības šļūtenēm. Spīdīgos formas tērpos un gumijas zābakos ģērbušies ugunsdzēsēji prasmīgi darbojās, lai apvaldītu uguni.

-   Viņiem izdevās ierobežot uguns izplatīšanos, pirms tā butu nodarījusi pārāk lielu postu, Rīds viņai skarbi paskaidroja.

Ugunsdzēsības automobiļi bija novietoti pie dūmojoša staļļa un mājas priekšā. Gandrīz visi apakšstāva logi bija izsisti. Uz mājas sienām ar nitrokrāsas baloniņiem bija uzpusti šaušalīgi draudi.

-   Viņi te atbrauca trīs automobiļos. Acīmredzot vairākas reizes apmetuši lokus ap māju, sviezdami logos akmeņus, bet tikai pēc tam, kad bija paveikuši visnetīrāko darbu. Keimārta* krāsu un aerosolu nodaļa ir vareni nopelnījusi.

Viņš nicīgi savilka lūpas.

-  Viņi ir piegānījuši dzirdināšanas siles ar zirgu mēsliem. Jums nu gan šajā pilsētā ir smalki draugi, juristes jaunkundz.

-   Vai kāds ir cietis?

Aleksa lūkojās briesmīgajā ainā, kas pavērās viņas acu priekšā, un tik tikko uzdrošinājās ievilkt elpu.

-   Viens no zirgu trenētājiem.

Viņa pagriezās pret Rīdu, lai saņemtu sīkākus paskaidrojumus.

-   Viņš izdzirdēja troksni, izskrēja no mājas, kurā dzīvo rančo strādnieki, paklupa un salauza roku.

Stallis numur divi bi ja tas, kam kūpēja jumts. Rīds apturēja bleizeru pie staļļa durvīm un, atstājis Aleksu sēžam automobilī, pats iegāja iekšā. Aleksa, juzdamās tā, it ka

* Amerikas Savienotajās Valstīs populārs universākvcikalu tīkls.

katrs viņas loceklis būtu tūkstoš mārciņu smags, atgrūda vaļā automobiļa durvis un sekoja Rīdām, līkumodama starp ugunsdzēsējiem, kas šaudījās šurpu turpu.

-   Kas noticis? viņa dzirdēja Rīdu bargi vaicājam.

Viņš steidzīgi gāja uz priekšu pa staļļa centrālo eju

starp steliņģiem.

Zirgs izmisīgi zviedza, acīm redzami ciezdams sāpes. Tā bija visdrausmīgākā skaņa, kādu Aleksa jebkad bija dzirdējusi. Rīds saka iet vēl ātrāk.

Mintoni bija sapulcējušies pie viena no steliņģiem. Tas bija drūms pidžamās ģērbtu ļaužu pulciņš. Sāra Džo nevaldāmi raudāja. Engess enerģiski glāstīja viņai muguru, taču tas uz viņa sievu neatstāja nekādu iespaidu. Juniors turēja mātes roku, bet otru savu roku bija aizlicis priekšā mutei, lai apspiestu žāvas. Rīds pastūma viņus malā, bet uz steliņģa sliekšņa viņš sastinga.

-   Kungs Jēzu.

No viņa mutes plūda negantu lamuvārdu straume, ko nomainīja pārcilvēcisku moku rēciens. Aleksa sarāvās un atkāpās tumsā.

Viņas redzes laukā parādījās kāds briļļains vīrs ar resnu vēderu. Viņa āriene liecināja, ka resnis te ieradies taisnā ceļā no gultas. Velveta žakete bija uzvilkta tieši virs pidžamas. Viņš pieskārās ar plaukstu Rīda rokai un bēdīgi papurināja plikpauraino galvu.

-   Es neko nevaru darīt viņa labā, Rīd. Nāksies viņu likvidēt.

Rīds ar neko neredzošām acīm mēmi raudzījās runātājā. Viņa krūtis cilājās la. it kā Rīds teju teju grasītos izvemt savas vakariņas.

Sāras Džo šņuksti kļuva skaļāki. Viņa aizsedza seju ar plaukstām.

-   Māt, ļauj, cs tevi aizvedīšu atpakaļ uz māju.

Juniors aplika viņai roku ap vidu un pagrieza uz

promiešanu. Engesa roka noslīdēja viņam gar sāniem. Māte un dēls pa centrālo eju gausi virzījās uz durvju pusi.

Aleksu viņi pamanīja tikai tad, kad bija pienākuši viņai gandrīz klāt. Tajā pašā mirklī, kad Sāra Džo viņu ieraudzīja, no Mintona kundzes lūpām atskanēja spalga, griezīga skaņa un viņas pirksts apsūdzoši pavērsās pret Aleksu.

-   Tu! Tu mums to nodarīji.

Aleksa sarāvās.

-Es…

-  Tā ir tava vaina, tu, mazā, uzbāzīgā kuce!

-   Māt,-teica Juniors, nevis nosodoši, bet līdzjūtīgi.

Dusmu izvirdums bija izsmēlis viņas enerģiju, Sāra

Džo nevarīgi atslīga pret dēlu. Viņš uzmeta Aleksai caururbjošu skatienu, taču tajā vairāk jautās apmulsums nekā apsūdzība. Vairs nesacīdams ne vārda, viņš turpināja vadīt Sāru Džo uz izeju. Mātes galva dziļās bēdās bija atbalstīta pret viņa krūtīm.

-   Kas notika, Elija? vaicāja Rīds, šķietami neievērojis scēnu, kas norisinājās viņam aiz muguras.

-   Kritošais baļķis notriecis viņu no kājām. Kritiens bijis smags, un viņš salauzis plecu, klusi atbildēja par Eliju nosauktais vīrs.

Acīmredzot viņš bija veterinārārsts.

-   Dieva dēļ, iešļircini viņam kādu pretsāpju līdzekli.

-   Es jau to izdarīju. Tās ir spēcīgas zāles, bet šajā gadījumā sāpes remdēt nespēj.

Veterinārārsts paskatījās lejup uz ciešanu nomocīto dzīvnieku.

-     Viņa augšstilbs ari ir lauzts. Es varu tikai minēt, kadi ir iekšējie ievainojumi. Pat ja es viņu dabūtu uz kājām, viņš paliktu sakropļots un ka šķirnes ērzelis tev vairs nederētu.

Bridi viņi stāvēja klusēdami un klausījās ievainotā dzīvnieka brēcienos. Beidzot Engess sacīja:

-   Paldies, Elija. Mēs zinām, ka tu darīji visu, ko varēji-

Man ļoti žēl, Enges, Rīd, no sirds teica veterinārārsts. Ejiet tagad visi no šejienes ārā. Es ātri aizbraukšu līdz savam darba kabinetam un paņemšu zāles,, tad atgriezīšos un izdarīšu iešļircinājumu.

-   Nē, aizsmakušā balsi nočērksteja Rīds. Es pats to izdarīšu.

-Tev nav tas jādara, Rīd. Iešļircinājums ir…

-   Es nevaru viņam ļaut tik ilgi mocīties.

-   Nepaies ne desmit minūtes, kad es jau būšu atpakaļ.

-   Es teicu, ka izdarīšu to pats, Rīds nepacietīgi iesaucās.

Iejaucas Engess. Viņš labu nodomu vadītajam veterinārārstam spēcīgi uzsita uz pleca, tādējādi likdams viņam manīt, ka iebildumi ir lieki.

-   Ej mājās, Elija. Piedod, ka izrāvām tevi no gultas.

-   Man sasodīti žēl. Es taču esmu aprūpējis Dubultlaiku no tā brīža, kad viņš piedzima.

Aleksa neviļus aizšāva plaukstu mutei priekšā. Dubultlaiks bija Rīda dievinātais sacīkšu zirgs. Veterinārārsts izgāja pa citām durvīm. Viņš Aleksu neredzēja.

Varēja dzirdēt, kā ārā sasaucas ugunsdzēsēji. Citi zirgi bailīgi sprauslāja un nemierīgi klaudzināja pakavus pret savu steliņģu grīdām. Šie trokšņi šķita nākam no tālienes, un tie nekādi neietekmēja saspringto klusumu šajā vienā vienīgajā steliņģī.

-   Rīd, vai ar tevi viss būs kārtībā, manu zēn?

-Ja. Ej un paskaties, kā jūtas Sāra Džo. Es te pats tikšu galā.

Izskatījās, ka vecākais vīrietis grasās iebilst, bet viņš tomēr pagriezās un devās prom. Iedams garām AIekšai, viņš tai uzmeta ciešu, bargu skatienu, bet nekā neteica. Engess smagiem soļiem izgāja no staļļa.

Redzot, kā Rīds nokrīt ceļos uz salmiem noklātās grīdas, viņai gribējās raudāt. Viņš glāstīja ievainotā zirga purnu.

-Tu biji labs vislabākais, Rīds maigi čukstēja. — Tu darīji visu, ko spēji, un vēl mazliet vairāk.

Dzīvnieks iezviedzās, un tas izklausī jās pēc lūguma.

Rīds lēnām piecēlās kājās un pastiepa roku pēc pistoles, kas karājās makstī viņam pie sāniem. Viņš izņēma ieroci, pārbaudīja aptveri un nomērķēja pistoli pret sacīkšu zirgu.

-Nē!

Aleksa izskrēja no nomaļā kakta, kur visu laiku bija stāvējusi, un satvēra viņa roku.

-   Nē, Rid, nevajag. Ļauj to izdarīt kādam citam.

Viņa bija redzējusi rūdītus noziedzniekus pēc tam,

kad viņiem bija pasludināts nāves spriedums, dzirdējusi, kā viņi nolād prokuroru, tiesnesi un zvērinātos, draudot viņiem atriebties pat no kapa.

Bet viņa nekad nebija skatījusi tik nāvīgu apņemšanos kā to, kas atspoguļojās Rīda sejā, kad viņš paskatījās uz Aleksu. No asarām un naida viņa acis bija kļuvušas blāvās. Rīds ar pārdabiski strauju kustību aplika viņai roku ap vidu un atmuguriski piespieda sev klāt. Viņa pretojās. Viņš nolamājās, un viņa roka spieda Aleksas vidukli vēl spēcīgāk.

■S. līriiuna Viskih;tk L’kth.ilh' . 10 2H9

Rīds saņēma Aleksas labo roku savā kreisajā un ar varu aplieca viņas pretojošos pirkstus ap pistoles spalu, tā ka tā patiesībā bija Aleksa, kas turēja ieroci, kad Rīds nomērķēja zirgam starp acīm un nospieda mēlīti.

' -Nē\

Viņas kliedziens atskanēja vienlaikus ar šāvienu. Briesmīgā skaņa šķita atlecam no staļļa akmens sienām un bezgalīgi atbalsojamies. Zirgi izbailēs iezviedzās un sāka dīžāties. Ārpusē kāds iekliedzās, un vairāki ugunsdzēsēji ieskrēja stallī, lai redzētu, kas te notiek.

Rīds atgrūda Aleksu. Balsij dusmās aizraujoties, viņš sacīja:

-   To jums vajadzēja izdarīt uzreiz un aiztaupīt viņam agoniju.

-   Ugunsgrēks ir pilnībā likvidēts, Mintona kungs, ziņoja ugunsdzēsēju komandieris. Mēs pārbaudījām visus vadus, izolāciju un jumta konstrukcijas. Visi postījumi ir virspusēji.

Viņš savilka lūpas nožēlas pilnā vīpsnā.

-   Sasodīti žēl, ka gāja bojā Rīda Lemberta tīrasiņu ērzelis.

-   Paldies par visu, ko tikāt darījuši. Vienmēr esmu teicis, ka mums ir vislabākā ugunsdzēsēju komanda Rietum-

teksasā.

Engess daļēji bija atguvis savas skaļi sirsnīgās manieres, tomēr viņa seja pēc negulētās nakts izskatījās pietūkusi. Viņš centās ārēji turēties braši, apņēmies nepieļaut, ka šis nelaimes gadījums kļūst par šķērsli viņa nodomiem. Aleksa varēja tikai apbrīnot Engesa izturību un optimismu.

Viņš kopa ar Junioru sēdēja pie virtuves galda, izskatīdamies tā, it kā visu nakti būtu spēlējis pokeru, nevis stāvējis līdzās ievainotam zirgam un vērojis, kā liesmas posta viņa īpašumu.

-   Nu. tad mēs laikam brauksim prom.

Ugunsdzēsējs paņēma savu ķiveri un devās uz durvīm

virtuves sētas pusē.

-  Atsūtīšu rit kādu no saviem vīriem, lai noskaidro, kā ugunsgrēks sācies. Tā nepārprotami ir ļaunprātīga dedzināšana.

-   Mēs jums sniegsim visu iespējamo atbalstu. Priecājos, ka jūs atbraucāt tik ātri un neļāvāt ugunij izplatīties.

-   Visu labu.

Uz sliekšņa ugunsdzēsējs sastapās ar Rīdu, kas tobrīd nāca iekša. Rīds ignorēja Aleksu, kas stāvēja, bikli atspiedusies pret sienu, un no Lupes sarūpētās kafijkannas ielēja sev tasē kafiju.

-   Dzirdināšanas siles ir atkal tīras. Zirgi nesaindēsics paši ar saviem mēsliem, viņš bezkaislīgi sacīja. Visus logus mēs aizsitām ar dēļiem, tā ka jums šonakt nebūs jāsalst. Bet te visapkārt būs vēl pamatīgi jāuzkopj.

-   Nu, ko, noteica Engess, celdamies kājās, to mēs varam sākt darīt tikai dienas gaismā, tāpēc es tagad iešu gulēt. Paldies, Rīd. Tu esi darījis vairāk, nekā to liek tavs šerifa amats.

Rīds pateicībā par izteikto atzinību īsi palocīja galvu.

-   Kā jūtas Sāra Džo?

-   Juniors viņu pierunāja iedzert kādu nomierinošu līdzekli.

-  Viņa ir aizmigusi.

Arī Juniors piecēlās.

-  Vai nevēlaties, Aleksa, lai es tagad aizvedu jūs atpakaļ uz pilsētu? Jums nevajadzēja te ierasties nakts vidū.

-  Gribēju, lai viņa redz savu roku darbu, teica Rīds.

-   Man ar to nav nekāda sakara! viņa iekliedzās.

-   Tieši varbūt ari nav, bargi sacīja Engess, bet tā jūsu sasodīti muļķīgā izmeklēšana ir izkustinājusi lavīnu. Mēs gadiem ilgi cīnāmies ar to mutīgo elles liesmu sludinātāju. Viņš tikai gaidīja iemeslu, lai sakūdītu ļaudis uz tamlīdzīgu ļaunprātību. Jūs devāt viņam lielisku iespēju.

-   Man ļoti žēl, ja jūs uz notikušo raugāties no tāda viedokļa, Enges. ,

Gaiss virtuvē šķita sabiezējis no sasprindzinājumā. Neviens nekustējās. Pat saimniecības vadītāja pārtrauca mazgāt iztukšotās kafijas tasītes. Beidzot Juniors paspēra soli uz priekšu un saņēma Aleksu aiz rokas.

-   Nāciet. Ir jau ļoti vēls.

-   Es aizvedīšu viņu atpakaļ, strupi sacīja Rīds.

-   Man tas nebūtu apgrūtinājums.

-   Man arī šā vai tā ir turp jābrauc.

-Tu nemitēsies viņai pārmest par to, kas šeit notika.

-  Pie velna, kāda tev daļa, ko es viņai teikšu vai nc,teikšu.

-   1 .abi, tad ved tu viņu mājās, Juniors īgni atteica. Tu taču viņu šurp atvedi, vai ne?

To pasacījis, viņš pagriezās un aizgāja.

—Arlabunakt, Rīd, Aleksa.

Engess sadrūmis sekoja dēlam ārā no virtuves.

Rīds izlēja kafijas pārpalikumus izlietnē.

-   Nāciet, viņš Aleksai pavēlēja.

Salūkojusi savu kažoku, viņa kopa ar Rīdu izgaja no mājas un, juzdamās ļoti nomākta, iekāpa šerifa automobili. Aleksa gribēja kaut ko sacīt, lai pārtrauktu briesmīgo klusumu, bet nevarēja sevi piespiest izteikt ne vārda. Šķita, ka Rīdām nav ne mazākās vēlēšaņās sarunāties. Viņa skatiens bija kā piekalts šosejas viduslīnijai.

Beidzot nospiedošais nemiera kamols Aleksas krūtis bija kļuvis pārāk liels, un viņa izgrūda:

-   Man nav nekāda sakara ar to, kas šonakt notika.

Rīds tikai pagrieza galvu un paskatījās uz Aleksu. Viņa skatiens bija pati neticība.

-   Domāju, ka Juniors man tic, viņa aizstāvēdamās iesaucās.

-  Pie velna, ko tad viņš zina? Jus viņu esat apmājusi. Pietika ielūkoties jūsu zilajās bēma acīs, un pagalam viņš bija. Tas, ka jūs esat Selīnas meita, liek viņam ieslīgt sūdīgā sentimentā. Viņš atceras, kā mīlīgi ar jums rotaļājās, kad jūs vēl bijāt zīdainais, un grib to darīt atkal tikai pavisam citā veidā. Tā paijiņa, ko viņš jums tagad vēlas dot, nav nekāds grabulītis.

-  Jūs esat pretīgs.

-   Jūs droši vien izjutāt patīkama satraukuma trīsas, dzirdot, kā mēs jūsu dēļ gandrīz vai ķildojāmies.

Aleksa nošņirkstināja zobus.

-   Domājat, ko gribat par manām un Juniora savstarpējam iecerēm, bet es nevēlos, lai jūs uzskatītu, ka esmu atbildīga par postu, kas šonakt tika nodarīts rančo.

-Jūs esat atbildīga. Jūs pamudinājāt Plametu.

-   Negribot. Plamets iedzinis sev galvā, ka es esot atbilde uz viņa lūgšanām ka Dievs atsūtījis mani iztīrīt Perselu no grēciniekiem, no Mintoniem un visiem citiem, kas kaut kādā veidā saistīti ar azartspēlēm.

-   Viņš ir trakāks, nekā es domāju.

Aleksa paberzēja roku augšdelmus, it kā Plameta pieminēšana būtu uzdzinusi viņai aukstus drebuļus.

-   Jūs nezināt ne pusi no viņa ārprāta murgiem. Viņš sacīja, ka Dievs dusmojas uz mani, jo neesmu dabūjusi jūs visus aiz restēm. Viņš man pārmeta brāļošanos ar sātanu, ar to domādams jūs.

Viņa atturējās stāstīt Rīdām par Plameta vilktajām seksuālajām paralēlēm.

Rīds apturēja automobili pie viņas moteļa istabas durvīm. Tās joprojām bija saārdītas un stāvēja vaļā.

-   Manuprāt, jūs teicāt, ka parūpēsieties par šo postažu.

-  Līdz rītam pastumiet zem durvju roktura krēslu. Nekas jums nenotiks.

Viņš neizslēdza bleizera motoru, bet ļāva tam darboties tukšgaitā. Policijas raidītājs monotoni sprakšķēja, taču nekādi ziņojumi pārraidīti netika. Troksnis krita Aleksai uz nerviem.

-   Man ļoti žēl, ka jums nācās zaudēt Dubultlaiku, Rul. Zinu. ka jūs viņam bijāt ļoti pieķēries.

Rīdām vienaldzīgi paraustot plecus, viņa ādas jaka nogurkstēja pret sēdekļa atzveltni.

-   Viņš bija apdrošināts.

Aleksa no izmisuma un dusmām klusi iekliedzās. Rīds viņai neļāva izlūgties piedošanu. Viņš neļāva Aleksai skumt vai nožēlot tāpēc, ka tamlīdzīgas izjūtas bija aizliedzis pats sev. Viņa bija kļuvusi par aculiecinieci sirdssāpēm, ko viņš juta dažas sekundes pirms tam, kad ietrieca savam zirgam lodi galvā. Viņa tas bija saklausījusi Rīda balsī ari toreiz, kad viņš stāstīja par sava tēva nožēlojamajām bērēm.

Un to Rīds nevarēja viņai piedot. Jau otro reizi viņš bija nepiesardzīgs un atklāja Aleksai, ka galu galā ir cilvēciska būtne, kas spējīga ciest sāpes.

Viņa savilka pirkstus dūrēs un, saspiedusi kopā plaukstu pamatnes, pāri konsolei pastiepa rokas pret Rīdu. Viņš ar drūmi sarauktu pieri vaicājoši pavērās Aleksa.

-   Ko tas nozīmē?

-   Uzlieciet man roku dzelžus, viņa teica. Apcietiniet mani. Apsūdziet mani nozieguma izdarīšanā. Jūs sacījāt, ka es esmu atbildīga.

-   Tāda jūs ari esat, Rīds, atkal saniknojies, norūca. Engesam taisnība. Ja jūs nebūtu te ieradusies un sākusi ložņāt apkārt, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.

-   Es atsakos uzņemties vainu par to, kas notika šonakt, Rīd. Tas ir garīgi nelīdzsvarota cilvēka un viņa maldināto piekritēju nodarījums. Ja nebūtu manas izmeklēšanas, gan kaut kas cits nospēlētu katalizatora lomu. Es jau atvainojos par zirgu. Ko vēl jūs no manis gribat?

Viņš uzmeta AIekšai asu skatienu. Viņa atrāva atpakaļ rokas, it kā tās būtu noliktas pārāk tuvu kāda briesmīga nezvēra purnam un viņa to pēkšņi apjautusi.

« Mutē Aleksa juta viņa skūpsta garšu tam bija piemitis viskija un tabakas aromāts. Viņa gandrīz fiziski sajuta Rīda šaudīgo, meklējošo mēli, roku privātīpašniecisko uzspiedienu viņas pakausim, stingro gurnu pieskārienu it kā viss atkārtotos vēlreiz.

-  Labāk ejiet tagad iekšā, juristes jaunkundz.

Viņa balss bija klusa un piesmakusi.

Rīds iedarbināja automobili. Aleksa sekoja viņa padomam un izkāpa.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Kad telefons iezvanījās piekto reizi, Aleksai beidzot izdevās sataustīt klausuli. Viņa nedrošā balsī atsaucās:

-  Hallo?

-  Geiteres jaunkundz? Es taču jūs neuzmodināju, vai ne? Ja nu tomēr, tad ļoti atvainojos.

Aleksa atbīdīja no acīm matus, aplaizīja sausās lūpas un samirkšķināja aiztūkušās acis. Tad ar zināmām grūtībām pieslējās sēdus.

-   Nē, es tikai… c… kārtoju savas mantas.

Pulkstenis uz naktsgaldiņa vēstīja, ka ir desmit no rīta.

Aleksai nebija ne jausmās, ka ir jau tik vēls, bet nebija ari nekāds brīnums, ka viņa tā aizgulējušies gultā Aleksa bija nokļuvusi tikai ap rītausmu.

-  Piedodiet, ar ko es…

-  Sara Džo Mintonē.

Viņa nespēja apvaldīt pārsteiguma izsaucienu. Aleksa būtu varējusi iedomāties viņai zvanām simtiem citus cilvēkus, tikai ne Saru Džo Mintoni.

-   Vai jus… vai viss ir kartība?

-   Es jūtos labi, bet man ir šausmīgs kauns par tām 11cjaucībām. ko es jums pagājušajā naktī sarunāju.

Šī negaidītā, bet patiesā grēku nožēla Aleksu šokēja.

-  Tas ir saprotams, jus bijāt tik satraukta.

-   Vai jums nelabpaliktu šopēcpusdien padzert ar mani tēju?

Varbūt viņa joprojām bija aizmigusi un redzēja sapni? Mūsdienās cilvēki saka “paēdīsim lenču” vai “kā būtu ar vienu alu”, vai arī “ aiziesim kopā kaut ko iedzert”, bet ne mūžam ne “ vai jums nelabpaliktu padzert ar mani tēju”.

-  Tas… tas būtu jauki.

-  Labi. Tad pulksten trijos.

-   Kur?

-   Ak, bet, protams, pie manis rančo. Es ar nepacietību gaidīšu jūs, Geiteres jaunkundz. Uz. redzēšanos.

Aleksa vairākas sekundes lūkojās uz klausuli un tikai tad to nolika. Kāpēc gan Sārai Džo Minfonei bija ienācis prātā uzaicināt viņu uz tēju?

Doktora Elija Kolinsa darba kabinets laikam gan bija visjuceklīgākā telpa, kādā Aleksai jebkad gadījies pabūt.

Kabinets bija tīrs, taču te valdīja neiedomājama nekārtība. Iekārtojums bija tikpat vienkāršs kā veterinārārsts pats.

-  Paldies, ka neatteicāties mani pieņemt, doktor Koliņs.

-   Jūs mani neapgrūtināt. Sopēcpusdien esmu brīvs. Nāciet iekšā. Apsēdieties.

Viņš noņēma no cietā koka krēsla sēdekļa kaudzīti ar profesionālajiem žurnāliem, lai Aleksa varētu tur apsēsties. Veterinārārsts pats apsēdās pie papīriem apkrautā rakstāmgalda.

-   Neesmu par jūsu ierašanos nemaz tik pārsteigts, viņš laipni piezīmēja.

-   Kāpēc?

-   Piezvanīja Pels Čestins un teica, ka jās varbūt gribēsiet man uzdot dažus jautājumus.

-   lis domāju, ka viņš ir aizbraucis.

-   Viņš man zvanīja pirms paris nedēļām, kad jūs tikko bijāt ieradusies.

-  Skaidrs.

Aleksa bija nolēmusi tās stundas, kas vēl bija atlikušas līdz tējas dzeršanai ar Sāru Džo, izmantot lietderīgi un iztaujāt veterinārārstu. Kad Aleksa Kolinsam piezvanīja, viņš uzreiz, piekrita ar viņu tikties.

-   Vai esat dzirdējis par Selmas Gcitercs noslepkavošanu? Aleksa iesāka, apzināti uzsverot savu personisko saistību ar šo lietu.

-    Protams, esmu. Viņa bija jauka meitene. Visi ļoti skuma par notikušo.

-   Pateicos. Tas bija jūsu tēvs, kas todien Mintonu rančo pieņēma ķēves dzemdības?

-  Tieši tā. Pec tēva nāves viņa praksi pārņēmu es.

-    Es gribētu ievākt šādas tādas vispārīgas ziņas. Vai. jūs strādājat tikai Mintoniem?

-   Nē, es neesmu tikai viņu rančo veterinārārsts, mana prakse ir plašāka. Tomēr jābut godīgam un jāsaka jums, ka Mintonu rančo man ir tik daudz darba, ka es varētu strādāt viņiem vien. Gandrīz katru dienu braucu turp.

-  Vai ar jūsu tēvu tas bija tāpat?

-   Ja, taču, ja jūs domājat, ka neteikšu par Mintoniem nekā slikta, negribēdams kost rokā, kas mani baro, jūs maldāties.

-   Man nebija ne prātā turēt jūs tādās aizdomas.

-   Šī ir zirgu un liellopu zeme. Darba piedāvājumu man ir vairāk, nekā es tos spēju pieņemt. Esmu godīgs cilvēks. Un tāds bija ari mans tētis.

Aleksa viņam vēlreiz atvainojās, lai gan, protams, viņai bija ienācis prātā, ka veterinārārsts negribēs sniegt ziņas, kas varētu mest ēnu uz viņa naudīgajiem klientiem.

-   Vai tēvs runāja ar jums par Selīnas noslepkavošanu?

-   Uzzinājis, ka meitene nogalināta ar vienu no viņa instrumentiem, tevs raudāja kā bērns.

-Tātad doktors Kolinss identificēja slepkavības ieroci kā viņam piederošo skalpeli?

-   Par to nebija nekādu šaubu. Mamma viņam šo īsta sudraba instrumentu komplektu uzdāvināja viņu laulības divdesmit piektajā gadskārta. Uz rokturiem bija iegravēti tēva iniciāļi. Bija pilnīgi skaidrs, ka tas ir viņa skalpelis. Viņš nekādi nespēja samierināties ar to, ka bijis tik nevērīgs un skalpeli pazaudējis.

Aleksa saknosījās uz krēsla malas.

-   Diez vai viņam tas bija raksturīgi apieties nevērīgi ar sievas dārgo dāvanu, vai ne?

Kolinss pakasīja vaigu.

-   Tētis šo komplektu saudzīgi glabāja ar samtu iztapsētā kārbā. Es nekādi nespēju iedomāties, kā skalpelis varēja izkrist viņam no somas. Ja nu vienīgi tas varēja notikt tāpēc, ka visi todien bija satraukušies ķēves dēļ. Skalpelis varbūt izslīdēja no somas, sniedzoties pēc kāda cita instrumenta.

-   Vai jūs arī tur bijāt?

-   Domāju, ka jums.tas ir zināms. Biju aizgājis tētim līdzi, lai vērotu dzemdības un nepieciešamības gadījumā viņam palīdzētu. Protams, tur bija arī Rīds. Viņš jau bija palīdzējis tēvam vairāku ķēvju atnešanās laikā.

-   Rīds bija tur?

-   Visu dienu.

-   Vai jūsu tēvs uz kādu brīdi atstāja viņu vienu pie savas instrumentu somas?

Elija Kolinss kodīja vaiga iekšpusi. Aleksai bija skaidrs, ka viņš negrib atbildēt.

-   Tētis varēja viņu atstāt tur vienu viņš Rīdām uzticējās, veterinārārsts beidzot sacīja, bet es negribētu, lai jums rastos priekšstats, ka es Rīdu apsūdzu.

-   Ne, protams, ka ne. Kas vēl todien bija stallī?

-   Nu, tad man jāpadomā.

Viņš mirkli klusēdams kodīja apakšlupu.

-   Tur pabija gandrīz visi Engess, Juniors, Rīds, visi staļļa strādnieki un žokeji.

-   Pastijs Haikems?

-   Protams. Visi bija uztraukušies tās ķēves dēļ. Uz brīdi ienāca pat Steisija Vollesa. Cik atceros, viņa bija nupat kā atgriezusies no brīvdienām okeāna piekrastē.

Aleksa acumirklī iekšēji sastinga. Viņai bija krietni jāpiepūlas, lai saglabātu vienaldzīgu sejas izteiksmi.

-   Vai viņa tur ilgi uzkavējās?

-   Kas, Steisija? Nē. Viņa teica, ka esot jāiet mājās un jāizsaiņo mantas.

-   Un dullais Bads?Vai viņš tika manīts staļļa tuvuma?

-   Viņš klenderēja visapkārt. Neatceros, ka būtu viņu redzējis, bet tas nenozīmē, ka viņa tur nebija.

-   Tā ka jūs viņu neredzējāt, vai jūs nepārsteidza tas, ka pie viņa lika atrasts skalpelis, notraipīts ar Selinas asinīm?

-   Ne īpaši. Tētis nebija ievērojis, ka skalpelis ir pazudis. Izmeklēšanas versija izklausījās ticami skalpelis izkritis no tēta somas, dullais Bads to redzējis, pacēlis un nodūris ar to jūsu māti.

-   Bet ir ari iespējams, ka vispārējā kņadā, rosoties ap ķēvi un jaunpiedzimušo kumeļu, kāds skalpeli no jūsu tēva somas izzadzis.

-  Protams, tāda iespēja pastāv.

To veterinārārsts atzina negribīgi, jo šāds pieņēmums novirzīja aizdomas uz cilvēkiem, kuru laba viņš strādāja. Aleksa atcerējās, cik ļoti iepriekšējā naktī viņš bija noraizējies par Rīda sacīkšu zirgu. Elijā Kolinss bija visu tris aizdomās turēto draugs. Aleksa bija nostādījusi viņu izvēles priekšā kam glabāt uzticību? Vai nu savām goda jutām, vai cilvēkiem, kuru maksātā nauda ļāva iegādāties Lučēzes modei apavus. Tā bija grūta izvēle, bet no tās izvairīties nebija iespējams.

Aleksa piecēlās uz promiešanu un sniedza veterinārārstam roku. Kolinss to paspieda, un viņa atvadījās.

-   Ak, jā, doktor Kolins, man ir vēl viens lūgums. Vai jums nebūtu nekas pretim, ja es aplūkotu to skalpeli?

Viņš apmulsa.

-   Man patiesi nebūtu nekas pretim, ja vien skalpelis atrastos pie manis.

-  Tātad jums tā nav?

-Nē.

-   Vai tas ir pie jūsu mātes?

-   Viņai tas netika atdots.

-   Pat ne tad. kad dullo Badu ieslodzīja klīnikā?

-    Nedz māte, nedz tēvs īpaši neuzstāja, lai viņiem skalpeli atdod ņemot vērā, kas ar to bija pastrādāts.

-   Jiīs gribat sacīt, ka skalpelis joprojām kaut kur mētājas?

-   Nezinu, kas ar to notika.

Mintonu rančo ņudzēja ka bišu strops. Atkritumu savācēji šķiroja gružus un lauskas un veda tos prom. Ugunsdzēsības inspektori ložņāja starp pārogļotajiem baļķiem un pētīja elektrības vadus, meklēdami ugunsgrēka sākotnējās izcelšanās vietu.

Visapkārt mājai darbojās vīri ar smilšu pūtējiem. Viņi dzēsa uz akmens sienām sarakstītos apokaliptiskos draudus. Tika mērīti logu rāmji, lai tos varētu par jaunu iestiklot.

Rīds bija redzams darbojamies vairākās vietās. Viņš nebija nedz noskuvies, nedz nomazgājies un izskatījās tā, it kā pats būtu spraucies cauri sodrējiem un pelniem, meklējot ugunsgrēka izcelšanās vietu. Neaizpogātais krekls mugurpusē izlīdis ārā no biksēm, tā piedurknes Rīds bija augstu uzrotījis. Cepures viņam nebija, bet rokās viņš bija uzvilcis darba cimdus.

Rids pamanīja Aleksu tajā pašā brīdī, kad viņa izkāpa no automobiļa, bet, pirms viņš paguva bilst tai kaut vārdu, Rīdu uzrunāja ugunsdzēsības inspektors.

-  Tas varētu jūs interesēt, šerif.

Rīds apgriezās riņķī un devās uz stalli numur divi. Aleksa viņam sekoja.

-   Akmens? Pie velna, kāds akmenim var būt sakars ar ugunsgrēku? pienākusi pie abiem vīriešiem, Aleksa izdzirda Rīdu vaicājam.

Ugunsdzēsējs pakasīja galvu, nenoņemdams naģeni, ko rotāja Hjūstonas beisbola komandas nosaukums un simbols.

-   Tā rādās, ka ugunsgrēks tomēr būs jāuzskata par nelaimes gadījumu. Man šķiet, tie, kas te darbojušies, lietojuši kaut ko līdzīgu lingai, lai izsistu logus un tamlīdzīgi.

-   Ka Dāvids, kas cīnās pret Goliātu, nomurmināja Aleksa.

Rids, sakniebis lupas, piekrītoši pamāja.

-   Domāju, ka šis te akmens pēc sviediena iekrita viena no staļļa jumta ventilācijas atverēm, turpināja ugunsdzēsējs, trāpīja pa elektrības vadiem un radīja īssavienojumu, kas, savukārt, izraisīja ugunsgrēku.

-   Tātad jūs nedomājat, ka ir notikusi tīša dedzināšana?

Inspektors sarauca pieri.

-   Ne. la neizskatās vis. Ja es gribētu kaut ko aizdedzina!, izvēlētos Molotova kokteili vai izšautu aizdedzinātu bultu.

Viņa īgno sejas izteiksmi nomainīja pamuļķīgs smaids.

-   Bet akmeni gan es nebūtu metis.

Rids pasvārstīja smago oli plaukstā.

-   Paldies.

Kad ugunsdzēsējs aizgāja, Rids sacīja Aleksai:

-  Tātad apsūdzēt Plametu par ļaunprātīgu dedzināšanu neizdosies.

Diena bija gadalaikam neatbilstoši silta, un no Rīda plūda sāļa sviedru smarža, taču tā nebija nepatīkama. Patiesību sakot, Aleksa to ievilka nāsīs pat ar zināmu labpatiku. Rīda krūšu biezais apmatojums vēdera virzienā sašaurinājās un kā smalka, tumša svītra ietiecās kaut kur zem bikšu siksnas. Aleksa stāvēja viņam pietiekami tuvu, lai varētu saskatīt, ka spalviņas no sviedriem kļuvušas miklas un cirtainas. Tās vijās ap viņa krūšu muskuļiem un krūšgaliem, kas vēsajā vējā bija saspringuši.

To redzot, Aleksa sajuta sevī siltumu. Viņa ieskatījās Rīdām sejā. Sviedru tērcīte plūda no viņa vēja sajaukto matu šķipsnām un ieritēja uzaci. Viņai bija jāapspiež vēlēšanās noslaucīt to ar pirkstu galiem. Diennakti neskūtās bārdas rugāji labi piedienēja Rīda kvēpiem un sviedriem klātajai sejai.

Aleksai bija krietni jāpiepūlas, lai novirzītu domas uz darbu.

-   Vai esat arestējuši Plametu?

-   Mēs mēģinājām to izdarīt, Rīds atbildēja. Viņš ir izgaisis.

-  Un viņa ģimene?

-   Viņi visi ir mājās un izskatās briesmīgi vainīgi, bet izliekas kurli, kad taujājam pēc sludinātāja atrašanās vietas. Es par to neraizējos. Nekur tālu viņš netiks. Mēs novērosim viņa draudzes locekļu mitekļus. Gan jau kāds no viņiem slēpj Plametu. Agrāk vai vēlāk, bet viņš uzpeldēs.

-   Kad tas notiks, es gribētu būt klāt un piedalīties nopratināšanā.

Rīds nometa akmeni zemē.

-   Ko jūs šeit darāt?

-  Esmu ieradusies uz tēju pie Sāras Džo.

Redzot viņa neticīgo sejas izteiksmi, Aleksa piemetināja:

-Tā bija viņas ideja, nevis manējā.

-   Nu. ko novēlu jums patīkami pavadīt laiku, Rīds sardoniski noteica.

Viņš uzgrieza Alcksai muguru un gāja uz stalli.

Engess, kājas iepletis, stāvēja uz nama sliekšņa un pārlūkoja notiekošo. Tuvodamās viņam, Aleksa centās noslēpt nelāgās priekšnojautas, kas viņu. bija pārņēmušās.

. Viņa nezināja, kā tiks sagaidīta.

-Jūs esat ieradusies tieši laika. Engess sacīja.

Tatad viņš zināja, ka Aleksa tiek gaidīta.

-   Sveicināti, Enges.

-   Precizitāte ir tikums. Drosme tāpat. Jums piemīt kā viens, tā otrs, jaunā dāma.

Engess atzinīgi palocīja galvu.

-   Lai šodien te ierastos, jums noteikti bija vajadzīga drosme.

Viņš nopētīja Aleksu caur piemiegtām acīm.

-   Šajā ziņā jus stipri līdzināties savai mammai. Viņa ari nebija nekāda bikla mimoza.

-   Nē?

Viņš īsi iesmējās.

-   Es bieži tiku redzējis, cik labi viņa tiek gala ar tiem abiem ērzeļiem Junioru un Rīdu.

Un, apcerīgi vērdamies kaut kur apvārsnī, viņš apklusa un pasmaidīja, acīmredzot kavēdamies patīkamās atmiņās.

-   Ja Selīnai bulu bijis lemts dzīvot, no viņas būtu iznākusi lieliska sieviete.

Engesa skatiens atgriezās pie Aleksas:

-   Jādomā, viņa būtu bijusi tāda kā jus. Ja man būtu meita, es vēlētos, lai viņa līdzinātos jums.

Šī negaidītā paziņojuma apmulsināta, Aleksa sacīja:

•       Man jums« jāatvainojas, ka esmu kaut vai netieši saistīta ar notikušo, Enges. Viņa ar žestu norādīja uz apkārtējo postažu. Ceru, ka Rids atradis vainīgos un viņi tiks tiesāti un sodīti.

-  Jā, es arī ceru. Uz lielāko tiesu postījumu es varētu lūkoties caur pirkstiem. Viņš paskatījās uz logu stiklu lauskām, kas aizvien vēl mētājās uz lieveņa. Bet zirgs, kas gāja bojā, ir briesmīgs zaudējums. Tas, ka Rīdām nācās zaudēt Dubultlaiku, mani tracina kā pašu nelabo. Viņš tā lepojās, ka viņam izdevies sakrāt gana naudas, lai nopirktu tik labu zirgu.

-   Man šķita, ka Rids ir ļoti satriekts, teica Aleksa un pagriezās, lai noskatītos, kā šerifs pieiet pie sava automobiļa un kaut ko saka raidītāja mikrofonā.

-   Drīzāk pārskaities. Rids kļūst negants kā lāču māte, ja tiek apdraudēts kaut kas viņam piederošs. Manuprāt, to var saprast, ja ņem vērā, kādos apstākļos viņš audzis. Nevienam nevajadzīgs bērns, kam nebija pat podiņa, kur pačurāt. Pārticis no ubaga dāvanām, ģērbies cilu novalkātās drēbēs. Ja cilvēks paradis vākt visādus draņķus, lai varētu izdzīvot, viņam no šī paraduma nav tik viegli atbrīvoties. Viņš greizsirdīgi sargā katru sīkumu, jo palaikam no tā ir bijušas atkarīgas viņa izredzes izdzīvot.

Pa parādes durvīm izdrāzās Juniors, savilcis lūpas visstarojošākajā smaida. Viņa noskaņojums šķita nepiedienīgi līksms. Atšķirībā no Rīda un Engesa, Juniora apģērbs bija nevainojami tīrs. Ja viņš aizvadītajā nakti arī būtu svīdis, tagad par to nekas vairs neliecināja.

Sirsnīgi sasveicinājies ar Aleksu, Juniors teica:

-   Jus visi man neticēsiet, ja pastāstīšu, kāda man nupat bija telefona saruna. Zvanīja viena no zirgu īpašniecēm, kuras ķeve ir grūsna. Sliktas ziņas sacīkšu zirgu turētāju aprindās izplatās ātri.

Pēdējā piebilde bija domāta Alcksai.

-  Viņa satrauktā balsī nemitējās spiegt: “Ak, mana nabaga mazulīte noteikti ir pārbijusies līdz nemaņai!” Paskaidroju, ka viņas ķēve atrodas pavisam citā stallī, bet šī pusstundu nelaida mani prom no telefona. Nācās viņai neskaitāmas reizes apzvērēt, ka ar viņas mazulīti un mazulītes mazulīti viss ir kārtībā.

Juniors bija atdarinājis runātājas spalgo soprānu. Engess un Aleksa smējās. Pēkšņi viņa ar vienu acs kaktiņu pamanīja, ka Rīds viņus vēro. Viņš stāvēja nekustīgi, un kaut arī atradās pārāk tālu, lai Aleksa varētu saskatīt sejas izteiksmi, viņa bija pārliecināta, ka redzētais Rīdām diez ko nepatīk. Viņa nepatika šķita viļņveidīgi pārvietojamies pa. gaisu, līdz tā skāra Aleksu ar gandrīz fiziski sajūtamu spēku.

-  Es tagad labāk lešu iekšā, citādi nokavēšu tēju, viņa sacīja vīriešiem.

Juniors uzlika viņai roku uz pleca.

-   Mātē grib atvainoties par savu netaktisko izrunāšanos vakarnakt. Viņa bija tik priecīgi satraukta, kad jūs pieņēmāt viņas ielūgumu. Viņa gaida jūs ar nepacietību.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Lupe paņēma Aleksas kažoku un pavadīja viņu uz augšstāvu. Pie istabas durvīm kalpotāja apstājās un klusi pieklauvēja.

-  Ienāciet.

Lupe atvēra durvis, bet iekša negāja. Sapratusi, ka uzaicinājums bijis domāts tikai viņai, Aleksa pārkāpa pāri slieksnim un nokļuva istabā, kādas līdz šim bija redzējusi vienīgi filmās.

-  Cik skaista istaba! Aleksa neviltotā sajūsmā spontāni iesaucās.

-   Paldies. Man arī tā patīk.

Sāra Džo skatījās pāri Aleksas plecam.

-  Lūd7.u aizver durvis, Lupe. Tu taču zini, ka es neciešu caurvēju, un tie strādnieki sacēluši tik briesmīgu troksni. Tu vari tūlīt pat uznest mums paplāti ar tēju.

-  Jā, kundze.

Saimniecības vadītāja nozuda, atstādama viņas divatā.

Aleksa stāvēja pie durvīm, juzdamās visai neveikli savos zamšādas puszābakos ar zemajiem papēžiem un garajos vilnas svārkos. Viņas melnā krāsā ieturētajam apģērbu ansamblim nebija nekādas vainas, bet tas šķita kliedzoši moderns un pilnīgi neiederīgs šajā ultrasievišķīgajā, viktoriāņu stilā iekārtotajā telpā, kas smaržoja kā universālveikala parfimērijas nodaļa.

Namamāte turpretim te iederējās tikpat labi, kā virpuļojošā lellīte balerīna iederas muzikālajā rotaslietu kārbiņā. Viņas baltās blūzes apkaklīti un piedurknes ap trauslajām locītavām rotāja krokotas mežģīnes. Viņa valkāja no mīksta auduma šūdinātus bēškrāsas svārkus, kas, Sārai Džo apsēžoties uz spilgti zilā dīvāna, izpletās ap viņu kā vēdeklis. Pēcpusdienas saule veidoja ap viņas galvu mirdzošu staru vainagu.

-   Nāciet dziļāk un apsēdieties.

Viņa norādīja uz izsmalcināti darinātu krēslu līdzas dīvānam.

Parasti tik pašapzinīgā Aleksa,.šķērsojot paklājiem izklāto telpu, jutās neveikli.

-   Paldies, ka ielūdzāt mani. Ļoti laba doma.

-   Uzskatīju par savu pienākumu pēc iespējas ātrāk atvainoties jums par to, ko vakar sarunāju.

-   Neraizējieties. Tas jau ir aizmirsts.

Šķiet. Juniors un Engess bija piedevuši Aleksai to, ka viņa pret savu gribu bijusi saistīta ar notikušo vandālisma aktu. Viņa, savukārt, varēja atvainot Sāru Džo.

Aleksa ziņkārīgi pavērās visapkārt.

-  Ši patiesi ir brīnumjauka istaba. Vai jūs pati to iekārtojat?

Sāras Džo smiekli bija tikpat trausli kā roka, ko viņa pielika pie kakla un kuras pirksti rotaļājās ar kruzuļiem.

-  Jā gan, es pati. Es nemūžam neļautu savā mājā darboties kādam no tiem briesmīgajiem interjeristiem. Patiesību sakot, šī telpa līdz pēdējam sīkumam ir iekārtota tieši tāpat ka mana istaba vecāku mājās. Engess apgalvo, ka te esot par-daudz greznumnieciņu.

Aleksa slepus paraudzījās, vai kaut kas neliecinās, ka šajā istabā laiku pa laikam mēdz uzturēties ari vīrietis, bet nevarēja pamanīt nevienu vīrišķīgu priekšmetu. It ka nolasījusi viņas domas, Sara Džo teica:

-   Viņš glabā savas lietas citā telpā, tur, blakus.

Aleksa sekoja viņas skatienam, kas bija vērsts uz kādam aizvērtām durvīm.

Nāc iekšā. Lupe, Sara Džo atsaucās uz saimniecības vadītājas kluso klauvējienu. Viņa atnesusi mums tēju-

Kamēr Lupe lika uz tējas galdiņa sudraba paplāti ar tējas traukiem, Aleksa, lai uzturētu sarunu, apvaicājās:

-   Jus pieminējāt vecāku mājas, Mintona kundze. Jūs esat no Kcnluki, vai ne?

-Ja. no zirgu un medību zemes. Es to tik ļoti mīlēju.

Viņas skumjais, domīgais skatiens aizslīdēja pie loga. Ainava, kas aiz. tā pavērās, diez vai spēja priecēt viņas acis. Jūdzēm tālu nebija redzams nekas cits, ka vien pelēkbrūna zeme, kas saplūda ar apvārsni. Acis noskatījās, kā pāri iekšējā pagalmiņa akmens flīzēm vējš dzenā kādu nezāli, līdz beidzot iepūš to peldbaseinā. Visa pārējā apkārtne bija brūna un nedzīva kā kokvilnas lauks pēc tam, kad novākta raža.

-Te viss ir tik neauglīgs un kails. Man pietrūkst zaļuma. Protams, mums pieder daudz akru apūdeņotas zemes, kur ierīkotas zirgu ganības, bet tas tomēr nav tas.

Viņas skatiens nesteidzīgi atgriezās istabā, un Sara Džo pateicās kalpotājai ar galvas mājienu. Lupe aizgāja.

-   Kādu tēju jūs parasti dzerat?

-   Ar citronu un cukuru, lūdzu. Vienu cukurgraūdiņu.

Sāra Džo veica rituālu, kam, pēc Aleksas domam, vajadzēja būt atmirušam jau pirms divām paaudzēm. Viņa darbojās ārkārtīgi izsmalcināti. Sāras Džo baltās, gandrīz caurspīdīgās rokas kustējās ar gausu graciozitāti. Aleksa saprata, kāpēc šī tējas dzeršanas tradīcija mūsdienu Amerikā vairs nav cieņā. Nevienam tai nepietika laika.

-   Sviestmaizi? Ar gurķi un krējuma sieru?

-  Labprāt nogaršošu , Aleksa atbildēja ar smaidu.

Pirms pasniegt viņai mazo šķīvīti, Sāra Džo sviestmaizēm pievienoja arī divas tējas kūciņas. Aleksa pa to laiku bija ieklājusi klēpī mežģīņu salveti.

-   Paldies.

Viņa iemalkoja tēju un atzina to par nevainojamu. Sviestmaize patiesība bija tikai tāds izgarnēts grauzdiņš, bet vēsais krējuma siers garšoja lieliski. Aleksa cerēja, ka viņas vēders nepieklājīgi ncieburkšķēsies, alkatīgi aprijis pārlieku niecīgo kumosiņu. Viņa bija nogulējusi brokastis un nospriedusi, ka ēst lenču neilgu laiku pirms tējas dzeršanas būtu gluži lieki.

Ķērusies pie kūciņas, Aleksa vaicāja:

-  Vai jūs bieži atgriežaties dzimtajā pusē, lai apciemotu radus un draugus?

Namamāte bija ielējusi tēju arī sev un tagad lēnām to maisīja.

-  Esmu bijusi Kcntuki tikai divreiz uz savu vecāku bērēm.

Es negribēju ierosināt tik skumju tematu.

-   Man nav citu tuvinieku, ka vien Engess un Juniors. Jebkurš cilvēks, kam ir raksturs, iemācās samierināties ar zaudējumiem.

Viņa pārvietoja savu tasi un apakštasīti no paplātes uz galda tik saudzīgi, ka porcelāns pat neieklinkstējās. Joprojām noliekusi galvu, Sāra Džo uzlūkoja Aleksu no uzacu apakšas.

-Tikai jūs to neesat sapratusi, vai ne?

Aleksa nolika pusapēsto cukurkūciņu uz šķīvīša, intuitīvi nojauzdama, ka tūlīt atklāsies patiesais iemesls, kāpēc Sāra Džo aicinājusi viņu uz tēju.

-  Sapratusi ko?

-  Jūs neesat sapratusi, ka vislabākais ir atstāt mirušos mirušus.

Cīņas vispārējās aprises nu bi ja iezīmētas. Aleksa nolika visus tējas piederumus uz sudraba paplātes, pat zirnekļa timeklim līdzīgo salveti.

-   Vai jūs runājat par manu māti?

-  Tieši tā. Jūsu izmeklēšanas darbības ir manu mājas dzīvi sagriezušas ar kājām gaisa, Geiteres jāunkundž.

-    Es atvainojos par jums sagādātajām neērtībām. Diemžēl tāda ir mana darba specifika.

-    Mežoņi posta mūsu īpašumus, apdraudot katra mums piederošā vai pie mums izmitinātā'zirga veselību un dzīvību, līdz ar to apdraudot arī mūsu iztikas avotu.

-  Tas bija nelāgs starpgadījums. Nevaru jums nemaz izteikt, cik patiesi nožēloju notikušo, Aleksa sacīja, cerēdama, ka pretim sēdošā sieviete viņu sapratis pareizi. Man ar to nav nekāda sakara. Jums man jātic.

Sara Džo dziļi ievilka elpu. Kruzuļi ap viņas kaklu notrīcēja apspiestā nicinājumā un nepatikā. Viņas naidīgums kļuva gluži vai taustāms, un Aleksai atkal bija jādomā, kāda iemesla pēc viņa ir aicināta šurp. Nepieciešamība atvainoties bija tikai aizbildinājums. Acīmredzot Sāra Džo gribēja ļaut vaļu kādam ilgi aizturētam aizvainojumam.

-   Cik daudz jūs zināt par savas mātes attiecībām ar Junioru un Rīdu Lembertu?

-Tikai to, ko man ir stāstījusi vecmāmiņa, un to, ko esmu nopratusi, sarunājoties ar cilvēkiem šeit, Perselā.

-   Viņi bija kā cieši saliedēta vienība, klusi un domīgi runāja Sāra Džo, un Aleksa saprata, ka viņa ir iegrimusi savā iekšējā pasaulē. Ka neliels klubs, kur citiem ieeja aizliegta. Reti kad varēja sastapt vienu no viņiem, ja tuvumā nebija redzami arī abi pārējie.

-Tiku to ievērojusi vidusskolas gadagrāmatu fotogrāfijās. Tur ir daudz attēlu, kuros redzami viņi visi trīs.

Aleksa bija šķirstījusi šo albumu gludās lappuses cerībā atrast tur kādu atminējumu, jebko, kas varētu nākt par labu viņas veiktajai izmeklēšanai. *

-   Es negribēju, ka Juniors ar viņiem tik cieši saistās, turpināja Sāra Džo. Rīds bija huligāns un, galu galā, šis pilsētas lielākā dzērāja dēls. Un jūsu māte… nu, man bija vairāki iemesli, kāpēc negribēju, lai Juniors viņai pieķeras.

-   Miniet kaut vienu.

-   Galvenokārt tāpēc, ka zināju, kas saista Selīnu un

Rīdu. Man bija skaidrs, ka Juniors viņai vienmēr būs otraja vietā. Mani aizskāra jau pats takts, ka mans dēls tiks pakļauts šādai klasificēšanai. Viņa nebija tik izcila parādība, lai varētu atļauties vērtēt un noniecināt, dzēlīgi teica Sāra Džo.

-Juniors tomēr manī neklausījās. Viņš apbrīnoja Selīnu un, ka jau es baidījos, iemīlējās viņā.

Viņa piepeši uzmeta Aleksai asu skatienu.

-   Un man ir tāda nelāga jušana, ka viņš iemīlēsies arī jūsos.

-  Jūs kļūdāties.

-Ak, esmu pārliecināta, ka jūs gādāsiet, lai tas notiktu. Iespējams, ka tāds pats liktenis sagaida arī Rīdu. Atkal būs izveidojies trīsstūris, vai ne? Vai tad jūs nevēlaties viņus sarīdīt vienu pret otru, ka to savulaik darīja jūsu māte?

-   Nē!

Sāras Džo acis ļauni samiedzās.

-Jūsu māte bija padauzā.

Līdz pat šim brīdim Aleksai bija izdevies savaldīt meli. Bet, tā ka namamāte atļāvās nopulgot viņas mirušo māli, Aleksa atmeta savas pieklājīgās manieres.

-    Es iebilstu pret šo apmelojošo piezīmi, Mintona kundze.

Sara Džo nevērīgi atmāja ar roku.

-  Jūsu iebildumiem nav nekādas nozīmes. Tā ir patiesība. Jau pirmoreiz ar viņu tiekoties, man bija skaidrs, ka šī meiča ir prasta un rupja. Ak. skaista viņa bija gan. Tas bija spilgts un vulgārs skaistums. Gandrīz tāds pats kājūsējais.

Viņas acis kritiski nopētīja Aleksu. Aleksa juta kārdinājumu tajā paša brīdi piecelties un aiziet. Vienīgais iemesls, kāpēc viņa palika sēžam, bija cerība, ka Sāra Džo var aiz neuzmanības izpļāpāt kaut ko Aleksai noderīgu.

-   Jūsu māte pārāk skaļi smējās, pārāk azartiski nodevās spēlei, pārāk stipri mīlēja. Jūtas viņai bi ja tas pats, kas grādīga dzēriena pudele dzērājam. Viņa pārāk aizrāvās un nekontrolēja savas jūtu izpausmes.

-   No jūsu vērtējuma varu secināt, ka viņa bijusi ļoti godīga. lepni sacīja Aleksa. Šī pasaule varbūt būtu daudz labāka, ja cilvēki atklāti izpaustu, ko jūt.

liet šie viņas vārdi nerada dzirdīgas ausis.

-   Viņa bija tieši tāda, kādu vīrietis viņu tobrīd vēlējās redzēt vai izjust, Sāra Džo turpināja. Selina bija neprātīga koķete. Katrs vīrietis, ko viņa sastapa, uzreiz viņa iemīlējās. Viņa par to parūpējās. Viņa bija gatava uz visu, lai to panāktu.

Nu vienreiz bi ja gana.

-   Es neļaušu jums nomelnot sievieti, kas vairs nevar sevi aizstāvēt. Tas, ko jūs patlaban darāt, ir neglīti un nežēlīgi, Mintona kundze.

Aleksai ienākot bija licies, ka gaiss šajā istabā ir svaigs un smaržīgs kā ziedošā pļavā, bet nu viņa te smaka nost. Aleksai bija jātiek no šejienes ārā.

-   Es aizeju.

-   Vēl ne.'

Sāra Džo bija piecēlusies reizē ar Aleksu.

-Sclīna mīlēja Rīdu tik stipri, cik stipri nu viņa vispār spēja mīlēt otru cilvēku.

-   Un kāpēc jūs tas satrauca?

-  Tāpēc, ka viņa gribēja arī Junioru un ļāva viņam to saprast. Jūsu vecmāmiņa, tā muļķīgā sieviete, bija ieņēmusi galvā, ka no viņas meitas un mana dēla varētu iznākt pāris. It kā es varētu pieļaut, ka Juniors apprec Selīnu.

Viņa nievājoši pavīpsnāja.

-     Merla Greiema man pat reiz piezvanīja un ierosināja, ka mums kā nākamajām radiniecēm vajadzētu satikties un iepazīt vienai otru tuvāk. Augstais Dievs, tad jau labāk bulu bijis mirt! Viņa bija telefona operatore, Sāra Džo teica, nicīgi iesmiedamās. Selīnai Greiemai nebija nekādu izredžu kļūt par manu vedeklu. Es skaidri un gaiši pateicu to gan jūsu vecmāmiņai, gan Junioram. Viņš tās meitenes dēļ tā lēja asaras un vaimanāja, ka man gribējās kliegt.

Viņa pacēla uz augšu savas mazās dūrītes. Izskatījās, ka Sārai Džo atkal gribas kliegt.

-   Kāpēc viņš nespēja saskatīt, kas viņa patiesībā bija, savtīga, maza kuce, kas manipulē ar citu cilvēku dzīvi? Un tagad esat ieradusies jūs.

Sāra Džo apgāja apkārt mazajam tējas galdiņam, lai nostātos Aleksai pretim. Aleksa bija garāka, bet Sārai Džo deva spēku gadiem ilgi lolotais naids. Viņas trauslais augums no dusmām trīcēja.

-   Pēdējā laikā viņš ne par ko cilu nerunā, kā tikai par jums. Tieši tāpat kā tolaik, kad bija iemīlējies Selīnā.

-   Neesmu Juniora jūtas veicinājusi, Mintona kundze. Nekādas romantiskas attiecības slarp mums nemūžam nav iespējamas. Varbūt mēs varētu kļūt draugi pēc tam, kad izmeklēšana būs pabeigta.

-   Vai tad jus nesaprotat, kliedza Sāra Džo, ka viss ir atkal tāpat kā toreiz? Viņa ļaunprātīgi izmantoja Juniora draudzību, bet viņš ķeras pie tās kā pie salmiņa, cerēdams, ka draudzība reiz pāraugs dziļākās jūtās. Jums viņš ir tikai aizdomās turamais slepkavības lietā. Jūs viņu izmantosiet, tāpat ka to darīja jūsu māte.

-Tā gluži vienkārši nav taisnība.

Sāra Džo sagrīļojās, it kā grasītos noģībt.

-  Kāpēc jums bi ja šeit jāierodas?

-  Gribu zināt, kāpēc mana māte tika noslepkavota.

-  Jūs bijāt tam par iemeslu! viņa teica, mērķēdama ar pirkstu Aleksai tieši sirdi. Jūs, Selīnas ārlaulības bērns!

Aleksa soli atkāpās un asi un sāpīgi ievilka elpu.

-   Ko jūs teicāt? viņa izdvesa.

Sāra Džo savaldījās. Pietvīkums no viņas vaigiem nozuda, un tie atguva sev raksturīgo porcelāna bālumu.

-  Jus bijāt ārlaulības bērns.

-    Tie ir meli, Aleksa, elpai aizraujoties, protestēja. Mana māte bija precējusies ar Alu Geiteru. Esmu redzējusi laulības apliecību. Vecmāmiņa Grcicma bija to saglabājusi.

-   Viņi apprecējās, bet tikai pēc tam, kad Selīna atgriezās no Elpaso un atklāja, ka ir grūta.

-  Jūs esat mele!

Aleksa sažņaudza krēsla atzveltni.

-   Kāpēc jūs man melojat?

-   Tie nav meli. Tūlīt paskaidrošu, kāpēc es jums par to stāstu. Pūlos pasargāt savu ģimeni no jūsu postošās darbības. Būt par bagātāko sievieti šajā pretīgajā, neglītajā, mazajā pilsētelē tas ir vienīgais, kas padara manu dzīvi šeit kaut cik paciešamu. Man patīk būt precētai ar šīs grāfistes ietekmīgāko cilvēku. Es neļaušu jums iznicināt visu, ko Engess priekš manis ir radījis. Es neļaušu jums izraisīt šķelšanos manā ģimenē. Selīnai tas izdevās. Šoreiz es to nepieļaušu.

-   Dāmas, dāmas! Istabā, samierinoši smiedamies, ienāca Juniors. Kāpēc jūs tā kliedzat? Vai ieraudzījāt zirnekli?

Kad Juniors bija uztvēris kūsājošo naidīgumu, kas virmoja telpā, viņa izturēšanās krasi mainījās. Tas bija kodīgs kā sērs, saožams kā ozons gaisā pec zibens spēriena.

-  Māt? Aleksa? Kas noticis?

Aleksa plaši ieplestām acīm raudzījās uz Sāru Džo, kuras seja bija tik rāma un bezrūpīga kā kameja. Aleksa vienā rāvienā bija pie durvīm, pa ceļam apgāzdama graciozo krēslu. Viņa izskrēja no istabas un drāzās lejā pa kāpnēm.

Juniors uzmeta mātei pētošu skatienu. Viņa uzgrieza dēlam muguru, atkal apsēdās uz dīvāna, paņēma tasi un iedzēra malku tējas.

Juniors steigšus noskrēja pa kāpnēm, lai panāktu Aleksu. Viņš to noķēra pie ārdurvīm Aleksa nesekmīgi pulējās iedabūt rokas kažoka piedurknēs.

Juniors satvēra viņas roku augšdelmus.

-  Pie velna, kas te notiek?

Aleksa novērsās, lai Juniors neredzētu viņas asaras. Viņa mēģināja atbrīvoties no vīrieša rokām.

-  Nekas.

-  Jus neizskatāties tā, it kā būtu piedalījusies patīkamas tējas viesībās.

-   Tēja? Ha! Aleksa teica, atmezdama atpakaļ galvu. Viņa mani neataicināja šurp. lai pacienātu ar tēju.

Aleksa pavīpsnāja un samirkšķināja acis, lai neļautu asarām ritēt par vaigiem.

-   Domāju, ka man jābut viņai pateicīgai par to, ko viņa man pastāstīja.

-   Ko viņa jums pastāstīja?

-   Ka esmu bioloģiska kļūme.

Šokētais Juniors nobāla.

-  Tātad tā ir taisnība, vai ne?

Juniora rokas noslīdēja gar sāniem, un viņš mēģināja aizgriezties. Aleksa saķēra viņu aiz rokas un pavērsa atkal pret sevi.

-  Tā ir, vai ne?

Viņa beidzot ļāva asarām vaļu.

-  Sakiet taču kaut ko. Junior!

Viņš jutās ļoti neveikli, tomēr patiesība bija jāatzīst. Aleksa pati izteica notikušo vārdos.

-   Seima atgriezās no Elpaso. Tur viņa bi ja nodevusies kaislībām ar kareivi, bet nu bija gatava izlīgi ar Rīdu. Viņi droši vien būtu sālabuši, ja neatklājies, ka ir gaidāma mana nākšana pasaulē, vai ne?

Viņa aizsedza seju ar plaukstām.

-  Ak, Dievs, nav brīnums, ka viņš mani tik ļoti ienīst.

Juniors atvilka viņas plaukstas nost no sejas un lūkojās Aleksā ar vaļsirdīgām, zilām acīm.

-   Rīds jūs neienīst, Aleksa. Neviens no mums nav ienīdis jūs nedz toreiz, nedz tagad.

Viņa īsi un dzēlīgi iesmējās.

-   Varu derēt, ka Albertam Geiteram bija pretīgi par mani pat domāt. Viņš bija spiests apprecēties.

Aleksas acis iepletās, un viņa saka runāt ātriem, aprautiem teikumiem.

-   Tas daudz ko izskaidro. Dimd/, ko. Tagad saprotu, kāpēc vecmāmiņa Greiema mani la uzmanīja vienmēr iztaujāja, ar ko esmu satikusies, cikos pārnācu mājās, kur esmu bijusi. Manī viņas nepielūdzamā modrība izraisīja nepatiku, nekad nebiju devusi viņai iemeslu man neuzticēties. Jādomā, ka viņas bažām tomēr varēja būt pamats, vai ne?

Viņas balsī ieskanējās spalgs, gandrīz histērisks tonis.

-   Viņas meitai kāds bija uztaisījis ārlaulības bērnu, un pirms divdesmit pieciem gadiem tas vel tika uzskatīts par lielu grēku.

-  Aleksa, izbeidziet.

-   Tas izskaidro arī to. kāpēc vecmāmiņa mani nekad īsti netika mīlējusi. Es izpostīju Selinas dzīvi, un to viņa man nevarēja piedot. Seima vairs nevarēja dabūt nedz Rīdu, nedz jūs, viņai vairs nebija nākotnes. Un viss tikai manis dēļ. Ak. Dievs!

Pēdējā frāze šķila esam drīzāk lāsts, nekā lūgšana. Aleksa novērsās no Juniora un atrāva vaļā durvis. Pāri lievenim un pa kāpnēm uz leju viņa skrēja uz savu automobili.

-Aleksa!

Juniors metās viņai pakaļ.

-   Velns un elle, kas te notiek? bargi noprasīja Engess. kad Aleksa padrāzās viņam garām.

-   Lieciet viņu mierā, jūs abi.

Sara Džo slavēja kāpņu augšgala. Viņa bija visu rc: dzējusi un dzirdējusi.

Juniors apcirtās uz papēžiem.

-  Māt, ka tu varēji? Ka tu varēji Aleksu tā sāpināt?

-  Es to viņai neteicu tāpēc, lai sāpinātu.

-   Ko tu viņai esi sastāstījusi? vaicāja Engess.

Viņš stāvēja vaļējās durvīs, ar savu raženo stāvu aizpildīdams tukšo telpu no vienas stenderes līdz otrai, un bija apmulsis un aizkaitināts, jo neviens neatbildēja uz viņa jautājumiem.

-   Protams, ka tas viņu sāpināja, teica Juniors. Tu zināji, ka tā tas būs. Kāpēc vispār vajadzēja viņai to stāstīt?

-    Tāpēc, ka viņai tas jāzina. Vienīgais cilvēks, kas spēj Aleksu sāpināt, ir viņa pati. Viņa dzenas pakaļ ilūzijai. Viņas iedomu mātei, ko Aleksa liecas atrast, ar Sclīnu Geiteri nav nekāda sakara. Merla piebāzusi viņai galvu ar pasaciņām par brīnišķīgo Sclīnu. Viņa aizmirsusi meitenei

pastāstīt, kāda viņas māte bija bezgode. Aleksai bija pēdējais laiks to uzzināt.

-   Sūds ar ārā! nolamājās Engess. Vai man kāds beidzot pateiks, kas te, velns parāvis, notiek?

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Ienācis guļamistabā, Enges's klusi aizvēra durvis. Sāra. Džo, atbalstījusies pret spilveniem, puszviļus sēdēja viņu laulības gultā. Viņa nolika malā grāmatu un cieši paskatījās Engesā pāri briļļu rāmim, kas bija noslīdējis viņai uz degungala.

-  Tu tik agri nāc gulēt?

Viņa izskatījās tik nekaitīga kā taurenītis, bet Engess zināja, ka aiz trauslās ārienes slēpjas dzelzs griba. Ja viņa kādreiz arī padevās, tas liecināja par viņas vienaldzību, nevis par sakāvi.

-  Gribu ar tevi aprunāties.

-   Par ko?

-   Par to, kas notika šajā pēcpusdienā.

Viņa piespieda pirkstus pie deniņiem.

-   Man no tā visa sāp galva. Tāpēc arī negāju lejā pusdienot.

-   Iedzēri kādas zāles?

-  Jā. Tagad man jau ir labāk.

Kopš viņi bija precējušies, šīs frāzes par Sāras Džo galvassāpēm tika pārmītas gandrīz katru dienu.

-   Nesēdies uz gultas pārklāja, viņa norāja Engesu, kad viņš bija apsēdies uz gultas malas.

Viņš nogaidīja, kamēr sieva nogludina saburzīto atlasa pārklāju, tad atkal apsēdās, šoreiz tuvāk viņas gurniem.

■1 Ak vai, tu šovakar izskaties tik nomākts. Enges, viņa bažīgi sacīja. Kas tev kaiš? Ceru, ka mūsu īpašumiem nav uzbrukuši vel kādi maniaki.

-Nē.

-    Paldies Dievam, ka vienīgais zirgs, kas lika ievainots, piederēja Rīdām.

Engess uz to nekā neatbildēja. Sārai Džo Rids nepatika, un Engess zināja, kāpēc. Viņas jūtas pret šo cilvēku nekad nemainīsies, tāpēc nebija nekādas jēgas norāt sievu par šo nežēlīgo izteikumu.

Viņš bija nācis runāt par kādu delikātu tematu. Engess brīdi klusēja, rūpīgi izvēlēdamies vācdus.

-Sara Džo, tas, kas notika šopēcpusdien…

-   Es ļoti satraucos, viņa sacīja, savilkusi lūpas koķetā urskulī.

-   Tu satraucies?

Engess ar pūlēm apspieda aizkaitinājumu. Viņš nedrīkstēja izdarīt secinājumus, iekams nebija uzklausījis sievas versiju par nolikušo.

-   Un ko, tavuprāt, juta Aleksa?

-    Dabiski, ka viņa arī bija satraukta. Vai tad tu nesatrauktos, ja dabūtu zināt, ka esi ārlaulības bērns?

-   Nē, viņš atteica, pasmiedamies skarbus bezprieka smieklus. Mani tas īpaši nepārsteigtu. Nekad neesmu pārbaudījis, vai maniem vecākiem bija laulības apliecība vai nebija. Ja izrādītos, ka nebija, man par to nospļauties.

Viņš savilka kopa uzacis.

-   Bet es esmu vecs, negants sakārnis, turpretim Aleksa -jauna, jūtīga sieviete.

-   Man likās, ka viņa ir gana stipra, lai ar to samierinātos.

-      Acīmredzot nav vis. Viņa paskrēja man garām, mani pat neredzēdama. Patiesībā, braucot no šejienes prom, viņai bija histērija.

Sāras Džo koķetais smaidiņš nozuda.

-   Vai tu man pārmet, ka es viņai to pateicu? Tu domā, ka tas bija aplam darīts?

Kad sieva lūkojās viņā kā izbiedēta, maza meitenīte, Engesā sirds atkusa. Tā tas bija vienmēr. Engess saņēma viņas roku. Viņš to būtu varējis saspiest savas raupjajās plaukstās kā ziediņu, bet aizvadītajos kopdzīves gados Engess bija iemācījies apvaldīt spēku, kad gribēja sievu samīļot.

-   Es tev nepārmetu, mīļā, ka tu viņai to pateici. Es tikai šaubos, vai tas bija prātīgi darīts. Kaut tu iepriekš būtu aprunājusies ar Junioru un mani! Viņa mierīgi varēja dzīvot tālāk, to nezinādama.

-   Es tev nepiekritu, Sāra Džo īgni iebilda.

-   Kāda tam tagad nozīme, ka viņas mamma un paps apprecējās tikai tad, kad viņa jau bi ja iemājojusi mammas puncī? Pie velna, tādas situācijas mūsdienās sastopamas tik bieži, ka neviens to vairs neuzskata par kaut ko nosodāmu.

-   Tam ir gan nozīme nu viņa Sclīnu vērtēs pavisam savādāk. Līdz pat šim brīdim māte viņai atradās uz pjedestāla.

-   Nu, un tad?

-   Pjedestālu Selīna diez vai ir pelnījusi, atcirta Sāra Džo. Es domāju, ka jums visiem ir pienācis laiks beigt auklēties ar Aleksu un pateikt viņai skaidri un gaiši, kas bi ja viņas māte.

-  Kāpēc?

-   Kāpēc? Tāpēc, ka viņa mēģina mūs pazudināt. Nolēmu, ka jābeidz viņai izdabāt un jādod pretspars. Izmantoju vienīgo ieroci, kas bija manā rīcībā.

S. linumu Vislabāk līhhntic… I! 32 1

Kā parasti, kad starp laulātajiem izraisījās tamlīdzīgas scēnas, arī šoreiz Sara Džo bija tuvu spēku izsīkumam.

-   Es tikai centos aizsargāt tevi un Junioru.

Engess nodomāja, ka no Sāras Džo tas ir prasījis milzīgu drosmi stāties pretim tik pašpārliecinātai sievietei kā Aleksa. Viņam joprojām likās, ka sieva butu varējusi atturēties no runāšanas par Aleksas vecākiem, bet viņas rīcības motīvs bi ja nesavtīgs. Sāra Džo aizsargāja savu ģimeni. Viņš nedrīkstēja sievas varonīgos pūliņus nosodīt. Engess noliecās un noskūpstīja viņas pieri.

-  Apbrīnoju lavu cīņas garu, tikai nevienam no mums tava aizsardzība nav vajadzīga, mīļā.

Viņam bija jāiesmejas, par to iedomājoties vien.

-   Kā gan tāda maza būtnīte kā tu varētu aizsargāt divus dūšīgus dēliešus, kādi esam mēs ar Junioru? Man ir blāķiem naudas un milzīga pieredze dažādu sīku nepatikšanu novēršanā. Piecas pēdas un sešas collas gara rudmate jau nu gan nav tā, par ko man būtu jāuztraucas.

-  Ja tu spētu atdzīvina! to riebīgo Pastiju Haikemu, esmu pārliecināta, ka viņš tev nepiekristu, viņa teica. Paskaties, kas ar viņu notika. Atšķirībā no tevis, Juniora un visiem citiem vīriešiem es pret šīs meičas valdzinājumu esmu imūna.

Sāras Džo balsī ieskanējās izmisums.

-  Enges, vai tad tu neredzi? Juniors sāk viņā iemīlēties.

-   Nesaprotu, kāpēc tevi tas šausmina, ar starojošu smaidu sacīja Engess.

-  Tā būs nelaime, Sāra Džo klusi iesaucās. Viņas māte salauza viņa sirdi. Vai tas tev ir vienaldzīgi?

Saraucis pieri, Engess sievai atgādināja:

-   Tas bija sen. Un Aleksa nav tāda, kāda bija viņas māte.

-  Neesmu par to tik pārliecināta.

Sāra Džo raudzījās tukšumā.

-   Aleksa nav tā gaisīgā un untumainā koķete, kas bija Selīna, viņš teica. Reizēm viņa izturas par daudz kundziski, bet varbūt Junioram tieši tas ir vajadzīgs. Ar savām iepriekšējām sievām viņš nerēķinājās, un viņas to pieļāva. Varbūt viņam ir nepieciešama sieva, kas reizi par visām reizēm noliek viņu pie vietas.

-   Starp citu, kur viņš ir? Vai viņš uz mani joprojām ir dusmīgs? viņa satraukti vaicāja.

-   Viņš bija apbēdināts, bet gan jau Juniors tiks tam pāri, kā tas bijis vienmēr. Viņš sacīja, ka grib kaut kur aizbraukt un piedzerties.

Viņi abi pasmējās. Sāra Džo pirmā atkal kļuva nopietna.

-  Ceru, ka viņš brauks uzmanīgi.

-  Iespējams, ķīviņš, ē, šonakt nemaz nepārnāks.

-  Kā tā?

-   Es par to nebūšu pārsteigts, sacīja Engcss. Aleksai nepieciešams laiks, lai sakopotu domas. Var jau būt, ka Juniors ir viņā ieķēries, bet tas nenozīmē, ka zemāk par jostas vietu viņam viss ir paralizēts. Gan viņš atradīs sievieti, kas sniegs viņam šonakt tik nepieciešamo mierinājumu.

Engcsa skatiens noslīdēja līdz sievas naktstērpa kakla izgriezumam, kurā vizēja gludā, pēc vannas nopūderētā āda.

-   Viņam ir īsta vīrieša apetīte, tāpat kā viņa tētiņam.

-   Ak, Enges, viņa gurdi nopūtās, kad vīra roka ienira mežģīnēs, meklējot viņas krūtis.

-   Man arī šonakt nebūtu iebildumu pret zināmu mierinājumu.

-   Ak, jūs, vīrieši! Vai tas ir vienīgais, par ko jūs spējat domāt? Tu liec man…

-Tu liec man justies tā, it kā man biksēs būtu uzaudzis rags.

-   Nerunā tik vulgāri. Un es šonakt negribu ar to nodarboties. Manas galvassāpes atkal atgriežas.

Viņa .skūpsts noslāpēja turpmākos iebildumus. Viņa padevās, kā viņš to jau bija sagaidījis. Viņa vienmēr demonstrēja nelielu pretestību, bet vēl nekad nebija Engesu noraidījusi. Tas, ka ir jāpilda laulātās pienākumi, viņai bija ieaudzināts, vēl guļot šūpulī, tāpat kā paņēmieni, ka pareizi pasniedzama tēja.

Apziņa, ka sieva viņam atsaucas aiz pienākuma, nevis kaislu izjūtu vadīta, Engesa iekāri nemazināja. Varbūt tieši tāpēc viņš sievu iekāroja vēl stiprāk. Engesam patika parvarēt pretestību.

Viņš neveikliem pirkstiem darbojas gar sievas naktstērpa pogām, un beidzot viņam izdevās to atpogāt, nesaņemot nekādu palīdzību no Sāras Džo. Viņas krūtis bija tikpat daiļi veidotas un kairinošas kā viņu kāzu naktī, kad Engess pirmoreiz bija tās skatījis un pieskāries tām.

Tagad viņš tās skūpstīja ar pieklājīgu savaldību. Viņas krūšu galiņi bija mazi, vira mēles pieskārieni ļoti reti kad lika tiem saspringt. Engess šaubījās, vai viņa vispār zina, ka krūšu galiem vajadzētu saspringt, ja nu vienīgi daži no tiem romāniem, ko Sāra Džo lasīja, varbūt bija pārdrošāki, nekā viņš domāja.

Kad Engess iegāja viņā, Sāra Džo viegli saviebās. Viņš izlikās šo grimasi neredzam. Viņš pūlējās nesvīst un neizdvest nekādas skaņas, vispār nedarīt neko tādu, kas viņai varētu likties neglīti vai nepatīkami.

Visas savas dabiskās dziņas Engess pietaupīja kādai atraitnei, kas dzīvoja blakus apgabalā. Viņš šo dāmu uzturēja. Viņai nebija nekādu iebildumu pret Engesa rupjo valodu. Patiesību sakot, par dažu labu sulīgāku izteicienu viņa smējās līdz asarām.

Viņa bija tikpat baudkāra mīļāka kā viņš pats. Viņai bija lieli, tumši krūšu gali, kas garšoja pec piena un ar kuriem viņa ļāva Engesam rotaļāties stundām ilgi, ja viņam bija uznākusi tāda patikšana. Viņa pat mēdza uzgulties Engesam virsū, bet vienlīdz lielu baudu guva afrī tad, ja gulēja apakšā. Viņas apaļīgie kāju augšstilbi saslēdzās ap Engesa pēcpusi kā skrūvspīles. Savas izjūtas viņa pauda skaļi un bija vienīgā sieviete, ko Engess jebkad bija sastapis, kas mīlējoties*spēja līksmi un atraisīti smieties.

Viņi bija kopa jau vairāk nekā divdesmit gadus. Viņa neprasīja pēc ciešākas saistības un neko tādu no Engesa pat negaidīja. Viņi sasodīti labi pavadīja kopā laiku, un viņš nezināja, kā spētu bez šīs sievietes nodzīvot savu mūžu. Tomēr Engess viņu nemīlēja.

Engess mīlēja Sāru Džo. Vai vismaz to, ko viņa iemiesoja, vārīgumu, šķīstību, izsmalcinātību un skaistumu. Engess mīlēja viņu tā, kā mākslas priekšmetu kolekcionārs mīl bezgala vērtīgu alabastra skulptūru, kam var pieskarties vienīgi īpašos gadījumos un arī tad tikai ar vislielāko piesardzību.

Tā kā sieva to pieprasīja, Engess vienmēr lietoja prezervatīvu, un, kad bija galā, viņš to uzmanīgi novilka, lai nenotraipītu zīda palagus. Šovakar to darot, Engess vēroja, kā Sara Džo noloka uz leju naktstērpa apakšmalu, aizpogā podziņas un nogludina segas.

Engess atkal apgūlās gultā, noskūpstīja sievu uz vaiga un apskāva viņu. Viņam patika sajust Saras Džo-trauslo augumu piespiestu savējam, patika pieskarties viņas gludajai, smaržīgajai ādai. Viņš gribēja sievu sargāt un lolot. Engesam par vilšanos Sara Džo atvairīja viņa roku un sacīja:

-   Guli tagad, Enges. Es gribu izlasīt nodaļu līdz galam.

Viņa atvēra grāmatu un turpināja lasīt romānu, kas, bez šaubām, bija tikpat sauss un nedzīvs kā Sāras Džo izpratne par mīlēšanos. Apgriezdamies uz otriem sāniem, lai viņas lasāmlampas gaisma nespīdētu acīs, Engess jutās nokaunējies par šo nelāgo domu.

Bet viņam ne reizes nebija ienācis prātā, ka vajadzētu kaunēties par to, ka viņš brauc uz trīsdesmit jūdzes attālo mīļākās māju. Tieši to Engess bija iecerējis darīt nākamās dienas vakarā. \

Steisija nometa zemē māla krūzi. Atsitusies pret virtuves flīžu grīdu, tā saplīsa.

-  Augstais Dievs, viņa izdvesa, savelkot ciešāk plīša naktstērpa atlokus.

-  Steisij, tas esmu es.

Pirmais klauvējiens pie virtuves ieejas bija viņu tik ļoti izbiedējis, ka krūze izslīdēja no rokām. Arī runātāja balss nenomierināja Steisijas satrauktos sirdspukstus. Labu laiku viņa stāvēja, skatīdamās uz durvīm, tad steigšus šķērsoja virtuvi un pavilka sāņus stīvos, iestērķelētos aizkarus.

-  Junior?!

Viņai nepietika drosmes izrunāt šo vārdu skaļi. Steisijas lupas to atveidoja ar mēmām kustībām. Neveikli darbodamās ap atslēgu, viņa steidzās atslēgt durvis un atvērt tās, it kā baidīdamās, ka viņš izgaisīs, pirms viņa to būs izdarījusi.

-  Sveika.

Viņa smaids bija vaļsirdīgs un vienkāršs, it kā viņš vai ik vakaru ap šo laiku būtu paradis klauvēt pie viņas mājas virtuves ieejas.

-   Vai te kaut kas saplīsa?

Steisija pastiepa roku, lai pieskartos viņa sejai un pārliecinātos, ka viņš patiešām ir šeit, bet sakautrējās, un viņas roka atkal noslīga gar sāniem.

-   Ko tu šeit dari?

-  Atnācu tevi apciemot.

Viņa raudzījās Junioram garām, ar acīm meklēdama mājas sētas pusē kādu pieņemamu izskaidrojumu tam, ka bijušais vīrs stāv uz viņas sliekšņa.

Viņš iesmējās.

-  Esmu atnācis viens. Man vienkārši negribējās zvanīt pie parādes durvīm, jo tiesnesis varbūt jau ir aizgājis gulēt.

-   Viņš ir aizgājis gylēt. Viņš… ē, nāc iekšā.

Atcerējusies par pieklājību, viņa pavirzījās malā. Juniors ienāca virtuvē. Viņi stāvēja un lūkojās viens otrā spilgtajā virtuves gaismā, kas neglaimoja Steisijai, jo viņa bija sagatavojusies uz gulētiešanu un noņēmusi grimu.

Viņa palaikam nodevās fantāzijām par to, kā viņš kādu nakti atnāks, bet nu, kad tas bija noticis, neticība bija Steisiju padarījusi nekustīgu un mēmu. Viņai ienāca prātā neskaitāmi mīlestības un uzticības apliecinājumi, bet viņa zināja, ka Juniors negribēs tos dzirdēt. Steisija, kā glābiņu meklējot, sāka runāt par drošākiem tematiem.

-   Tētis agri likās gultā. Viņam sadumpojās vēders. Uzsildīju viņam pienu. Gribēju no pārpalikuma uzvārīt kakao.

Nespēdama novērst no viņa acis, Steisija nervozi norādīja uz plīti, kur piens katliņā teju teju grasījās vārīties pāri malām.

Juniors piegāja pie pavarda un noslēdza degli.

-   Kakao, tu saki? Nav nekā labāka par tevis gatavoto kakao. Vai tev iznāks ari tasīte priekš manis?

-   Pro… protams. Tu gribi sacīt, ka paliksi te?

■ Uz kādu brīdi. Ja tu man to atļausi.

-  Jā, viņa steidzīgi atbildēja. Ja.

Parasti virtuvē tik izveicīgā Steisija šoreiz visai neveikli pagatavoja divas tases kakao. Viņa nevarēja iedomāties,, kāpēc Juniors pie viņas atnācis tieši šovakar. Bet tas viņai bija vienalga. Pietika ar to, ka viņš bija šeit.

Kad Steisija pasniedza Junioram viņa tasi, viņš atbruņojoši pasmaidīja un vaicāja:

-   Vai tev neatradīsies arī kaut kas stiprāks?

Juniors sekoja viņai dzīvojamā istabā, kur skapītī glabājās vairākas alkohola pudeles, kas tika celtas galdā tikai īpašos gadījumos.

-   Tas tev šovakar nebūs pirmais stiprais malks, vai ne? Steisija vaicāja, liedama brendiju Juniora kakao tasē.

-   Nē, nebūs vis.

Klusinādams balsi, viņš pačukstēja:

-   Es smēķēju arī zālīti.

Viņas lūpas nepatikā bargi savilkās.

-  Tu zini, ko es domāju par narkotikām, Junior.

-   Marihuāna nav narkotika.

-  Ir gan.

-   Ak, Steisij, viņš žēli nogaudās un pieliecās, lai noskūpstītu viņas ausi. Bijušajai sievai nav tiesību rāties.

No viņa lūpu pieskāriena Steisijai iekšā viss notrīcēja.Viņas bardzība izkusa kā saldējums karstā augusta dienā.

-   Es negribēju tevi rāt. Nevaru tikai saprast, kāpēc tu šovakar pēc tik ilga laika esi atkal atnācis pie manis.

-   Man tā gribējās.

Viņa zināja, ka, pēc Juniora domām, tas ir pietiekami svarīgs iemesls. Viņš ērti atzvila uz sofas un novilka Steisiju sev blakus.

-   Nē, neizslēdz lampu, Juniors sacīja, kad viņa pastiepa roku pie slēdža. Vienkārši pasēdēsim te un iedzersim kopā kakao.

-   Es dzirdēju par tām nepatikšanām, kas piemeklējušas jūsu rančo, pēc klusuma brīža teica Steisija.

-   Nu jau viss atkal ir sakopts. Nevar pat pateikt, ka vispār kaut kas bijis. Varēja būt daudz ļaunāk.

Viņa vilcinādamās pieskārās Junioram.

-Tevi varēja ievainot.

Viņš nolika tukšo tasi uz kafijas galdiņa un nopūtās.

-  Tev joprojām rūp mana drošība?

-  Tā tas būs vienmēr.

-   Neviens un nekad nav bijis pret mani tik labs kā tu, Steisij. Man tevis pietrūka.

Viņš saņēma Steisijas plaukstu un saspieda to savējā.

-Tu izskaties noguris un noraizējies.

-  Tāds es arī esmu.

-  To vandāļu dēļ?

-   Nē.

Viņš atbalstīja galvu pret sofas atzveltni.

-   Visa tā jezga, kas tagad sacelta ap Selīnas slepkavības lietu. Tas ir velnišķīgi nomācoši.

Viņa galva liecās zemāk, līdz atdusējās uz Steisijas pleca.

-   Hmm, tu labi smaržo. Tā ir smarža, kuras man pietrūka. Tu smaržo pēc tīrības.

Juniors paberzēja seju pret viņas kaklu.

-  Kas tevi šajā izmeklēšanā tik ļoti satrauc?

-   Nekas īpašs. Aleksa, Viņai šodien bija ķilda ar manu māti. Māte izpļāpājās, ka Selīna kļuvusi grūta un tāpēc bijusi spiesta apprecēt to karavīru. Tā bija nejauka scēna.

Viņa roka apskāva Steisijas vidukli. Viņa automātiski pieskārās Juniora vaigam un piespieda viņa galvu sev pie krūtīm.

-  Es viņai meloju, Stcisija tikko dzirdami atzinās. Pavisam nevajadzīgi samelojos.

Juniors kaut ko neieinteresēti nomurmināja.

-   Es viņai nepateicu, ka biju stalli tajā dienā, kad tika nogalināta Selīna.

-   Kāpēc tu tā darīji?

-   Negribēju, lai viņa man uzmācas ar jautājumiem. Es viņu ienīstu par to, ka viņa atkal sagādā tev uztraukumus, Junior.

-  Aleksa tur neko nevar darīt. Tā nav viņas vaina.

Tie bija pazīstami vārdi. Tos dzirdot, Sleisijai bija jāsakož zobi. Tieši to pašu Juniors bieži vien bija teicis par Selīnu. Lai cik slikti viņa pret Junioru izturējās, viņš nekad neteica par viņu nevienu skarbu vai nosodošu vārdu.

-  Ienīstu šito Selīnaš skuķi tikpat stipri, kā ienīdu viņu pašu, Stcisija nočukstēja.

Alkohols un stiprā meksikāņu zālīte bija notrulinājuši Juniora domāšanas spējas.

-    Neraizējies par to tagad. Tev taču tas patīk, vai ne? viņš murmināja, un viņa lūpas sekoja rokai, kas jau kādu brīdi bija darbojusies ap Steisijas krūti. Juniora miklā mēle pārslīdēja viņas krūtsgalam.

-  Tev vienmēr palika, ka es to daru.

-   Man joprojām tas patīk.

-   Patiesi? Un tā? Vai tā tev ari joprojām patīk? viņš vaicāja, zīzdams viņas krūti un glāstīdams klēpi.

Juniora vārds izskanēja pār viņas lūpām kā vaids.

-  Es sapratīšu, ja tu nevēlies, ka es to daru.

Viņš mazliet atvirzījās nost.

-  Nē, viņa aši sacīja, atkal pielieca Juniora galvu pie savām krūtīm un saspieda ciešāk kāju augšstilbus ap viņa roku.

-   Es nudien gribu, lai tu to dari. Lūdzu…

-   Steisij, Steisij, tavs maigums un atdevīgā mīlestība ir tieši tas, kas man šonakt vajadzīgs. Uz tevi es varu paļauties, tu vienmēr liec man justies labāk.

Viņš pacēla galvu un ilgi, gausi un pamatīgi skūpstīja. viņas muti.

>

-   Vai tu atceries, kas mani allaž iepriecināja vairāk par visu? viņš vaicāja, neatrāvis lūpas no Steisijas mutes.

-Jā.

Viņa svinīgi uzlūkoja Junioru. Viņš smaidīja tik svētlaimīgi kā eņģelis. Kad Juniors uz viņu tā skatījās, Steisija neko nespēja viņam liegt ne tolaik, kad viņi bija pusaudži, ne tad, kad bija precējušies, ne patlaban. Un nemūžam.

-Geitersjaunkundz, cienītā? Geitersjaunkundz? Jūs esat tur iekšā?

Aleksa bija iesnaudusies. Viņu uzmodināja klauvēšana pie durvīm, kas nu bija salabotas. Iesnaudusies uz gultas pārklāja, viņa tagad jutās nosalusi un stīva. Acis no raudāšanas bija pietūkušas.

-   Ko jūs gribat? Viņas balss* nebija nekas vairāk kā čērkstošs čuksts. Ejiet prom.

-  Vai esat nocēlusi telefona klausuli, cienītā?

-  Nolādēts.

Viņa nolaida kājas pār gultas malu. Drēbes bija saburzītas un satinušās viņai apkārt. Iedama pie loga, Aleksa tās sakārtoja. Viņa pavilka sāņus aizkaru. Pie durvīm stāvēja moteļa nakts dežurants.

-   Es nocēlu telefona klausuli, lai mani neviens netraucētu, Aleksa pa logu paskaidroja dežurantam.

Viņš blenza uz Aleksu, acīm redzami juzdamies iepriecināts, ka viņa vēl aizvien ir pie dzīvības.

-   Tādā gadījumā piedodiet, ka esmu jūs iztraucējis, bet tur viens puisietis par varas mākti gribēja ar jums runāt. Viņš ar mani strīdējās un teica, ka jūsu telefons nevarot tik ilgi būt aizņemts.

-  Kāds puisietis?

-  Hepers vai Heriss, vai kaut kas tamlīdzīgs, dežurants nomurdulēja. ieskatīdamies papīra lapiņā, ko turēja rokā.

Viņš pacēla lapiņu tuvāk gaismai, kas plūda no Aleksas istabas durvīm.

-   Nevaru lāgā salasīt savu rokrakstu… ko tur ātrumā esmu uzkricelējis.

-  Hārpers? Grcgs Hārpers?

-Jā, laikam gan, cienītā.

Aleksa palaida vaļā aizkaru, izvilka ķēdi no gropītes un atvēra durvis.

-  Vai viņš sacīja, ko no manis vēlas?

-   Protams. Teica, lai pasakot, ka jums rit no rīta desmitos jābūt Ostinā uz sapulci.

Aleksa apstulbusi raudzījās dežurantā.

-  Jūs nebūsiet pareizi sapratis. Rit no rīta desmitos?

-  Tā viņš teica, un es neesmu pārpratis. Re, kur tas ir uzrakstīts.

V Viņš rādija Aleksai ķeburainā rokrakstā ar zīmuli aprakstīto papīra lapiņu.

-  Tas vīrs zvanīja jums visu pēcpusdienu un bija stipri noraizējies, ka nevar dabūt ar jums parunāt. Beidzot viņš sacīja, ka viņam esot jāiet uz viesībām un lai es nākot un nododot jums šo vēsti, ko esmu tagad izdarījis. Arlabunakti.

-  Pagaidiet!

-  Klausieties, man jādežūrē pie pults.

-   Vai viņš neteica, kas tā par sapulci, kāpēc tā sasaukta tik steidzami?

-   Ni, neteica vis. Tik to, ka jums tur esot jābūt.

Viņš palika stāvam, ka kaut ko gaidīdams. Nomurminājusi pateicību, viņa iespieda dežurantam saujā dolāru, un viņš aizklumburoja atpakaļ uz moteļa dežūrtelpu.

Aleksa domīgi aizvēra durvis un pārlasīja zīmīti, bet no tā nebija nekāda labuma. Gregs nemēdza būt tik noslēpumains. Tas nebija viņa garā sasaukt sapulci, uz kuru faktiski nebija iespējams ierasties.

Pārvarējusi pirmo apmulsumu, Aleksa sāka apcerēt problēmu, ko viņai bija radījis Gregs Hārpers. Viņai vajadzētu būt Ostinā desmitos no rīta. Tagad jau bija satumsis. Ja viņa izbrauktu tūlīt, ceļā būtu jāpavada visa nakts un Ostinā viņa ierastos rītausmā.

Ja viņa nogaidīs līdz rītam, būs jāizbrauc briesmīgi agri un jādrāžas pa galvu, pa kaklu, lai pagūtu ierasties uz sapulci laikā. Abi varianti nekam nederēja, un Aleksa tobrīd nejutās tā, lai spētu pieņemt izšķirošo lēmumu.

Tad pēkšņi viņai iešāvās prātā kāda ideja. Lai nesāktu apšaubīt tās lietderīgumu, Aleksa pasteidzās uzgriezt telefona numuru.

-  Šerifa iecirknis.

-Šerifu Lembertu, lūdzu.

-  Viņa šeit nav. Vai kāds cits jums nevar palīdzēt?

-  Paldies, nē. Man jārunā ar viņu personiski.

-   Piedodiet, cienītā, bet vai jūs neesat Geiteres jaunkundze?

-  Jā, tā es esmu.

-  Kur jūs atrodaties?

-Savā istabā motelī. Kāpēc vaicājat?

-   Tieši uz turieni aizbrauca Rīds. Viņam kuru katru

bridi jābūt klāt.

Pēc mirkļa klusuma balss apjautājās:

-  Sakiet, vai ar jums viss ir kārtībā?

-   Protams. Man šķiet, ka dzirdu piebraucam šerifu.

Paldies.

Aleksa nolika klausuli un, piegājusi pie loga, redzēja, kā Rīds izkāpj no automobiļa un steidzīgiem soliem nāk

uz viņas durvju pusi.

Aleksa atrāva durvis vaļā. Viņš tik strauji apstājās, ka

gandrīz zaudēja līdzsvaru.

-  Lūdzu, es negribētu, ka jūs tās atkal izlaužat.

-   Pietaupiet savas asprātības, viņš atcirta, uzmezdams Aleksai drūmu skatienu. Pie velna, kas te notiek?

-  Nekas.

-  Kā tad!

, l Rīds ar žestu norādīja uz telefonu. Nevainīgi klusējošais aparyts šķita satracinām viņu vēl vairāk. Rīds apsūdzoši pavērsa pret to rādītājpirkstu.

-   Es zvanīju stundām ilgi un vienīgais, ko dzirdēju klausulē, bija signāls, kas liecināja, ka telefons ir aizņemts.

-   Biju nocēlusi klausuli. Kāpēc jums bija tik svarīgi mani sazvanīt?

-    Man izstāstīja,'kas šajā pēcpusdienā notika starp jums un Saru Džo.

Aleksas pleci nomākti noslīga uz leju, un viņa gari nopūtās. Apjukumā, ko bija izraisījis Grega vēstījums par sapulci, viņa bija aizmirsusi iepriekšējos pārdzīvojumus.

Aleksa nekad nebija pievērsusi uzmanību datumam vecāku laulības apliecībā. Turklāt tam nebija izšķirošas nozīmes. Būdama prokurore, viņa ļoti labi zināja, ka datumi pat juridiskajos dokumentos reizēm tiek viltoti. Bet redzot, kā visi reaģē uz Sāras Džo paziņojumu, Aleksa saprata, ka tā ir taisnība. Viņa tikusi ieņemta, kad viņas māte vēl nebija salaulājusies.

-   Jums vajadzēja būt tur klāt, šerif. Es padarīju sevi par apsmieklu. Jūs būtu lieliski uzjautrinājies.

Aleksas pašironija viņa garastāvokli neuzlaboja.

-  Kāpēc jūs turējāt telefona klausuli noceltu?

-   Lai mazliet atpūstos. Un ko tad jūs iedomājāties ka esmu ieņēmusi pārmērīgi lielu miega zāļu devu vai pārgriezusi vēnas?

Viņš šo sarkastiski izteikto jautājumu uztvēra nopietni.

-   Varbūt.

-  Tad jūs mani nemaz neesat iepazinis, viņa dusmīgi teica. Es tik viegli nepadodos. Un es nebūt nekaunos, ka mani vecāki bija spiesti apprecēties.

-  Neesmu teicis, ka jūs kaunaties vai ka jums vajadzētu kaunēties.

-   Tā bija viņu kļūda. Ar mani kā ar personu tam nav nekāda sakara, skaidrs?

-  Skaidrs.

-  Tā ka izbeidziet domāt… Ak, ellē, man ir gluži vienalga, ko jūs domājat, Aleksa.sacīja, berzēdama deniņus.

Viņa dusmojās vairāk uz sevi, nekā uz Rīdu. Tieši skarbais tonis taču norādīja, cik viņa īstenībā jūtas apbēdināta.

-   Man vajadzīga jūsu palīdzība, Rld.

-  Palīdzība?

-  Vai varat mani ar lidmašīnu aizvest uzOstinu?

Viņas lūgums Rīdu pārsteidza. Viņš izslējās un atrāvās no nesen salabotās durvju stenderes, pret kuru visu laiku bija balstījies.

-  Ar lidmašīnu uz Ostinu? Kāpēc?

-   Darīšanas pie Gregā Hārpera. Man rīt desmitos jāierodas Ostina uz sapulci.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Nepagāja ne stunda, kad viņi jau atradās lidmašīnā un lidoja dienvidaustrumu virzienā uz pavalsts galvaspilsētu. Ceturtdaļstundu no šī laika Aleksa bija veltījusi, lai piešķirtu sev atkal cilvēcisku izskatu. Viņa bija nomazgājusi seju ar aukstu ūdeni, atjaunojusi grimu, sasukājusi matus un nomainījusi svārkus pret vaļīgām vilnas biksēm un svīteri. Rīta apspriedei piemērotāku tērpu viņa atradīs skapi savā Ostinas dzīvoklī.

Pa ceļam uz Perselas municipālo lidostu Rīds piebrauca pie hamburgeru tirgotavas un paņēma pirkumu, ko iepriekš bija pasūtījis pa telefonu. Kad viņi piebrauca pie skrejceļa, vienmotora Cessna viņus tur jau gaidīja izlidošanas gatavībā. Šerifs zināja, kā tādas lietas ir kārtojamas.

Tikai tad, kad Persela zem viņiem pletās ka mirguļojošu uguntiņu virtene uz melna paklāja, Aleksa iedomājās pavaicāt:

-  Vai šī lidmašīna pieder jums?

-   Tā pieder Mintonu uzņēmumiem. Engess man to ir atļāvis lietot. Iedodiet man kādu čīzburgeru.

Pusi no savas maltītes Aleksa bija kāri notiesājusi, pirms viņi pacēlās gaisā Sāras Džo gurķmaizīte viņai nebija gājusi labumā.

-  Kad jūs iemācījāties lidot?

Rīds bija piestūķējis muti ar ceptajiem kartupeļiem.

-  Apmēram astoņu gadu vecumā.

-  Astoņu!

-   Biju izvilcis no lūžņiem vecu. sagrabējušu velosipēdu un salabojis to tiktāl, ka varēja braukt. Kad vien radās izdevība, minos uz lidlauku.

-  Tas taču atrodas vismaz trīs jūdžu attālumā no pilsētas, viņa iesaucās.

-    Man par to bija maza bēda. Būtu turp braucis arī tad, ja lidlauks atrastos divtik tālu. Lidmašīnas mani valdzināja. Vecais zēns, kas pārvaldīja lidlauku, bija īgns kā klaburčūska, īsts vientuļnieks, bet viņa antīkajā ledusskapī priekš manis vienmēr glabājās kāda pudele ar zemeņu limonādi. Jādomā, ka es ar savu ziņkārību viņam biju pamatīgi apnicis, tomēr viņš pacietīgi atbildēja uz maniem jautājumiem. Kādu dienu viņš noskatīja mani no galvas līdz kājām un teica: ”Man jāpārbauda šitā lidmašīna. Vai negribi pavizināties?” Es no sajūsmas gandrīz piečurāju bikses.

Iespējams, Rīds pats nemaz nejuta, ka laimīgās bērnibas atmiņas ir izvilinājušas uz viņa lūpām smaidu. Aleksa klusēja, lai neatgādinātu viņam savu klātbūtni. Viņai patika Rīda smaids. Tas pievilcīgi izcēla smalkās līnijas pie viņa acu ārējiem kaktiņiem un ap muti.

-     Ak, Dievs, tas bija lieliski, viņš sacīja, kā atkal sajuzdams prieka uzbangojumu. Es vēl nebiju iepazinis seksu, tā ka lidošana toreiz bija mans grandiozākais pārdzīvojums. Te, no augšas, viss izskatījās tik mierīgs un tīrs.

Bēgšana no bērnudienu šausmīgās īstenības, Aleksa līdzjūtīgi nodomāja. Viņai gribējās Rīdām pieskarties, bet viņa neuzdrošinājās to darīt. Aleksa jutās tā, it kā ietu pa bīstamu, akmeņainu taku. Viens nepareizs vārds vai balss tonis varēja būt liktenīgs, tāpēc bija jāuzmanās.

Aleksa klusi vaicāja:

-   Rīd, kāpēc jūs man nepastāstījāt, ka mana māte bija stāvoklī, kad atgriezās no Elpaso?

-  Tāpēc, ka tam nav nekādas nozīmes.

-  Tagad nav, bet pirms divdesmit pieciem gadiem tam bija gan nozīme. Viņa negribēja precēties ar manu tēvu. Viņai tas bija jādara.

-  Nu jūs to zināt. Ko tas maina? Sasodīts, neko.

-  Varbūt, viņa nenoteikti atbildēja.

Pēc īsa klusuma brīža Aleksa atkal ievaicājās:

-  Es biju strīda cēlonis, vai ne?

Viņš asi uzlūkoja Aleksu.

-  Ko? .

Viņa ļāva galvai atslīgt pret atzveltni un nopūtās.

-   Es prātoju, kāpēc jūs abi neturpinājāt skūpstīties un mīlināties kad viņa tovasar atgriezās. Zinādama, cik ilgi un cik ļoti jūs tikāt viens otru mīlējuši, es nespēju saprast, kā muļķīga mīlētāju ķilda varēja jūs izšķirt. Nu es zinu patieso iemeslu. Tas nebija muļķīgs. Un tas bija kaut kas vairāk nekā ķilda. Tā biju es. Es jūs izšķīru. Es biju strīda cēlonis..

-  Tā nebijāt jūs.

-  Biju gan.

Vecmāmiņa Greiema bija sacījusi, ka viņa ir vainīga pie tā, ka Selīna tikusi nogalināta. Viss, ko Aleksai bija izdevies atklāt, apstiprināja šos vārdus. Vai Selīna, laizdama pasaule cita vīrieša bērnu, bija pamudinājusi savu kaislīgo, greizsirdīgo mīļāko uz slepkavību?

-  Rīd, vai jūs nogalinājāt manu māti manis dēļ?

-   Nolādēts, viņš caur zobiem izgrūda. Es varētu nožņaugt Sāru Džo par to, ka viņa jums izstāstīja. Mēs ar Selīnu nesastridējāmies jūsu dēļ vismaz sākotnēji tas tā nebija.

-  Kāpēc tad? ✓

-  Seksa dēļ!

Strauji pagriezis galvu, viņš uzmeta Aleksai niknu skatienu.

-  Sapratāt?

-  Seksa dēļ?

-  Jā, seksa.

-  Jūs uzstājāt, bet viņa negribēja?

Rīda žoklis saspringa.

-  Bija pavisam otrādi, juristes jaunkundz.

-   Ko? iesaucās Aleksa. Jūs gribat, lai es noticu, ka…

-   Man nospļauties par jūsu ticēšanu vai neticēšanu. Tāda ir patiesība. Selīna gribēja aizsteigties notikumiem priekšā, bet es ne.

-   Un tagad jūs man mēģināsiet iestāstīt, ka tā rīkojāties, nesavtīgu un cēlu jūtu mudināts, teica Aleksa. Es uzminēju, vai ne?

-    Manis paša vecāki, kā nedzirdējis viņas sacīto, turpināja Rīds. Mans vecais padarīja manu māti grūtu, kad viņa bija tikko piecpadsmit gadus veca. Viņiem bija jāapprecas. Jūs zināt, kas no tā iznāca. Es negribēju, lai tas pats notiktu ar Soliņu un mani.

Aleksas sirds dauzījās no prieka, neticības un vēl kādām jūtām, kas bija pārāk sarežģītas, lai acumirklī tās izprastu.

-Jūs gribat teikt, ka nekad…

-  Nē. Mēs nekad netikām indējušies.

Viņa Rīdām ticēja. Viņa balsi nevarēja saklausīt neka nepatiesa, tikai dzēlīgumu un varbūt zināmu nožēlu.

-   Vai tad jūs nebijāt dzirdējuši par pretapaugļošanās līdzekļiem?

-  Ar citām meitenēm es lietoju prezervatīvus, bet…

-  Tātad bija citas meitenes?

-   Dieva dēļ, es taču neesmu mūks.Māsas Geilas, viņš sacīja, paraustīdams plecus, un vēl daudzas citas. Gribošas meitenes allaž bija pieejamas.

-  īpaši jau jums.

Rkls bargi paskatījās uz Aleksu.

-   Kāpēc, mīlējoties ar viņām, prezervatīvs jums netraucēja?

-  Tāpēc, ka viņas deva pa labi un pa kreisi. Es viņām biju tikai viens no daudziem.

-   Bet Selīna būtu gulējusi vienīgi ar jums.

-  Tieši tā.

-   Un tad viņa aizbrauca uz Elpaso un iepazinās ar Alu Geiteru, Aleksa skaļi prātoja. Viņš bija tikai līdzeklis, lai padarītu jūs greizsirdīgu, vai ne?

Drūmi pasmējusies, viņa piebilda:

-   Bet Selīna pāršāva pār strīpu un uzražoja mani.

Viņi abi iegrima klusēšanā. Aleksa to pat neievēroja.

Viņasgalvā virpuļoja domu jūklis par māti, par Rīdu, par viņu abu līdz galam neīstenoto mīlas sakaru.

-     Naktī te, augšā, patiešām ir skaisti, vai ne? viņa sapņaini teica, neapjauzdama, ka pagājusi jau pusstunda, kopš viņi pārmijuši kādu vārdu.

-  Domāju, ka esat aizmigusi.

-Nē.

Aleksa vēroja mākoņu grēdu, kas peldēja debesīs starp viņu lidmašīnu un mēnesi.

-   Vai jūs manu māti kādreiz vizinājāt ar lidmašīnu?

-   Pāris reižu.

-  Ari naktī?

Viņš vilcinājās.

-   Vienreiz.

-   Vai viņai tas patika?

-  Cik atceros, viņa bija nobi jusies.

•   Viņi pamanījās padarīt viņas dzīvi neciešamu, vai ne?

-   Kas?

-   Visi. Kad tapa zināms, ka Selīna Greiema ir stāvokli, tenkas droši vien izplatījās vēja spārniem.

-  Jūs zināt, kā tas mazpilsētās mēdz būt.

-   Manis dēļ viņa nebeidza vidusskolu.

-   Klausieties, Aleksa, jūsu dēļ viņai nekas ļauns nenotika, un jūs viņai nebūt netraucējāt kaut ko darīt, Rīds dusmīgi iebilda. Nu, labi viņa kļūdījās. Pārāk aizrāvās ar to zaldātzēnu, vai arī viņš izmantoja viņas noskaņojumu. Pie velna, ko tur tik daudz kas noticis, noticis.

Viņš ar plaukstas sānu malu pāršķēla gaisu, kā nolaizdams priekškaru starp pagātni un tagadni.

-   Jūs nekādi nevarējāt ietekmēt nedz viņu attiecības, nedz to sekas. Jūs pati pirms dažām stundām teicāt tieši to pašu. Atceraties?

-    Es neapsūdzu savu māti un netaisos uzspiest sev kauna zirni, Rid. Man viņas ir žēl. Viņa nevarēja apmeklēt skolu, kaut ari bija oficiāli precējusies.

Aleksa cieši apskāva pati sevi, kā gribēdama uzmundrināt.

-   Es domāju, ka viņa bija īpaša sieviete. Selīna taču varēja nodot mani adopcijā, bet viņa to nedarīja. Pat pēc tam, kad mans tēvs tika nogalināts, viņa paturēja mani pie sevis. Viņa mani mīlēja un bija gatava manis dēļ nest lielus upurus. Viņai pielika drosmes iznēsāt mani pilsētā, kur viņa bija visiem uz mēles. Nepūlieties to noliegt. Es zinu, ka par viņu nepārtraukti tenkoja. Viņa bija populāra, un viņai bija paslīdējusi kāja. Katrs, kas turēja uz Selīnu ļaunu prātu, nu varēja priecāties. Tāda ir cilvēku daba.

-   Ja viņi ari priecājās, tad vismaz neatļāvās to darīt klaji.

-   Tāpēc, ka jūs joprojām bijāt Selīnas bruņinieks, vai

ne?

-   Gan es, gan Juniors.

-  Jūs stāvējāt kā mūris viņai priekšā.

-   Var teikt arī tā.

-   Iespējams, ka toreiz jūsu draudzība viņai nozīmēja vairāk nekā jebkad agrāk.

Viņš izvairīgi paraustīja plecus.

Aleksa kādu brīdi pētīja Rīda profilu. Akmeņainā taka bija novedusi viņu pie klints, un nu viņai bija jāmetas ūdenī.

-   Rīd, ja Selīna nebūtu mirusi, vai jūs būtu apprecējušies?

-Nē.

Viņš atbildēja, ne mirkli nevilcinājies. Aleksa bija pārsteigta. Viņa nevarēja tā īsti noticēt.

-   Kāpēc ne?

-    Iemeslu bija daudz, bet galvenokārt tas nebūtu varējis notikt Juniora dēļ.

Tādu atbildi Aleksa nebija gaidījusi.

-   Kāds tam sakars ar viņu?

-   Pa Selīnas grūtniecības laiku viņi ļoti satuvinājās. Junioram jau gandrīz bija izdevies pierunāt Sellnu uz laulībām ar viņu, kad Selina… nomira.

-   Vai jūs domājat, ka viņa galu galā būtu apprecējusies ar Junioru?

-  Nezinu.

Viņš pārlaida Aleksai sardonisku skatienu.

-   Juniors prot apieties ar sievietēm. Viņš spēj būt ļoti pārliecinošs.

-   Klausieties, Rld, es jau sacīju Sārai Džo un tagad saku jums, ka…

-   Kuš! Viņi patlaban nodod mūs Ostinas radaram.

Viņš kaut ko pateica raidītāja mikrofonā. Kad formalitātes bija nokārtotas, Rlds sazinājās ar kādu Ostinas lidostā un palūdza sagādāt īrētu automobili. Kad ari šī saruna bija galā, viņi jau tuvojās apgaismotajam skrejceļam.

-   Drošības josta piesprādzēta?

-Jā.

Lidmašīna līgani piezemējās. Aleksa vēlāk nosprieda, ka viņa laikam gan bijusi pussnaudā, jo tik tikko atcerējās, kā no lidmašīnas nokļuvusi īrētajā automobili. Aleksa kā pa miegam izstāstīja Rīdām, kurp jābrauc, lai nokļūtu līdz viņas privātdzīvoklim.

Tas atradās modernā jaunbagātnieku rajonā, kur visi dzēra noteiktas markas minerālūdeni, katrā virtuvē atradās apaļa panna ar vāku austrumnieku ēdienu gatavošanai un veselības kluba dalībnieka karte te bija tikpat obligāta kā autovadītāja apliecība.

Negaiss nebija traucējis lidojumu, bet Ostinas ielas tas sasniedza vienlaikus ar viņu automobili. Pret vējstiklu sāka sisties lietus lāses. Nodārdēja pērkons.

-   Manējais ir tas, kura pagalms piemētāts ar avīzēm, Aleksa sacīja Rīdām.

-   Jūs taču esat prokurore. Vai tiešām jums tādā veidā ir jāpaziņo zagļiem, ka neesat pilsētā? Vai varbūt tas ir īpašs paņēmiens, ka sagādāt sev pašai darbu?

-   Es aizmirsu paziņot, lai pārtrauc avīžu piegādi.

Viņš apturēja automobili ietves malā, bet neizslēdza

motoru. Pirms vairākām dienām doma par atgriešanos mājās būtu Aleksu varcn pacilājusi kaut vai ka īslaicīga iespēja tikt prom no moteļa Rietumnieks, bet nu, raugoties uz parādes durvīm, viņa nejuta sevišķu vēlēšanos iet iekša. Tas nebija prieka asaras, kas aizmigloja Aleksas acis.

-  Esmu bijusi prom gandrīz trīs nedēļas.

-  Tad es labāk ieiešu jums līdzi dzīvoklī.

Viņš izslēdza motoru un, nepievērsdams uzmanību lietum, izkāpa no automobiļa. Rīds kopā ar Aleksu devās uz māju, pa ceļam savākdams novecojušās avīzes. Viņš tās salika apjumtā lieveņa stūrī. Aleksa atslēdza durvis.

-   Neaizmirstiet rit šito papīru lēveni izsviest, Rīds piekodināja.

-  Es neaizmirsīšu.

Viņa pastiepa roku, lai izslēgtu trauksmes signālsistēmu, kas iegaudojās tajā pašā brīdī, kad tika atvērtas durvis.

-   Manuprāt, tas nozīmē, ka iekšā viss kārtībā.

-   Vai gribat, lai mēs rīt liekamies lidostā, vai kā?

-Ē…

Aleksa spēja aptvert tikai to, ka viņš tūlīt pat aizbrauks un atstās viņu vienu.

-  Neesmu par to domājusi.

-   Ap pusdienlaiku piekāpšu apgabala prokurora birojā un apvaicāšos pēc jums. Vai tas jūs apmierina?

-  Ļoti labi. Es droši vien jau visu būšu nokārtojusi.

-   Nu, tad uz redzi.

Viņš pagriezās, lai ietu prom.

-Rīd.

Aleksa instinktīvi pastiepa pēc viņa roku, bet, kad Rīds pagriezās, viņa atrāva to atpakaļ.

-   Vai jūs negribētu iedzert kafiju, pirms aizejat?

-   Paldies, nē.

-   Kurp jūs tagad dosieties?

-  īsti nezinu.

-  Kas jums ir padomā?

-Tāpat vien paslaistīšos apkārt.

-   Ak, bet…

-  Labāk ejiet iekšā.

-   Neesmu jums vel samaksājusi.

-   Par ko?

-   Par lidmašīnu, par jūsu laiku.

-Tas bija bezmaksas pakalpojums.

-   Es tomēr uzstāju…

Viņš nolamājās.

-   Es netaisos ar jums strīdēties kaut kādas naudas dēļ. Sapratāt? Arlabunakti.

Rīds pagriezās un paspēra divus lielus soļus, iekams Aleksa atkal sauca viņa vārdu: Pienācis Aleksai klāt, Rīds ar skatienu ieurbās viņas acīs.

>

-   Negribu šonakt palikt viena, viņa steidzīgi atzinās. Neraugoties uz to, ka Aleksa visu pēcpusdienu bija

noraudājusi, viņas asaru avotiņi vēl nebija izsīkuši. Nu tas atkal sāka ritēt viņai pār vaigiem kā lietus lāses.

-   Lūdzu, neaizejiet, Rīd. Palieciet pie manis.

Viņš nostājās zem lieveņa nojumes, bet Rīda mati un pleci jau bija samirkuši. Salicis rokas uz gurniem, viņš stingri noprasīja:

-   Kāpēc?

-   Es jau pateicu, kāpēc.

-   Jums noteikti ir kāds svarīgāks iemesls, citādi jūs man nebūtu to lūgusi.

-  Labi, Aleksa viņam uzsauca, es jūtos kā pēdējais mēsls. Vai ar to jums pietiek?

-Nē.

-   Es ciešu sāpes, iedomājoties, kas manai mātei bija jāpardzīvo manis dēļ, viņa sacīja, slaucīdama acis.

-   Es neesmu ārsts.

-   Man nepieciešams atbalsts.

-   Piedodiet. Man ir citi plāni.

-   Vai jūs tas neaizkustina, ka izlūdzos jūsu palīdzību?

-Ne īpaši.

Aleksa ienīda Rīdu par to, ka viņš tai liek tā pazemoties un lūgties.Viņa tomēr atmeta pēdējās lepnuma paliekas un teica:

-    Mana vecmāmiņa Greiema nomira, saglabādama dziļu nepatiku pret mani, jo es izpostīju Selīnas dzīvi. Viņa gribēja, lai viņas meita apprecas ar Junioru, un uzskatīja, ka mana nākšana pasaulē kļuva tam par šķērsli. Sasodīts, man tagad ir jāzina, vai arī jūs mani nenicināt. Vai tiešām nevarat iedomāties, kā es jutos, zinādama, ka manis dēļ māte apprecēja citu vīrieti, kaut mīlēja jūs? Ja nebūtu manis, jūs būtu varējuši apprecēties, jums būtu bērni un jūs mīlētu viens otru visu atlikušo dzīvi. Rid, lūdzu, palieciet šonakt pie manis.

Viņš pienāca Aleksai tuvāk, piespieda viņu ar muguru pie sienas un stipri sapurināja.

-  Jūs vēlaties, lai es turu jūs savās rokās un saku jums, ka viss ir kārtībā, ka rīt atkal uzleks saule un dzīve šķitīs gaišāka?

-Jā!

-   Nu, ko jūsu zināšanai, juristes jaunkundz, es neesmu labais tēvocis, kas stāsta bērniem vakara pasaciņas. Ja es pavadu nakti kopā ar sievieti, tas notiek citu iemeslu dēļ, nevis tāpēc, ka gribu viņu mierināt sirdssāpēs vai uzmundrināt skumjās.

Viņš paspēra vēl soli tuvāk. Rīda acis sašaurinājās, līdz kļuva par pavisam šaurām spraudziņām.

-   Un tas nekādā ziņā nenotiek tāpēc, ka es gribētu spēlēt papucīti.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Gregorijs Hārpers, Trevisas apgabala prokurors Teksasā, bija acīm redzami pārskaities. Piecu minūšu laikā viņš jau bija aizsmēķējis trešo cigareti. Hārpera dusmas bija vērstas pret viņa palīdzi, kas sēdēja otrpus prokurora rakstāmgaldam, izskatīdamās tā, it kā viņai būtu iebelzts pa abām acīm.

-   Ar ko jūs ešat gulējusi, ar Drakulu, vai? Jūs izskatāties tā, it kā jums būtu nosūktas visas asinis, ar sev raksturīgo dzēlīgumu piezīmēja Gregs.

-   Vai jūs, lūdzu, nevarētu aprobežoties ar vienu graujošu triecienu? Nenovirzīsimies no temata.

-   Graujošu triecienu? Ak, tā, jūs domājat to mūsu sarunas daļu, kurā es paziņoju, ka jūsu izmeklēšanas darbības ir beigušās un galā un jums steigšus, ļoti ātri, pa galvu, pa kaklu, neizspēlējot partiju līdz galam, pametot visu pusratā, jāatgriežas Ostinā?

-  Jā, es domāju tieši to graujošo triecienu.

Aleksa uzlika plaukstas uz galda malas.

-Greg, jūs nevarat mani tagad lūgt to visu pamest.

-   Es jūs nelūdzu es jums to lieku.

Viņš piecēlās no virpuļkrēsla un piegāja pie loga.

-   Kādus sūdus ļus tur esat savārījusi, Aleksa? Vakar man piezvanīja gubernators, un viņš spļāva piķi un zēveli. Burtiskā nozīmē.

-    Viņš vienmēr spļauj piķi un zēveli, kad runā ar jums.

-Tas uz lietu neatliecas.

-   Diez vai tā būs. Greg, visam, ko jūs darāt, ir politisks pamatojums. Neizliecieties, ka tas tā nav. Es jums to nepārmetu, bet netēlojiet manā priekšā svēto nevainību tikai tāpēc, ka jums kāds ir uzsitis pa pirkstiem.

-   Gubernators uzskata, ka viņa Azartspēļu lietu komisija ir nekļūdīga. Apgalvojums, ka komisija kļūdījusies, piešķirot licenci Mintonu uzņēmumiem, ir līdzvērtīgs apgalvojumam, ka gubernators kļūdījies, vērtējot šis komisijas darbu.

-   Mintonu uzņēmumiem neko nevar pārmest, vismaz viņu darbība zirgu skriešanās sacīkšu joma ir nevainojama.

-  Ak, tā es saprotu. Vienīgā aizķeršanās ir tā, ka jus vienu no Mintoniem turat aizdomās par slepkavību ja ne viņus, tad vietējo šerifu. Tprū, zirdziņ, piestāj. Tā rādās, ka mums ir problēma.

-  Jums nav jaki List sarkastiskam.

Viņš paberzēja skaustu.

-   Ja var ticēt tam. ko vakar man teica gubernators, Engcss Mintons ir kaut kas vidējs starp mazo rūķīti, kas bērniem par katru izkritušu zobiņu nakti zem spilvena noliek monētu, un Bufalo Bilu Kodiju*.

*Bufalo Bils, islajā vārda Viljams Kodijs (1846 1917) ASV armijas izlūks un bifeļu mednieks.

Aleksa pasmaidīja par šo salīdzinājumu, kas bi ja neparasti precīzs.

-   Šis raksturojums atbilst patiesībai, bet tas nebūt nenozīmē, ka viņš nespētu kādu nogalināt.

-  Kas tas bija par traci viņa rančo pirms pāris naktīm?

-  Kā jūs par to zināt?

-  Pastāstiet man, kas tur notika.

Viņa negribīgi izstāstīja Hārperam par Pergusu Plametu un vandālisko uzbrukumu Mintonu rančo. Kad Aleksa ar savu stāstījumu bija galā, Gregs pārvilka plaukstu pār seju.

-   Jūs esat iekustinājusi pamatīgu lavīnu, un tagad akmentiņi ripo skanēdami.

Viņš paņēma vēl vienu cigareti, iebāza to mutē un turpināja runāt. Cigarete lēkāja uz augšu, uz leju, un Hārperam to bija grūti aizdedzināt.

-   Man šī lieta nepatika jau no paša sākuma.

-  Jums tā patika gan.

Aleksas nervi bija saspringti, un tas, ka Hārpers grib visu vainu uzgrūst viņai. Aleksu nokaitināja vēl vairāk.

-  Jūs domājāt, ka tā palīdzēs mest ēnu uz gubernatoru, un šī doma jums bija tīkama.

Atspiedies ar plaukstām pret rakstāmgaldu, viņš noliecās pār to.

-   Jūs teicāt, ka dodaties turp. lai atjaunotu izmeklēšanu jūsu mātes slepkavības lietā. Es nezināju, ka jūsu dēļ stulbam sludinātājam uznāks trakuma lēkme, gandrīz nodegs kādam cilvēkam piederošais zirgu stallis, vērtīgam sacīkšu zirgam būs jāiešauj galvā un tiks apvainots cienījams tiesnesis, kam ir tikpat nevainojama reputācija kā Dievam, Tam Kungam.

-  Volless?

-   Volless. Acīmredzot viņš zvanījis mūsu augsti godātajam gubernatoram un sūdzējies par jūsu neprofesionālo darbību un nepamatotajām apsūdzībām.

Hārpers ievilka dūmus plaušās un izpūta kuplu mākuli.

-   Vai man jāturpina?

-   Lūdzu, Aleksa gurdi atteica, zinādama, ka viņš turpinās šā vai tā.

-  Labs ir. Cestinam aiz bailēm no Vollesa ir pilnas bikses.

-   Cestinam ir pilnas bikses aiz bailēm no paša ēnas. Viņš pat neatbildēja uz maniem telefona zvaniem.

-   Viņš no jums atteicies, mazgājis rokas nevainībā un apgalvojis, ka jūs esot redzēta uzdzīvojam kopā ar aizdomās turamajiem.

-   Uzdzīvojam? Dažas reizes esmu bijusi kopā ar viņiem vietējās sabiedrības saietos.

-   Bīstama lieta, Aleksa. Mēs turam aizdomās trīs kungus, un šo lietu izmeklē dāma prokurore, kuras saistība ar katru no viņiem ietiecas tālā pagātnē. Viss ir tā sajaukts kopā kā kārtīgā gambo zupā*.

Viņa pūlējās nesarauties zem Hārpera asā skatiena.

-   Piedāvāju citu skatījumu.

Piecēlusies Aleksa apgāja apkārt savam krēslam.

-   Mums ir darīšana ar neatklātu slepkavības lietu. Izmeklēšana ir nepieciešama, neatkarīgi no tā, kas to veiktu.

-   Labi, viņš bezrūpīgi noteica, salicis rokas aiz galvas un atgāzies pret krēsla atzveltni. Jūsu gājiens. Tātad kas ir jūsu rīcībā? Līķa, ko izrakt, jums nav. Slepkavības ieroča nav. Nav arī…

-  Tas tika izņemts no veterinārārsta somas.

-   Kas?

*ASV dienvidos iecienīts ēdiens zupa, ko gatavo no gaļas vai zivīm un dažādiem dārzeņiem.

-  Slepkavības ierocis.

Viņa izstāstīja Hārperam to, ko viņai bija stāstījis doktors Elija Kolinss.

-   Doktoram Kolinsam, senioram, skalpelis tā arī nekad netika atdots. Man bija nodoms ielūkoties telpā, kur tiek glabāti lietišķie pierādījumi, bet šaubos, vai skalpelis joprojām varētu būt tur.

-  Es ari par to šaubos. Lietas būtība ir tāda, ka slepkavības ieroča jūsu rīcībā vēl aizvien nav. Vai ir uzradies kāds aculiecinieks?

Aleksa nopūtās.

-   Vai gubernators telefona sarunā pieminēja rančo strādnieku, vārdā Pastijs Haikems?

-  Tātad tā ir taisnība.

-  Jā. Un, lūdzu, nevajag mani apvainot, izliekot tamlīdzīgus slazdus. Es pati būtu jums izstāstījusi.

-   Kad? Kad jūs bijāt iecerējusi iepīt savā stāstījumā dažus teikumus par to, ka šī biroja pārstāvei bijušas darīšanas ar kovboju, kam vēlāk pārgriezta rīkle?

-   Vai vēlaties dzirdēt manu versiju?

Viņa izstāstīja Gregam par Pastiju. Kad Aleksa beidza, Hārpera piere bija vēl drūmāk saraukta.

-  Ja jums ir taisnība, tad turpināt šo izmeklēšanu ir ne vien muļķīgi un no politiskā viedokļa neapdomīgi, bet arī bīstami. Nedomāju, ka sagaidāma labprātīga atzīšanās.

Aleksa saviebās.

-  Nē. Tomēr viens no viņiem ir nogalinājis Selīnu un, iespējams, arī Haikemu.

Hārpers lamādamies nospieda cigareti.

-    Pagaidām runāsim tikai par vienu slepkavību. Ja jums rīt vajadzētu vienu no viņiem apcietināt par jūsu mātes noslepkavošanu, kurš tas būtu?

-  īsti nezinu.

-    Kāpēc vecajam vīram būtu vajadzējis viņu nožmiegt?

-   Engess ir īgns un skarbs. Viņam pieder liela vara, un viņam noteikti patik būt par noteicēju visās lietās.

-  Viņa kandidatūra jums liekas maz ticama.

-•Jāatzīst, ka pēc virspusējām pazīmēm Engess varētu

būt atbilstošs slepkavas lomai.

Viņa noklusēja Engesa izteikumu, ka viņš būtu gribējis sev tādu meitu ka Aleksa.

-   Viņš neparasti bargi izturas pret Junioru. Bet izdarīt asiņainu slepkavību? viņa retoriski vaicāja un papurināja galvu. Nedomāju vis. Tas nav viņa stils. Turklāt Engesam nav slepkavības motīva.

-  Un kā ir ar Junioru?

-Zināma iespējamība pastāv. Viņš ir izveicīgs un ļoti valdzinošs. Esmu pārliecinātā, ka viss, ko viņš man ir stāstījis, atbilst patiesībai. Viņš vienkārši nav man izstāstījis visu. Zinu, ka Juniors mīlēja Seimu. Viņš gribēja viņu apprecēt pēc tam, kad mans tēvs tika nogalināts. Varbūt Sclīna viņam pateica “nē” vienu reizi par daudz.

-   Pieņēmumi un tikai pieņēmumi. Tātad mums paliek tikai Lembcrts. Kā ir ar viņu?

Aleksa nodūra galvu un raudzījās uz saviem baltajiem pirkstiem.

-   Manuprāt, uz viņu krīt vislielākās aizdomas.

Gregs ar visu krēslu pašļūca uz priekšu.

-   Kas jums liek tā domāt?

-   Viņam bija motīvs un iespēja to izdarīt. Varbūt viņam likās, ka labākais draugs grasās ieņemt viņa vietu, un viņš nogalināja Selīnu, lai to nepieļautu.

-   Motīvs ir loģisks un pieņemams. Un iespēja?

-  Viņš tovakar bija rančo, bet vēlāk aizgāja.

-  Vai esat pārliecināta? Viņam nav alibi?

-  Viņš apgalvo, ka esot bijis pie sievietes.

-  Jūs viņam ticat?

Aleksa īsi un dzēlīgi iesmējās.

-   Ak, jā. Tam var ticēt. Nedz viņam, nedz Junioram ar sievietēm nav problēmu.

-  Izņemot jūsu māti.

-  Jā, viņa klusi piekrita.

-   Un ko saka tā Lemberta dāma?

-   Neko. Viņš atteicās nosaukt viņas vārdu. Ja Lemberts teicis taisnību, viņa droši vien dzīvo turpat Perselas apkaimē. Vai gan citādi būtu jātur noslēpumā viņas vārds? Kad atgriezīšos, mēģināšu viņu sameklēt.

-   Kas jums teica, ka jūs atgriezīsieties Perselā?

Aleksa runādama visu laiku bija staigājusi šurpu, turpu. Nu viņa atkal apsēdās un lūdzoši uzlūkoja Hārpcru.

-   Man ir jāatgriežas, Greg. Es nevaru pamest šo lietu pusceļā. Tā jānoved līdz galam, pat ja slepkava izrādītos gubernators pats.

Hārpers ar galvas mājienu norādīja uz telefonu, kas stāvēja uz rakstāmgalda.

-    Viņš man pēcpusdienā zvanīs un vaicās, vai esmu jūs atsaucis no šis lietas izmeklēšanas. No manis tiks sagaidīta apstiprinoša atbilde.

-  Pat ja slepkavība tādā gadījumā paliks neatklāta?

-Tiesnesis Volless ir viņu pārliecinājis, ka jūs esat apsēsta ar aplamām iedomām un darbojaties, personisku atriebības jutu vadīta.

-  Viņš kļūdās.

-  Es gan tā nedomāju.

Viņai sirds stāja pukstēt.

-  Jūs arī piekrītat Vollesam?

-  Jā, tā ir.

Viņš runāja laipni, drīzāk kā draugs, nevis priekšnieks.

-   Izbeigsim šo lietu, Aleksa, iekams neesam sanīdušies un gubernators nav pa īstam piežmiedzis man asti.

-  Jūs man devāt trīsdesmit dienas.

-  To es varu anulēt.

-   Man atlicis mazliet vairāk par nedēļu.

-Jūs pa šo laiku varat sastrādāt briesmu lietas.

-   Es varu arī atklāt patiesību.

Hārpers izskatījās skeptiski noskaņots.

-   Uz to mēs nevaram paļauties. Man šeit ir sakrājušās vairākas lietas, kas būtu jānodod jūsu pieredzējušajās rokās.

-   Es pati maksāšu par saviem izdevumiem, viņa teica. Uzskatiet, ka esmu atvaļinājumā.

-   Tādā gadījumā es nevaru sankcionēt neko no tā, ko jūs tur darīsiet. Jus vairs neatradīsieties šī biroja aizsardzībā.

-   Labi, lai tā būtu.

Viņš stūrgalvīgi papurināja galvu.

-   Es jums to neļaušu, tāpat kā neļautu savai pusaugu meitai iet uz randiņu, ja viņai somiņā nebūtu noglabāts prezervatīvs.

-   Greg, lūdzu.

-   Kungs Jēzu, iecirtīgais meitieti.

Hārpers izņēma no paciņas cigareti, bet neaizdedzināja to.

-   Vai zināt, kas mani šajā lietā ir visvairāk ieintriģējis? Tiesnesis. Ja viņam tomēr būtu gadījies nošaut greizi, gubernators dabūtu palēkāt kā circenis pelnos.

-   Kāds metaforu sajaukums!

-   Ko jūs viņam varat inkriminēt?

-   Manā rīcībā nav nekā nopietnāka par personisko nepatiku. Viņš ir pedantisks, mazs vīrelis, nervozs un ar šaudīgām acīm.

Aleksa mirkli padomāja.

-Tomēr ir viens apstāklis, kas man likās visai dīvains.

-   Un las būtu? viņš vaicāja, noliekdamies uz priekšu.

-   Steisija, viņa meita, apprecējās ar Junioru Mintonu tikai dažas nedēļas pēc Selīnas nāves.

-   Neredzu tur nekā pretlikumīga, ja vien viņi nav brālis un māsa.

Viņa uzmeta Hārperam asu skatienu.

-   Steisija nav… nu, viņa nav īsti Juniora tips, saprotat? Viņa joprojām mīl Junioru.

Un Aleksa pastāstīja par starpgadījumu Jāšanas un šaušanas kluba dāmu tualetē.

-   Juniors ir ļoti pievilcīgs. Steisija nemaz neizskatās kā sieviete, ko viņš precētu.

-   Varbūt viņai ir salda petenīte.

-   Jāatzīstas, ka par to es netiku domājusi, Aleksa sausi atteica. Viņam nebija Steisija jāprec, lai varētu ar viņu gulēt. Tātad bija jābūt ļoti svarīgam iemeslam, lai viņš to darītu. Turklāt Steisija man meloja. Viņa sacīja, ka bijusi mājās un izsaiņojusi mantas pēc ceļojuma uz Galvestonu, bet neminēja ne vārda par to, ka todien bijusi ari Mintonu stallī.

Gregs pakošļāja apakšlūpu, tad iebāza mutē cigareti un ar šķiltavām aizdedzināja to.

-  Tas joprojām nav nekas būtisks, Aleksa.

Viņš izpūta dūmus.

-   Man vajadzētu paklausīt savam veselajam saprātam un atstādināt jūs no tās lietas.

Viņi brīdi raudzījās viens otrā, tad Aleksa vēsā mierā atvēra savu rokassomu un izņēma no tās divas baltas, plānas aploksnes. Viņa pastūma tās Hārperam.

-   Kas tas ir?

-  Mans atlūgums un iesniegums, kurā es izvirzu civilprasību pret Mintoniem un Rīdu Lembertu.

Hārpers gandrīz norija cigareti.

-   Ķo? To jūs nedrīkstat.

-   Es drīkstu. Un es to darīšu. Ir pietiekami daudz pierādījumu, lai es varētu izvirzīt pret viņiem civilprasību, apsūdzot manas mātes slepkavībā. Pieprasīšu no viņiem tādu sāpju naudu, ka par zirgu skriešanās sacīkšu trases būvēšanu vairs nevarēs būt ne runas. Arī Rīda Lemberta nākotnes izredzes vienā rāvienā tiks iemestas mēslainē.

-  Ja jūs prāvu vinnēsiet.

-  Tam nav nozīmes, vai es vinnēšu vai ne. Ja tiek iesniegta civilprasība, viņi nevar atsaukties uz konstitūcijas piekto labojumu. Lai ko viņi arī neteiktu, visi domās, ka viņi melo. Azartspēļu lietu komisijai neatliks nekas cits, kā pārskatīt savu lēmumu un anulēt licenci.

-  Tātad visa šī jezga sacelta tikai naudas dēļ? viņš iekliedzās. Vai to jūs gribējāt panākt?

Uz Aleksas bālajiem vaigiem parādījās sārti plankumi.

-   Pat jūs nedrīkstat atļauties man kaut ko tādu teikt. Es pieprasu, lai jūs man atvainotos.

Gregs nomurmināja veselu virkni lāstu.

-  Labi, es atvainojos. Bet tie nav tikai tukši draudi, jūs patiešām domājat tā rīkoties?

-  Jā.

Viņš kādu minūti veltīja pārdomām un tikai tad norūca:

-   Vajadzētu pārbaudīt, vai man ar galvu viss ir kārtībā.

Bargi pavērsis pret Aleksu rādītājpirkstu, Hārpcrs teica:

-    Pacentieties neiekulties nepatikšanās. Pārliecinieties, ka esat pielādējusi visas aptveres, iekams dodaties kādam uzbrukumā, īpaši jau Vollesam. Ja apsvilināsiet nagus un es dabūšu pa pakaļu, dievošos, ka jūs esat nepaklausīga meitene un.ka man ar jūsu izdarībām nav nekādā sakara. Termiņš paliek iepriekšējais. Sapratāt?

-   Sapratu, viņa atbildēja un piecēlās. Tiklīdz būšu kaut ko uzzinājusi, tā ziņošu jums.

-  Aleksa?

Viņa jau bija pie durvīm. Kad Aleksa atskatījās, Hārpers vaicāja:

-  Kas ar jums notiek?

-  Ko jūs ar to domājat?

-  Jebkuru iemeslu, kura dēļ jūs izskatāties kā no kapa izcēlies Ziemassvētku spoks.

-  Es vienkārši esmu nogurusi.

Viņš tam nenoticēja, bet vairāk neko neprasīja. Kad Aleksa bija aizgājusi, Hārpers paņēma abas aploksnes, ko viņa bija atstājusi uz galda. Viņš atplēsa vienu, tad, daudz steidzīgāk, ari otru.

Gregs Hārpers ar tādu sparu metās uz durvīm, ka gandrīz apgāza rakstāmgaldu.

-  Aleksa, kuce tāda!

-   Viņa nupat kā aizgāja, pavēstīja izbiedētā sekretāre. Kopa ar kādu vīrieti.

-   Kas par vīrieti?

-   Kāds kovbojs ar zvērādām apšūtā ādas jakā.

Gregs atgriezās pie rakstāmgalda, saņurcīja abas tukšās aploksnes un iemeta papīrgrozā.

Neilgi pirms saulrieta Rīda bleizers ieripoja automobiļu stāvvietā pie moteļa Rietumnieks.

-   Lūdzu, izlaidiet mani pie dežūrtelpas, Aleksa viņam sacīja. Man jāpaskatās, vai priekš manis nav atstāts kāds ziņojums.

Rīds, ne vārda neteikdams, izpildīja viņas lūgumu. Kopš neveiklas atkalsatikšanās ārpus apgabala prokurora biroja viņiem nebija daudz, ko pārrunāt. Mājuplidojums noritēja bez īpašiem notikumiem. Aleksa gandrīz visu lidojuma laiku gulēja.

Rīds pavadīja šo laiku, vērodams aizmigušo Aleksu.

Vismaz tūkstoš reižu viņš tonakt gribēja doties atpakaļ uz Aleksas dzīvokli. Raudzīdamies uz tumšajiem lokiem zem Aleksas aizvērtajiem plakstiņiem, Rīds netika gudrs, kā varējis no viņas aiziet. Pagājušajā naktī viņai bija nepieciešams, lai pie viņas kāds paliktu. Viņš bija vienīgais cilvēks, kas Aleksai tobrīd bija pieejams.

Bet Rīds nebija nekāds paraugpuisītis. Ja viņš būtu palicis, noteikti nespētu novaldīt rokas un muti. Tāpēc viņš aizgāja. Viņu vajadzības un tieksmes tobrīd nebija saderīgas.

Patlaban viņa vilcinājās, pa pusei jau izkāpusi no automobiļa.

-   Nu, ko paldies.

-   Nav par ko.

-   Vai jūs joprojām pastāvat uz to, ka neļausiet, lai es jums samaksāju?

Viņš nepagodināja šo jautājumu ar atbildi. Tā vietā Rīds uzdeva jautājumu pats.

-  Kāpēc jums tādā steigā bija jādrāž uz Ostinu?

-   Tas bija sakarā ar kādu lietu, pie kuras strādāju pirms braukšanas šurp. Manam kolēģim vajadzēja noskaidrot dažus faktus.

-  Un to nevarēja izdarīt pa telefonu?

-  Tas būtu pārāk sarežģīti.

Viņš zināja, ka Aleksa melo, bet neuzskatīja par vajadzīgu viņu tālāk izprašņāt.

-  Visu labu.

Viņa izkāpa un, uzlikusi uz pleca savas smagās somas siksnu, iegāja moteļa uzgaidāmajā telpā. Dežurants viņu sveicināja un pasniedza veselu kaudzi ar dažādiem vēstījumiem. Rīds jau bija apgriezis automobili un grasījās braukt prom, kad ievēroja, ka Aleksa apstājusies, lai izlasītu vienu no vēstulēm. Viņas jau tā bālā seja bija kļuvusi vēl bālākā. Viņš izslēdza motoru un izkāpa.

-  Kas tur ir?

Samirkšķinājusi acis, Aleksa paskatījās Rīdā, tad steidzīgi salocīja vēstuli un iestūma atpakaļ aploksnē.

-  Tā ir man adresēta vēstule.

-  Ļaujiet man to apskatīt.

-  Jūs gribat redzēt man adresētu vēstuli?

Viņš trīs reizes ātri noknipšķināja pirkstus un pastiepa pret Aleksu atvērtu plaukstu. Neslēpdama aizkaitinājumu, viņa ielika aploksni Rīdām plaukstā ka noplakšķēja vien. Viņam tā nebija ilgi jālasa. Vēstule bija īsa un kodolīga. Rīds sarauca pieri, un viņa dzeltenbrūnās uzacis gandrīz saplūda kopā.

-  Dieva zaimotāja?

-  Tā viņš sauc mani.

-Tas, bez šaubām, ir Plamets. Vai neiebilstat, ja es to paturēšu?

-   Nč, Aleksa trīcošā balsī atbildēja. Paguvu to iemācīties no galvas.

-   Neaizmirstiet aizslēgt savas istabas durvis.

-Jūs taču neuztverat šos draudus nopietni, vai ne?

Viņam gribējās Aleksu spēcīgi sapurināt. Viņa bija vai

nu dumja, vai naiva. Šā vai tā, bet Aleksai draudēja briesmas.

-   Sasodīts, uztveru gan, Rīds teica. Un jums tie jāuztver tikpat nopietni. Ja viņš mēģinās ar jums kontaktēties, zvaniet man. Sapratāt ?

Izskatījās, ka Aleksa ir gatava iebilst, bet galu galā viņa piekrītoši palocīja galvu. Bija skaidri redzams, ka Aleksa ir pārgurusi. Šķita, ka viņa teju teju sabruks tepat, automobiļu stāvvieta. Rīds zināja, ka daļēji tas ir viņa nopelns, bet viņā tas neizraisīja pašapmierinātību. Viņš jutās nelāgi.

Iekāpis automobilī, Rīds aizliedza sev par to domāt. Viņš aizbrauca no moteļa tikai pēc tam, kad Aleksa bija iegājusi savā istaba un aizslēgusi durvis.

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

Kad angāra rievotā skārda durvis brīkšķēdamas atvērās, Rīds pagrieza galvu uz to pusi. Rietošā saule apspīdēja Aleksu no mugurpuses, tāpēc viņas seja atradās ēnā, bet nebija vajadzības redzēt Alcksas sejas izteiksmi, lai saprastu, ka viņa ir pārskaitusies. Aleksa izskatījās tik saspringta ka uzvilkts loks. Gaismas rotaļa viņas matos radīja iespaidu, ka no tiem šķiļas dzirksteles.

Viņš mierīgi pabeidza mazgāt rokas pie vienkāršās tērauda izlietnes, noskaloja tās un norāva no ritulturētāja papīra dvielīti.

-  Kam man jāpateicas par šo negaidīto prieku jūs atkal redzēt? Rīds laipni vaicāja.

-   Jūs esat melis, varbūt krāpnieks un iespējams slepkava.

-  Tādās domās jūs par mani esat bi jusi jau no paša sākuma. Pasakiet man kaut ko tādu, ko es vēl nezinu.

Viņš apsēdās uz ķeblīša un aizkabināja zābaku papēžus aiz zemākā spraišļa. Viņa plaukstas neapzināti slīdēja pa gurniem uz augšu un uz leju . Nekad mūžā Rīds nebija izjutis tik nepārvaramu vēlēšanos pieskarties sievietei.

Viņa kareivīgi tuvojās ka vibrējošs enerģijas kamols. Viņa izskatījās maiga, bet tik sasodīti dzīva un pulsējoša, ka viņa plaukstas gandrīz sajuta viņas ādas pieskārienu. Viņam gribējās ielaist pirkstus viņas matos un uzspiest smeldzoši skaistajai mutei spēcīgu, nebeidzamu skūpstu.

Viņa bija ģērbusies kažokā, ko ieraugot, viņš allaž.sajuta saldkaislu kņudoņu dzīslās. Džīnas cieši apspīlēja viņas gurnus un kājas, ko viņš labprātāk redzētu darām pavisam ko citu, nevis nesam viņam tuvāk sievieti, kas nepārprotami bi ja gatava eksplodēt no dusmām.

Kad viņus šķira vairs tikai dažas collas, Aleksa pakratīja Rīdām gar acīm papīra lapu. Viņš pazina vēstuli, ko viņa bija saņēmusi no satrauktajiem pilsoņiem drīz vien pēc ierašanās Perselā. Nu, ko — tam sūdam agri vai vēlu vajadzēja uzpeldēt. Viņš to bi ja gaidījis. Scēnai bija jāsākas, tiklīdz Aleksa saliks kopā faktus un izdarīs secinājumus.

-   Es zināju, ka te kaut kas jauc meldiņu, viņa sacīja caur sakostiem zobiem, šodien, kārtējo reizi izskatot savā rīcībā esošos materiālus, es beidzot atradu neīstās notis.

Izlikdamies, ka nesaož viņas mokoši kairinošo smaržu, kas padarīja Rīdu vai traku, viņš sakrustoja rokas uz vidukļa.

-  Tiešām?

-   Vēstulē minēto privātīpašumu skaits ir lielāks nekā parakstu daudzums vēstules beigās. Mo Bleiklija lidlauks, viņa teica, badīdama ar pirkstu minētajā nosaukumā. Bet Mo Bleiklijs nav šo vēstuli parakstījis.

-   To viņam būtu bijis grūti izdarīt, jo viņš apmēram pirms septiņiem gadiem nomira.

-    Mo Bleiklijs bija tas vecais vīrs, par kuru jūs man stāstījāt, vai ne? Tas, kurš jums iemācīja lidot un cienāja jūs ar zemeņu limonādi.

-Tiktāl esat trāpījusi desmitniekā.

-  Šis lidlauks pieder jums, Lemberta kungs.

-   Jā, ar visam nezālēm un tarantuliem. Mo man to novēlēja. Esat pārsteigta?

-  Apmulsusi.

-Jā, tas samulsināja diezgan daudzus ļautiņus. Dažus arī pamatīgi saniknoja tos, kuri šo īpašumu labprāt būtu pievākuši sev. Tolaik visi kā apmāti urba zemē caurumus, meklēdami naftu vai zem katra akmens.

-   Mēs ar jums šo vēstuli gari un plaši pārrunājām, Aleksa nikni aizrādīja. Jūs sacījāt, ka esat to redzējis, bet neminējāt ne vārda, ka tajā minēts arī jūsu īpašums.

-   Cilvēki, kas vēstuli sacerēja, ar mani iepriekš neapspriedās. Ja viņi to būtu darījuši, es butu viņiem teicis, lai mani neiesaista.

-   Kāpēc? Jūsu noskaņojumi taču pilnīgi sakrīt.

-   Taisnība, sakrīt gan, bet es neciešu aizklātus draudus. Es pateicu jums acīs, lai vācaties atpakaļ uz Ostinu. Turklāt neesmu bara cilvēks. Tamlīdzīgām grupveida iecerēm es nekad nepievienojos.

-  Tas joprojām neizskaidro, kāpēc jūs man nepateicāt, ka lidlauks pieder jums, īpaši ņemot vērā, ka bija daudz iespēju to izdarīt.

-   Nedarīju to tāpēc, ka zināju jūs no mušas izpūtīsiet ziloni.

Viņa izslējās.

-   Es neizpūšu no mušas ziloni. Jūs esat šī lidlauka vienīgais īpašnieks, un jums ir lieli plāni attiecībā uz tā paplašināšanu un uzlabošanu.

Viņš gausi piecēlās no ķebļa un nu slējās Aleksai pāri, nebūt vairs nebūdams uzjautrināts. Rīda skatiens bija ledains.

-   Kā jūs par to zināt?

-   Es šopēcpusdien cītīgi pastrādāju. Uzdevos par jūsu sekretāri un piezvanīju trim regulārajām aviolīnijām. Apvaicājos par viņu nodomiem izmantot mūsu lidlauka pakalpojumus. Ja viņi pārjums nekad nebūtu dzirdējuši, es zinātu, ka meklēju nepareizā virzienā.

Aleksa sausi pasmējās.

-   Viss izrādījās kārtībā viņi pārjums bija dzirdējuši un dega nepacietībā izteikt apsveikumus par to, ka MU saņēmuši zirgu skriešanās sacīkšu licenci. Visas trīs aviolīnijas ir sajūsmā par jūsu čartera pakalpojumu idejām un patlaban sagatavo savu» priekšlikumus. Viņi sazināsies ar jums, tiklīdz būs pabeigta tirgus izpēte. Starp citu, par šīm tālsarunām jūs man esat parādā desmit dolārus.

Rids sagrāba viņu aiz rokas.

-   Jums nebija nekādu tiesību jaukties manos darījumos. Sasodīts, tam nav nekāda sakara ar slepkavības izmeklēšanu.

-   Man ir visas tiesības izmeklēt šo lietu tā, kā es atzīstu par labāku.

-   Tas, ka man pieder lidlauks, kas piedzīvos uzplaukumu, ja tiks uzbūvēta zirgu skriešanās sacīkšu trase, ne-' būt nenozīmē, ka esmu ar skalpeli nogalinājis Selīnu.

-   Tas var nozīmēt, ka jūs cenšaties pasargāt slepkavu, Aleksa atcirta.

-   Kuru tad? Engesu? Junioru ? Tās ir muļķības, un jūs to zināt.

Viņa atbrīvoja roku no Rīda tvēriena.

-   Jūs šai izmeklēšanai esat licis šķēršļus ik uz soļa. Jums pie krūtīm piesprausta šerifa zvaigzne, kam it kā vajadzētu apliecināt, ka esat likuma aizstāvis. Ha! Lūk, to es saucu par muļķībām! Jūs nevēlaties, lai es atklāju, kurš ir slepkava, jo jebkurā gadījumā tas nozīmētu ardievas sacīkšu trasei un jūsu naudas taisīšanas plāniem. Nav jābrīnās, ka jūsu uzticība Mintoniem ir tik nesatricināma, Aleksa nievājoši teica. Tam nav nekāda sakara ar draudzību vai pateicību par viņu kādreizējo labvēlību pret jums. Jūs savtīgi aizsargājat savas finansiālās intereses.

Viņa nevienmērīgi ievilka elpu, un viņas krūtis zem svītera notrīsēja.

-   Varu jums arī pateikt, ka, manuprāt, tas esat jūs, Aleksa piebilda.

-   Kas tad slepkava?

Viņa svelpjošā balss skanēja draudīgi. Rīds piespieda Aleksu pie lidmašīnas korpusa, ko pirms viņas ierašanās bija labojis.

-Jā. Es domāju, ka jūs viņu nogalinājāt. Domāju ari, ka zinu, kāpēc.

-  Esmu pati uzmanība.

-   Jus līdz neprātam mīlējāt Selīnu, bet viņa jūsu mīlestību nodeva. Es biju pastāvīgs atgādinājums par

šo nodevību, pat pirms savas dzimšanas. Jūs nespējāt piedot un aizmirst, bet Juniors to varēja. Viņš izmantoja izdevību, lai ieņemtu jūsu vietu. Juniors sāka Seiīnu ap. lidot ur. guva panākumus. Kad pamanījāt, ka Selīna sāk iemīlēties Juniorā, jūs nespējāt pārdzīvot to, ka mīļotā aiziet pie jūsu labākā drauga un galvenā sāncenša, un tāpēc jūs Seimu nogalinājāt. Ja viņa nevarēja piederēt jums, lai nepieder nevienam un īpaši jau nu Junioram ne.

Rīds gausi, kā apsveikt gribēdams, piemiedza vienu plakstiņu.

-   Ļoti labi, juristes jaunkundz. Tikai šo blēņu kaudzi vainago liela, trekna problēma.

Viņš paspēra soli tuvāk un noliecās, lai viņa un Aleksas sejas atrastos vienā līmenī.

-   Jūs ne nieka no tā visa nevarat pierādīt. Tic ir tikai pieņēmumi. Jums nav nekādu pierādījumu ne pret mani, ne pret kādu citu. Kāpēc jus negribat padarīt mums visiem dzīvi vieglāku un mest reiz mieru savai neauglīgajai darbībai?

-  Tāpēc, ka es to nevaru.

Rīds saklausīja viņas vārdos izmisumu un zināja, ka ir tuvu tam, lai. salauztu viņas apņēmību.

-  Kāpēc jūs to nevarat? viņš dzēlīgi taujāja.

-  Tāpēc, ka gribu sbdīt to, kurš viņu nogalināja.

-  Ahā, galvu purinādams, atsaucās Rīds. Jūs to darāt nevis Selinas, bet gan pati sevis dēļ.

-Tā nav!

-  Jūsu vecmāmiņa pacentās uzcelt Selīnu jūsu acīs uz pjedestāla, un jūs nevarat sev piedot, ka ar savu ierašanos pasaulē neīstajā brīdī iejaucāties viņas dzīvē un sabojājāt to.

-   Kurš tagad nododas psiholoģiskām pļāpām? viņa dusmīgi vaicāja. Pietiekami daudz zinu par jums, Rid Lembert, lai saprastu, ka jūs esat savtīgs. Jau pati doma, ka cits vīrietis pieskartos tam, ko jūs uzskatījāt par savu īpašumu, bija jums neciešama.

Aleksas sejā atspoguļojās triumfs un izaicinājums.

-   Ar ko jums bija visgrūtāk samierināties, Rīd? Vai ar to, ka Selīna bija pārgulējusi ar citu vīrieti? Vai varbūt jūs nevarējāt sev piedot, ka pats ar viņu nepārgulējāt, kad jums bija tāda izdevība?

-  Kāpēc jums tik ļoti neliek mieru tas, ar ko esmu vai neesmu gulējis?

Viņš mazliet pagrūda Aleksu, tad liecās viņai tuvāk, līdz abu augumi vidusdaļā saskārās.

-   Es jūs jau reiz brīdināju, lai iegrožojat savu ziņkārību, Rīds čukstēja. Vai tad jūs ar Junioru nedarījāt to pašu centāties apmierināt ziņkārību, noskaidrot, kas jūsu mammai viņā šķitis tik pievilcīgs, vai ne?

Viņš izjuta perversu baudu, redzēdams, ka pēdējās asins lāses nozūd no Aleksas sejas.

-   Nē, viņa aizsmakušā balsī noliedza.

-   Es gan domāju, ka jā.

-  Jūs esat apsēsts.

-   Ne jau cs, mazulīt.

Viņa elpa pārslīdēja pār Aleksas lūpām.

-  Jūs esat tā, ko apsēdusi ziņkārība.

Rīds pielieca galvu un noskūpstīja viņu. Aleksa iecirtīgi pretojās viņa lupu uzspiedienam, bet Rīdām galu galā izdevās pavērt viņas muti. Viņa mēle šaudījās pār Aleksas zobiem un maigajiem lūpu iekšpuses audiem.

Viņa atvērās Rīdām. Viņš juta Aleksu gari, saraustīti nopūšamies. Viņas mutes iekšpuse bija mikla, silta un salda. Viņš iebāza roku kažokā un satvēra plaukstā viņas krūti. Aleksas krūtsgals piebrieda, acumirklī atsaucoties uz viņa īkšķa apļveida kustībām. Kad Rīds krūtsgalu viegli noglāstīja, no Aleksas mutes izlauzās kluss vaids.

Viņš pacēla galvu un ielūkojās viņai seja. Viņas galva bija atbalstīta pret lidmašīnas korpusu, kakls izliekts un atsegts. Aleksa ar grūtībām vilka elpu, un viņas krūtis strauji cilājās. Rīds sajuta Aleksas sirdi lēkājām savā plaukstā kā mazu, mežonīgu un nobiedētu dzīvnieciņu. Viņas lūpas bija puspavērtas, valgas un mirdzošas. Viņas acis bija aizvērtas. Aleksa tās gausi atvēra. Viņi raudzījās viens otrā piesardzīgi un mulsi.

Ak, Jēzu tāda bija Rīda pēdējā sakarīgā doma. Viņa mute atkal tuvojās Aleksas lūpām alkaini un vienlaikus daudz apvaldītāk. Viņš iespieda mēli viņai mutē, bet šoreiz kā devējs, nevis ņēmējs. Rīds glāstīja viņas krūti maigi un saudzīgi.

Apnicis beidzot cīnīties ar Aleksas drēbēm, viņš nolaida roku līdz viņas viduklim. Aleksas svīteris tika pavilkts uz augšu, bet krūštura kausiņš norauts uz leju. Viņas siltā, maigā miesa piepildīja Rīda plaukstu. Aleksa refleksīvi izlieca muguru, un viņas krūts tiecās pretim vīrieša raupjajiem pirkstiem un plaukstai. Viņa pirksti ap krūts apaļumu savilkās un atlaidās, bet īkšķa spilventiņš turpināja kairināt jutīgo, cieto krūtsgalu.

Skūpstīdams Aleksu tā, it kā tas butu pirmais vai pēdējais skūpsts viņa mūžā, Rīds neskaidri apjauta, ka Aleksa izdveš īsu, bezpalīdzīgu skaņu un apliek rokas viņam ap kaklu, bet Rīda apziņa tobrīd bija koncentrēta tikai uz iebrukumu viņas mutē, uz to, cik ļoti viņš vēlējās tikt tajā aprakts.

Viņa brīvā roka pārslīdēja Aleksas sēžas apaļumam, kājas augšstilbam, tad satvēra viņas kāju zem ceļgala. Viņš to pacēla, atbalstīja prcl savu gurnu un glāstīja Aleksu tik ilgi, līdz viņi abi no uzbudinājuma bija zaudējuši elpu. īsi ievilkusi krūtīs gaisu, Aleksa aprauti izrunāja viņa vārdu, tādējādi iekvēlinot Rīda kaislību vēl spēcīgāk.

Pēc vairākām sekundēm viņš atkal izdzirda savu vārdu neskaidri skanam kā no liela attāluma. Pirmajā brīdī Rīda apmiglotās smadzenes nevarēja aptvert, ka Aleksai izdevies to izrunāt, ja viņu mēles bija tik cieši savijušās kopā.

Viņš atkal izdzirda saucam sevi vārdā un saprata, ka ta nav Aleksas balss.

-   Rīd? Kur tu esi, puis?

Viņš ar asu kustību pacēla galvu. Aleksa samirkšķināja acis. Rīds ātri izvilka roku no viņas svītera apakšas. Viņa aizrāva ciet kažoku.

-   Esmu šeit, iekšā.

Rīda.balss skanēja ta, it kā viņš nesen būtu rijis naglas.

Pa durvīm, ko Aleksa bija atstājusi vaļā, ienāca Engess.

Rīds pamanīja, ka saule ir norietējusi.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Jāatzīst, ka Aleksa prot ātri atgūties, nodomāja Engess. Viņa bija pilnīgi savaldījusies, un par notikušo liecināja vienīgi mazliet aizmiglotais acu skatiens un viegli uztūkušās lupas.

-   Sveicināti, Enges, viņa teica.

-   Sveika, Aleksa. Vai Ostinā viss labi nokārtojās?

-Jā. Paldies, ka aizdevāt man savu lidmašīnu.

-   Nav pieminēšanas vērts.

-  Es, ē, patlaban jau grasījos iet prom.

Rīdām Aleksa sacīja:

-   Mēs atgriezīsimies pie šīs sarunas vēlāk.

Viņa steidzīgi aizgāja. Rīds paņēma uzgriežņu atslēgu un iebāza galvu mazā lidaparāta atsegtajā motorā.

-   Kas viņu tagad satrauc? Engess vaicāja, apsēzdamies uz tā paša ķebļa, kur pirmīt bija sēdējis Rids.

-   Viņa atklājusi, ka lidlauks pieder man. Nekad neesmu to turējis noslēpumā, bet neesmu arī plātījies uz katra stūra. Viņa izsecinājusi, ka, lietai nonākot zvērināto tiesas priekšā, es daudz zaudēju, neatkarīgi no tā, vai esmu slepkava, vai ne.

-  Viņai taisnība, piezīmēja vecākais vīrietis.

Rids tikai paraustīja plecus, nosvieda uzgriežņu atslēgu uz darbagalda un aizvēra motora pārsegu.

-  Eli ja sacīja, ka Aleksa bijusi pie viņa darbā, uzdevusi jautājumus par viņa tētuka skalpeli un to dienu, kad notika slepkavība.

-  Ak par skalpeli, ko?

-  Jā. Vai tev par to ir kaut kas zināms?

-   Pie velna, nē. Un tev?

-  Nē, velns parāvis.

Rids piegāja pie skapīša, kur viņam glabājās alus un. arī šis tas stiprāks. Viņš ielēja sev krietnu šļuku viskija Džeks Deniels un vienā rāvienā to izdzēra. Rīds pastiepa pudeli Engesam.

-  Vai negribi kādu malku?

-  Paldies, protams, ka gribu.

Lēnām malkodams viskiju, viņš noskatījās, kā Rīds ielej sev rīklē vēl vienu mēriņu.

Uztvēris Engesa ziņkārīgo skatienu, viņš teica:

-   Šodien ir dzeramā diena.

-   Aleksa?

Rīds izlaida pirkstus caur matiem, izskatīdamies kā cilvēks, ko apsēduši dēmoni.

-  Jā. Nolādēts, viņa ir neatlaidīga.

-   Lieki piebilst, ka Mcrla Greiema piebāzusi viņai galvu ar visādām blēņām.

-   Nav brīnums, ka viņa tā alkst atriebties.

Rīds sparīgi izpūta elpu, tā apliecinādams savu ārkārtīgo satraukumu.

-  Ja MU netiks pie sacīkšu trases, cietīs mani nākotnes plāni.

-   Ak, tad tev tas ir gan tik svarīgi, ko?

-   Ko tad tu domāji ka es visu mūžu taisos palikt par kaut kādu smirdīgu šerifu?

-  Tu pārāk uztraucies, manu zēn! Engess enerģiski sacīja. Mēs tiksim pie trases, un tevi gaida rožaina nākotne. Tieši par to esmu nācis aprunāties.

Rīds uzmeta Engesam neizpratnes pilnu skatienu.

-   Par manu nākotni?

Engess izdzēra pārpalikušo viskiju un saburzīja dūrē papīra glāzīti. Viņš atbīdīja kovbojcepuri pakausī un uzlūkoja Rīdu, sātaniski smaidīdams.

-  Gribu, lai tu atgriezies pie mums un atkal ņem aktīvu dalību Mintonu uzņēmumos.

Kādu brīdi Rīds no pārsteiguma palika bez valodas. Viņš soli atkāpās, iesmējās un teica:

-   Vai tu mani muļķo?

-   Nemaz ar’ ne.

Engess pacēla raupjo plaukstu.

-   Pirms tu ko saki, uzklausi mani.

Viņš jau bija izprātojis, ko sacīs Rīdām. Pēc tam, kad Engesam piezvanīja divi satraukti Azartspēļu komisijas locekļi, kas bija izlasījuši par Alcksas izmeklēšanas darbībām kādā Ostinas avīzē, viņš nolēma, ka enerģiskāk jāpāriet pretuzbrukumā un jādara tam visam gals. Visa šī jezga nebūt netaisījās pačibēt, kā Engess to sākotnēji bija cerējis.

Tālsarunas ar komisijas locekļiem bija beigušās optimistiskā noskaņā. Engess centās izkliedēt jebkuras aizdomas, ka Aleksas apsūdzībām varētu būt kāds pamats, viņš izstāstīja abiem ierēdņiem pāris neķītras anekdotes, tā ka, liekot nost telefona klausules, cienījamie kungi sirsnīgi smējās. Engesu nemāca drūmas bažas, tomēr viņš bija pārliecināts, ka jāparūpējas par MU prestižu. Šerifs kā viņu korporācijas dalībnieks tas būtu drošs solis pareizā virzienā.

Iepriekš izdomātie vārdi plūda kā strautiņš.

-   Tu par sacīkšu zirgiem zini gandrīz tikpat daudz kā es un krietni vien vairāk, nekā Juniors jebkad ir papūlējies iemācīties. Tu varētu atgriezties kompānijā kā izpilddirektors. Es sadalītu pienākumus vienlīdzīgi starp tevi un Junioru, lai gan jūsu abu funkcijas būtu atšķirīgas. Zinu, cik daudz tev nozīmē šis lidlauks. Tu tam esi sentimentāli pieķēries, bet vienlaikus saskati tajā iespēju tikt pie naudas. Ari es to redzu. Iekļaušu lidlauku Mintonu uzņēmumos. Korporācija var atļauties finansēt pārbūvi un paplašināšanu, ko tu esi iecerējis. Mums ir arī ciešāki sakari ar aviolīnijām.

Viņa smaids kļuva platāks.

-   Sūds ar’ ārā, esmu gatavs tev atdot arī dažas MU akcijas, lai pastiprinātu tavu ieinteresētību. Tādu darījumu nevar laist garām, puis.

Rīda reakcija lika Engesam vilties. Viņš bija cerējis, ka Rids izrādīs priecīgu pārsteigumu. Rīds bija pārsteigts, bet prieka vietā izrādīja aizdomas.

-   Kāpēc tev tas ienācis prātā?

Engess, izskatīdamies kā pats aukstasinības iemiesojums, atbildēja:

-   Tu piederi pie mums vienmēr esi piederējis. Gribu, lai tavi nodomi izdodas, un manos spēkos ir tev palīdzēt. Tu rīkosies muļķīgi, ja nepieņemsi manu piedāvājumu.

-   Es neesmu puišelis, kam nepieciešamas tavas žēlastības dāvanas, Enges.

-   Nekad neesmu uzskatījis tevi par ubagu, kam vajadzīgas žēlastības dāvanas.

-   Es zinu, Rīds rāmi atteica, bet tas, kādos vārdos mēs to ietērpjam, negroza lietas būtību. Es biju ubags.

Viņš dziļi ieskatījās vecākā vīrieša acīs.

-   Nedomā, ka neesmu pateicīgs par to, ko tu manā labā esi darījis.

-   Nekad neesmu gaidījis no tevis pateicību. Tu allaž godīgi veici darbu, kas tev tika uzdots.

-   Ja nebūtu tevis, man vispār dzīvē neko nebutu izdevies sasniegt.

Mirkli klusējis, Rids turpināja:

-   Bet esmu tev par to atlīdzinājis, turklāt vairākkārtīgi, tā man šķiet. Aizgāju no tavas kompānijas tāpēc, ka man bija nepieciešama neatkarība. Tā man vel aizvien ir nepieciešama, Enges.

Engess bija aizvainots un nebūt to neslēpa.

-  Tu gribi, lai tevi lūdzas, vai ne tā? Labs ir.

Viņš dziļi ievilka elpu.

-     Drīz sasniegšu vecumu, kad darījumiem būs jāmet miers. Dažs labs uzskata, ka esmu šo vecumu jau pārsniedzis. Lai mani darījumi varētu turpināt pastāvēt, tos turpmāk būtu jāvada cilvēkam, kas apveltīts ar tavām īpašī: bām, Rīd.

Engess plaši iepleta rokas.

-  Nu. tā esmu tev to pateicis. Vai tas apmierina tavu ievainoto patmīļu?

-   Man nevajag, lai mani glaudītu, Enges, un tu to zini sasodīti labi. Es domāju par kāda cita cilvēka patmīļu.

-  Tu runā par Junioru?

-Jā. Vai esi viņam teicis par saviem nodomiem?

-   Nē. Nebija iemesla to darīt, jo…

-  Jo viņš, vienalga, nespētu tos mainīt.

Engess klusēja, un to varēja uzskatīt par piekrišanu.

Rīds sāka soļot šurpu, turpu.

-Juniors ir tavs mantinieks, Enges, nevis es. Viņš ir tas, kurš jāpārliecina pārņemt tavus darījumus. Viņam jābut gatavam to darīt, kad pienāks laiks.

Arī Engess soļoja, sakopodams domas.

-   Tu baidies, ka Juniors nekad tam nebūs gatavs, ja viņam līdzās būsi tu, lai visu nokārtotu viņa vietā un saglābtu situāciju, kad viņš būs kļūdījies.

-  Enges, es negribēju teikt, ka…

-   Ir jau labi, viņš pacēla roku, lai atvairītu Rīda iebildumus. Es esmu viņa tētis. Tu esi viņa labākais draugs. Mēs varam atļauties runāt par Junioru bez sūdīgiem aplinkiem. Juniors nav tik stiprs kā tu.

Rīds novērsās. Šie patiesie vārdi ielēja viņa sirdī siltumu. Viņš zināja, cik grūti Engesam bija to pateikt.

-  Vienmēr esmu vēlējies, lai Juniors vairāk līdzinātos tev būtu agresivāks, uzņēmīgāks, godkārīgāks, bet…

Engess izteiksmīgi paraustīja plecus.

-   Tu esi viņam nepieciešams, Rīd. Pie velna, tu esi nepieciešams ari man. Neesmu visus šos gadus strādājis, vai pautus pušu pārraudams, lai noskatītos, kā viss manis uzceltais sabrūk. Man ir savs pašlepnums, bet esmu arī praktisks darījumu cilvēks. Es raugos patiesībai acīs, lai cik nepatīkama tā reizēm arī būtu. Un viena no šīm patiesībām ir tā, ka tu esi lietpratējs, bet Juniors ne.

-   Par to jau es runāju, Enges. Viņš var kļūt par lietpratēju. Piešķir viņam lielākas pilnvaras. Uztici vairāk pienākumu.

-   Un kad viņa darbošanās dēļ viss būs sagājis dēlī, vai zini, kas tad notiks? Es zaudēšu savaldīšanos, sākšu uz viņu bļaut. Viņš sabozīsies un skries pie mammas, kas dēliņam noglaudis galviņu.

-   Varbūt iesākumā tas patiešām tā būs, bet ne ilgu laiku. Kādudien Juniors s^ķs bļaut tev pretim. Viņš sapratīs, ka vienīgā iespēja, kā nolikt tevi pie vietas, ir rīkoties pēc principa “dots pret dotu”. Es to savulaik sapratu.

-   Vai to tu grasies darīt arī patlaban atspēlēties man par kādu sīku nevērību, ko es pat nenojaušu?

-   Ej ellē, nē taču, Rids bargi atbildēja. Kopš kura laika es būtu sācis baidīties uzreiz teikt acīs tev vai kādam citam, ja man kaut kas nepatīk?

-   Labi, es tev pateikšu, kopš kura laika, Engess atcirta. Kopš tika nogalināta Selīna. Tas visu pārmainīja, vai ne?

Viņš piegāja Rīdām tuvāk.

-   Nedomāju, ka kopš tā rīta kāds no mums būtu bijis spējīgs uz vaļsirdīgu sarunu. Visvairāk baidījos, ka viņa nostāsies starp tevi un Junioru.

Engess nikni iesmējās.

-   Tas viņai tomēr izdevās. Pat mirusi viņa pamanījās saindēt jūsu draudzību.

-   Manam atteikumam nav nekāda sakara ar Seimu. Vēlos būt pārliecināts, ka tas, kas ir mans, patiešām pieder man. Vienīgi man. Un nevis pastāv kā tava konglomerāta sastāvdaļa.

-  Tātad iemesls ir tīri ekonomisks?

-  Tieši tā.

Engesa smadzeņu zobrati jau darbojās, lai piegādātu jaunus argumentus.

-   Un ja es pats sadomāšu uzbūvēt lidlauku, ko tad?

-  Tad mēs būsim sāncenši, nesatricināmā mierā atbildēja Rids. Bet darījumu nebūs tik daudz, lai varētu pastāvēt divi lidlauki, tā ka zaudējumus cietīsim mēs abi.

-   Es to varu atļauties. Tu ne.

-  Tu negūsi nekādu prieku, iedzīdams mani bankrotā.

Engess atmaiga un nosprauslojās.

-  Tev taisnība. Velns un elle, puis, tu taču esi gluži kā manas ģimenes loceklis.

-   Gluži kā bet tavas ģimenes loceklis es tomēr neesmu. Juniors ir tavs dēls, nevis es.

-  Tu noraidi šo izdevību viņa dēļ, vai ne?

Tas bija skarbi teikts, un pēc Rīda reakcijas Engess redzēja, ka tā ir taisnība.

Rids gluži nevajadzīgi ielūkojās rokas pulkstenī.

-   Klau, man tagad jāskrien.

-  Rīd, sacīja Engess, satverdams viņu aiz rokas, vai tu domā, ka Juniors kādreiz sapratīs, cik labs draugs tu viņam esi?

Rids centās piešķirt atbildei nenopietnu skanējumu.

-   Neteiksim viņam neko. Viņš jau tāpat ir gana iedomīgs.

Engess sajuta sakāvi, un viņam tas bija nepieņemami.

-   Es nevaru pieļaut, ka tu tā rīkojies, puis.

-  Tev nav izvēles.

-   Es neļaušu lev sacīt “nē”. Paturēšu savu piedāvājumu spēkā, Engess solīja, un viņa viltīgās, zilās acis meta zibšņus.

-   Tu piktojies ne jau tāpēc, ka tev manis pietrūks. Tevi sanikno tas, ka viss nenotiek pēc tava prāta.

-   Šoreiz tā nav, Rīd. Tu esi vajadzīgs man. Tu esi vajadzīgs Junioram. Un arī MU nevar bez tevis iztikt.

-   Kāpēc pēkšņi vairs nevar? Pec visiem šiem gadiem MU nākotne piepeši ir atkarīga no manas atgriešanās. Kāpēc?

Pār Rīdu naca apgaismība, un viņa vaibsti kļuva asi.

-  Tu esi nobijies.

-   Nobijies? ar pārspīlētu pārsteigumu atkārtoja Engess. No kā? No kura?

-   No Aleksas. Tu baidies, ka viņa izraus kāroto kumosu tev tieši no rokam. Tu gribi darīt visu iespējamo, lai nodrošinātu sev aizmuguri.

-   Vai, kopa turēdamies, mēs nevarētu drošāk stāties viņai pretim?

-  Mēs jau turamies kopa.

-   Vai patiesi? Engess izšāva.

-  Tu vari paļauties uz manu uzticību, tāpat kā es paļaujos uz tavējo, Enges.

Engess pienāca Rīdām tuvāk.

-   Nolādēts, ceru, ka ta tas ir. Bet es arī atceros, kāda tev bija sejas izteiksme, kad pirms brīža ienācu pa šīm durvīm, viņš čukstēja. -Tu izskatījies tā, it kā būtu dabūjis pamatīgu triecienu pa galvu, puis. Bet viņa bija sasārtusi, un viņas mute vēl bija mikla.

Rids neko neteica. Engess no viņa nekādu atbildi arī negaidīja. Šļupstošu liegšanos vai atvainošanos viņš būtu uzskatījis par vājuma izpausmi. Rīda spēks bija viens no iemesliem, kāpēc Engess viņu allaž lika apbrīnojis.

Vecākais vīrietis nolēma izkliedēt paša radīto spriegumu.

-   Man arī tā meitene patīk. Viņa ir kārdinoša un svaiga ka pumpuriņš. Diemžēl viņa, sev pašai par nelaimi, ir pārāk gudra.

Viņa pirksts bargi vērsās pret Rīdu.

-   Pielūko, ka tavs gailītis neuzlec tik augstu, ka tu vairs nevari saskatīt, ko īsti viņa grasās darīt. Viņa grib mūs nospiest uz ceļiem un likt mums samaksāt par Sclīnas nogalināšanu. Vai tu vari atļauties zaudēt visu, ko ar sūru darbu esi ieguvis? Es nevaru. Vēl vairāk es netaisos neko zaudēt.

Nobeidzis sarunu ar šo drūmo solījumu, viņš smagiem soļiem izgāja no angāra.

-   Kur ir mans zēns? Engess bargi noprasīja bārmenim.

Bija pagājusi gandrīz stunda kopš tā brīža, kad viņš aizgāja no Rīda, un visu šo laiku Engess veltīja, lai sadzītu pēdas Junioram.

-   Blakustelpā, atbildēja bārmenis, norādīdams uz aizvērtām durvīm tavernas attālākajā galā.

Tā bija nožēlojama dzertuve, bet pokers te tika spēlēts uz visaugstākajām likmēm. Spēle ritēja kā dienu, ta nakti. Engess atrāva dibentclpas durvis un gandrīz nogāza no kājām viesmīli, kas nesa uz pleca paplāti ar tukšām garkakļu alus pudelem. Viņš devās uz priekšu, šķeļot biezo tabakas dūmu mākoni, līdz sasniedza apaļo pokera galdu, ko apgaismoja starmešveida lampa virs spēlētāju galvām.

-   Man jārunā ar Junioru, Engess norēcās.

Juniors, iespraudis cigāru viena lūpu kaktiņā, smaidīdams uzlūkoja tēvu.

-   Vai nevari pagaidīt, kamēr tiks izspēlēta partija? Esmu licis uz spēles piecus simtus un jūtu, ka man veicas.

-   Uz spēles ir likta tava pakaļa, un laime tev nupat aizgāja gar degunu.

Pārējie spēlētāji, no kuriem vairums strādāja kādā Engesam piederošā nozarē, mudīgi savāca likmes un manījās prom. Tiklīdz pēdējais vīrs bija nozudis pāri slieksnim, Engess ar troksni aizcirta durvis.

-   Velns un elle, kas noticis? vaicāja Juniors.

-   Es tev pateikšu, kas ir noticis. Tavs draugs Rīds gatavojas kārtējo reizi tevi pārspēt, kamēr tu sēdi šitajā zaņķī un nomīz.savu dzīvi.

Juniors rāmi nodzēsa cigāru.

-   Nezinu, par ko tu runā.

-  Tāpēc, ka tev prātā tikai jāšanās, nevis darbs, kā tam pienāktos būt.

Engesam bija jāsasprindzina griba, lai piespiestu sevi nomierināties. Ja viņš ļaus vaļu dusmām, Juniors tikai sabozīsies. Ar bļaušanu pie viņa nekad neko nevarēja panākt. Bet bija ļoti grūti paturēt pie sevis dusmas un vilšanos.

-  Sopēcpusdien Aleksa bija lidlaukā pie Rīda.

-   Un tad ?

-   Ja es tur būtu ieradies desmit sekundes vēlāk, būtu pieķēris viņus drātējamies, balstoties pret lidmašīnas sāniem! viņš norēca, aizmirsis savu apņemšanos savaldīties.

Juniors kā dzelts pielēca kājās.

-   Pie velna, ko tu tur runā!

-     Es zinu, kad dzīvnieki meklējas, manu zēn. Neaizmirsti, ka daļu iztikas es nopelnu, tos audzējot. Es saožu, kad tie grib viens otru, Engess apgalvoja, pieskardamies degungalam. Viņš darīja to, kas būtu bijis jādara tev, bet tu tikām notriec naudu, ko pat neesi nopelnījis.

Juniors sarāvās. Viņš aizstāvēdamies sacīja:

-   Es dzirdēju, ka Aleksa esot aizbraukusi.

-   Viņa ir atgriezusies.

-  Labi, es viņai šovakar piezvanīšu.

-  Ar to vien nepietiek. Sarunā ar viņu randiņu.

-   Nu, labi.

-   Es to domāju nopietni!

-  Es teicu labi! atkliedza Juniors.

-   Un vēl kas saku tev tāpēc, lai tu to pirmoreiz dabūtu dzirdēt tieši no manis. Es lūdzu.Rīdu atgriezties MU.

-   Ko?

-  Tu nepārklausījies.

-   Ko… ko viņš tev atbildēja?

-   Viņš man atteica, bet es neuzskatu to par Rīda galīgo atbildi.

Engess piegāja dēlam cieši klāt.

-   Un es tev pateikšu vēl ko. Neesmu izlēmis, kurš no jums abiem būs padotais un kurš priekšnieks, ja viņš tomēr piekritīs strādāt mūsu kompānijā.

Juniora acīs atspoguļojās sāpes un dusmas.

Engess iegrūda viņam spēcīgu dunku krūtīs.

-   Sāc labāk rosīties un dari, ko es tev lieku, pretējā gadījumā iespējami divi varianti. Vai nu Rīds sēdēs pie lava rakstāmgalda un sūtīs tevi tīrīt staļļus, vai arī mēs visi Hantsvilas cietumā strādāsim sabiedriski derīgu darbu taisīsim plāksnītes ar automobiļu numuriem un tamlīdzīgi. Lai būtu kā būdams, diez vai tev tad radīsies iespēja nosist laiku, spēlējot pokeru.

Engess atkāpas un, nomērķējis ar sava ķirzakādas zābaka purngalu, deva kāršu galdam tik negantu spērienu, ka tas apgāzās, un kārtis, pokera žetoni, pelnutrauki un alus pudeles ar pamatīgu blarkšķi sakrita uz grīdas.

Tad viņš aizgāja, atvēlēdams Junioram nokopt drazu kaudzi.

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Viesmīle pasniedza divas porcijas cāļa salātu, kas bija iepildītas izdobtās ananasa pusītēs un garnētas ar piparmētru zariņiem. Viņa apvaicājās Junioram Mintonam, vai viņš un viņa viešņa nevēlas, lai viņiem ielej vēl ledus tēju.

-   Paldies, pagaidām mums visa kā ir gana, Juniors atsaucās, starodams kā simtvatu spuldzīte.

No ārpilsētas kluba ēdamistabas pavērās skats uz golfa laukumu. Tā bija viena no retajām telpām Perselas apgabalā, kas nebija iekārtota tipiskā teksasiešu stilā. Nomierinošais, pasleļkrāsās ieturētais ēdamistabas iekārtojums būtu iederējies arī jebkurā citā pasaules nostūrī. Bez Alcksas un Juniora te bija vēl tikai daži citi pusdienotāji.

Viņa paņēma ar dakšiņu mandeles gabaliņu.

-   Salati ir tik skaisti garnēti, ka gandrīz grēks tos ap1 ēsl. Kafejnīcas B&li firmas ēdieni salīdzinājumā ar tiem šķiet kā nožēlojamas samazgas, Aleksa sacīja Junioram, košļādama mandeli. Esmu pārliecināta, ka, vienreiz ieskatījusies viņu virtuvē, es nekad vairs negribētu tur ēst. Varu derēt, ka virtuve mudžēt mudž no tarakāniem.

-    Nu, viņi tos lāga kukaiņus grilē un pasniedz kā apetīti ierosinošas uzkodas, smaidīdams atteica Juniors. Vai jūs bieži tur ēdat?

-   Diezgan bieži. Mūžīgā cili mērce, kas tiek pasniegta pie visiem edieniem, man jau līdz kaklam.

-   Tādā gadījumā esmu divtik priecīgs, ka, saņēmis atteikumu vakar vakarā, uzstāju uz kopīgu lenču šodien. Man nereti ir nācies glābt dāmas, kas strādā pilsētas darījumu centrā, no B&B kalorijām pārbagātajām maltītēm. Minētās kafejnīcas ēdienkarte apdraud viņu vidukļus.

-   Nu, neteiksim, ka arī šis ēdiens piederētu pie novājēšanas diētas, Aleksa sacīja, nogaršodama trekno krējuma mērci, ar ko bija pārlieti salāti.

-   Jums par to nav jāsatraucas. Jūs esat tikpat slaida, kāda bija jūsu māte.

Aleksa atbalstīja dakšiņu pret šķīvja malu.

-   Arī pēc tam, kad dzemdēja mani?

Juniora blondā galva bija noliekta pār šķīvi. Viņš to pacēla, pamanīja, ka Aleksas sejā atspoguļojas patiesa ziņkāre, un, pirms atbildēt, nosusināja muti ar iestīvinātu audekla salveti.

-  No mugurpuses jūs esat līdzīgas kā dvīnes, vienīgi jūsu mati ir tumšāki, un tiem ir izteiktāka sarkanīgā nokrāsa.

-Tieši to pašu man teica Rids.

-   Patiesi? Kad?

Viņa smaids nozuda. Jautājums tika izteikts pārāk nevērīgi, lai šim nevērīgumam varētu noticēt. Starp Juniora uzacīm ievilkās nodevīga rieva.

-   Drīz vien pēc tam, kad bijām pirmoreiz tikušies.

-   Ak tā.

Juniora piere atkal kļuva gluda.

Aleksa negribēja domāt par Rīdu. Kad Aleksa bija kopā ar šo vīrieti, viņas lietpratīgās, metodiskās, profesionālās manieres, ar kurām viņa tā lepojās, kaut kur pagaisa. Pragmatisms atkāpās emocionalitātes priekšā.

Vienā brīdī viņa apsūdzēja Rīdu slepkavībā, bet jau pēc mirkļa skūpstījās ar viņu kā neprātīga, alkdama pēc vēl lielākas tuvības. Viņš bija bīstams Aleksai ne vien kā prokurorei, bet arī kā sievietei. Abas viņas personības šķautnes izrādījās viegli ievainojamas un cieta no Rīda varmācības.

-    Junior, Aleksa ierunājās, kad viņi bija beiguši ēst, kāpēc Rīds nespēja Sehnai piedot manu piedzimšanu? Vai viņa lepnums no tā tik ļoti cieta?

Viņš raudzījās ārā pa logu uz zaļo golfa laukumu. Sajutis Aleksas skatienu, Juniors sērīgi pavērās viņā.

-   Esmu sarūgtināts.

-   Par ko?

-  Es domāju cerēju, ka jūs pieņēmāt manu ielūgumu uz lenču tāpēc, ka vēlējāties mani redzēt.

Viņš izdvesa skumju nopūtu.

-   Bet jūs tikai gribat iztaujāt mani par Rīdu.

-   Nevis par Rīdu, bet gan par Selīnu. Par manu māti.

Viņš pastiepa roku pāri galdam un paspieda Aleksas

plaukstu.

-   Ir jau labi. Esmu pie tā pieradis. Selīna mēdza man piezvanīt un runāt vienīgi par Rīdu.

-  Ko viņa jums tādās reizēs sacīja?

Juniors atbalstījās ar plecu pret logu un sāka rotaļāties ar savu kaklsaiti, nesteidzīgi vērdams to caur pirkstiem.

-   Parasti man nācās noklausīties, cik viņš ir brīnišķīgs. Rīds teica tā, Rīds darīja šitā un tamlīdzīgi. Pec tam, kad jūsu tēvs karā tika nogalināts un Selīna atkal bija brīva, viņa baidījās, ka nekad vairs nedabūs atpakaļ Rīdu.

-  Un nedabūja arī.

-Jā.

-   Viņa, protams, necerēja, ka viņš būs sajūsmā par Alu Geiteru un mani.

-   Nē, viņa Rīdu pārāk labi pazina. Neviens no mums negribēja, lai viņa tovasar aizbrauc, bet nebija mūsu spēkos Selīnu atturēt, ja viņa kaut ko ieņēma galvā, Juniors atbildēja. Viņa aizbrauca. Viņa bija tur. Mēs bijām šeit, un mūs no viņas šķīra vairāk nekā trīssimt jūdzes. Kādu nakti Rīdām ienāca prātā, ka varētu aizņemties lidmašīnu, aizlidot turp un atvest Selīnu atpakaļ. Tam kuņas dēlam izdevās mani pārliecināt, ka mēs aizlidosim turp un atpakaļ, iekams kāds vispār pamanīs, ka lidmašīna pazudusi. Vienīgais cilvēks, kas to varēja ievērot, bija Mo Bleiklijs, bet viņš uzskatīja, ka viss, ko dara Rīds, ir pareizi.

-   Mans Dievs, jūs tomēr to neizdarījāt?

-   Nē, toreiz ne. Viens no staļļa strādniekiem patiesību sakot, tas bija Pastijs Haikems noklausījās, kā mēs kaļam savus plānus, un pastāstīja tētim. Viņš mums sadeva kārtīgu sutu un piekodināja nekad mūžā tādas trakulības nedarīt. Tētis zināja, ka Selīna grib Rīdu padarīt greizsirdīgu, un deva mums padomu ļaut meitenei izpriecāties. Viņš apgalvoja, ka galu galā viņai tas apniks, Selīna atgriezīsies mājās un viss atkal būs pa vecam.

-   Bet Engess kļūdījās. Kad māte atgriezās Perselā, viņa bija stāvoklī un gaidīja mani. Nekas vairs nebija tā, kā agrāk.

Aleksa labu brīdi klusēja, rotaļādamās ar ledus tējas karotīti.

-   Ko jūs zināt par manu tēvu, Junior ?

-   Neko daudz. Un jūs pati?

Viņa viegli paraustīja plecus.

-  Tikai to, ka viņa vārds bija Alberts Geiters, viņš nāca no ogļraču pilsētiņas Rietumvirdžīnijā, dažas nedēļas pēc kāzām ar manu māti viņu nosūtīja uz Vjetnamu, kur viņš uzkāpa uz mīnas un nomira vairākus mēnešus pirms manas nākšanas pasaulē…

-   Es pat nezināju, no kurienes viņš ir, ar nožēlu teica Juniors.

-   Kad paaugos, prātoju, vai nevajadzētu aizbraukt uz Rietumvird'žīniju un uzmeklēt viņa ģimeni, bet nolēmu to nedarīt. Viņi nekad nebija mēģinājuši ar mani kontaktēties, tāpēc man šķita, ka būs labāk, ja likšu viņus mierā. Tēva mirstīgās atliekas bija nogādātas viņa tuviniekiem, un tie viņu ari apglabāja. Neesmu pat pārliecināta, ka mana māte bija klāt viņa bērēs.

-   Viņa tur nebija. Selina gribēja braukt, bet Greiemas kundze atteicās dot viņai ceļa naudu. Tētis piedāvājās apmaksāt braucienu, bet Greiemas kundze arī par to negribēja ne dzirdēt.

-   Viņa tomēr ļāva Engesam samaksāt par mātes bērēm.

-   Manuprāt, viņa uzskatīja, ka tas ir gluži kas cits.

-    Als Geiters pie sasteigtajām kāzām nebija vairāk vainojams kā mana māte.

-   Varbūt tomēr bija gan, Juniors iebilda. Karavīram pirms došanās kara gribējās palustēties. Selīnai, savukārt, gribējās pierādīt, ka viņa spēj vīrieti savaldzināt.

-  Tāpēc, ka Rīds ar viņu negulēja.

-   Viņš jums to arī izstāstīja, ko?

Aleksa apstiprinoši palocīja galvu.

-   Jā, nu, bija tā, ka dažas meitenes, ar kurām viņš gulēja, iemeta Selīnai to acīs. Viņa par katru cenu gribēja pierādīt, ka ir pietiekami nobriedusi kā sieviete, lai varētu pavedināt vīrieti. Geiters, bez šaubām, to izmantoja. Jūsu vecmāmiņa necieta pieminam pat viņa vārdu. Viņa dēļ Seima nevarēja mācīties vidusskolas pēdējā klase. Jūsu vee-

māmiņai tas gauži nepatika. Jā, viņai patiesi bija iemesls neieredzēt Geiteru ne acu galā.

-   Kaut viņa vismaz būtu saglabājusi kādu viņa fotogrāfiju. Viņai bija tūkstošiem Selīnas fotogrāfiju, bet nevienas, kurā butu redzams mans tēvs.

-  Greiemas kundzei viņš droši vien bija pats ļaunuma iemiesojums, cilvēks, kas uz visiem laikiem pārvērta Selīnas dzīvi. Turklāt uz slikto pusi.

-  Jā, viņa noteica, pie sevis nodomādama, ka Juniora vārdus var attiecināt arī uz vecmāmiņas jūtām pret mazmeitu. Man viņa vārds pat neasociējas ar konkrētu seju. Pilnīgs tukšums.

-   Kungs Jēzu! Aleksa, tam nu gan vajag būt draņķīgi.

-   Reizēm man liekas, ka es vienkārši esmu izaugusi no zemes.

Pūlēdamās piešķirt sarunai gaišāku noskaņu, viņa piebilda:

-   Varbūt es biju pirmais bērns, kas patiešām tika atrasts kāpostos.

-   Nē, sacīja Juniors un atkal satvēra Aleksas roku. Jums bija māte. un viņa bija skaista.

-   Vai viņa patiesi tāda bija ?

-   Vaicājiet, kam gribat.

-   Vai viņa bija arī iekšēji skaista?

Viņa uzacis mazliet saraucās.

-   Tikpat lielā mērā, kā visi citi. Viņa bija cilvēks, un viņai piemita gan trūkumi, gan tikumi.

-   Vai viņa mani mīlēja, Junior?

-    Mīlēja jūs? Pie velna, protams. Viņa uzskatīja, ka jūs esat visizcilākais bērns, kas jebkad nācis pasaulē.

Gozēdamās šo patīkamo vārdu saulītē, Aleksa kopā ar Junioru izgāja no ārpilsētas kluba. Atvēris jaguāra pasa

žieru nodalījuma durvis, viņš pienāca tuvāk un noglāstīja viņas vaigu.

-   Vai jums šopēcpusdien jādodas atpakaļ uz to sasmakušo, veco tiesas namu?

-   Baidos, ka jādodas. Mani gaida darbs.

-   Ir tik pasakaina diena.

Aleksa norādīja uz debesīm.

-  Melis tāds. Izskatās, ka kuru katru brīdi var sākt lit vai snigt.

Viņš nolieca galvu un aši noskūpstīja Aleksu. Piespiedis savas liipas viņējām, Juniors nočukstēja:

-   Tādā gadījumā nāk prātā vēl patīkamāks veids, kā šo dienu pavadīt istaba.

Skūpsts kļuva ciešāks, un viņš lietpratīgi pavēra viņas lūpas. Bet, kad Juniora mēle pieskārās viņējai, Aleksa sarāvās.

-   Nē, Junior.

Viņa dusmojās par šo skūpstu nevietā un jutās šokēta, ka tas nemaz nav iedarbojies uz viņas jutekļiem.

Juniora skūpsts nelika Aleksas vēnām izplesties un asinīm ritēt straujāk. Viņas klēpis nesarāvās tik negantās spazmās, ka būtu jābaidās, vai tas vispār kādreiz vēl atslābs. Un viņai nebija jādomā ak, Dievs, ja viņš nekļūs par daļu no manis, es miršu.

Vienīgais, ko Juniora skūpsts paveica tas darīja Aleksu modru, jo lika secināt, ka Juniors ir pārpratis viņas draudzīgo izturēšanos. Ja Aleksa tūdaļ pat viņu neapturēs, tiks ielikti pamati attiecībām, kas bīstami un satraucoši atgādinās tās, kas reiz jau pastāvējušas pirms daudziem gadiem.

Viņa atlieca galvu, lai atbrīvotos no Juniora lūpām.

-    Man jāstrādā, Junior. Un esmu pārliecināta, ka arī jūs gaida darbs.

Viņš nomurmināja kaut ko tādu, kas izklausījās pēc iiipjām lamām, tomēr bija apveltīts ar pietiekami labu humora izjūtu, lai prastu atkāpties ar godu.

'Pieši tajā bridi, kad Juniors paspēra soli sāņus, lai ļauni viņai iekāpt automobilī, viņi ieraudzīja bleizeru. Tas bija piebraucis nemanot un apstājies tikai dažu jardu atstatumā no jaguāra.

Cauri vējstiklam viņi varēja saskatīt vīrieti, kas sēdēja, rokām aptvēris stūri, un vēroja viņus caur dūmakainām lidotāja brillēm. Viņa nekustīgajā pozā un nopietnajā sejā jautās kaut kas draudīgs.

Rīds atgrūda vaļā automobiļa durtiņas un izkapa.

-   Es jūs meklēju, Aleksa. Kāds man teica, ka jūs esot aizgājusi no tiešas nama kopā ar Junioru, un man radās nojauta, ka jūs varētu būt šeit.

-   Kāpēc viņa tev vajadzīga? piesardzīgi vaicāja Juniors, aplikdams roku Aleksai ap pleciem.

-   Esam atraduši Fergusu Plametu. Viens no maniem palīgiem patlaban ved viņu uz iecirkni.

-   Un tas tev dod tiesības pārtraukt mūsu randiņu? *

-   Es nedodu ne sūda par jūsu randiņu, tik tikko kustinādams lūpas, atteica Rīds. Viņa sacīja, ka gribot būt klāt, kad es nopratināšu Plametu.

-   Vai jūs abi, lūdzu, nevarētu beigt sarunāties tā, it ka manis nemaz nebūtu klāt?

Sasprindzinājums, kas viņas dēļ bija radies starp abiem vīriešiem, kļuva neciešams. Tas pārāk atgādināja mīlas trijstūri, kas kādreiz bija pastāvējis starp Rīdu, Junioru un viņas māti. Aleksa nokratīja no pleciem Juniora roku.

-   Viņam taisnība, Junior. Gribu dzirdēt pati ar savām ausīm, ko Plamets teiks.

-  Tagad? viņš ievaimanājās.

-   Man ļoti žēl.

-   Es braukšu jums līdzi, attapīgi sacīja Juniors.

-   Tās ir oficiālas darīšanas. Pienākums sauc, un es nedrīkstu aizmirst, ka mani algo valsts. Paldies par lenču.

-  Nav pateicības vērts.

Viņš nošmaukstināja Aleksu uz vaiga un piebilda pietiekami skaļi, lai to dzirdētu ari Rīds:

-  Es jums vēlāk piezvanīšu.

-  Visu labu.

Viņa steidzīgi piegāja pie bleizera un iekāpa, kaut augstie kurpju papēži un šaurie svārki radīja zināmas problēmas. Rīds izlikās to neredzam. Apsēdies atkal pie stūres, viņš nikni noraudzījās Juniorā, kas viņam atbildēja ar tikpat negantu skatienu. Tiklīdz Aleksas pēcpuse bija pieskārusies sēdeklim, Rīds nospieda pedāli.

Kad automobilis sasniedza šoseju, viņš ar tādu ātrumu lika tam pagriezienā uzbraukt uz asfalta, ka Aleksa atkrita pret pasažieru nodalījuma durvīm.^Viņa sakoda zobus un nemēģināja iztaisnoties, iekams Rīds nebija izlīdzinājis automobiļa gaitu. Nu tas traucās uz priekšu, turēdamies tuvu pie centra līnijas.

-   Vai lenčs bija gards?

-   Ļoti, viņa dzestri atbildēja.

-  Tad jau labi.

-    Vai dusmojaties tāpēc, ka redzējāt Junioru mani skūpstām?

-   Pie velna, nē. Kāpēc man būtu jādusmojas?

-  Jā, nudien, tas jums nav jādara.

Sirds dziļumos Aleksa priecājās, ka Rīds ieradies īstajā brīdī. Preteja gadījumā viņai Juniors būtu bijis jāatraida daudz nepārprotamāk. Juzdamās mazliet vainīga un vēlēdamās sarunai ar Rīdu piešķirt profesionālu noskaņu, Aleksa jautāja:

-   Kur viņi Plametu atrada?

-    Tieši tur, kur es domāju. Viņš slēpās kāda savas draudzes locekļa mājā. Tiklīdz viņš iznāca ārā, lai ieelpotu svaigu gaisu, mans palīgs viņu nogrāba.

-   Vai viņš nepretojās?

-   Plamets nav idiots. Viņu taču tikai nopratinās. Pagaidām mēs viņu formāli nemaz nevaram apcietināt. Viņi droši vien mūs par dažām minūtēm apsteigs un ieradīsies liesas namā pirmie.

Junioram bija tāds noskaņojums, it kā viņš sēdētu Kalkutas Melnajā caurumā [2] . Nekur viņam nebija lemts rast mieru, lai gan viņa jaguārs ar neierobežotu ātrumu drāzās pa pilsētas ielām tieši tāpēc, lai Juniors varētu kaut cik nomierināties.

Engess uz viņu dusmojās. Māte uz viņu dusmojās tāpēc, ka Engess dusmojās. Iepriekšējā vakarā viņa bija stingri pieteikusi dēlam, lai viņš beidzot sāk kustināt savu pakaļu protams, nelietojot tieši šo izteicienu un dara kaut ko, lai tēvs varētu ar viņu lepoties.

Sārai Džo likās neciešama jau pati doma par Rīda Lemberta atgriešanos MU, un, runādama skarbākā tonī, kāda viņa jebkad ar dēlu bija runājusi, lika viņam saprast, ka tas vienkārši nedrīkst notikt.

-   Engess grib tevi, nevis Rīdu.

-  Tad kāpēc viņš piedāvā Rīdām darbu?

-   Lai pamodinātu tevi, mīļais. Viņš izmanto Rīdu, lai tev mazliet piedraudētu.

Juniors bija mātei apsolījis, ka darīs visu, kas viņa

spēkos. Bet, kad viņš piezvanīja Aleksai un aicināja pusdienās, viņa ielugumu noraidīja, aizbildinādamās ar galvassāpēm. Aleksa tomēr bija piekritusi satikties šodien, lai paēstu kopā ar viņu lenču. Un tad, kad panākumi jau šķita tik tuvu, uzradās Rīds un atkal nocēla viņam Aleksu no deguna priekšas.

-    Dienesta darīšanas, pakaļa tāds, viņš nomurmināja, iegriezdams automobili plašajā apļveida piebraucamajā ceļā pie tiesneša mājas.

Bremzēm griezīgi kaucot. Juniors apturēja jaguāru. Viņš pārlēca pāri puķu dobei un spēcigi iebelza ar dūri pa parādes durvīm.

Steisija nepienāca pie durvīm tik ātri, kā viņam būtu gribējies. Tobrīd, kad viņa vēra tās vaļā, Junioram jau bija putas uz lūpām.

-  Junior! Steisija priecīgi iesaucās, viņu ieraugot. Tas tik irpārstei…

-   Klusu! Stāvi klusu!

Viņš aizcirta durvis, liekot iešķindēties visiem porcelāna un stikla traukiem. Satvēris Steisiju ar abām rokām. Juniors piespieda viņu pie priekštelpas sienas un apklāja 'viņas izbrīnā pavērto muti ar savējo.

Viņš rupji skūpstīja Steisiju, bet viņa pirksti tikām cīnījās ar viņas blūzītes pogām. Tās aizripoja pa marmora grīdu ka apaļas metāla lodes viņš bija pārāk nepacietīgs, lai izdabūtu pogas no pogcaurumiem, tāpēc vienkārši atrāva blūzi vaļā.

-   Junior, viņa dvesa, kas…

-   Man vajag tevi, Steisij, viņš murmināja, iespiedis seju iedobītē starp viņas krūtīm. Ludzu, nepārmet man to. Visi man pārmet par visu, ko es daru. Ciet klusu un ļauj man tevi izdrāzt.

Juniors uzrāva augšup viņas svārkus un apakšsvārkus, norullēja uz leju biksīšu gumiju un tad attaisīja savas bikses. Viņš spēji ietriecās viņā, un Steisija iekliedzās.

Juniors sagādāja viņai sāpes. Kaut viņš to zināja un ienīda pats sevi par pāridarījumu sievietei, kas neko tādu nav pelnījusi, dvēseles tumšākajā kaktiņā Juniors izjuta apmierinājumu, ka viņš nav vienīgais, kas cieš. Kāpēc viņam vajadzētu būt vienīgajam nelaimīgajam cilvēkam šajā nejēdzīgajā pasaulē?

Visi viņu pazemoja. Bija pienācis laiks arī viņam kādu pazemot. Steisija bija piemērota kandidatūra… un Juniors zināja, ka darīs to bez sirdsapziņas pārmetumiem.

Viņas apjukums un pazemība ļāva viņam justies varenam. Viņš guva apmierinājumu nevis no miesiskas tuvības ar Steisiju, bet gan no iespējas viņu pakļaut. Kad viss bija galā, Juniors saļima pret sienu, iespiezdams Steisiju starp sevi un puķainajām tapetēm.

Pamazām viņš atguva elpu un sajēgu. Juniors atvirzījās no Steisijas un noglāstīja viņas vaigu.

-   Steisij?

Viņa gausi atvēra acis. Viņš apbalvoja Steisiju ar atbruņojošu smaidu un maigu skūpstu. Aptvēris, ka viņa ir uzposusies, Juniors vaicāja:

-   Tu gribēji kaut kur doties, un es tevi aizkavēju?

-   Uz sapulci baznīcā.

Juniora smaids kļuva platāks, padziļinot bedrīti vaigā. Viņš rotaļīgi ieknieba Steisijas atsegtajā krūtī.

-   Patlaban gan tu vairs neizskaties tā, it kā varētu doties uz sapulci baznīcā.

Juniora glāsti atkal bija kvēli, un, kā viņš to jau bija paredzējis, Steisija nekavējās viņam atsaukties.

-     Junior, viņa, elpai aizraujoties, iešņukstējās, kad viņš atbrīvoja Steisijas plecus no blūzes, norāva viņai krūšturi un pieplaka ar lūpām viņas piebriedušajam krūtsgalam.

Steisija nemitējās atkārtot viņa vārdu un ik pa brīdim atzities viņam mīlestībā. Juniors pamazam slidināja galvu lejup pa viņas augumu, atbrīvojot to no atlikušajām drēbēm.

-   Junior? viņa bikli ievaicājās, kad viņš nometās uz ceļiem.

Juniors paskatījās augšup uz Steisiju un valdzinoši pasmaidīja.

-Junior! Nedari tā. Nē. Es nevaru. Tu… nedrīksti.

-   Ne, drīkstu gan, mīļā. Vēl vairāk tev pašai trakoti gribas, lai es to darītu.

Viņš viegli nolaizīja Steisiju, izbaudīdams pats savu garšu, vīrišķās iekāres smaržu un viņas mulsumu.

-   Vēl aizvien gribas iet uz baznīcu? Juniors čukstēja, berzēdams lūpas gar viņas klēpi. Kā ir, Steisij?

Kad Steisijas elsas saka atbalsoties tukšās mājas sienas, viņš uzrāva to sev jāteniski virsū, pats palikdams guļus uz aukstās marmora grīdas. Viņš vēlreiz iztukšoja sevi viņā. Pēc tam Steisija sabruka uz viņa kā lupatu lelle, un Juniors jutās tik labi, kā nebi ja juties nedēļām ilgi.

Kad viņš sakustējās, lai slietos sēdus, Steisija pieplaka pie viņa ciešāk.

-   Neej prom.

-   Ei, Steisij, Juniors ķircinādams sacīja, paskaties, kā esmu izbužinājis tavus matus. Tev jāuzpošas, citādi tiesnesis uzreiz sapratīs, kāda nelaime gadījusies viņa meitai, kamēr viņš šodien bijis darbā.

Viņš piecēlās, sakārtoja apģērbu, pieglauda matus.

-     Turklāt man pašam arī vēl japastrādā. Ja palikšu k.ml mirkli ilgāk, aizvilkšu tevi uz gultu un visu pēcpusdienu pavadīšu tur. Ielāgo, arī tā nebūtu nelietderīga laika i/sķiešana.

Vai tu atgriezīsies? viņa lūdzoši vaicāja, pavadīdama Junioru līdz durvīm un pūlēdamās pēc iespējas ciešāk apegt savu kailumu. '

-  Protams.

-   Kad?

Viņš sarauca pieri, bet noslēpa to no Steisijas. Tad pagriezās, lai atvērtu parādes durvis.

-  īsti nezinu. Bet tu taču nedomā, ka es tevi pametīšu pēc tā, kas notika tonakt un šodien, vai ne?

-   Ak, Junior, es tevi tik ļoti mīlu.

Viņš saņēma Steisijas seju abās plaukstās un noskūpstīja viņas lupas.

-   Es ari tevi mīlu.

Steisija aizvēra durvis. Mehāniski viņa uzkāpa augšstāvā un nomazgāja savu smeldzošo augumu siltā, smaržīgā putu vannā. Rit tas droši vien būs vienos zilumos. Viņa tīksmināsies par katru sasitumu.

Juniors viņu mīl! Viņš tā teica. Varbūt pa šiem garajiem atšķirtības gadiem viņš beidzot kļuvis pieaudzis. Varbūt nācis pie prāta un sācis saprast, kas viņam der un kas ne. Varbūt beidzot izraidījis Selīnu no savas sirds.

Bet tad Steisija atcerējās Aleksu un to, kādām teļa acīm Juniors bija viņā nolūkojies Jāšanas un šaušanas klubā. Viņa atminējās, cik cieši viņš bija Aleksu piekļāvis, kad tie abi smiedamies virpuļoja pa deju grīdu. Steisijai no greizsirdības iekšā viss sagriezās.

Tāpat kā savulaik viņas māte, nu Aleksa bija tā, kas stāvēja starp Steisiju un visaptverošo laimi, ko viņa varētu baudīt kopā ar mīļoto vīrieti.

trīsdesmit otra nodaļa

Ieradušies tiesas namā, Aleksa un Rids tūlīt devās uz nopratināšanas telpu. Viņiem pa pēdām sekoja tiesas reportieris. Ferguss Plamets bija nosēdināts pie kvadrātveida koka galda. Viņa galva bija noliekta lūgšanā pār atvērtu Bībeli, rokas cieši saliktas kopa.

Turpat bija ari Plameta kundze. Ari viņa sēdēja, noliekusi galvu, bet, kad ienāca Aleksa un Rids, sieviete pielēca kājās un paskatījās uz viņiem kā tramīga stirna. Kā parasti uz viņas sejas nebija ne vēsts no grima, bet mati bija saņemti uz pakauša stingrā mezglā. Viņa bija ģērbusies noplukušās un bezveidīgās drānās.

-  Sveicināti, Plameta kundze, Rids pieklājīgi sacīja.

-  Sveicināti, šerif.

Ja Aleksa nebūtu redzējusi kustamies sievietes lūpas, viņa šaubītos, vai Plameta kundze vispār ir runājusi. Izskatījās, ka viņa ir pārbijusies līdz nāvei. Viņas pirksti bija sažņaugti kopā, rokas saliktas klēpi. Plameta kundze žņaudzīja pirkstus ar tādu spēku, ka tie bija kļuvuši zilganbalti.

-   Vai ar jums viss kārtībā? Rids tikpat laipnā toni apvaicājās.

Viņa nodūra galvu un pameta bailīgu skatienu uz sava vira pusi, kas joprojām dedzīgi lūdza Dievu.

-   Jums ir tiesības pieprasīt advokāta klātbūtni, kad mēs ar Geiteres jaunkundzi jūs nopratināsim.

Pirms^Plameta kundze paguva kaut ko atbildēt, Ferguss nobeidza lūgšanu ar skanīgu “āmen” un pacēla galvu. Viņa fanātiskais skatiens apstājās pie Rīda.

-   Mums līdzas ir vislabākais aizstāvis. Man padomus dos Dievs, Tas Kungs, kā tagad, tā mūžīgi mūžos.

Brīnišķīgi, Rīds uzjautrināti sacīja, bet es tomēr ierakstīšu protokolā, ka esat atteicies no savām tiesībām ti/ advokāta klātbūtni nopratināšanā.

Plameta acis pašāvās uz Alcksas pusi.

-   Ko te dara šī palaistuve? Es necietīšu, ka viņa atrodas vienā telpā ar manu svēto sievu.

-  Nedz jums, nedz jūsu svētajai sievai par to nav nekādās teikšanas. Apsēdieties, Aleksa.

Viņa pēc Rīda norādījuma apsēdās uz tuvākā krēsla. Aleksa jutās pateicīga, ka viņai nav jāstāv kājās. Ferguss Plamets bija aizspriedumains, maldos ieslīdzis fanātiķis. Viņu varētu uztvert ka komisku figūru, bet Aleksai šis cilvēks uzdzina šermuļus.

Rīds arī bija apsēdies. Atgrūdies ar visu krēslu no galda, viņš cieši paskatījās uz sludinātāju. Šerifs atvēra mapi, ko viens no viņa palīgiem bija nolicis uz galda.

-   Ko jūs darījāt pagājušās trešdienas naktī?

Plamets aizvēra acis un nolieca galvu uz sāniem, it kā

ieklausīdamies kādā slepenā balsī.

-   Uz to es varu atbildēt, viņš sacīja, pēc dažām sekundēm acis atkal atvēris. Es noturēju nakts dievkalpojumu savā baznīcā. Mēs lūdzām Dievu glābt šo pilsētu, aizlūdzām par dvēselēm, kas tiks samaitātas, un par tiem cilvēkiem, kas, pretēji Tā Kunga gribai, samaitās nevainīgos.

Rīdu tas neaizkustināja.

-    Lūdzu, atbildiet man īsi un skaidri. Es negribu ar jums noņemties visu pēcpusdienu. No cikiem līdz cikiem notiek dievkalpojums?

Plamets atkal veica šķietamās ieklausīšanās darbības.

-   Nav svarīgi.

-   Ir gan svarīgi, vārdus stiepdams, teica Rīds. Es varbūt gribēšu to kādreiz apmeklēt.

Plāmeta kundze ieķiķinājās. Viņa pali par šo spontāno reakciju bija visvairāk pārsteigta. Bailēs sastingusi, sieviete pacēla acis pret savu vīru, kas lūkojas viņā nikni un pārmetoši.

-   Cikos dievkalpojums beidzās? Rīds vaicāja skarbā tonī, likdams saprast, ka viņam šī spelite ir apnikusi un viņš vairs neizturēsies tik iecietīgi.

Plamets turpināja šaustīt ar skatienu sievu. Plameta kundze nokaunējusies nodūra galvu. Rīds pastiepa roku pāri galdam un pagrieza Plameta zodu pret sevi.

-   Izbeidziet blenzt uz viņu tā, it kā viņa būtu sūda renkulis, kas peld punša traukā. Atbildiet man. Tikai nemuldiet riņķī un apkārt, bet runājiet par lietu.

Plamets aizvēra acis un viegli nodrebinājās, juzdamies ārkārtīgi aizskarts.

-   Dievs, aizver manas ausis, lai tām nav jādzird tava atkritēja rupjā mēle, un atbrīvo mani no šo ļaundaru klātbūtnes.

-   Palūdziet labāk, lai viņš veicīgi sūta jums talkā veselu ganāmpulku ar eņģeļiem, brāli. Ja nesāksiet-beidzot atbildēt uz maniem jautājumiem, iespundēšu jūs cietumā.

Šim draudam izdevās izlauzties cauri svētulības dūmakai, kas apņēma Plametu. Sprediķotāja acis atsprāga vaļā.

-  Par ko mani apsūdz?

-    Federālās iestādes pirmām kārtām apsūdzētu jūs ļaunprātīgā dedzināšanā.

Aleksa uzmeta Rīdām ašu skatienu. Viņš blefoja. Sacīkšu zirgi tika uzskatīti par valstiska mēroga darījumu objektu un tāpēc bija pakļauti Finansu departamenta jurisdikcijai, bet valdības ierēdņi parasti neiejaucās ļaunprātīgas dedzināšanas lietās, ja vien zaudējumi nepārsniedza piecdesmit tūkstošus dolāru. Rīdām neizdevās Plametu maldināt.

-   Ļaunprātīga dedzināšana? Tās ir muļķības. Esmu iededzis liesmas vienīgi savu ticības brāļu sirdīs.

-   Ja tas atbilst patiesībai, paskaidrojiet, ko esat darījis, sākot ar pagājušās trešdienas nakti, līdz tam brīdim, kad šerifa palīgs Kepels jūs pieķēra izlienam pa kādas mājas sētas durvīm. Kurp jūs devāties, kad dievkalpojums bi ja beidzies?

Plamets piespieda vaigam pirkstu, tēlodams, ka intensīvi domā.

-   Manuprāt, tā bija nakts, kad es apciemoju vienu no mūsu sasirgušajiem brāļiem.

-   Viņš varēs to apstiprināt?

-   Diemžēl ne.

-   Ļaujiet man minēt viņš nomira.

Šerifa sarkasms lika Plametam saraukt pieri.

-   Nē, bet tobrīd, kad es atrados pie viņa, nabaga dvēsele mocījās drudža murgos. Viņš neko neatcerēsies.

Sprediķotājs nočāpstināja mēli.

-   Viņš bija ļoti slims. Viņa ģimene, protams, varēs apliecināt, ka es atrados pie slimnieka gultas. Mēs visu nakti lūdzām par viņu Dievu.

Rīda asais skatiens pievērsās Vandai Plametai. Viņa vainīgi nodūra galvu. Tad Rīds strauji pagriezās un paskatijās uz Aleksu. Viņa sejas izteiksme liecināja, ka tamlīdzīgu atbildi viņš no Plameta ari bija gaidījis. Pagriezies atkal pret viņu, Rīds strupi noprasīja:

-   Vai zināt, kur atrodas Mintonu rančo?

-Protams.

-   Vai pagājušās trešdienas naktī jūs tur bijāt?

-Nē.

-   Vai minētajā nakti sūtījāt kādu turp?

-  Nē. .

-   Kādu no jūsu draudzes locekļiem? Ticīgos, kuru sirdis jūs dievkalpojuma laika bijāt iededzis liesmas?

-  Noteikti ne.

-   Vai jūs nesarīkojāt rančo grautiņu, neaprakstījāt sienas, nesametāt zirgu mēslus dzirdināšanas silēs, neizdauzījāt logus?

-   Mans padomdevējs teic, ka man vairs nav jāatbild ne uz kādiem jautājumiem.

Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm.

-  Jo tad jūs apsūdzētu pats sevi?

-Nē!

-  Jūs melojat, Plamet.

-  Dievs ir manā pusē.

Viņa acis darbojās kā fotoaparāta lēcas te iepletās platas, te atkal sarāvās šauras.

-   Ja Dievs par mums, Plamets teatrāli citēja Bībeli, kas bus pret mums?

-   Ilgi viņš pārjums vis nebūs, Rīds draudīgi nočukstēja.

Piecēlies viņš apgāja apkārt galdam un noliecās pār Plametu.

-   Meļus DieVs neaizstāv.

-  Mūsu Tēvs debesīs…

-  Stāstiet patiesību, Plamet.

-   … svētīts lai top Tavs vārds. Lai nāk…

-  Ko jūs aizsūtījāt sarīkot grautiņu Mintonu rančo?

-   …Tava valstība. Tavs prāts…

-   Jūs aizsūtījāt turp savas draudzes locekļus, vai ne? Jūs esat pārāk liels gļēvulis, lai ietu pats.

Lūgšana pēkšņi aprāvās. Sludinātāja elpa kļuva saraustīta un sekla. Rīds bija aizskāris īsto stīgu. To zinādams, viņš vaicāja jau uzstājīgāk:

-  Vai jūs pats stājāties savas žurkulēnu armijas priekšgalā vai arī tikai sagādājāt viņiem aerosola baloniņus ar krāsu?

Rīds iepriekš bija pastāstījis Aleksai, ka iztaujājis saimniecības preču veikalu īpašniekus, bet neviens no tirgotājiem nav atcerējies, ka vienā dienā būtu pārdevis ievērojamu daudzumu izsmidzināmās krāsas.

Varbūt Plamets bija pārāk gudrs, lai iepirktu krāsu vienā veikalā, iespējams, ka viņš pat bija to iegādājies cita pilsētā. Rīds nevarēja Flametu aizturēt pārāk ilgi, jo viņam nebija pierādījumu, bet viņš varēja sludinātāju apmuļķot, liekot tam domāt, ka viņš ir atstājis kādas kompromitējošas pēdas.

Plamets tomēr jau otrreiz saprata, ka Rīds viņu maldina. Saņēmis sevi rokās, viņš raudzījās taisni uz priekšu un sacīja:

-   Nevaru saprast, par ko jūs runājat, šerif Lembert.

-    Nu, tad sāksim vēlreiz, smagi nopūties, teica Rīds. Klausieties, Plamet, mēs Gciteres jaunkundze un es skaidri zinām, ka jūs esat vainīgs. Jūs pats viņai likāt izturēties bargāk pret grēciniekiem, vai arī kaut kas notiks. Vai vandāliskā izrīcība Mintonu rančo nav šis kaut kasi

Plamets neko neatbildēja.

Rīds izmēģināja citu piegājienu.

-   Vai netiek uzskatīts, ka grēksūdze nāk dvēselei par labu? Atvieglojiet savu dvēseli, Plamet. Izsūdziet grēkus. Jūsu sieva drīkstēs iet mājās pie bērniem, un es šodien varēšu darbu beigt agrāk.

Sludinātājs turpināja klusēt.

Rīds patiešām sāka visu no sākuma un vēlreiz uzdeva

Plametam tos pašus jautājumus, cerēdams pieķert viņu melos. Rids vairākas reizes vaicāja Aleksai, vai viņa negrib iztaujāt Plamctu, bet Aleksa atteicās. Viņai nebija vairāk pierādījumu kā Rīdām.

Viņš neko nepanāca. Sludinātāja stāsts palika nemainīgs. Rīdām neizdevās viņu pieķert melos. Pēc vēl viena nogurdinoša iztaujāšanas raunda Plamets Rīdām vientiesīgi uzsmaidīja un teica:

-Tuvojas vakariņu laiks. Varbut mēs tagad varētu iet?

Rīds, bezcerības pārņemts, izlaida pirkstus caur matiem.

-   Es zinu, ka tu to izdarīji, tu, svētulīgais kuņas dēls. Pat ja nebi ji tur, uz vietas, tu to visu izplānoji. Tu nogalināji manu zirgu.

Uz to Plamets reaģēja acīm redzami.

-   Nogalināju jūsu zirgu ? Tā nav taisnība. Jūs pats to nogalinājāt. Lasīju avīzē.

Rids nicīgi nosprauslojās un vienā rāvienā bi ja Plametam klāt.

-  Tu par to esi atbildīgs.

Viņš pieliecās sludinātājam tik tuvu klāt, ka sīkais vīrelis pieplaka krēsla atzveltnei.

-   Lasot avīzi, tu droši vien sajuti tīksmu uzbudinājumu, vai ne, tu, suņanagla? Tu samaksāsi par tā dzīvnieka nāvi, pat ja man būs tava atzīšanās ar spiešanu jāizspiež no tava kaulainā kakla.

Tā tas turpinājās vismaz vēl stundu.

Aleksas dibengals no sēdēšanas uz neērtā krēsla tirpa un smeklza. Vienu reizi viņa piecēlās un šķērsoja telpu tikai tāpēc, lai atjaunotu asinsriti. Plamela fanātisko acu skatiens viņai sekoja un lika justies tik neomulīgi, ka Aleksa pasteidzās atkal apsēsties.

-   Plameta kundze?

Sludinātāja sieva sarāvās, kad šerifs negaidīti nosauca viņas vārdu. Viņa bija gurdi sēdējusi ar viegli noliektu galvu un nolaistiem pleciem. Acumirklī galva tika pacelta un mugura iztaisnota. Viņa raudzījās Rulā ar cieņu un godbijību.

-  Jā, ser?

-   Vai piekrītat visam, ko viņš man sacīja?

Sieviete zagšus pašķielēja uz Plameta pusi, ar grūtībām norija siekalas un nervozi aplaizīja lūpas. Tad, acis nodūrusi, viņa palocīja galvu.

-Jā.

Plameta seja palika bezkaislīga, lai gan viņa lūpas raustīja pašapmierināts smaidiņš, kas tā vien tiecās izplesties visā platumā. Rīds paskatījās uz Aleksu. Viņa tikko manāmi paraustīja plecus.

Vairākas smagas sekundes viņš raudzījās grīdā, tad aizsmakušā balsī pasauca savu palīgu. Tas tūlīt pat parādījās uz sliekšņa, it kā būtu gaidījis, ka šefa vadītā niknā, saspringtā nopratināšana beigsies tieši tobrīd.

-   Ļauj viņam iet.

Plamets skanīgi aizcirta ciet Bībeli un piecēlās. Viņš aizsojoja uz durvju pusi kā krustnesis pilnā kaujas apbruņojumā. Plamets ignorēja sievu, kas bikli sekoja viņam pa pēdām.

Rīds uz atvadām nomurmināja kaut ko ļaunu un iznīcinošu.

-   Liec, lai kāds novēro viņu māju, viņš deva rīkojumu palīgam. Ja par viņa darbībām rodas kaut mazākās aizdomas, lai tūlīt pat ziņo man. Nolādēts, kā man riebj to neģēli tā vienkārši palaist vaļā.

-     Nevainojiet sevi, līdzjūtīgi sacīja Aleksa. Jūs veicāt pamatīgu nopratināšanu, Rīd. Jūs protat virzīt lietu uz priekšu, kaut jūsu rīcībā nav neviena īsta pierādījuma.

Viņš strauji apcirtās pret Aleksu, un viņa acis šķīla zibeņus.

-  Velns un elle, jūs tas arī nekad nav apturējis, vai ne?

Viņš smagiem soļiem aizgāja, atstājot Aleksu mēmu

no sašutuma.

Viņa devās uz savu kambarīti, sameklēja rokassomiņā atslēgu un noliecās, lai atslēgtu durvis. Te pēkšņi Aleksai pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Šī sajūta paguva viņu brīdināt par viena sirdspuksta tiesu, jo tūlīt pat viņa sadzirdēja ļaunu čukstu.

-  Netaisnie tevi ir uzpirkuši. Tu kopojies ar sātanu, un tev nav vairāk kauna ka slampai, kas pārdod savu miesu.

Aleksa ātri pagriezās pret runātāju. Plameta acis bija atguvušas fanātisko mirdzumu. Siekalas viņa lūpu kaktiņos veidoja baltas putas. Viņš smagi vilka elpu.

-Tu nodevi manu uzticēšanos.

-   Es jūs nelūdzu man uzticēties, atcirta Aleksa no bailēm neskanīgā balsī.

-Tavā sirdī un prata netaisnie ir iešļākuši savu sēklu. Tavu ķermeni ar saviem glāstiem ir apgānījis pats nelabais. Tu…

Pēkšņi sludinātājs tika no mugurpuses satverts un triekts pret sienu.

-  Plamct, es jūs brīdināju.

Rīda sejā atspoguļojās negantas dusmas.

-  Pazūdiet no manām acīm, vai arī jums nāksies kādu laiku pavadīt cietumā.

-   Uz kādas apsūdzības pamata? sludinātājs iespiedzās. Jūs man neko nevarat piesiet.

-  Par uzmākšanos Geitcrcs jaunkundzei.

-  Es esmu Dieva sūtnis.

-   Ja Dievam būs Geiteres jaunkundzei kaut kas sakāms, viņš to pavēstis viņai pats. Sapratāt?

Viņš vēlreiz sapurināja Plametu, tad palaida viņu vaļā. Rids pagriezās pret Plameta kundzi, kas nobijusies un klusa bija pieplakusi sienai.

-   Vanda, es tevi brīdinu, ved viņu mājās. Tūlīt! šerifs viņai uzkliedza.

Izrādīdama lielāku drosmi, nekā Aleksa no viņas būtu gaidījusi, Plameta kundze saķēra viru aiz rokas un burtiski aizvilka līdz kāpnēm. Abi kopā uzklumburoja augšstāvā un nozuda aiz kāpņu laukumiņa pagrieziena.

Tikai tad, kad Rīda skatiens pievērsās rokai, ko viņa bija piespiedusi pie stipri pukstošās sirds, Aleksa aptvēra, cik ļoti šis negaidītais uzbrukums viņu ir satracinājis.

-   Vai viņš jums pieskārās, nodarīja sāpes?

-Nē.

Papurinājusi galvu, Aleksa atkārtoja:

-Nē.

-   Tikai nepūtiet man šoreiz miglu acis. Vai viņš jums draudēja? Pateica kaut ko tādu, ko es varētu izmantot, lai piespiestu pie sienas viņa kaulaino pakaļu?

-   Ne, tikai tādas muļķības par manu pārdošanos netaisnajiem. Viņš uzskata mani par nodevēju.

-  Paņemiet savas mantas. Jūs brauksiet mājās.

-Tas jums nav man divreiz jāsaka.

Viņš noņēma no pakaramā Aleksas kažoku. Rīds to nepaturēja, lai palīdzētu viņai uzvilkt. Patiesību sakot, viņš gandrīz sviešus iesvieda Aleksai to rokās, bet viņa,' vienalga, jutās aizkustināta, ka Rīds acīm redzami rūpējas par viņas drošību. Kad viņi uzgāja augšstāvā, viņš uzvilka savu ar kažokādām apšūto ādas jaku un uzlika galvā kovbojcepuri. Tad viņi izgāja no tiesas nama.

Plameti laikam gan bija paklausījuši šerifa padomam un aizgājuši. Vismaz viņus nekur nemanīja. Bija satumsis. Skvērs likās gandri/ tukšs. Pat kafejnīca B&B jau bija slēgta. Tā rūpējās galvenokārt par brokastotājiem un pusdienotajiem.

Aleksa apsēdās pie stūres un sajuta, cik viņas automobili ir auksts.

-   Iedarbiniet motoru, lai kļūtu siltāks, bet nebrauciet prom, iekams nebūšu piebraucis ar savu vāģi. Rs jūs pavadīšu līdz motelim.

-  Tas nav vajadzīgs, Rīcl. Ka jau jūs teicāt, viņš ir gļēvulis. Cilvēki, kas mētājas ar draudiem, reti kad piepilda tos dzīvē.

-   Jā gan. Reti. viņš atteica, u/svērdams pēdējo vārdu.

-   Es varu pati par sevi parūpēties. Jums nav par mani jāraizējas.

-   Es neraizējos pār jums. Raizējos pats par sevi. Braucot šurp, jūs uzprasījāties pēc nepatikšanām, un nu jūs tas esat dabūjusi. Bet, lai nu kā neviena prokurora palīdze manā apgabalā netiks izvarota, sakropļota vai nogalināta. Vai sapratāt?

Viņš aizcirta viņas automobiļa durtiņas. Aleksa noskatījās, kā Rīds aiziet pa tumšo ietvi, vēlēdamās, kaut nekad nebūtu dzirdējusi ne par viņu, ne par viņa ellišķīgo apgabalu. Domās Aleksa sūtīja Rīdu uz ugunīgo pekli, ko tik bieži pieminēja Plamets. .

Kad viņa ieraudzīja tuvojamies bleizera starmešu gaismu, Aleksa atmuguriski izbrauca savu automobili uz ielas un pagrieza moteļa virzienā. Nu jau ilgu laiku tās bija viņas mājas. Aleksai negribējās, ka viņu pavada uz mājām.

Iegājusi savā istabā, viņa aizslēdza durvis, uz atvadām Rīdām pat nepamājusi ar roku. Aleksa paēda bezgaršīgas pusdienas, kas pēc viņas pasūtījuma tika atnestas uz numuru. Viņa vēlreiz pārlapoja vidusskolas gadagrāmatas, bet visi attēli jau bija kļuvuši tik pazīstami, ka neviens nepiesaistīja viņas skatienu. Aleksa bija nogurusi, bet jutās pārāk saspringta, lai tūlīt pat varētu iet gulēt.

Viņai bija jādomā par Juniora skūpstu nevis tāpēc, ka tas būtu ierosinājis viņas juteklisko iztēli, bet gan gluži pretēja iemesla dēļ. Turpretim domas par Rīda skūpstu vajāja Aleksu tieši tāpēc, ka viņš tik viegli bija panācis to, pēc kā Juniors tiecās nesekmīgi.

Kad Engess ienāca angārā un atrada viņu kopā ar Rīdu, viņam uzreiz bija skaidrs, kas te noticis. Viņa sejā bi ja atspoguļojies pārsteigums, nosodījums un vel kaut kas, kam viņa īsti neatrada apzīmējumu. Varbūt tā bija samierināšanās?

Nogurums, bezcerība, jā, arī bailes lika Aleksai nemierīgi mētāties pa gultu. Kaut viņa neskaitāmas reizes bija to noliegusi, Plamets viņu satrauca. Viņš bija traks, bet viņa vārdos bija arī sava daļa patiesības.

Aleksai vairs nebija vienaldzīgi, ko par viņu domā katrs no aizdomās turamajiem. Iegūt šo cilvēku atzinību viņai nu bija tikpat svarīgi kā savulaik izpelnīties uzslavu no vecmāmiņas. Tas bija savādi, un Aleksai nenācās viegli atzīt šo faktu.

Viņa neuzticējās Rīdām, bet iekāroja viņu un gribēja, lai viņš tai atbild ar to pašu. Lai kāds dīkdienis ari bi ja Juniors, Aleksai viņš patika, un viņai bija šī vīrieša mazliet žēl. Engess atbilda viņas bērnudienu sapņiem par stingru, bet mīlošu tēvu. Jo vairāk viņa tuvinājās patiesībai par mātes nogalināšanu, jo mazāk Aleksa gribēja to zināt.

Nedrīkstēja aizmirst vēl vienu mākoni, kas vīdēja pie apvāršņa Pastija Haikcma nogalināšanu. Rīda aizdomās turētais Lails Tērners vēl aizvien bija brīvībā. Kamēr Aleksa negūs pārliecību, ka tieši viņš nogalinājis kādreizējo Mintonu rančo strādnieku, viņa turpinās uzskatīt, ka Pastijs tika novākts kā Selīnas noslepkavošanas aculiecinieks. Viņa slepkava apdraudēja ari Aleksu.

Nakts vidū izdzirdot gar istabas durvīm lēni nobraucam automobili un redzot, kā starmešu gaisma pārslīd gultai, Aleksas sirds bailēs sarāvās. *

Nometusi segu, viņa pielavījās pie loga un paskatījās ārā pa nelielo spraudziņu starp loga rāmi un smago aizkaru. No atvieglojuma viņas augums atslāba, un pār Aleksas lūpām izlauzās kluss apmierinājuma sauciens.

Šerifa bleizers automobiļu stāvvietā apmeta plašu loku un pirms prombraukšanas vēlreiz lēnām aizripoja gar viņas istabas durvīm.

Rids iedomājās, ka vajadzētu griezties apkārt un braukt turp, kur viņu noteikti sagaidītu stiprs alkohols, aicinošs smaids un atsaucīga sieviete, bet viņa automobiļa priekšgals tomēr palika nomērķēts uz māju pusi.

Viņš bija saslimis ar kādu nezināmu slimību. Viņam neizdevās no tās atbrīvoties, lai kā viņš censtos. Tā bija kā uzmācīga nieze, ka pastāvīgas spazmas zarnās.

Paša māja viņam vienmēr bija patikusi kā drošs patvērums, bet nu, atverot čīkstošās stiepļu pinuma durvis*, tā viņam šķita vientuļāka ka jebkad. Kad viņš reiz atcerēsies, ka jāieeļļo eņģes? Iedegtā gaisma dzīvojamo istabu diez ko neatdzīvināja. Tā tikai izgaismoja faktu, ka nav neviena, kas sagaidītu Rīdu pārnākam mājās.

*Sādās durvis liek ierīkotas pirms īstajam ārdurvīm. Caur tām telpās iekļūst gaiss, bet tiek aizturēti dažādi insekti.

Pat suns, asti luncinādams, nepieskrēja viņam klāt, lai nolaizītu roku un paustu prieku par saimnieka atgriešanos. Viņam nepiederēja nedz zelta zivtiņas, nedz papagailis vai kaķis neviena būtne, kas varētu nomirt un atstāt vēl vienu tukšumu Rīda dzīvē.

Zirgi bija pavisam kas cits. Tie piederēja pie viņa darījumiem kā līdzekļu ieguldījums. Bet laiku pa laikam kādam no viņiem Rīds tomēr īpaši pieķērās. Tā bija noticis ar Dubultlaiku. Zaudējums sāpēja. Viņš centās par to nedomāt. Bēgļu nometnes bada piemeklētās valstīs bija labāk apgādātas ar pārtiku nekā viņa virtuve. Rīds reti ēda mājās un tādās reizēs parasti apmierinājās ar alu un sāļajiem cepumiem, ko apzieda ar zemesriekstu sviestu.

Šķērsodams priekštelpu, Rīds noregulēja termostatu tā, lai no rīta nepamostos, sasalis ragā. Gulta nebija saklāta, un viņš neatcerējās, kāpēc viņam bija vajadzējis to tik steidzīgi pamest.

Drēbes Rīds sameta netīrās veļas grozā vannasistabā. Kad kārtējo reizi ieradīsies Lupes radiniece, viņa tās savāks. Iespējams, ka Rīdām piederēja vairāk apakšveļas un Iszeķu nekā jebkuram citam no viņam pazīstamajiem vīriešiem. Tā nebija ekstravagance, tas ^ienkārši ļāva nenodarboties ar veļas mazgāšanu pārak bieži. Viņa garderobe sastāvēja galvenokārt no dzinām un krekliem. Tos viņš katru nedēļu nodeva ķīmiskajā tīrītavā, tāpēc vienmēr bija tīri ģērbies.

Vannasistabā pie izlietnes tīrīdams zobus, Rīds vēroja savu attēlu spogulī. Vajadzēja apgriezt matus. Viņš parasti sekoja, lai tie neizaugtu pārāk gari. Pie deniņiem vīdēja vairāk sirmo pavedienu nekā pēdējoreiz, kad viņš bija sevi aplūkojis. Pa kuru laiku tie bija uzradušies?

Viņš pēkšņi ievēroja, cik viņa seja kļuvusi krunkaina.

Iespraudis zobu birsti mutes kaktiņa. Rīds noliecās pār izlietni, lai apskatītu savu spoguļattēlu tuvāk. Visa viņa seja bija krunku izvagota.

Viņš izskatījās vecs.

Par vecu? Priekš kā? Precīzāk priekš kuras?

Vārds, kas iešāvās viņam prata, lika Ridam krietni satrūkties.

Viņš izspļāva zobu pastu un izskaloja muti, bet vairījās lūkoties spogulī, kamēr bija ieslēgta nežēlīgi spilgtā griestu lampa. Nebija nekādas vajadzības pēc modinātāja. Viņš vienmēr pamodās līdz ar saules lēktu. Rids nekad neaizgulējās.

Palagi bija auksti. Viņš uzvilka segu līdz zodam un gaidīja, kad kailais ķermenis sasils. Tieši tādos brīžos, vistumšakajas. visaukstākajās un visvientulīgākajās naktīs Rīds vēlējās, kaut Seima nebūtu viņu padarījusi nekam nederīgu attiecībām ar citām sievietēm. Parasti gan viņš bija apmierināts ar savu vēsumu.

Bet tādās naktīs Rids vēlējās, kaut būtu precējies. Pat gulēt līdzās tādas sievietes siltajam augumam, ko tu īpaši nemīli vai kas sākusi aptaukoties jau dažus mēnešus pēc kāzām, vai nemitīgi gremžas par naudas trūkumu un garajām stundām, ko tu pavadi darbā, būtu labāk, nekā svaidīties pa gultu vienam.

Bet varbūt tā nemaz nebija. Pie velna, kas to lai zina? Viņš nekad to neuzzinās. Selīnas dēļ. Kad Sclīna nomira, Rīds viņu vairs nemīlēja, vismaz ne la, kā agrāk.

Viņš sāka prātot, vai viņu mīlestība būtu pārdzīvojusi jaunības gadus, vai tā bija īsta un noturīga vai ari pastāvēja tikai kā aizstājēja tam, kā viņu abu dzīvē pietrūka. Viņš vienmēr būtu mīlējis Selīnu kā draugs, bet šaubījās, vai viņu savstarpējā atkarība būtu veselīgs pamats kopdzīvei.

Iespējams, ka Seima bija nojautusi viņa šaubas, un tas bija viens no iemesliem, kāpēc viņa sajuta nepieciešamību uz kādu laiku aizbraukt. Viņi nekad to netika pārrunājuši, un viņš nekad neuzzinās īsto iemeslu.

Jau vairākus mēnešus pirms Selinas aizbraukšanas uz Elpaso Rīds bija sācis apšaubīt viņu bernudienu mīlestības noturīgumu. Ja, kļūstot pieaugušākam, viņa jūtas pret Seimu mainītos, kā, pie velna, viņš tiktu galā ar nenovēršamo šķiršanos? Kad Seima atstāja šo pasauli, Rids vel aizvien nebija ticis skaidrībā par savām jūtām, tāpēc turpmāk piesardzīgi vairījās veidot emocionālas attiecības ar cilām sievietēm.

Viņš nekad vairs neļāva sev tik cieši saistīties ar olru cilvēku. Tas bija bīstami, īpaši attiecībās ar sievietēm.

Pirms daudziem gadiem Rids bija zvērējis ņemt no sievietēm to, ko tās spēj dot, galvenokārt seksu, bet nekad nekultivēt maigumu pret viņām. Viņš nevēlējās attīstīt sevī jūtas, kas kaut vai attāli līdzinātos mīlestībai.

Bet arī īslaicīgie sakari bija sākuši viņu apgrūtinat. Sievietes joprojām viņam pieķērās, un Rids nespēja atbildēt ar to pašu. Tad fiziska apmierinājuma gūšanai viņš sāka izmantot tikai Noru Geilu. Nu ari šīs attiecības bija sevi pārdzīvojušas. Sekss ar Noru bija pārāk ierasta nodarbe, un pēdējā laikā Rīdani bija krietni jānopūlas, lai noslēptu viņai, ka garlaikojas.

Jebkura līmeņa attiecības ar sievieti prasīja augstaku cenu, nekā viņš gribēja maksāt.

Un tomēr pat tagad, kad Rids gulēja un prātā atkārtoja savu mūžīgās savrupības kredo, viņš atklāja, ka domā par viņu.

Brieduma gados viņš bija sācis sapņot vaļējām acīm kā tāds nejēga. Viņa nodarbināja Rīda prātu vairāk, nekā tas viņam jebkad bulu šķitis iespējams. Un viņa domās jautās kaut kas tāds, kas stipri līdzinājās maigumam. Sī neparastā sajūta pamazām, bet neatlaidīgi iespiedās viņa apziņā.

Bet tai uz papēžiem allaž mina sāpes Rīds zināja, kas viņa ir un kā viņas ieņemšana bija izmainījusi viņa dzīvi. Tas sagādāja sāpes, tāpat kā atskārta, cik sagrabējis viņš droši vien šķiet viņas vecuma sievietei. Rīdām bija sāpējis, redzot, kā viņa skūpstās ar Junioru.

-  Nolādēts.

Viņš tumsā novaidējās un aizsedza acis ar apakšdelmu. Iztēle bija likusi viņam skatīt šo ainu vēlreiz. Tā izraisīja Rīdā tādu greizsirdības lēkmi, ka viņš pats bija satrūcies. Viņa dusmas bija negantas. Brīnums, ka viņš neizlēca cauri bleizera jumtam.

Velns un elle, kā tas varēja notikt? Kāpēc viņš bija ielaidis viņu savā sirdī, ja skaidri zināja, ka no ta nekas nevar iznākt? Viņu tuvināšanās tikai paplašinātu to plaisu starp Rīdu un Junioru, kas savulaik bija radusies viņas mātes dēļ.

Attiecības šis vārds vien lika viņam nodrebēt starp viņu un Aleksu bija pilnīgi neiespējamas. Tad kāpēc viņš ta satraucas, ka šīs gudrās, glītās un patstāvīgās sievietes acīs izskatās kā lauķis, turklāt vecs?

Viņš un Seima bija saauguši kopā kā cimds ar roku, un tomēr viņa bija palikusi Rīdām nesasniedzama. Kāpēc viņš, elle ratā, iedomājas, ka viņiem ar Aleksu varētu būt kaut kas kopīgs?

Vēl kāds sīkums, viņš skāņi nodomāja. Selīnas noslepkavošana. Aleksa to nekad nesapratīs.

Neviens no šiem saprātīgajiem apsvērumiem tomēr neiedarbojās uz Rīdu tā, lai viņš Aleksu vairs neiekārotu.

Caur viņa augumu izskrēja karsta šalts, un līdz ar to viņā ieplūda iekāre. Viņš gribēja sajust viņas smaržu. Viņš gribēja just viņas matus pie sava vaiga, krūtīm, vēdera. Iedomājoties, kā Aleksas lūpas un mēle pieskaras viņa ādai, Rīdām aizrāvās elpa, bet iztēles aina bija tā vērta, lai atrautu plaušām tik nepieciešamo gaisu. Viņš gribēja atkal viņu izgaršot, piezīsties viņas krūts galiņam.

Rīds tumsā čukstēja viņas vārdu un domāja par to mirkli, kad viņa roka bija ieslīdējusi Aleksas krūšturi un glāstījusi aizliegto miesu. Iztēles uguns pārņēma visu viņa būtni. Tā dega spoži un svilinoši.

Beidzot uguns apdzisa. Tad Rīds palika guļam aukstajā, tumšajā, vientulīgajā mājā iztukšots un pamests.

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

-   Labrīt, Vanda Geila.

Fergusa Plameta sieva soli atkāpās.

-  Kā jūs mani nosaucāt?

-  Vanda Geila, Aleksa ar laipnu smaidu atkārtoja. Tas taču bija jūsu meitasvārds, vai ne? Jūs esat viena no Bārtonu trīnltēm, ko draugi dēvēja par māsām Geilām.

Plameta kundze bija pienākusi pie durvīm ar trauku lupatu rokā. Šokēta par to, ka Aleksai ir zināma viņas pagātne, Plameta kundze strauji ievilka elpu. Viņas acu skatiens kā bulta aiztraucās kādu jardu tālāk, it kā viņa meklētu artilēriju, kas piesedz Aleksu.

-   Vai drīkstu ieiet?

Aleksa negaidīja atļauju, bet izmantoja otras sievietes apjukumu, lai ieietu mājā un aizvērtu parādes durvis. Plameta kundzes pirmslaulību uzvārdu viņai bija izdevies atklāt gluži nejauši pie brokastu kafijas dīki šķirstot vidusskolas gadagrāmatu. Viņa to bija caurskatījusi jau simtām reižu, bet piepeši kāds klases telpas fotoattēls piesaistīja viņas u/.mambu. Aleksa domāja, ka acis viņu maldinājušās, līdz izlasīja vārdu lappuses malā. Vanda Gcila Bārtona.

Tikko spēdama apvaldīt satraukumu, viņa telcfongrāmatā bi ja sameklējusi adresi un braukusi tieši šurp. Aleksa novietoja automobili kvartāla attālākajā galā un netuvojās mājai, iekams neredzēja Plametu aizbraucam savā automobili.

Abas sievietes stāvēja aci pret aci krēslainajā priekštelpā. Aleksas seja pauda ziņkāri, Vandas Geilas Plametas neslēptas bailes.

Man nevajadzētu ar jums runāt, viņa nervozi nočukstēja.

-   Kāpēc? Vai tāpēc, ka vīrs jums piekodinājis to nedarīt? Aleksa mierīgi un klusi vaicāja. Man nav padomā sagādāt jums nepatikšanas. Apsēdīsimies.

Piesavinājusies namamātes lomu, Aleksa ieveda Vandu Geilu visnožēlojamākajā, visnepievilcīgākajā istabā, kādā viņa jebkad bija bijusi. Tā bi ja tik pelēka un drūma, ka skatienam nebija pie kā pieķerties. Nekādu istabas augu. gleznu vienīgajā attēlā, kas karājās pie sienas, bija redzams asiņojošs, krusta piesists Kristus -, nekādu grāmatu vai žurnālu. Nekas nedrīkstēja traucēt šis mājas nomācošo gaisotni. Aleksa bija ievērojusi, ka kopā ar tēvu aizbrauc trīs vāji, sadrūmuši bērneļi. Viņa un Vanda Geila tobrīd bija mājā vienas pašas.

Viņas apsēdās blakus uz ļodzīgas, apdilušas sofas, kas atspoguļoja mājā valdošo trūkumu. Vanda Geila žņaudzīja rokas mitro dvieli. Viņas seja uztraukumā ralistijas. Sievicte izskatījās pārbijusies līdz nāvei vai nu no Aleksas, vai no atmaksas, kas viņu sagaida, ja vīrs uzzinās, kāda viešņa ciemojusies viņu mājā.

Aleksa mēģināja viņu iedrošināt, rāmi sacīdama:

-   Es tikai gribēju ar jums parunāties. Nejauši atklāju, ka jūsu vārds bijis Vanda Geila Bārtona.

-  Tāds tas vairs nav. Kopš es atradu Jēzu.

-  Pastāstiet man par to. Kad tas notika?

-  Tajā vasarā pēc skolas beigšanas. Mūsu bariņš…

-  Jūsu māsas?

Viņa palocīja galvu.

-   Un vēl daži draugi. Mēs visi sasēdāmies automobilī un aizbraucām uz Midlendu. Meklējām izpriecas, Vanda stāstīja, acis nodūrusi. Ārpus pilsētas ieraudzījām govju ganībās uzslietu milzu telti. Tajā uzstājas kāds sludinātājs. Nolēmām ieiet un paskatīties, kas tur īsti notiek. Gribējām uzjautrināties nu, saprotiet, par tiem ļautiņiem, kas sapulcējušies un dzied korāļus.

Sirdsapziņas pārmetumu mocīta, viņa savieba seju.

-   Mums tas viss patiešām šķita jocīgi, jo mēs iedzērām un smēķējām marihuānu, ko kāds bija atvedis no Iglpasas.

Vanda salika kopa plaukstas un raidīja pret debesīm īsu grēku nožēlošanas lūgšanu.

-   Kas notika? Vai jūs tovakat pārdzīvojāt reliģiskas atklāsmes brīdi?

Uz Aleksas jautājumu tika atbildēts ar sparīgu un apstiprinošu galvas mājienu.

-   Tur bija tas jaunais sludinātājs. Pēc dziedāšanas un lūgšanām viņš paņēma mikrofonu.

To atceroties, viņas acis ieguva sapņainu izteiksmi.

-     Es pat neatceros, par ko viņš sprediķoja. Pietika ar viņa balsi vien, lai es iegrimtu transa. Atminos, kā sajutu, ka viņa enerģija mani caurstrāvo. Nespēju novērst no viņa acis.

Vandas skatiens atkal noskaidrojās.

-   Pārējiem bija gana, un viņi gribēja iet prom. Sacīju, lai tie iet vien un atbrauc vēlāk man pakaļ. Es vēlējos palikt. Kad viņš beidza sprediķi, kopā ar daudziem citiem piegāju pie altāra. Viņš uzlika savas plaukstas man uz galvas un aizlūdza par manu atbrīvošanos no grēka.

Miklām acīm viņa skaļākā balsī pavēstīja:

-  Tajā pašā vakarā atdevu savu sirdi Jēzum un Fergusam Plametam.

-  Pēc cik ilga laika jūs apprecējāties?

-   Pēc divām dienām.

Aleksa nezināja, kā lai smalkjūtīgāk izsaka nākamo jautājumu. Aiz cieņas pret kristīgo pārvērtību, ko bija piedzīvojusi šī sieviete, viņa to uzrunāja laulībā iegūtajā uzvārdā.

-  Plameta kundze, jūs un jūsu māsas…

Aleksa apklusa un aplaizīja lūpas.

-  Esmu dzirdējusi…

-  Zinu, ko jūs esat dzirdējusi. Mēs bijām mauķeles.

Aleksai Vandas rupjā pašnoniecināšanās nebija pieņemama, un viņa mēģināja šo vērtējumu mīkstināt.

-  Es zinu, ka jūs satikāties ar daudziem vīriešiem.

Vanda atkal sāka žņaudzīt dvieli.

-   Izsūdzēju visus savus grēkus Fergusam. Viņš man piedeva, kā būtu piedevis pats Dievs. Viņš mīlestībā mani apskāva, kaut biju tik samaitāta.

Aleksa gan nebija pārāk augstās domās par jaunā mācītāja cēlumu. Iespējams, ka viņš gribēja sievu, kas justos bezgala pateicīga, ka viņai ticis tik nesavtīgi piedots, un

stādītu vira labvēlību līdzās Dieva iecietībai pret grēcinie, ci.

Dievs piedeva grēkus, bet Ferguss Plamets nez vai. Viņš droši vien mēdza tos skrupulozi uzskaitīt un izmantoja Vandas Geilas pagātni, lai turētu sievu zem papēža. Plamets padarīja viņas dzīvi nožēlojamu, nemitīgi atgādinot, cik viņai jābūt laimīgai, ka viņš tai ir piedevis.

Tomēr bija skaidri redzams, ka pārvērtības, ko Vanda Geila bija piedzīvojusi tajā lūgšanu teltī, ir bijušas dziļas un neatgriezeniskas. Divdesmit piecus gadus viņa bija saglabājusi uzticību savam toreizējam lēmumam dzīvot pavisam citu dzīvi. Un par to Aleksa bija gatava šo sievieti apbrīnot.

-   Divi no zēniem, ar kuriem jūs satikāties, kad mācījāties vidusskolā, bija Rids Lemberts un Juniors Mintons.

-   Ja, Vanda atsaucās ar domīgu smaidu, viņi abi bija visizskatīgākie un vispopulārākie zēni mūsu skolā. Visas meitenes gribēja ar viņiem satikties.

-   Ari Steisija Vollesa?

-   Viņai eksistēja vienīgi Juniors Mintons. Tas, zināt, bija diezgan nožēlojami, jo Steisija bija viņā ārprātīgi samīlējusies, bet viņš bija ieķēries Selīnā.

-   Un, savukārt, Seima piederēja Rīdām.

-   Jā, protams. Savā būtībā Rids bija un joprojām ir labs. Viņš neizturējās pret mani un manām māsām kā pret pēdējiem kāju pamesliem, kaut tādas mēs bijām. Viņš vienmēr bija jauks, kad… nu, jūs zināt, kad satikās ar mums. Viņš pēc tam nekad neaizmirsa pateikties.

Aleksa tikko jaušami pasmaidīja.

-   Kad Selīna apprecējās, viņš vai prātu zaudēja. Pēc tam, kad viņa nomira…

Vanda līdzjūtīgi nopūtās.

-  Viņš reizēm izturas skarbi, bet sirds dziļumos Rīds vel aizvien ir labs.

Viņa novērsās.

-  Zinu, ka viņam nepatīk Ferguss, bet viņš, vienalga, vakar izturējās pret mani jauki.

Šī sieviete un Rīds kādreiz bija bijuši mīļākie. Aleksa paskatījās uz blakussēdētāju ciešāk. Nebija iespējams iedomāties Vandu Geilu lokāmies ekstāzē kopā ar kādu vīrieti. bet jo īpaši ar Rīdu Lembertu.

Viņas sejas pievilcīgie vaibsti bija pietiekami saglabājušies, lai Aleksa atpazītu Vandā skolas gadu fotogrāfijā redzēto meiteni, bet viņas āda bija novītusi un uz kakla tā ļengani nokarājās. Kuplo, izaicinošo matu sasuku bija nomainījis askētiskais mezgls uz pakauša, kas Vandai nepagalam nepiestāvēja. Fotogrāfijā viņas acis bija izcēlis diezgan uzkrītošs grims, bet nu Vanda nelietoja pat skropstu tušu. Viņas viduklis bija piebriedis un tagad līdz ar gurniem un krūtīm veidoja vienlaidu masu, bet jaunībā starp tiem noteikti bija pastāvējusi kārdinoša atšķirība.

Vanda Geila izskatījās vismaz desmit gadus vecāka par saviem klasesbiedriem Ridu un Junioru pat par Steisiju. Aleksa prātoja, kas veicinājis Vandas pāragro novecošanu, iepriekšējā trakulīgā dzīve vai laulība ar Plametu. Viņa tomēr sliecas domāt, ka vainīga ir pēdējā. Ar Plametu nevarēja būt diez cik jautra dzīve. Neraugoties uz savu svētulību, viņš nespēja sniegt tuviniekiem nedz mīlestību, nedz prieku. Turpretim Aleksa tieši to uzskatīja par ticības jēgu. Viņas apbrīnai pret Vandu piejaucās žēlums.

Šī sajūta kļuva vēl asāka, kad Vanda Geila viņu uzlūkoja un bikli teica:

-     Jūs arī bijāt pret mani jauka. Negaidīju no jums tik

laipnu izturēšanos, jo jūs taču esat tik skaista un jums pieder tik greznas mantas.

Viņa uzmeta ilgu pilnu skatienu Aleksas kažokam un zušādas rokassomiņai.

-   Paldies, Aleksa atbildēja.

Tad, lai palīdzētu Vandai Geilai tikt galā ar apjukumu, viņa atsāka iztaujāšanu.

-   Kā māsas reaģēja uz jūsu laulībām?

-   Ak, esmu pārliecināta, ka viņām tās nepatika.

-   Bet skaidri jās to nezināt?

-   Ferguss domāja, ka būs labāk, ja es ar viņām vairs nesatikšos.

-   Viņš šķīra jūs no ģimenes?

-   Tikai tāpēc, lai man būtu labāk, Vanda acumirkli ņēmās viru aizstāvēt. Es biju atteikusies no savas vecās dzīves. Viņas bija daļa no tas. Man bija jāuzgriež viņām mugura, lai pierādītu Jēzum, ka esmu atteikusies no grēka.

Aleksa domās piezīmēja, ka nu viņai ir vēl viens iemesls nicināt sludinātāju. Viņš bija nostādījis sievu pret tās ģimeni un kā ieroci šī mērķa sasniegšanai izmantojis viņas dvēseles nemirstību.

-   Kur tagad ir jūsu māsas?

-   Pegija Geila pirms dažiem gadiem nomira. Izlasīju par to avīzē. Viņai esot bijis vēzis, ar skumīgu sejas izteiksmi atbildēja Vanda.

-   Un otra māsa? Nora Geila?

Vanda bargi un nosodoši saknieba lūpas.

-   Viņa turpina mīt grēcīgas takas.

-   Šajā pašā pilsētā?

-   Ak, Dievs… jā.

Viņa atkal atbalstīja zodu pret kopā saliktām plaukstām un noskaitīja ašu lūgsnu.

-  Lūdzu Dievu, kaut viņa attaptos, pirms nav par vēlu.

-  Viņa nav bijusi precējusies?

-  Nē, viņai pārāk patīk vīrieši. Visi vīrieši. Viņa nekad nav gribējusi vienu noteiktu vīrieti. Ja nu vienīgi Rīdu Lembcrtu, bet viņš allaž bijis pret noturīgām attiecībām.

-  Viņai patika Rīds?

-   Ļoti. Viņi fiziski bija ārkārtīgi saderīgi, bet mīlestība starp viņiem neuzplauka. Varbūt viņi bija pārāk līdzīgi. Stūrgalvīgi. Viņiem abiem piemīt arī zināma ļaunprātība.

Aleksa centās izteikt nākamo jautājumu iespējami nevērīgākā toni.

-  Varbūt viņi joprojām tiekas?

-   Nebrīnītos, ja uzzinātu, ka Rīds mēdz apmeklēt Noru, viņa sacīja, sakrustojusi rokas uz vidukļa un svētulīgi nošņaukājusies. Mēs visas viņam patikām, bet Norai vienmēr tika dota priekšroka. Nezinu, vai viņi vēl aizvien guļ kopā, bet draudzīgas attiecības ir spiesti saglabāt. Kopš tās nakts, kad lika nogalināta Seima, ir bijis…

-  Kāds tam sakars? Aleksa viņu pārtrauca.

-  Ar ko tad?

-   Kāds sakars jūsu masai ar to nakti, kad tika nogalināta Seima?

-  Rīds tonakt bija kopā ar Noru Geilu.

Aleksai notrīsēja sirds.

-   Viņš tonakt bi ja kopā ar jūsu māsu? Vai esat par to pārliecināta?

Vanda uzmeta viņai apmulsušu skatienu.

-  Es domāju, ka visi to zina.

Visi, tikai ne es, Aleksa sarūgtināti nodomāja.

Viņa pavaicāja Vandai, kur dzīvo Nora Geila. Vanda ' negribīgi izstāstīja, kur meklējama viņas māsas māja.

-   Nekad neesmu tur bijusi, bet zinu, kur tas ir. Jums nebūs grūti viņu atrast.

Aleksa pateicās par informāciju un cēlās uz promiešanu. Pie ārdurvīm Vanda atkal kļuva nervoza.

-   Nedomāju, ka Ferguss priecāsies, uzzinājis, ka esmu ar jums runājusi.

-   Es viņam to neteikšu.

Vandas Geilas seja liecināja, ka viņa pati nespes vīram šo apciemojumu noslēpt, tāpēc Aleksa piemetināja:

-   Esmu viņu brīdinājusi nenodarboties ar vandālismu, un priecātos, ja vairs nesaņemtu nevienu draudu vēstuli.

-   Vēstuli?

Vanda izlikās, ka viņai nekas nav zināms par vēstuli, kas sagaidīja Aleksu, atgriežoties no Ostinas, bet Aleksa bija pilnīgi pārliecināta, ka Vanda to zina.

-   Es negribu jūs musināt, lai melojat vīram, Pļameta kundze, bet man jūs jābrīdina, ka tā vēstule ir pie Rīda un viņš uzskata to par pietiekamu iemeslu krimināllietas ierosināšanai. Ja saņemšu vēl vienu vēstuli, esmu pārliecināta, ka Rīds jūsu vīru apcietinās.

Viņa cerēja, ka šis nelielais drauds paveiks savu. Bet tajā brīdi, kad Aleksa sēdās automobilī, viņas prātu jau nodarbināja Rīda alibi slepkavības naktī.

Divstāvu koka ēka atgādināja Aleksai Aizlieguma ēras* ceļmalas tavernas, ko viņa bi ja redzējusi gangsterfilmās. Virs parādes durvīm nemanīja nekādas izkārtnes, un no šosejas māju nevarēja saskatīt, bet automobiļu stāvvieta nepārprotami bija paredzēta komerciāliem nolūkiem.

*Laika posms no 1919. līdz 1933. gadam, kad alkoholisko dzērienu izgatavošana, pārdošana iiri transportēšana ASV bija ai/liegta ar likumu.

Tobrīd tur bija novietoti vairāki pikapi un pat viens jaunāka modeļa kadiljaks.

Abpus akmens ietvei auga apvītušas, noputējušas atraitnītes. Uzkāpjot pa vairākiem pakāpieniem, varēja nokļūt plaša verandā. Pie ārdurvīm karājās vecmodīga zvana aukla. Cauri sienām spiedās apslāpētas deju mūzikas skaņas, bet logi laikam gan bija aptumšoti, vismaz Aleksa caur tiem nekā nevarēja saskatīt.

Durvis atvēra lācīgs virs ar pelēksirmu pilnbārdu, kas aizsedza divas trešdaļas no viņa liellopu gaļas filejai līdzīgās sejas. Viņam mugurā bija balta smokinga žakete, ap kaklu melna atlasa taurenītis, bet bikses noslēpa plats, balts priekšauts. Vīra sejā bija sastindzis draudīgs, ļaunu vēstošs Vaibsts.

-  Es… iesāka Aleksa.

-  Vai esat apmaldījusies?

-  Es meklēju Noru Geilu Bārloni.

-   Ko’t jums no viņas^ajag?

-  Gribu ar viņu aprunāties.

-  Par ko?

-  Ta ir personiska lieta.

Viņš aizdomīgi samiedza acis.

-  Jūs kaut ko pārdodat?

-  Nē.

-Jums norunāta tikšanās?

-Nē.

-  Viņa ir aizņemta.

Viņš jau vēra durvis ciet. bet tad parādījās kāds vīrs, kas vēlējās iziet ārā. Viņš paspraucās garām Aleksai un šveicaram. paceļot savu naģeni pret pirmo un nomurminot pateicību otrajam. Aleksa izmantoja šo starpgadījumu un spēra soli pāri slieksnim. Viņa iegāja lietišķi iekārtotā vestibilā.

-   Es, lūdzu, gribētu tikties ar Bārtona kundzi. Apsolu, ka neatņemšu viņai pārāk daudz laika.

-   Ja jūs meklējat darbu, jaunkundz, jums jāuzraksta iesniegums un jāpievieno tam fotogrāfijas. Viņa nemēdz tikties ar meitenēm, iekams nav redzējusi fotogrāfijas.

-   Es nemeklēju darbu.

Viņš diezgan ilgi pētoši raudzījās Aleksā, līdz pieņēma viņai labvēlīgu lēmumu.

-  Vārds?

-  Aleksandra Geitere.

-                                                                                           Gaidiet šeit, vai sapratāt? v ' -Jā, kungs.

-   Nekur neejiet.

-Apsolu.

Viņš iegāja dziļāk mājā un devās augšup pa kāpnēm ar savam raženajam augumam neparastu vieglumu un gracio/ilāti. Viņa pavēle nekustēties ne no vietas bija tik nepārprotama, ka Aleksa stāvēja kā pienaglota. Viņai šķita, ka nekas viņu nepamudinās paspert kaut pāris soļu.

Pēc dažām sekundēm Alcksas uzmanību tomēr piesaistīja mūzika, un viņa pievirzījās tuvāk tās avotam. Violetas brokāta drapērijas atdalīja vestibilu no iekštelpām, un no turienes skanēja apslāpētas balsis un klusi smiekli. Aizkaru malas klājās viena par otru, tā ka redzēt viņa nekā nevarēja. Aleksa vilcinādamās pacēla roku, pavēra aizkarus un pa spraugu ieskatījās blakustelpā.

-  Geiteres jaunkundz!

Aleksa sarāvās un apcirtās riņķī, vainīgi nolaizdama roku. Bārdainā milža stāvs slējās viņai pāri, bet viņa mīkstās, sārtās lūpas uzjautrināti raustījās.

-  Nāciet šeit, mamuts noducināja.

Viņš aizveda Aleksu otrpus kāpņu šahtai un apstājās pie kādām aizvērtām durvīm. Trīsreiz atri pieklauvējis, viņš tās atvēra un pagāja sāņus, lai Aleksa varētu ieiet. Tad milzis durvis aiz viņas atkal aizvēra.

Aleksa bija gaidījusi, ka priekamājas saimniece viņu sagaidīs, atlaidusies zīda atlasa palagos, bet viņa ieraudzīja sievieti, kas sēdēja aiz liela, vienkārša rakstāmgalda, kam abās pusēs atradās metāla dokumentu skapīši. Galds bija nokrauts ar ierakstu grāmatām, mapēm un vēstulēm, un Aleksa saprata, ka te tiek veikts ne mazāk nozīmīgs darbs kā buduāros.

Arī sievietes apģērbs bija pavisam citādāks, nekā viņa bija iztēlojusies. Bārtona kundzes augumu sedza nevis pieticīgs krūšturis un biksītes, bet gan pēc pasūtījuma šūta lietišķa piegriezuma vilnas kostīmkleita. Tērpu tomēr papildināja daudzas rotaslietas, un tas visas bija īstas un izcili skaistas.

Viņas mati bija izbalināti sniegbalti un atgādināja uzbužinātu cukurvates gubu. Dīvaini, bet vecmodīgais matu sakārtojums sievietei labi piestāvēja. Tāpat kā viņas māsai Vandai, arī Noras augumam piemita nosliece uz pilnīgumu, bet to kompensēja viņas iznesība. Visskaistākā bija Noras āda nevainojami gluda un pienbalta. Aleksa šaubījās, vai tā kādreiz tikusi pakļauta Rietumteksasas saules postošajai iedarbībai.

Zilajās acīs, kas pētoši vērās Aleksā, vīdēja tikpat izteikts aprēķins, kāds piemita kaķim, kas bija saritinājies uz rakstāmgalda stūra Norai pie labas rokas.

-  Jūs esat apveltīta ar labāku gaumi nekā jūsu māte, viņa bez jebkāda ievada sacīja, pārlaidusi Aleksas augumam gausu skatienu. Selīnai bija skaista āriene, bet ne vests no stila. Jums tas ir. Sēdieties, Geitere» jaunkundz.

-  Pateicos.

Aleksa apsēdās atzveltnes krēslā iepretim rakstāmgaldam. Pēc mirkļa viņa iesmējās un kā atvainodamās papurināja galvu.

-   Piedodiet, ka es uz jums tā blenžu.

-   Mani tas nesatrauc. Nešaubos, ka esmu pirmā priekamājas saimniece, ko jums gadījies sastapt.

-   Patiesību sakot, tā vis nav. Es uzturēju apsūdzību pret kādu sievieti Os’tinā, kuras modeļu aģentūra Istenhbā bija prostitūcijas perēklis.

-   Viņa acīmredzot bija pārāk nevērīga.

-   Man nācās krietni pastrādāt, bet galu galā izdevās savākt neapgāžamus pierādījumus.

-   Vai man tas jāuztver kā brīdinājums?

-  Jūsu darbība nav pakļauta manai jurisdikcijai.

-   Lieta par jūsu mātes noslepkavošanu arī.

Viņa aizkūpināja melnu, garu cigareti un darīja to tā, kā būtu darījis vīrietis, maksimāli ietaupot kustibas. Nora Geila piedāvāja cigareti ari Aleksai, bet viņa atteicās.

-   Vēlaties kādu stiprāku malku? Piedodiet, ka jums to saku, bet jūs izskatāties tā, it kā jums viens derētu.

Nora Geila ar žestu norādīja uz lakoto bāra skapīti, kas bija rotāts ar perlamutra inkrustācijām.

-   Paldies, nē. Es neko neveļos.

-   Pīters teica, ka jūs esot atteikusies rakstīt iesniegumu, tāpēc noprotu, ka neesat nākusi šurp darbu meklēt.

-   Nē, neesmu vis.

-   Žēl. Jūs tam butu ļoti piemērota. Skaists augums, labi veidotas kājas, neparasti mati. Vai tā ir jūsu matu dabiskā krāsa?

-   Jā.

Priekamājas saimniece pasmīnēja.

-   Zinu vairākus pastāvīgos apmeklētājus, kam jūs ļoti patiktu.

-   Pateicos, stīvi atteica Aleksa, pēc šī komplimenta juzdamas tā, it ka viņai steigšus vajadzētu nomazgāties.

-   Jādomā, ka esal nākusi šurp darba darīšanās. Jūsu darba, nevis manējā, Nora Geila piebilda ar slinku smaidu.

-  Gribētu jums uzdol dažus jautājumus.

-   Vispirms es pati vēlētos uzdot jums vienu jautājumu.

-  Ludzu.

-Vai jūs šurp atsūtīja Rīds?

-Nē.

-   Labi. Pretējā gadījumā tas būtu sagādājis man vilšanos.

-   Ls jlis atradu ar jūsu māsas palīdzību.

Viena Noras Geilas uzacs savilkās uz augšu.

-   Vanda Geila? Man gan likās, viņa tic, ka. nosaucot manu vārdu vien, pārvērtīsies par sālsstabu. Viņai galva ir bāztin piebāzta ar tamlīdzīgām muļķībām. Kā viņai klājas? Varat neatbildēt, Nora Geila sacīja, manījusi, ka Aleksa vilcinās.

-   Pati esmu redzējusi Vandu Geilu tikai no attāluma. Viņa izskatās briesmīgi. Tas sīkais knābātājputns, kas uzdodas par Dieva vēstnesi, ir gandrīz pilnīgi sagrāvis kā viņas veselību, tā skaistumu. Viņas bērni staigā apkārt kā pēdējie skrandaiņi. Ja viņai patīk tā dzīvot labi. bet kāpēc butu jācieš bērniem?

Viņa bija patiesi sašutusi.

-Tikumībai nav noteikti jābūt saistītai ar nabadzību. Es gribētu viņai materiāli palīdzēt, bet esmu pārliecināta, ka viņa drīzāk nomirtu badā, nekā pieņemtu no manis kādu centu, pat ja vīrs viņai atļautu to darīt. Vai Vanda jums tā arī skaidri un gaiši pateica, ka viņas māsa ir mauka?

-   Nē. Viņa man tikai iedeva šī nama adresi. Cik noprotu, viņa domāja, ka man jau ir zināma jūsu… nodarbošanās.

-   Bet jūs nezinājāt?

-Nē.

-   Mani darījumi ir bijuši ienesīgi, bet es patlaban ieguldu līdzekļus arī citās nozarēs. Kādreiz pinos ar vīriešiem tāpēc, ka man tas patika, Geiteres jaunkundz. Es turpinu ar viņiem pīties, tikai tagad daru to par naudu. Un zināt ko? Kad to dara par naudu, tas sagādā vel lielāku patikšanu.

Viņa pasmējās pašapmierinātus krūšu smieklus.

Viņai nepiemita nekas no Vandas Geilas bikluma. Aleksai radās iespaids, ka Nora Geila nebaidās pat no sātana. Viņa vienkārši pieietu nelabajam klāt un bez mazākajām baiļu trīsām iespļautu viņam acīs. Iespējams, ka pēc tam viņa to pavestu.

-   Patiesību sakot, Nora Geila turpināja, jums laimējās, ka biju šeit uz vietas. Nupat atgriezos no tikšanās ar savu baņķieri. Lai cik aizņemts viņš arī būtu, man allaž tiek izbrīvēts kāds brīdis viņa dienas kārtībā.

Viņa ar žestu norādīja uz ādas mapi, kas atvērta bija nolikta uz rakstāmgalda tieši viņai priekšā. Pat lasot burtus apgrieztā veidā, Aleksa atpazina firmas nosaukumu, ko tie simbolizēja.

-  Akciju sabiedrība NGB, viņa klusi izrunāja.

Kad abu sieviešu skatieni atkal sastapās, Noras Geilas acīs pazibēja ļauns prieks.

-   Jūs esat akciju sabiedrība NGB? Nora Geila Bārtonc, Aleksa tikko dzirdami noteica.

-  Tieši tā.

-   Jūs parakstījāt to darījumu cilvēku vēstuli, kas man tika piesūtīta.

-  Es palīdzēju to uzrakstīt.

Viņas garie, skaisti manikirētie nagi iegrima kaķa kuplajā spalvā. Nora Geila pakasīja dzīvniekam aiz ausīm.

-   Man nepatīk tas, ko jūs šeit, pie mums, mēģināt darīt, Geiteres jaunkundz. Man tas nepavisam nepatīk. Jūs grasāties mest sprunguļus ceļā maniem rūpīgi izstrādātajiem uzņēmuma paplašināšanās plāniem.

-   Cik atceros, akciju sabiedrība NGB ir iecerējusi uzcelt atpūtas kompleksu un viesnīcu netālu no Perscldaunsas.

-Taisnība. Golfs, mākslīgie zālāji, tenisa korti, peldbaseini. Viss, ko sirds veļas.

-   Un prostitūtas pakalpojumi būs ierēķināti numura

cenā?

Nora Geila atkal pasmējās savus dobjos smieklus. Viņa nebūt nebija aizvainota.

-   Ne. Bet kurš gan, ja ne veca mauka, zina labāk, kas nepieciešams cilvēku atpūtai? Pie atpūtas kompleksa projekta strādā valsts labākie arhitekti. Tas būs spilgts un uzkrītošs līdz nejēdzībai manuprāt, tā vislabāk var pievilināt tūristus. Visi, kas ierodas Teksasā no citām pavalstīm, īpaši no austrumiem, sagaida, ka mēs būsim skaļi, rupji un bezgaumīgi. Negribu sagādāt saviem klientiem vilšanos.

-  Vai jums ir tik daudz naudas, lai varētu kaut ko tamlīdzīgu uzbūvēt? Aleksa vaicāja, ļaujot ziņkārībai atvairīt sapīkumu.

-   Man pieder pietiekami daudz, lai es varētu dabūt aizdevumu pret ķīlu. Dārgumiņ, šī nama slieksni ir minuši vairāk kovboju, kravas automobiļu šoferu, fermeru, ierēdņu, esošo un topošo valstsvīru, nekā esmu spējusi saskaitīt, viņa sacīja, norādīdama uz kāpņu pusi. īstenībā jau es varētu jums precīzi pateikt, cik viņu ir bijis, cik ilgi kairs Ic uzturējies, ko darījis, ko dzēris vai smēķējis visu. ko vien jūs gribētu uzzināt. Manā arhīvā tas ir iegrāmatots līdz pēdējam sīkumam. Esmu mauka, bet sasodīti gudra mauka. Ja grib darboties šajā nozarē, nepietiek tikai ar to, ka tu zini, kā panākt, lai vīrietim stāvētu. Tev jāzina, ka apmierināt viņu pēc iespējas ātrāk, lai varētu pieņemt nākošo. Tev jāzina arī tas, kā pamudina! viņu izdot vairāk naudas, nekā viņš sākotnēji iecerējis

Viņa atlaidās pret krēsla atzveltni un glaudīja kaķi.

-Jā, man ir nauda. Vēl vairāk man ir arī smadzenes, un es zinu, kā ņaudu likt lietā, lai tā atnestu īstu bagātību. Līdz ar to atpūtas kompleksu mani darījumi kļūtu, likumīgi. Tad man vairs nevajadzētu atdoties jebkuram stīvam daiktam, ja vien pali nebūtu to izvēlējusies, vai uzklausīt kārtējo vīrieša gaudu stāstu par to, kā sieva viņu nesaprot. Es dzīvoju, gaidīdama dienu, kad varēšu no šejienes pārcelties uz pilsētu. Un katram, kam nepatiks, ka esmu apmetusies viņam kaimiņos, tad varēšu teikt: “Bučo man pakaļu!”

Viņa norādīja ar cigareti uz Aleksu.

-    Man nevajag, lai iejauktos tāda sporta komandas līdzjutēju uzmundrinātāja kā jūs un salaistu visu grīstē.

Nora Geila bi ja noturējusi veselu runu. Aleksa pret savu gribu jutās savaldzināta, taču ne apmuļķota.

-   Es tikai mēģinu atklāt kādu slepkavības lietu.

-   Ne jau nu taisnības un likumības dēļ jūs te nopūlaties. Pavalstij Selīnas Geiteres noslepkavošanas lieta ir pilnīgi vienaldzīga, pretējā gadījumā tā būtu daudz rūpīgāk izmeklēta jau pirms daudziem gadiem.

-Jūs nupat atzināt, ka šo lietu patiešām vajadzētu izmeklēt no jauna.

Nora Gcila eleganti paraustīja plecus.

-   No juridiska viedokļa varbūt, bet no mana personiskā viedokļa gan ne. Klau, saldumiņ, uzklausiet manu padomu. Es tagad runāju ar jums tā, kā mēdzu runāt ar kādu no savām meitenēm, kam dzīvē nogājis greizi.

Viņa noliecās uz priekšu.

-   Brauciet mājās. Lai te viss paliek pa vecam. Visi jutīsies laimīgāki, jo^ipaši jūs pati.

-   Vai jūs zināt, kas noslepkavoja manu māti, Bārtona kundze?

-Nē.

-   Vai ticat, ka to izdarīja dullais Bads?

-Tas nekaitīgais idiots? Nē.

-Tātad jūs turat aizdomās kādu citu. Kurš tas ir?

-  To es jums nemūžam neteikšu.

-   Pat ja būsiet zvērējusi tiesas priekšā?

Viņa papurināja krāšņos, baltos matus.

-   Es neapsūdzēšu savus draugus.

• -Tādus kā Rīds Lemberts?

-   Tādus kā Rīds Lemberts, Nora Geila stingri atkārtoja. Mēs esam pazīstami loti sen.

-  Tā esmu dzirdējusi.

Noras Geilas piesmakušie smiekli lika Aleksai pacelt

acis.

i

'■ļVfii jūs tas satrauc, ka mēs ar Rīdu mēdzam jāt ies līdz nemaņai?

-Kāpēc lai mani tas satrauktu?

^Nenolaižot no Alcksas skatienu. Nora Geila izpūta pret .griestiem dūmu grīsti un apdzēsa cigareti kristāla pelnutraukā.. J —Tojūs man varētu pateikt, saldumiņ.

V Aleksa izslējās, lai vairāk izskatītos pēc bargas prokurores.

-   Vai tonakt, kad lika nogalināta mana māte, viņš bija kopā ar jums?

-  Ja, ne mirkli nevilcinājusies, viņa atbildēja.

-   Kur?

-  Šķiet, ka manā automobilī.

-   Un ņēma jūs priekšā līdz nemaņai?

. Kas jums par daļu?

-   Mana interese ir stingri profesionālas dabas, Aleksa atcirta. Mēģinu gut apstiprinājumu Rīda Lemberta alibi. Man jāzina, kur jūs bijāt, ko darījāt un cik ilgi.

-  Joprojām nesaprotu, kā tas varētu attiekties uz lietu.

-To ļaujiet izlemt man. Turklāt, kāda gan tam nozīme, ja jūs man to tagad pateiksiet? Esmu pārliecināta, ka jums savulaik vajadzēja atbildēt uz izmeklētāju jautājumiem.

-  Neviens man nekādus jautājumus neuzdeva.

-   Ko? iesaucās Aleksa.

-   Neviens man nekādus jautājumus neuzdeva. Jādomā, ka Rīds viņiem pateica, ka bijis pie manis, un viņam noticēja.

-  Vai jūs pavadījāt kopā visu nakti?

-  To es tiesā apzvērēšu.

Aleksa uzmeta viņai ilgu, ciešu skatienu.

-  Bet vai tā patiešām bija?

-   Es zvērēšu, ka viņš bija kopā ar mani, Nora Geila atteica, un viņas acīs vidēja klajš izaicinājums.

Tas bija strupceļš. Aleksa nosprieda, ka nav vairs jēgas sisties ar galvu pret mūri. Viņai no tā jau bija sākušās galvassāpes.

-Cik labi jūs pazināt manu māti?

-   Pietiekami labi, lai nelietu gaužas asaras viņas bērēs. ,

Viņa bija tikpat nežēlīgi vaļsirdīga kā Steisija Vollesa. Alcksai jau vajadzēja būt pieradušai pie tādas cilvēku attieksmes pret viņas mirušo māti, bet tas diemžēl vēl nebija noticis.

-   Klau, mīļumiņ, man nepatīk jums to tik tieši sacīt, bet es jūsu māti nevarēju ciest. Steisija zināja, ka gan Rīds, gan Juniors ir ieķērušies viņā. Kārdinājums vienkārši izrādījās par stipru.

-  Kāds kārdinājums?

-   Izspēlēt viņus vienu pret otru, paskatīties, cik tālu viņa var atļauties iet. Pēc tam, kad jūsu tētuks tika nogalināts, viņa atkal sāka rotaļāties ar abiem pielūdzejiem. Rids vilcinājās, viņš nevarēja piedot Selīnai, ka viņa kļuvusi grūta. Turpretim Juniors aptvēra, ka viņam pavērusies iespēja, un viņš nekavējās to izmantot. Lai būtu kā būdams. Juniors saka Selīnu nopietni aplidot. Viņa vecākiem tas nepatika. Steisija Vollefa no dusmām vai pušu plīsa. Bet izskatījās, ka Juniors galu galā tomēr dabūs Selīnu. Katram, kas vien bija gatavs viņu uzklausīt, Juniors pavēstīja, ka apprecēsies ar Selīnu, tiklīdz būs beidzis skolu. Jūsu vecmāmiņa nāvīgi sapriecājās. Juniors Mintons ka znots viņai bija daudz pieņemamāks nekā Rīds.

Viņa apklusa, lai aizdedzinātu jaunu cigareti. Aleksa nepacietīgi gaidīja, un sasprindzinājuma kamols viņas krūtis savilkās aizvien ciešāk. Kad Noras Geilas cigarete bi ja aizdedzināta, viņa pavaicāja:

-   Ko par Juniora un-Selīnas iespējamām laulībām domaja Rids?

-   Viņš joprojām bija pārskaities uz Selīnu, bet Rīds viņu tomēr mīlēja sasodīti mīlēja. Tāpēc jau viņš tonakt atnāca pie manis. Seima bija ieradusies rančo uz v.akariņām. Rīds domāja, ka Juniors gribēs runāt par laulībām. Viņš bija pārliecināts, ka no rīta liks paziņots par viņu saderināšanos.

-  Bcl no rīta Selīna jau bija mirusi.

-  Tieši tā, mīļumiņ, Nora Geila vēsi atbildēja. Un, manuprāt, tas bija labākais atrisinājums viņu problēmai.

It kā lai uzsvērtu ši paziņojuma baismīgumu, tobrīd, atskanēja šāviens.

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

-  Augstais Dievs, kas tas bija? Aleksa pielēca kājās.

-   Man liekas, tas bija šāviens, Norai Geilai apbrīnojama kārtā izdevās saglabāt mieru, bet viņa tomēr jau bija pie durvīm, kad tās atvēra vīrietis, kas bija sagaidījis Aleksu. Vai kāds ir cietis, Pīter?

-  Jā, kundze. Sašauts viens no klientiem.

-  Piezvani Rīdām.

-  Jā, kundze.

Piters piesteidzās pie telefona, kas stāvēja uz rakstāmgalda. Nora Geila izgāja no kabineta. Aleksa viņai sekoja. Priekamājas saimniece ar teatrālu žestu atsita vaļā drapērijas un pārlaida skatienu notikuma vietai. Ziņkārības un ļaunu priekšnojautu mākta, Aleksa lūkojās pāri Noras Geilas plecam.

Divi vīrieši (Aleksa nosprieda, ka viņi pieder pie prickamājas apsardzes) turēja piespiestu pie kokgriezumiem rotātā bāra trešo vīrieti. Vairākas “trūcīgi” apģērbtas jaunas sievietes sarāvušās sēdēja uz sarkana samta dīvāna. Kāds cits vīrietis gulēja uz grīdas. Zem viņa bija sakrājusies asinspeļķe, notraipot pasteļkrāsās darināto austrumnieku paklāju.

-   Kas te notika?

Tā ka Norai Geilai neviens neatbildēja, viņa atkārtoja jautājumu uzsvērtāk.

-   Viņi sāka plūkties, beidzot ierunājās viena no prostitūtām. Un jau pēc mirkļa atskanēja šāviens.

Viņa norādīja uz grīdu. Līdzās pakritušā vīrieša kājai gulēja revolveris.

-   Kuras dēļ viņi kāvās?

Pēc pailga klusuma brīža viena no meičām bailīgi pacēla roku.

-   Ej uz manu kabinetu un paliec tur.

Noras Geilas balss atgādināja lūstošu ledu. Tajā jautās pārmetums meitenei vajadzēja zināt, kā novērst tamlīdzīgu sadursmi.

-  Jus. pārējās, ejiet augšā un palieciet tur, kamēr jums tiks doti tālāki norādījumi.

Neatskanēja neviens iebildums. Norai Geilai bija paklausīga komanda. Jaunās sievietes aizplivinājās Aleksai garām kā bariņš taureņu. Uz kāpnēm viņas sastapās ar vairākiem vīriešiem, kas traucās lejup, pa ceļam uzvilkdami virsdrēbes. Visi kā viens tie neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi, bet steigšus izgāja pa parādes durvīm.

Tā bija farsa cienīga aina, bet Aleksai ne prātā nenāca ķiķināt. Viņa bija kā pamirusi. Viņai arī iepriekš bija gadījies saskarties ar vardarbību, tomēr viena lieta bija lasīt par izdarīto noziegumu policijas ziņojumā, bet skatīt notikušo pašas acīm pavisam kas cits. Redzēt un saost svaigas cilvēka asinis tas bija kaut kas biedējošs un ļoti reāls.

Nora Geila pamāja Pīteram, kas bija viņiem pievienojies. Viņa norādīja uz asiņojošo vīrieti. Piters nometās ceļos un piespieda pirkstus pie vīrieša miega artērijas.

-   Viņš ir dzīvs.

Aleksa redzēja, ka Nora Geila klust nemierīga. Viņa liecās uzņemt notikušo stoiskā mierā, tomēr nebija izkalta no akmens.

Izdzirdusi gaudojam sirēnu, Nora Geila devās uz ārdurvīm, lai sagaidītu uz sliekšņa Rīdu.

-  Kas noticis, Nora Geila?

-   Izcēlās nesaskaņas vienas meitenes dēļ, viņa stāstīja šerifam. Vīrietis tika sašauts, bet viņš ir dzīvs.

-   Kur viņš ir? Ātrā palīdzība tūlīt…

Rīds aprāvās, jo bija ieraudzījis Aleksu. Vispirms šerifs dziļā neticībā raudzījās uz viņu, muti pavēris, bet tad Rīda seja no dusmām satumsa.

-   Pie velna, ar ko jūs te nodarbojaties?

-   Ar lietas izmeklēšanu.

-  Pie pakaļas man jūsu izmeklēšana, viņš ierēcās. Vācieties prom no šejienes!

Ievainotais vīrietis ievaidējās, tādējādi pievērsdams Rīda uzmanību sev.

-   Es jums ieteiktu aprobežoties ar saviem pienākumiem, šerif Lembert, Aleksa dzēlīgi sacīja.

Nolamājies viņš nometās ceļos līdzās ievainotajam. Ieraugot prāvo asinspeļķi, viņš acumirkli visu uzmanību veltīja upurim un par Aleksu vairs nelikās ne zinis.

-   Kā tev klājas, kovboj?

Vīrietis vaidēja.

-   Kā tevi sauc?

Ievainotais atvēra acis. Viņš bija sapratis jautājumu, bet nespēja uz to atbildēt. Rīds uzmanīgi vilka viņam nost drēbes, lidz izdevās atrast ievainojuma vietu. Lode bija cauršāvusi vīrieša sānu vidukļa apvidū.

-   Tu dzīvosi, Rīds viņam sacīja. Pacieties dažas minūtes. Ātrā palīdzība jau brauc šurp.

Rīds piecēlās un piegāja pie vīrieša, ko joprojām stingri turēja ciet apsardzes viri. Sagūstītais stāvēja ar nodurtu galvu.

-  Nu, kā ir ar tevi? Vai tev ir vārds? Rids vaicāja, asi paceldams uz augšu vīrieša zodu.

-   Ak, tā gan. Nu, sveiks, Lūis, viņš sacīja, vārdus gari stiepdams. Es jau biju apradis ar domu, ka mēs tevi nekad vairs neredzēsim, nožēlojamais lops. Neņēmi manu brīdinājumu nopietni, vai ne? Nevaru ne izteikt, kads man būs prieks tevi atkal ietupināt.

-   Ej dirsl, Lembcrt, vīrietis nekaunīgi atcirta.

Rīds atvēzēja dūri, un trieciens bija tik sparīgs, ka droši vien skāra pat Lūisa mugurkaulu. Viņš salocījās vidukli, bet palika šādā stāvoklī tikai līdz brīdim, kad Rīda dūre trāpīja viņam pa zodu. Tad Rīds sagrāba viņu aiz žaketes atlokiem un piespieda pie sienas.

-  Tu pārāk palaid muti, Lūis, Rīds mierīgi noteica.

Pec fiziskās piepūles viņa elpa bija kļuvusi tikai nedaudz straujāka.

-  Paskatīsimies, vai tu vel spēsi tā izrunāties, kad būsi pavadījis mēnesi vai divus tāda vietā, kur sliktie zēni tevi katru rītu piespiedīs apēst brokastīs savus sūdus.

Vīrietis bezpalīdzīgi iešņukstējās. Kad Rīds palaida viņu vaļā, Lūiss gar sienu noslīdēja uz grīdas kā traģiska nelaimes čupiņa. Ienāca divi šerifa palīgi, acīmredzami juzdamies ka pēdējie lempji šajā plīša buduārā.

-   Viņš pretojās arestam, Rīds vienā mierā paskaidroja, noradīdams uz Lūisu.

Tad viņš strikti pavēlēja vainīgajam uzlikt roku dzelžus. saskaņā ar likuma prasībām darīt tam zināmas viņa tiesības un sastādīt protokolu par slepkavības mēģinājumu. Pēc tam Rids pievērsās ātrās palīdzības mediķiem, kas bija ienākuši reizē ar šerifa palīgiem un rosījās ap ievainoto.

-   Viņš ir zaudējis daudz asiņu, — viens no viņiem ziņoja Rīdām, iedurdams adatu cietušā vīrieša vēnā. Viņa stāvoklis ir nopietns, bet ne bezcerīgs.

Apmierināts, ka viss norit pienācīgi, Rīds atkal varēja veltīt uzmanību Alek'sai. Stingri satvēris viņas roku, Rīds vilka Aleksu uz durvju pusi.

-  Laidiet mani vaļā.

-  Ja vien Nora Geila nav jūs nolīgusi darbam, jums te nekas nav darāms. Nora Geila, tev šovakar jāslēdz ši bodīte ciet.

-   Bet ir taču piektdiena, Rīd.

-  Smags gadījums, nekā nevar darīt. Neļauj nevienam aiziet. Drīz ieradīsies ļaudis, kas veiks nopratināšanu.

Viņš skarbi noveda Aleksu lejā pa sliekšņa pakāpieniem un gandrīz ar varu iesēdināja bleizerā, tad spēcīgi aizcirta automobiļa durtiņas. Rīds pats apsēdās pie stūres.

-   Mans automobilis ir novietots tepat netālu, Aleksa viņam ietiepīgi sacīja. Varu pati aizbraukt atpakaļ uz pilsētu.

-   Likšu, lai viens no maniem palīgiem to vēlāk savāc.

Rīds pagrieza aizdedzes atslēgu.

-  Dieva dēļ, kas jūs piespieda triekties šurp?

' To, kas te notiek, es uzzināju tikai pēc tam, kad ienācu šajā namā.

-    Nu, un kad bijāt to uzzinājusi, kāpēc nebraucāt prom?

-    Gribēju parunāt ar Noru Geilu. Cik saprotu, viņa jums ir sena un mīļa draudzene, Aleksa tēlotā mīlībā nočivināja.

Izbraucot uz šosejas, viņi sastapa vienu no patruļmašinām. Rīds deva savam palīgam zīmi apstāties un savā pusē nolaida uz leju bleizera logu.

-   Dodiet man automobiļa atslēgas, viņš Alcksai pavēlēja.

Viņa paklausīja, jo nebija citas izejas, turklāt, lai cik braši Aleksa turējās, iekšēji viņu kratīja drebuļi.

Rīds pasvieda atslēgas palīgam un lika. lai viņa partneris aizved Geitcres jaunkundzes automobili uz moteli Rietumnieks, kad viņi bus likuši galā ar iepriekšējo nopratināšanu šaušanas liela. To nokārtojis, Rīds atkal uzņēma ātrumu, un bleizers ai/traucas pa šoseju.

-   Vai jūs nemaz nejūtaties vainīgs? Aleksa jautāja.

-   Par ko?

-Par to, ka piemiedzat acis uz sava apgabalā darbojošos priekamāju.

-   Nē, nejutos vis.

Viņa galīgi apmulsusi uzlūkoja Rīdu.

-    Kāpēc ne? Vai tāpēc, ka priekamajas saimniece ir jūsu veca kaislība?

-Ne gluži. Noras Geilas iestādījums nodrošina to, ka visi nemiera cēlāji sapulcējas vienuviet. Viņas apsardzes vīri neļauj tiem izvērsties.

-Šodien viņiem tas neizdevās.

-Šodien bija izņēmuma gadījums. Tas smerdelis allaž sagādā nepatikšanas, lai kur viņš parādītos.

-   Man būtu jāziņo, ka jūs brutāli izturaties pret aizturēto.

-    Viņš ir pelnījis ne to vien. Iepriekšējo reizi mūsu tiesu sistēma izrādījās bezspēcīga, un viņam formāli izdevās izlocīties no pelnītā soda. Šoreiz viņu gaida garš un patīkams atvaļinājums cietumā. Ja, starp citu, Lails Tērners ir notverts Ņūmeksikā. Viņš atzinies, ka pārgriezis

Pastijam rīkli, jo tas drātējies ar Rubiju Feju. Tā ka šai lietai ar jums nav nekāda sakara, un jums vairs nav jāatskatās pār plecu, lai pārliecinātos, vai neseko kāds algots slepkava.

-  Paldies, ka pateicāt.

Izdzirdusi šos jaunumus, Aleksa izjuta zināmu atvieglojumu, tomēr viņas prātu vēl aizvien nodarbināja priekamājā nolikušais.

-   Nemēģiniet mani novirzīt no mūsu sarunas temata. Es netaisos klusēt. Petam Cestinam būs patīkami uzzināt, ka viņam degungalā darbojas atklātais nams.

Rids smējās. Viņš noņēma fcepuri, izlaida pirkstus caur matiem un papurināja galvu, brīnīdamies par Aleksas naivumu.

-   Vai esat tikusies ar Cestina kundzi?

-   Kāda tam…

-  Vai esat?

-  Nē. Runāju ar viņu pa telefonu.

-   Viņa ir no tām vecenēm, kas nemitīgi uzturas ārpilsētās klubā. Kauli un pārsauļota āda. Viņa nēsā vairāk zelta rotaslietu nekā suteners un nenoņem tās, pat spēlējot teni.su.Viņa domā, ka viņas sūds nesmird. Vai nu jums ir radies priekšstats par šo personu? Viņai patīk būt par apgabala prokurora sievu, bet nepatīk pats apgabala prokurors, īpaši gultā.

-   Mani neinteresē…

-   Viņas devīze mīļojoties ir šāda: "Pasteidzies, tikai nesabojā manu frizūru!”

-  Jūs esat riebīgs.

-   Petam pie Noras Geilas ir favorīte, kas gatava viņa metamo norīt un vēl izlikties, ka viņai tas patīk, ta ka viņš nekustinās ne pirksta, lai šo iestādi slēgtu. Ja jūs būtu apķērīga, par ko esmu sācis šaubīties, jūs nenostādītu Petu neveiklā stāvoklī un neliktu viņam noprast, ka zināt par priekamājas pastāvēšanu. Un nemaz nedomājiet sūdzēties tiesnesim Vollesam» Viņš pats nekad nav bijis uzdzīvotājs, bet tādi ir visi viņa draugi. Sasodīts, viņš taču neies laupīt draugiem izpriecas.

-   Mans Dievs, vai tad šajā apgabalā visi ir samaitāti?

-   Kungs Jēzu! Aleksa, topiet taču beidzot pieaugusi! Visi šajā nolādētajā pasaulē ir samaitāti. Jūs varbūt esat vienīgais cilvēks, kas beidzis Juridisko skolu un joprojām tic. ka likums balstās uz morāli. Katrs pie kaut kā ir vainīgs. Katram ir kāds noslēpums. Ja tev laimējas, tava sāncenša noslēpums ir briesmīgāks par tavējo, un tu vari to izmantot, lai piespiestu viņu klusēt par taviem noslēpumiem.

-   Priecājos, ka jūs sākāt par to runāt. Tajā naktī, kad tika nogalināta Seima, jūs bijāt kopā ar Noru Geilu.

-   Apsveicu. Jūs beidzot esat izdarījusi vienu pareizu secinājumu.

-  Tas nav secinājums. Man to pateica Vanda Plameta.

Viņš pasmīnēja.

-   Kad jūs viņu atmaskojāt?

-   Tas nenotika prāta darbibas dēļ, Aleksa negribīgi atzinās. Atpazinu viņu vienā no skolas gadagrāmatas fotogrāfijām. Jūs būtu varējis pats man to pateikt, Rīd.

-   Būtu gan, bet tad jūs nekavējoties sāktu viņai uzmākties ar iztaujāšanu.

-   Es viņai neuzmācos. Viņa pati bija gatava man palīdzēt.

-   Viņa bija nobijusies. Skatoties uz Vandu Geilu tagad, grūti iedomāties, ka reiz viņa bijusi īsts velna skuķis.

-   Es labāk gribētu runāt ar jums par viņas māsu Noru Gcilu. Vai tonakt, kad tika nogalināta mana māte, jūs ar viņu bijāt kopā visu nakti?

-  Ak, to jūs gribētu gan zināt?

-  Ko jūs darījāt?

-  Varat minēt trīs reizes, un pirmās divas neskaitīsies.

-  Mīlējāties?

-  Drātējāmies.

-  Kur?

-  Viņas mājā.

-   Nora Geila gan sacīja, ka jus esot bijuši viņas automobili.

Bleizers ar izrāvienu apdzina pikapu, kurā brauca kāds fermeris.

-   Var but, ka bijām arī. Automobilī, mājā, kāda tur starpība? Es īsti neatceros.

-  Bet pirms tam jūs bijāt rančo.

-  Jā, un tad?

-  Jūs tur pusdienojāt.

-   Mēs to jau esam pārrunājuši.

-   Tovakar bija īpašas pusdienas uz tām bija ielūgta Selīna.

-  Vai tad jus neatceraties, ka mēs par to runājām?

-   Es atceros. Jūs man sacījat, ka aizgājāt, pirms tika pasniegts deserts, jo ābolu pīrāgs neesot jūsu mīļākais ēdiens.

-Aplam. Ķiršu pīrāgs. Man tas joprojām negaršo.

-  Ne jau tāpēc jūs aizgājāt, Rīd.

-  Nē?

Viņš atļāvās novērst skatienu no ceļa, lai paraudzītos uz Aleksu.

-     Nē. Jūs aizgājāt tāpēc, ka baidījāties dzirdēt, ka Juniors bildinās Selinu. Vel vairāk jūs biedēja tas, ka viņa bildinājumu varētu pieņemt.

Piebraucis pie moteļa, Rids strauji nobremzēja tieši pie viņas istabas durvīm. Viņš apgāja bleizeram apkārt un atvēra automobiļa durtiņas Aleksas pusē ar tādu spēku, ka tas gandrīz izlidoja no eņģēm. Atkal sagrābis Aleksu aiz rokas, Rids izrāva Aleksu ārā un stūma uz istabas durvju pusi. Viņa pretojās un pagriežas pret Rīdu, lai ieskatītos viņam acīs.

-   Man taču ir taisnība, vai ne?

-Jā, aizgāju pie Noras Geilas, lai atbrīvotos no liekā tvaika.

-  Vai tas jums palīdzēja?

-   Nē, tāpēc aizlavījos atpakaļ uz rančo un atradu Selīnu ķeves steliņģī. Ka es zināju, ka viņa tur būs? Pie velna, juristes jaunkundz, to nu jums vajadzēs izsmadzeņot pašai, ironiski sacīja Rids. Izņēmu no kabatas skalpeli. Kāpēc man vajadzēja to paņemt no veterinārārsta somas, kad es taču būtu varējis nožņaugt Selinu ar kailām rokām lūk, vēl viens mājas uzdevums. Pie viena padomājiet arī par to, kur es biju paslēpis slepkavības ieroci, kad man vajadzēja novilkt visas drēbes, lai pienācīgi nodrātētu Noru Geilu. Viņa noteikti būtu pamanījusi skalpeli. Lai būtu kā būdams, izmantoju to. lai vairākas reizes iedurtu Selīnai. Tad es vienkārši atstāju liki turpat guļam, paļaujoties uz to, ka dullais Bads varbūt naks tur garām, mēģinās Selīnai palīdzei un, gar viņu darbodamies, notraipīsies ar asinīm.

-   Manuprāt, tieši tā arī toreiz viss notika.

-   Jums galvā ir tīrie mēsli, un tā domās arī zvērināto tiesa.

Viņš vēlreiz dusmīgi pagrūda Aleksu uz durvju pusi. Viņa trīcošā balsī sacīja:

-Jums uz rokām ir asinis.

Rīds palūkojās lejup uz savām plaukstām.

-Tās tur bijušas arī agrāk.

-  Vai tonakt, kad nogalinājāt Selīnu?

Rīds ieskatījās Aleksai acīs. Viņš pieliecās tuvāk viņas sejai un griezīgi draudīgā balsī teica:

-   Nē, tonakt, kad viņa mēģināja izdarīt abortu, lai atbrīvotos no jums.

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Aleksa vairākas sekundes raudzījās Rīdā ar pilnīgu neizpratni. Tad viņa metās viņam virsū. Aleksas nagi trāpīja Rīdām sejā, bet kurpes purngals viņam pa potīti. Kad spēcīgs spēriens skāra Rīda ceļgalu, viņš no pārsteigumā un sāpēm ierēcās.

-  Melis tāds! Jūs melojat! Melojat!

Nākamais sitiens bija mērķēts Rīda galvai, bet viņam izdevās no tā izvairīties.

-   Izbeidziet.

Viņš satvēra Aleksas plaukstu locītavas, lai pasargātu savu seju. Viņa centās izrauties, joprojām ar purngaliem un ceļgaliem sperdama Rīdām.

-  Aleksa, es jums nemeloju.

-   Melojat gan. Jūs, neģēlis. Es zinu, ka jūs melojat. Mana māte tā nevarēja rīkoties. Viņa mani mīlēja. Mīlēja!

Aleksa cīnījās kā meža kaķe. Dusmas paaugstināja adrenalīna līmeni viņas asinīs un deva papildu spēkus. Tomēr Rīds bija stiprāks. Ar kreiso roku saturēdams Aleksas plaukstu locītavas, viņš ar labo roku sameklēja viņas somiņa istabas atslēgas un atslēdza durvis. Viņi reizē pār-

•V » ‘

klumburoja pāri slieksnim. Rīds ar kājas spērienu aizcirta durvis ciet.

Viņa sitās pret Rīdu, izkliedza apvainojumus un pūlējās izraut rokas no viņa tvēriena, šūpodama galvu no vienas puses uz otru ka vājprātīga.

-  Aleksa, izbeidziet, viņš nikni pavēlēja.

-   Es jūs ienīstu.

-Zinu, bet es jums nemeloju.

-   Melojat gan!

Viņa locījās, raustījās un mēģināja uzkāpt Rīdām uz kājām.

Viņš ar varu nogrūda Aleksu uz gultas un piespieda viņu pie tās ar savu ķermeni. Joprojām dzelžaini turēdams viņas plaukstu locītavas, Rīds aizlika Aleksas mutei priekšā roku. Viņa mēģināja Rīdām iekost, tāpēc viņš pastiprināja uzspiedienu, padarot jebkuru viņas žokļa sakustēšanos neiespējamu, ja vien Aleksa negribēja salauzt žokļa kaulu.

Viņa lūkojās Rīdā pāri viņa plaukstai ar slepkavīgu skatienu. Ar katru elpas vilcienu Aleksas krūtis dramatiski cēlās un plaka. Viņš nolieca galvu. Mati krita Rīdām uz pieres, un viņš alkaini kampa gaisu, kamēr atguva elpu.

Beidzot Rīds pacēla galvu un dziļi ieskatījās Aleksas

acīs.

-   Negribēju, lai jūs to uzzinātu, viņš sacīja klusā, trīsošā balsi. bet jūs mani izprovocējāt. Nespēju novaldīt dusmas. Nu tas ir pateikts, nevaru paņemt savus vārdus atpakaļ, un lai esmu nolādēts, ja tā nav taisnība.

Aleksas acīs atspoguļojās izmisīgs noliegums, un viņa centās noraidoši papurināt galvu. Aleksa izlieca muguru, gribēdama nogrūst Rīdu nost, bet tas viņai neizdevās, un viņa palika guļam zem Rīda auguma ka sasaistīta.

-   Uzklausiet mani, Aleksa, viņš sacīja, nikni izgrūzdams vārdus caur zobiem. Līdz tai naktij neviens pat nezināja, ka Selīna ir stāvoklī. Bija pagājušas jau vairākas nedēļas kopš viņas atgriešanās no Elpaso, bet vēl aizvien nebiju nedz Selīnu apciemojis, nedz viņai piezvanījis. Mans ievainotais lepnums joprojām smeldza. Gribēju viņai puiciski atdarīt.

Viņš aizvēra acis un ar nožēlu papurināja galvu.

-    Mēs muļķīgi un bērnišķīgi rotaļājāmies viens ar otru. Galu galā es nolēmu viņai piedot.

Viņš pasmaidīja ar rūgtu pašizsmieklu.

-    Devos pie Selīnas trešdienas vakara, jo zināju, ka jūsu vecmāmiņa tad būs aizgājusi uz lūgšanu sapulci baptistu baznīcā. Pēc dievkalpojuma viņa vienmēr palika uz kora mēģinājumu, tā ka manā un Selīnas rīcībā būtu bijušas vairākas stundas, lai pārrunātu visus pārpratumus. Pienācis pie viņas mājas, es vairākas reizes pieklauvēju, bet Selīna nenāca atvērt. Zināju, ka viņa ir mājās. Mājas otra pusē viņas guļamistabas logā spīdēja gaisma. Nospriedu, ka viņa varbūt mazgājas dušā vai.arī ieslēgusi radio tik skaļi, ka nevar sadzirdēt manu klaudzināšanu, tāpēc apgāju mājai apkārt.

Aleksa gulēja zem Rīda pavisam nekustīgi. Viņas acis vairs nebija naidīgi savilktas šaurās spraudziņās. Tajās mirdzēja pār vaigiem vēl nenoritējušas asaras.

•Ieskatījos pa viņas guļamistabas logu. Telpa bija apgaismota, bet Selīnu nekur nemanīja. Piebungoju pie loga rūts. Viņa neatsaucās, bet pamanīju uz vannasistabas sienas sakustamies viņas ēnu. Redzēju to caur vannasistabas durvīm, kas bija pavērtas. Saucu viņu vārdā. Zināju, ka Selīna var mani sadzirdēt, bet vina nenāca no turienes ārā. Tad…

Rīds aizmiedza acis un sāpīgā grimase alieza zobus.

-   Es saniknojos, viņš turpināja, jo domāju, ka Seima vienkārši tēlo kautrīgo. Viņa pavēra vannasistabas durvis platāk, un es ieraudzīju viņu tur stāvam.

Dažas sekundes es likai stāvēju un skatījos uz viņas seju, jo labu laiku nebiju Seimu redzējis. Viņa lūkojās man pretim plaši ieplestām acīm. Seima izskatījās apmulsusi, un viņas skatiens it kā vaicāja: “Kas tagad būs?” Un tad pamanīju asinis. Viņai mugurā bija naktskrekls. un tā priekšējā apakšmala bija notraipīta ar asinīm.

Aleksa nolaida drebošos plakstus, un pār viņas vaigiem noritēja lielas, nespodras asaras. Tas pilēja Rīdām uz pirkstiem.

-   Pārbijos līdz nāvei, Rīds aizsmakušā balsī sacīja. Iegāju mājā. Pat neatceros, ka man izdevās tur iekļūt. Šķiet, ka ielīdu pa logu. Lai būtu ka būdams, pēc dažām sekundēm es jau biju viņas guļamistabā un apskāvu Seimu. Mēs abi galu gala nokritām uz grīdas, jo viņa manās rokās burtiski saļima.

Selīna man negribēja teikt, kas viņai kaiš. Es kliedzu uz viņu, purināju. Beidzot viņa pagrieza seju pret manām krūtīm un nočukstēja: “Bērns…”

Tad es sapratu, ko nozīmē šie asinsplūdi un no kurienes tie nāk. Pacēlu viņu uz rokām, izskrēju ārā un ieliku Seimu savā automobilī.

Viņš apklusa, lai mirkli kaut ko pārdomātu. Kad Rīds turpināja stāstīt, pārdzīvojums no viņa balss bija nozudis. Viņš runāja pavisam lietišķā tonī.

-   Pilsētā bija kāds dakteris, kas taisīja kaktu abortus. Visi zināja, bet neviens par to nerunāja, jo tolaik aborti Tcksasā .bija aizliegti. Aizvedu Selīnu pie viņa. Piezvanīju

Junioram un teicu, lai viņš atved naudu. Viņš ieradās, un mēs.abi sēdējām uzgaidāmajā telpā, kamēr ārsts Selīnu izmeklēja.

Viņš ilgi skatījās lejup uz Aleksu, tad noņēma savu plaukstu no viņas sejas. Plauksta bija atstājusi uz viņas jau tā bālās sejas vēl baltāku nospiedumu. Viņas augums vairs nebija sasprindzis. Aleksa gulēja tik nekustīgi, it ka būtu mirusi. Rīds ar īkšķu spilventiņiem noslaucīja viņai no vaigiem asaras.

-   Esiet nolādēts, ja jūs man tagad melojat, Aleksa čukstēja.

-   Es nemeloju. Varat pavaicāt Junioram.

-   Juniors jūs atbalstīs, pat ja apgalvosiet, ka debesis ir zaļas. Es pajautāšu ārstam.

-   Viņš ir miris.

-To man vajadzēja iedomāties, —viņa piezīmēja, sausi iesmiedamās. Ko viņa lietoja, lai mani nogalinātu?

-   Aleksa, nevajag.

-   Pasakiet man.

-Nē.

-   Kas tas bija?

-  Tam nav nozīmes.

-   Nolādēts, pasakiet man!

-Jūsu vecmāmiņas adāmadatu!

Dialogs, aizsācies kā klusa vārdu pārmaiņa, nobeidzas ar kliegšanu. Tam sekoja apstulbinošs klusums.

-    Ak, Dievs, Aleksa iešņukstējās, iekodusi zobos apakšlūpu un pagriezusi seju pret spilvenu. Ak, Dievs!

-   Kuš, neraudiet. Selīna jums nekā nenodarīja, viņa bija tikai savainojusi sevi.

-   Viņa tomēr gribēja mani iznīcināt. Viņa nevēlējās, lai es nāktu pasaulē.

Aleksas augumu satricināja cisas, un Rīda ķermenis uzsūca viņas drebuļus sevi.

-   Kāpēc ārsts nenodarīja to lietu līdz galam?

Rīds neatbildēja.

Aleksa pagrieza galvu un pavērās augšup uz Rīdu. Viņa sažņaudza dūrēs Rīda kreklu.

-   Kāpēc, Rīd?

-   Viņš i/.tcica tādu priekšlikumu.

-  Tad kāpēc viņš to neizdarīja?

-Tāpēc, ka es piedraudēju viņu nogalināt, ja viņš to darīs.

Viņus abus cauršāva jūtu strāva. Tā bija tik spēcīga, ka Aleksai aizrāvās elpa un iesāpējās krūtīs. Nespēdama novaldīties, viņa izdvesa kādu nesakarīgu skaņu. Aleksas pirksti uz mirkli palaida vaļā Rīda krekla audumu, bet tikai tāpēc, lai satvertu to vēl ciešāk. Viņa pievilka Rīdu sev tuvāk klāt. Viņas mugura atkal izliecās, taču nevis tāpēc, lai mēģinātu nogrūst Rīdu nost, bet gan tāpēc, lai viņam piekļautos.

Viņš iegremdēja pirkstus Aleksas matos, nolieca savu tumšblondo galvu un uzspieda viņas lūpām savējās. Aleksas mute bija pavērta, mikla un atsaucīga. Viņa mēle tajā ietiecās dziļi jo dziļi.

Aleksa ar drudžainām kustībām atbrīvoja rokas no kažoka piedurknēm, lai varētu apskaut Rīda kaklu. Viņš pēkšņi pacēla galvu un ieskatījās viņai sejā. Zem Aleksas acīm no raudāšanās bija/adušies tumši loki, bet acu zilās zīlītes bija kristāldzidras un mierīgi atbildēja viņa skatienam. Aleksa skaidri zināja, ko dara. Un tas bija viss, ko vajadzēja zināt Rīdām.

Viņš pārlaida īkšķi viņas lūpām. No viņa ciešā skūpsta tās bija mitras un uztūkušas. Vienīgais, ko Rīds tobrīd spēja iedomāties, bija noskūpstīt viņu vēlreiz un vel ciešāk. To viņš arī darīja.

Viņas kakls izliekts un neaizsargāts sagaidīja Rīda lupas. Rīds paberzēja seju gar Alcksas ausi un kakla pamatni. Viņas apģērbs traucēja, un viņš uzcēla Aleksu sēdus un pāri galvai novilka viņai svīteri.

Kad abi atkal apgūlās, viņu elpa bija skaļa un nevienmērīga, tā bija vienīgā skaņa, kas pārtrauca istabas klusumu. Viņš atvēra Aleksas krūšturi un pabīdīja tā kausiņus sāņus.

Rīda pirksti pārslīdēja viņas miesai tā bija silta un uzbudinājumā pietvīkusi. Viņš satvēra plaukstā vienu Aleksas krūti, pacēla augšup, un viņa lūpas saki āvas ap krūtsgalu. Viņš sūca to. lai izraisītu kņudoņu viņas klēpī, bet ne pārāk spēcīgi, jo gribēja, lai kairinājums saglabātos ilgāk. Kad krūtsgals kļuva ciets, Rīds to parupji papliķēja ar mēli.

Izbailēs un priekā Aleksa izkliedza viņa vārdu. Rīds iespieda galvu starp Aleksas krūtīm un turēja viņu cieši apskautu. Viņa sāka raut vaļā Rīda krekla’pogas. Viņš atpogāja Aleksas svārkus, atvilka vaļā rāvējslēdzēju un pāri gurniem vilka viņai svārkus nost, noraujot pašu Aleksu pusguļus. Viņas pirksti ņirbēja biezajā apmatojumā uz. Rīda krūtīm, Aleksa apbēra ar skūpstiem viņa varenos muskuļus un paberzēja vaigu pret Rīda plato krūtsgalu.

Viņi atkal mainīja pozu, un Aleksa paguva atbrīvoties no kurpēm un zeķēm, pirms Rīda plauksta pilnībā apsedza viņas Venēras pauguru -r kā savu īpašumu. Viņa pirkstu gali iegrima viņas samtainajā sievietibā un iezieda to ar viņas pašas iekāres izsvīdināto rasu.

Kad Aleksa labsajūtā ievaidējās, viņš apsedza viņas krūtis ar plaukstām un viegli uzspieda uz saspringtajiem krūtsgaliem. Rīda gurni sakustējās, lai vienmērīgiem grūdieniem droši savienotos ar Aleksu.

Tas nenotika.

Viņš mazliet mainīja gurnu stāvokli un mēģināja vēlreiz, bet sastapās ar tādu pašu pretestību. Paslējies uz augšu, Rīds neticīgi uzlūkoja Aleksu.

-  Tu taču neteiksi, ka…

Viņa saraustīti elpoja, un viņai bija grūti noturēt savu aizmigloto acu skatienu pievērstu vienam punktam. No Aleksas mutes izlauzās tikko sadzirdamas, ilgpilnas skaņas. Viņas rokas, kā kaut ko meklējot, slīdēja par Rīda krūtīm, kaklu un vaigiem.

Aleksa ar pirkstu galiem noglāstīja viņa lūpas. Viņas zīžainās ādas karstums, kas neganti svilināja, lika viņam gāzties bezdibenī. Viņš uzspieda stingrāk un iegrima viņā līdz galam. Viņas saraustītā pārsteiguma un atklāsmes nopūta bija visjutekliskākā skaņa, kādu Rīds jebkad bija dzirdējis. Tā uzkurināja viņu vēl vairāk.

-  Jēzu, viņš ievaidējās. Ak, Jēzu!

Kopošanās instinkts ņēma virsroku, un viņa gurni sāka kustēties straujāka ritmā, ko noteica sensenais dzinulis iegūt un piepildīt. Saņēmis abās plaukstās Aleksas galvu, viņš skūpstīja viņas muti kā nevaldāms plēsoņa. Kulminācija nogāzās pār Rīdu ka vesela izjūtu lavīna. Tā satricināja viņu līdz dvēseles dziļumiem un šķita ilgstam veselu mūžību… tomēr viņam nebija gana.

Pagāja vairākas minūtes, iekams viņš spēja pieslieties un atbrīvot sevi no piesaistes Aleksas augumam. Rīds nemaz negribēja to darīt, bet, paskatījies uz Aleksu, saprata, ka par turpinājumu nevar būt ne runas.

Viņa gulēja novērsusies, vienu vaigu atbalstījusi pret spilvenu. Aleksa izskatījās trausla ka parādība. Raudzīda

mies uz tikko jaušamo pulsāciju viņas kaklā, uz sārto plankumu, ko tur bija atstājis viņa mežonīgais skūpsts, Rīds jutās ka izvarotājs. Nožēlas un pret sevi vērsta riebuma pilns viņš palaida vaļā Aleksas matus no savu pirkstu krampjainā tvēriena.

Izdzirduši kādu klauvējam pie durvīm, abi satrūkās. Aleksa aši pasniedzās pēc saburzītā gultas pārklāja un apsedzās ar to. Rīds smagi nolaida kājas uz grīdas un ātri uzstīvēja pār gurniem džīnas.

-   Rīd, vai tu tur esi?

-  Jā, viņš caur durvīm atsaucās.

-   Es, ē, atnesu Geiteres jaunkundzes atslēgas. Atceries, tu man liki…

Rīds atvēra durvis, un viņa palīgs aprāvās pusvārda..

-   Atceros.

Viņš pastiepa roku caur durvju spraugu, un palīgs ielika viņam plaukstā atslēgas.

-   Paldies, Rīds strupi noteica un aizvēra durvis.

Viņš nometa atslēgas uz apaļa galdiņa, kas stāvēja pie loga. Tās nošķindēja uz koka virsmas kā kopā sasisti metāla šķīvji. Rīds noliecās, lai paceltu savu kreklu un jaku, ko bija pārmetis par gultas malu kādā brīdī, kas nu jau bija pagaisis no viņa atmiņas. Ģērbdamies viņš pār plecu uzrunāja Aleksu.

-  Zinu, ka tu patlaban sevi ienīsti, bet varbūt jutīsies labāk, ja pateikšu, ka es arī vēlos, kaut tas nebūtu noticis.

Viņa pagrieza galvu un uzmeta Rīdām ilgu, pētošu skatienu. Viņa meklēja Rīda sejā līdzjūtību, maigumu, mīlestību. Viņa vaibsti palika bezkaislīgi, un viņš raudzījās Aleksā ar svešinieka acīm. Likās, ka Rīds ir nesatricināms un neaizskarams.

Aleksa norija kaklā sakāpušo kamolu un apraka savu sāpi. Lai atspēlētos par Rīda vienaldzību, viņa sacīja:

-   Nu, ko tagad mēs esam izlīdzinājušies, šerif. Tu izglābi man dzīvību, kad es vel nebiju piedzimusi.

Aleksa mirkli klusēja, tad aizsmakušā balsī piemetināja:

-   Un es tev tikai sniedzu to, pec kā tu allaž ilgojies, bet nedabūji no manas mātes.

Rīds savilka pirkstus dūrēs, it ka gribēdams viņai sist. Tad ar saraustītām, nesakarīgām kustībām pabeidza ģērbties. Atvēris durvis, viņš pagriezās pret Aleksu.

-  Lai kāda iemesla deļ tu būtu to darījusi, es tev pateicos. Būdama jaunava, tu kniebies sasodīti labi.

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

Juniors ieslīdēja moteļa Rietumnieks kafejnīcas oranžajā plastmasas kabīnē. Viņa valdzinošais smaids apdzisa tajā paša brīdī, kad viņš ieraudzīja Aleksas seju.

-   Mīļā, vai jiīs esat slima?

Viņa vārgi pasmaidīja.

-  Nē. Kafiju? Aleksa vaicāja, dodama zīmi viesmīlei.

-Jā, Iiidzu, — viņš izklaidīgi atsaucās.

Kad viesmīle mēģināja viņam iespiest rokās prāvu ēdienkarti plastmasas vākos. Juniors ar mājienu to atvairīja.

-  Tikai kafiju.

Kad viesmīle bija ielējusi Junioram tasē kafiju, viņš noliecas pār galdiņu un runāja čukstus.

-   Kad jūs man šorīt piezvanījāt, biju stāvā sajūsmā, bet nu redzu, ka atgadījies kaut kas ļoti nepatīkams. Jūs esat bāla kā krīts.

-  Jums vajadzētu redzēt, kāda izskatos bez saulesbrillēm.

Viņa pacēla un atkal nolaida brilles, mēģinādama pajokot, bet joks iznāca diezgan sājš.

-   Kas noticis?

Viņa atspiedās pret krēsla spilgto plastmasas atzveltni un, pagriezusi galvu, sāka skatīties ārā pa tumši ietonēto logu. Tā ka spīdēja spoža saule, viņas saulesbrilles neizraisīja nekādu izbrīnu. Bet tas arī bija vienīgais labums no skaistā laika.

-   Rīds man pastāstīja, ka Selīna mēģinājusi izdarīt abortu.

Pirmajā brīdī Juniors nekā neteica. Tad viņš atviegloja sirdi ar sulīgu lamuvārdu, ko Aleksa lāgā nesadzirdēja. Juniors iedzēra malku kafijas, izteica pāris nesakarīgas frāzes un beidzot, ar neslēptu riebumu purinādams galvu, sacīja:

-  Pie velna, kas viņam lēcies? Kāpēc tas bija jāizstas-

ta? •

-  Tātad tā ir taisnība?

Viņš nodūra galvu un skatījās kafijas tasē.

-  Viņai bija tikai septiņpadsmit gadu, Aleksa, un viņa bija kļuvusi grūta no puiša, ko nemīlēja un kam bija jādodas uz Saigonu. Viņa bija nobijusies. Viņa…

-   Man šie fakti ir zināmi, Junior, Aleksa viņu nepacietīgi pārtrauca. Kāpēc jūs viņu vienmēr aizstāvat?

-  Jādomā, tas man tāds paradums.

Aleksa, nokaunējusies par savu nesavaldību, kādu bridi klusēja, lai saņemtu sevi rokās.

-  Zinu, kāpēc viņa to darīja. Nespēju tikai saprast, kā viņa to varēju.

-  Mēs arī nevarējām to saprast, negribīgi atzinās Juniors.

-   Mēs?

-   RIcls un es. Viņš deva Selīnai priekš atveseļošanās tikai divas dienas, un tad mēs abi ar lidmašīnu nogādājām viņu Elpaso, lai šī liela tiktu nokārtota.

Viņš iemalkoja kafiju.

-   Mēs salikāmies lidlaukā tūlīt pēc saules rieta.

Aleksa bija vaicājusi Rīdām, vai viņš kādreiz ir lidojis

kopā ar Selīnu naktī. Rīds atbildēja vienreiz. Vel viņš sacīja, ka Sclīna bi jusi nobijusies.

-   Viņš nozaga lidmašīnu?

-   Rīds lo sauca par aizņemšanos. Domāju, ka Mo zināja, kas Rīdām padomā, bet izlikās nekā neredzam. Mēs piezemējāmies Elpaso, noīrējām automobili un aizbraucam uz armijas bāzi. Rīds uzpirka sargkareivjus, un Alam Geiteram lika paziņots, ka viņu grib satikt radinieki. Viņam tovakar laikam bija brīvsolis. Lai būtu kā būdams, Geiters pienāca pie vārtiem, un mēs, ē. pierunājām viņu kāpt mūsu automobili.

-  Kas nolika tālāk?

Juniors nokaunējies paskatījās uz Aleksu.

-   Mes aizvedām viņu uz kādu vientuļu vietu un pamatīgi piekāvām. Baidījos, ka Rīds viņu nositīs. Varbūt viņš to arī izdarītu, ja klāt nebūtu Selīnas. Viņai uznāca histērija.

-  Jūs viņu piespiedāt apprecēt Selīnu?

-   Tajā paša vakarā. Šķērsojām robežu un aizbraucam uz Mehiko.

To atcerēdamies. Juniors īgni papurināja galvu.

-Geiters bija gandrīz nesamaņa un lik tikko jaudāja izrunāt svinīgo solījumu. Ceremonijas laikā mēs ar Rīdu balstījām viņu zem padusēm, tad aizvedām atpakaļ uz Fortblisu un pametām pie vārtiem.

-   Viena lieta mani mulsina. Kāpēc Rīds ta uzstāja, lai Selīna apprecētos?

-    Viņš nemitējās apgalvot, ka nepieļaus, lai viņa dzemdētu ārlaulības bērnu.

Aleksa caur briļļu tumšajiem stikliem cieši uzlūkoja Junioru.

-Tad kāpēc viņš neapprecēja Seimu pats?

-   Rīds viņai to piedāvāja.

-  Un kāpēc tas tomēr nenotika?

-   Manis dēļ. Es arī bildināju Seimu.

Redzēdams Aleksas apmulsumu, Juniors sparīgi izpūta elpu.

-Tas notika nākamajā rītā pēc tam, kad…e…

-  Es sapratu. Turpiniet.

-   Selīna joprojām bija dziļi satriekta un teica, ka nespējot sakopot domas. Viņa lūdza, lai mēs beidzam viņu tirdīt. Bet Rīds sacīja, ka viņai pēc iespējas ātrāk jāapprecas, citādi visi uzzinās, kas noticis.

-  Visi to tāpat uzzināja, piezīmēja Aleksa.

-   Viņš gribēja iespējami ilgāk pasargāt Seimu no tenkām.

-  Var būt, ka esmu nejēga, bet es tomēr nesaprotu. Selīnai bija divi vīrieši, kas viņu mīlēja un lūdza viņas roku. Kāpēc viņa to neizmantoja?

-  Viņa atteicās izvēlēties starp mums abiem.

No sasprindzinājuma viņam starp uzacīm bija iegūlusi dziļa rieva.

-  Vai zināt, Aleksa, tas bija pirmais saprātīgais, pieaugušas sievietes cienīgais lēmums Selīnas dzīve. Mēs abi mācījāmies vidusskolas pēdējā klasē. Dievs zina, Rīdām nebija ne penija pie dvēseles. Man naudas netrūka, bet mani senči būtu sagājuši sviestā, ja es apprecētos, pat skolu nepabeidzis, turklāt ar meiteni, kas nēsāja cita vīrieša bērnu. Viņai bija vēl kāds iemesls, daudz svarīgāks par naudas vai vecāku svētības trūkumu. Selīna zināja-ja izvēlēsies vienu no mums, mūsu draudzība uz visiem laikiem būs pagalam. Trešais liekais liks atstumts. Viņa negribēja iznicināt mūsu trīsvienību. Jocīgi, vai ne? Tomēr draudzība bija pagalam šā vai tā.

-   Ka to saprast?

-   Kad atgriezāmies no Elpaso, starp mums nekas vairs nebija tā. kā agrāk. Visu laiku uzmanījāmies, lai nepateiktu viens otram ko lieku. Turpretim agrāk vienmēr bijām atklāti un vaļsirdīgi.

Viņa balss kļuva skumīga.

-   Pa Selinas grūtniecības laiku Rīds tikās ar viņu gaužām reti, un arī es apciemoju Selīnu tikai dažas reizes. Mēs bijām aizņemti skolā, viņa galvenokārt dzīvoja pa māju. Ak, mēs joprojām ārēji izturējāmies ta, it ka būtu vislabākie draugi, bet, kad bijām kopā, pārāk uzkrītoši centāmies izlikties, ka viss ir kārtība. Ta nakts, kad Selīna mēģināja izdarīt abortu, nostājas starp mums kā necaursitama siena. To nebija iespējams nedz apiet, nedz pārkāpt. Tā bija šeit. Sarunas risinājās ar piepūli. Smiekli skanēja piespiesti.

-   Bet jūs taču viņu nepametāt?

-   Nē. Todien, kad piedzimāt jūs, mēs ar Rīdu aizskrējām uz slimnīcu. Ja neskaita jūsu vecmāmiņu, mēs bijām pirmie, kam jūs tikāt stādīta priekšā.

-  Priecājos par to, Aleksa nespodrā balsī sacīja.

-  Es ari.

-   Ja es būtu bijusi Selmas vietā, droši vien nelaistu garām izdevību un nogrābtu vienu no jums.

Juniora smaids pamazām izgaisa.

-  Rīds vairs nelūdza Selīnu kļūt par viņa sievu.

-   Kāpēc?

Juniors deva zīmi viesmīlei, lai tā atkal piepilda viņa kafijas tasi. Tad, saņēmis tasi abās plaukstās, viņš ieskatījās kafijas tumšajā dzelmē.

-   Viņš Selīnai nekad nepiedeva.

-  Ala Geitera dēļ?

-  Jūsu dēļ.

Kā sitienu dabūjusi, Aleksa aizšāva plaukstu priekšā mutei. Visu mūžu viņai bija jājutas vainīgai par to, ka ir nākusi pasaulē. Saprazdams viņas satraukuma cēloni, Juniors pasteidzās piebilst:

-   Ne jau tāpēc, ka viņa jūs bija ieņēmusi. Viņš nevarēja Selīnai piedot to gājienu ar adāmadatu.

-   Nesaprotu.

-   Redziet, Aleksa, Rids ir no tiem, kas cīnās līdz galam. Pie velna, ja kādam bija lemts kļūt par pēdējo mēslu. tad tas bija Rīds. Viņam nebija pat tik daudz izredžu kļūt par krietnu cilvēku, cik melns aiz naga. Sociālās aprūpes darbinieki, ja Perselā tādi kādreiz būtu bi juši, varētu droši rādīt uz viņu ar pirkstu un teikt: “Tas puisis nodzīvos nekam nederīgu mūžu. Viņu gaida bēdīgs gals. Gan redzēsiet.” Bet nē, ar Rīdu nekas tamlīdzīgs nenotika. Viņš smeļas spēku savā postā. Viņš izķepurojas. Viņš ir stiprs. Reiz notriekts no kājām, Rids ceļas, lai cīnītos atkal. Turpretim es, Juniors turpināja, zobgalīgi iesmiedamies, es spēju piedot cilvēkiem viņu vājības, jo man pašam to ir tik daudz. Varu saprast, kādas paniskas bailes toreiz bija pārņēmušas Sclīnu. Viņa rīkojās, izmisuma dzīta, jo baidījās no tā brīža, kad viss atklāsies.

Rīds nepazīst padošanos. Viņš nespēja piedot Selīnai viņas vājumu. Viņš tik sasodīti daudz prasa pats no sevis un mērī citus ar to pašu mērauklu. Bet dzīvot saskaņā ar

Rīda standartiem ir praktiski neiespējami. Tāpēc, nonākot saskarsmē ar citiem cilvēkiem, viņš nemitīgi piedzīvo vilšanos. Viņš pats sevi tam ir nolēmis.

-   Viņš ir ciniķis.

-   Saprotu, kas liek jums tā domāt, bet neļaujieties, lai Rīda ārējais raupjums jūs apmuļķo. Kad cilvēki viņu pieviļ, un tas tā notiek bez mitas, jo viņi ir cilvēciskas būtnes —, Rīdām sāp. Un, kad viņam sāp, viņš kļūst rupjš.

-   Vai viņš izturējās rupji pret manu māti?

-   Nē, nekad. Seima varēja Rīdu sapināt un sagādāt viņam skaudrāku vilšanos nekā jebkurš cits, bet Rīds nespēja izturēties pret viņu rupji, jo pārāk stipri mīlēja Selīnu.

Juniors izlīdzinoši paskatījās uz Aleksu.

-   Rīds vienkārši nevarēja viņai piedot.

-   Un tāpēc viņš atkāpās, lai dotu iespeju jums.

-   Ko es nekavējos izmantot, īsi iesmējies, teica Juniors. Man nav (ik grūti iztapt kā Rīdām. Es neprasu pilnību nedz no sevis, nedz citiem. Jā, Aleksa, lai kādi trūkumi piemita jūsu mātei, es viņu mīlēju un par katru cenu gribēju apprecēt.

-   Kāpēc viņa neapprecējās ar jums, Junior? patiesā neizpratnē vaicāja Aleksa. Viņa jūs mīlēja. Es zinu, ka tā bija.

-   Es ari zinu, ka tā bija. Un es taču esmu nolādēti izskatīgs.

Viņš piemiedza aci, un Aleksa pasmaidīja.

-   Reti kurš tam spētu noticēt, zinādams manu tagadējo dzīvesveidu, bet es būtu bi jis Selīnai uzticīgs virs un lielisks tētuks jums, Aleksa. Vismaz es gribēju pamēģināt tāds būt.

Viņš saspieda kopā uz galda noliktās plaukstas.

-   Bet, lai cik reižu es lūdzu Selīnu kļūt par manu sievu, viņa aizvien sacīja: "Nē.”

-   Un jūs turpinājāt viņu lugt līdz pat tai naktij, kad viņa tika nogalināta.

Juniors asi ieskatījās Alcksai acīs.

-  Jā. Es tovakar uzlūdzu viņu uz pusdienām rančo, lai kārtējo reizi bildinātu.

-  Jūs to izdarījāt?

-Jā.

-  Un?

-   Saņēmu tādu pašu atbildi ka parasti. Viņa mani noraidīja.

-   Vai jūs zināt, kāpēc?

-  Jā.

Viņš neomulīgi sakņosi jās plastmasas sēdeklī.

-   Viņa aizvien vēl mīlēja Rīdu. Vienmēr un mūžīgi mūžos tas bija Rīds, ko viņa gribēja.

Aleksa novērsās. Viņa zināja, ka Junioram tā ir sāpīga atzīšanās.

-  Junior, kur jūs tonakt bijāt?

-  Rančo.

-  Es domāju pēc tam, kad aizvedāt Selīnu mājās.

-   Es viņu neaizvedu mājās. Nospriedu, ka to izdarīs tētis.

-   Engess?

-   Biju apbēdināts par kārtējo atteikumu. Saprotiet, biju jau pieradinājis vecākus pie domas, ka mūsu mājā drīz ienāks viņu vedekla un mazbērns.

Viņš bezpalīdzīgi izpleta rokas.

-   Es biju tā pārskaities, ka aizdrāzos no mājām, no Selīnas pat neatvadījies.

-  Kurp jūs devāties?

-   Apstaigāju visus ūķus, kur pārdeva alkoholu nepilngadīgajiem. Galu galā pamatīgi piesūcos.

-   Viens pats?

-   Viens pats.

-  Tātad alibi jums nav?

-Junioram alibi nav vajadzīgs. Viņš nenogalināja jūsu māti.

Viņi bija tā iegrimuši sarunā, ka neviens no viņiem nebija pamanījis pienākam Steisiju Vollesu. Kad Aleksa un Juniors pacēla galvas, viņa jau stāvēja pie galdiņa. Skatiens, ko Steisiju veltīja Aleksai, bija vēl naidīgāks nekā viņu pirmajā tikšanās reizē.

-   Labrīt, Steisij, neveikli juzdamies, sacīja Juniors.

Bija skaidri redzams, ka bijušās sievas negaidītā parādīšanās nesagādā viņam nekādu prieku.

-   Apsēdies un iedzer kopā ar mums kādu tasi kafijas.

Viņš pavirzījās, lai atbrīvotu Steisijai vietu kabīnē.

-  Paldies, nē.

Nikni skatīdamās uz Aleksu, viņa teica:

-   Beidziet traucēt Junioru ar saviem muļķīgajiem jautājumiem.

-   Klau, Steisij, viņa mani nemaz netraucē, Juniors iebilda, cenzdamies nogludināt asumus.

-   Kāpēc jūs vienkārši nemetat mieru?

-   Es nevaru.

-  Jums tomēr vajadzētu to darīt. Tā visiem būtu labāk.

-  īpaši slepkavam, klusi noteica Aleksa.

Steisijas kārnais, stīvais augums notrīsēja kā loka aukla tūlīt pēc bultas izšaušanas.

-   Vācieties prom no mūsu dzīves. Jūs esat savtīga, atriebīga kuce, kas …

-   Ne šeit, Steisi j, Juniors viņu aši pārtrauca.

Izstūmis Steisiju no kabīnes, viņš saņēma tās roku.

-     Pavadīšu tevi 11/ tavu automobili. Ko tu te šorīt dari? Ak, jā jūsu bridža pulciņš ietur kopīgas brokastis, Juniors sacīja, pamanījis, ka pie kāda galdiņa sēdošās sievietes viņus ziņkārīgi novēro. Cik jauki.

Viņš bezrūpīgi pamāja dāmām ar roku.

Aleksai, tāpat kā Junioram, nebija pa prātam pētošie acu skatieni.Viņa pastūma zem apakštasītes piecu dolāru naudas zīmi un izgāja no kafejnīcas tikai dažus mirkļus pēc Juniora un Steisijas.

Aleksa apgāja Steisijas automobilim apkārt ar līkumu, bet ar vienu acs kaktiņu noskatījās, kā Juniors apskauj Stcisiju un mierinādams glāsta viņai muguru. Viņš maigi noskūpstīja Steisiju uz lūpām. Viņa pieķērās Junioram un kaut ko viņam satraukti vaicāja. Šķiet, ka viņa atbildes Steisiju nomierināja. Viņa nevarīgi pieplaka Junioram pie krūtīm. ,

Viņš atbrīvojās no Steisijas skavām tas viņam izdevās tik valdzinoši, ka viņa starojoši smaidīja, kad Juniors iesēdināja viņu automobilī un uz atvadām pamāja ar roku.

Aleksa jau bija iegājusi savā istabā, kad Juniors pieklauvēja pie durvīm un teica:

-  Tas esmu es.

Viņa atvēra durvis.

-   Kāpēc viņa sacēla traci?

-   Steisija bija nodomājusi, ka mēs esam pavadījuši nakti kopā, ja reiz brokastojam moteļa kafejnīcā.

-  Ak, Kungs, Aleksa nočukstēja. Šīs pilsētiņas iedzīvotāji ir apveltīti ar vētrainu fantāziju. Būs labāk, ja jūs tagad dosieties prom, citādi vel kādam ienāks prātā tāda pati doma.

-   Vai jūs tas uztrauc? Mani ne.

-   Mani gan.

Aleksa, juzdamās neveikli, pašķielēja uz nesaklāto gultu. Katru rītu moteļa istabene klaudzināja pie viņas durvīm, kad Aleksa vēl mazgājās dušā, bet tieši torīt viņa bija aizkavējusies. Aleksa baidījās, ka savandītā gulta nodos viņas noslēpumu. Telpā smaržoja pēc Rīda. Viņa auguma izgarojumi bija pārklājuši visas virsmas kā plāna putekļu kārtiņa. Viņa baiļojās, ka to sajutīs arī Juniors.

Viņš saudzīgi noņēma Aleksai saulesbrilles un vieglītēm pārvilka ar pirkstu lavandas zilajiem pusmēnešiem zem viņas acīm.

-   Esat aizvadījusi nelāgu nakti?

Tas ir par maigu tcikls, viņa nodomāja.

-   Nu, labi varu jums pastāstīt. Tas jau tāpat būs visiem uz mēles. Vakar vēlu pēcpusdienā es apciemoju Noru Geilu viņas iestādē.

Juniora lūpas pārsteigumā pavērās.

-   Velns un elle!

-   Man vajadzēja ar viņu aprunāties. Tā rādās, ka viņa var apstiprināt Rīda alibi par to nakti, kad tika nogalināta Selina. Lai būtu kā būdams, tobrīd, kad es tur atrados, sašāva cilvēku. Asinis plūda kā jūra, vainīgo uzreiz aizturēja-

Juniors neticīgi iesmējās.

-   Jūs dzenat jokus.

-   Velētos, kaut tā būtu, Aleksa drūmi atteica. Padomājiet pats es, apgabala prokurora biroja pārstāve, esmu klāt, kad priekamājā viens kovbojs sašauj otru.

Pēkšņi Aleksa kaut kas pārtrūka. Viņa sāka smieties. Smieklu lēkme negribēja rimties. Aleksa smejas tik ilgi, līdz viņai sānos iemetas dūrējs un pa vaigiem sāka ritēt asaras.

-   Ak. Dievs, vai varat tam noticēt? Ja Gregs Hārpers to dabūtu zināt, viņš…

-   Pets Čestins viņam neko nestāstīs. Viņam tur ir meitene…

-  Zinu, viņa sacīja, Rkls man pateica. Viņš ieradās pēc izsaukuma un aizdzina mani no turienes prom. Izskatījās, ka Rīds ir pārliecināts šim notikumam nekādas atskaņas nesekos.

Aleksa nevērīgi paraustīja plecus, cerēdama, ka Junioram viņas bezrūpība neliksies tik samākslota kā viņai pašai.

-    Bija labi pārmaiņas pēc dzirdēt jūs smejamies, smaidīdams piezīmēja Juniors. Es gribētu palikt pie jums un uzmundrināt jus vel vairāk.

Viņš uzlika rokas uz Aleksas gurniem un sāka tos glaudīt. Viņa Junioru atgrūda.

-   Ja jums ir vēlēšanās kādu uzmundrināt, vajadzēja braukt līdzi Steisijai. Izskatījās, ka viņa labprāt bulu atsaukusies.

Juniors vainīgi novērsa skatienu.

-  Lai viņu darītu laimīgu, daudz nevajag.

-  Tāpēc, ka viņa jūs joprojām mīl.

-   Neesmu to pelnījis.

-   Viņu tas neuztrauc. Viņa ir gatava jums visu piedot. Un ir jau piedevusi.

-  Jūs domājat slepkavību?

-  Nē. To, ka mīlējāt citu, Seimu.

-   Šoreiz ne, Aleksa, Juniors nočukstēja un nolieca galvu, lai viņu noskūpstītu.

Aleksa atvairīja viņa mērķtiecīgās lūpas.

-  Nē, Junior.

-  Kāpēc ne?

-  Jūs zināt, kāpēc.

-   Es aizvien vēl esmu tikai čotns?

-   Draugs.

-   Kāpēc tikai draugs?

-   Man pagātne sajaukusies ar tagadni. Dzirdot runas, ka jūs varētu būt bi jis mans tēvs, mana romantiskā jutoņa noplaka.

-   Kad es tagad skatos uz jums, neredzu nekā kopīga ar to sīkuliti šūpuli. Jūs esat satraucoša sieviete. Gribu turēt jus savas rokās un mīlēt turklāt nepavisam ka tētis.

-    Nē, viņa dedzīgi papurināja galvu. Tas neies cauri. Junior. Šie prieki mums nav lemti.

Šos vārdus viņai vajadzēja sacīt Rīdām. Kāpēc Aleksa to nedarīja? Tāpēc, ka viņa bija liekule, luk, tā. Un ari tāpēc, ka vieni un tie paši nosacījumi nav piemērojami visām situācijām, pat ja cilvēks to vēlas. Un vēl tāpēc, ka Aleksa nespēja pavēlēt savai sirdi j. Ši īpašība viņai un Selīnai bija kopīga.

-   Mēs nekad nevarēsim but mīļākie.

Viņš pasmaidīja un bez aizvainojuma sacīja:

-   Esmu stūrgalvīgs. Kad tas viss būs galā, es gādāšu, lai jūs mani ieraudzītu pavisam citā gaismā. Mēs izliksimies, ka tiekamies pirmoreiz, un jūs samīlēsieties manī līdz ausīm.

Ja tas sniedz mierinājumu viņu ievainotajam pašlepnumam. lai viņš tā domā, nosprieda Aleksa.

Viņa zināja, ka Juniora cerības nekad nepiepildīsies, tāpat ka savulaik viņam nebija lemts dabūt Selīnu.

Un abos gadījumos tam par šķērsli bija Rīds Lemberts.

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Engesa sekretāre ieveda Aleksu viņa kabinetā MU birojā. Telpas bija iekārtotas ļoti vienkārši un atradās kādā iestādēm paredzētā namā starp zobārsta kabinetu un juridisku firmu. Viņš piecēlās no rakstāmgalda un panācās Aleksai pretim.

-   Paldies, ka iegriezāties pie manis, Aleksa.

-   Priecājos, ka jūs man piezvanījāt. Man šā vai tā vajadzēja ar jums aprunāties.

-   Vai nevēlaties ko iedzert?

-  Paldies, ne.

-   Vai pēdējā laikā esat tikusies ar Junioru?

-  Jā. Mēs šorīt kopā dzērām kafiju.

Engess bija iepriecināts. Dēls acīmredzot uzklausījis viņa pamācības. Kā parasti,ar Junioru vajadzēja aprunāties mazliet skarbāk, lai viņš sāktu darboties.

-   Pirms minu iemeslu, kālab aicināju jūs šurp, vai nepateiksiet, kas jums pašai prātā? ierosināja Engess.

-  īsi sakot tā nakts, kad tikanogalināta mana māte.

Viņa sirsnīgais smaids apdzisa.

-   Apsēdieties.

Viņš pavadīja Aleksu līdz nelielam polsterētam dīvānam.

-   Ko jūs gribat zināt?

-   Kad šorīt runāju ar Junioru, viņš apstiprināja to, kas man jau bija zināms, ka vakarā viņš bildināja Selīnu. Zinu, ka jūs un Mintona kundze bijāt pret šīm laulībām.

-Taisnība, Aleksa, tā bija. Man ir nepatīkami jums to sacīt. Negribu runāt par jūsu māti sliktu, jo es viņu mīlēju kā Juniora draudzeni.

-   Bet jūs nevēlējāties, lai viņa kļūst par jūsu dēla sievu.

-   Nē.

Viņš noliecās uz priekšu un pastiepa pret Aleksu pirkstu.

-   Nedomājiet, ka tas bija aiz snobisma. Sāras Džo uzskatus varbūt ari noteica šķiriskie un ekonomiskie aizspriedumi, bet ne manējos. Tajā laikā es būtu pretojies Juniora laulībām ar jebkuru meiteni.

-Tad kāpēc jūs tikai dažas nedēļas vēlāk piekritāt viņa laulībām ar Steisiju Vollesu?

Tn meitene nuv muļķe, Engess nodomāja. Viņš sataisīja nevainīgu sejas izteiksmi.

-Tobrīd situācija jau bija mainījusies. Juniors pēc Selīnas nāves bija satriekts. Steisija dievināja zemi, pa kuru viņš staigāja. Nospriedu, ka ši laulība varētu viņam nākt par labu. Kādu laiku tas ta arī bija. Nenožēloju, ka tiku devis svētību viņu kopdzīvei.

-Cienījama tiesneša meita bija ari daudz piemērotāka sieva Engesa Mintona dēlam.

Viņa zilās acis satumsa.

-   Jūs mani sarūgtināt, Aleksa. Jūsu spriedums ir pilnīgi aplams. Vai domājat, ka es varētu piespiest dēlu stāties laulībā bez mīlestības?

-   Nezinu. Ja nu tomēr? I

-   Nē!

-   Pat ja tā būtu spēle uz ļoti augstām likmēm?

-   Klausieties, Engess klusā balsī uzsvērti sacīja, viss, ko jebkad esmu darījis priekš sava dēla, ir bi jis darīts viņa paša labuma dēļ.

-   Vai pie tā pieder arī Selīnas noslepkavošana?

Engess salēcās.

-  Jums nu gan netrūkst nekaunības, jaunā dāma.

-   Piedodiet. Nevaru atļauties būt izsmalcināta. Enges, Juniors sacīja, ka viņš tovakar aizgājis no rančo saniknots un aizvainots, jo Seima viņa bildinājumu noraidījusi.

-  Taisnība.

-Selinas aizvešana uz mājām tika atstāta jūsu ziņā.

-  Ja. Es neaizvedu viņu mājās, bet piedāvāju vienu no saviem automobiļiem. Iedevu Selinai atslēgas, viņa atvadījās un aizgāja. Pieņēmu, ka viņa aizbraukusi mājās.

-   Vai kāds dzirdēja jūsu sarunu?

-   Vismaz man par to nekas nav zināms.

-   Pat ne jūsu sieva?

-   Viņa tūlīt pēc vakariņām devās uz gultu.

-   Vai tad jūs nesaprotat, Enges? Jums nav alibi. Tam, kas notika pēc Juniora aiziešana, nav neviena liecinieka.

Tas, ka Aleksa šķita viņa dēļ noraizējusies, sagādāja Engesam milzīgu prieku. Aleksa izskatījās satraukta un nomākta. Pēdējā laikā viņam bija aizvien grūtāk uzskatīt šo meiteni par savu ienaidnieci. Viņa acīmredzot loloja pret Engesu tikpat draudzīgas jūtas.

-   Tonakt gulēju kopā ar Sāru Džo, viņš teica. Viņa to apzvērēs. Un Rīds tāpat. Kad viņš nākamajā rītā ieskrēja pie mums, lai paziņotu, ka stallī atradis Selīnas līķi, mēs vēl bijām gultā.

-   Vai mana vecmāmiņa nebija noraizējusies? Vai, nevarēdama Seimu sagaidīt mājās, viņa nezvanīja uz. rančo?

-   Patiesību sakot, zvanīja gan. Selina jau bija aizgājusi. Viņa bija mums padižojusies, ka jūs naktī guļat mierīgi, tā ka droši vien arī Greiemas kundze devās gulēt, pieņēmusi, ka Selīna ir ceļā uz mājām. To, ka Selīna mājās nav bijusi, viņa aptvēra tikai nākamajā rītā.

-   Kad vecmāmiņa Greiema jums piezvanīja?

-  Neatceros. Pārāk vēlu tas nevarēja but, jo es vēl aizvien biju nomoda. Parasti diezgan agri liekos gulēt. Tovakar biju sevišķi noguris visu dienu nomocījāmies ar to ķēvi.

Aleksa sarauca pieri. Viņa saspringti domāja. Viņš pasmaidīja.

-  Skan ticami?

Viņa negribīgi atbildēja uz Enģesa smaidu.

-  Ja, bet tomēr vēl ir daudz neskaidrību.

-  Un ar to ir sasodīti par maz, lai celtu zvērināto tiesai priekšā apsūdzību slepkavībā. Tas ne tuvu nav tik pārliecinoši ka asinīm notraipītais dullais Bads ar skalpeli rokā.

Aleksa neko neteica.

Engess uzlika roku viņas plaukstai.

-  Ceru, ka neesmu aizskāris jūsu jūtas, vaļsirdīgi runājot par jūsu māti.

-  Nē, neesat, Aleksa atbildēja ar vārgu smaidu. — Dažu pēdējo dienu laikā esmu uzzinājusi, ka viņa nebūt nav bijusi eņģelis.

-   Nekad nebūtu atbalstījis viņas laulības ar Junioru. Un tam nebūtu bijis nekāda sakara ar to, vai Selīna bija grēciniece vai svētā.

Viņš noraudzījās, ka Aleksa pirms nākamā jautājuma uzdošanas nervozi aplaiza lūpas.

-   Kas bija jūsu galvenais iebildums, Engcs? Vai tas, ka viņai biju es?

7Vic/ tā Uts ir, viņš nodomāja. Aleksu mālēs liktenī vuino sevi. Vainas sajūta ir tā, kas liek viņai dzīties pēc patiesības. Viņa alkst atbrīvoties no grēka, ko viņai uzkrāvusi Merla Greiema. Kāda nelietība, ka tā vecā kuce ir varējusi nodarīt bērnam kaut ko tādu. Tomēr Engesa nolūkiem tas noderēja itin labi.

-  Maniem iebildumiem nebija nekāda sakara ar jums, Aleksa, l’as bijā Rīda un Juniora deļ.

Viņš pazemīgi salika kopā plaukstas un runādams pētīja tas.

-  Junioram nepieciešams kāds, kas viņu laiku pa laikam pabiksta. Stingrs tēvs, stingrs draugs, stingra sieviete.

Engcss no uzacu apakšas uzlūkoja Aleksu.

-  Jūs viņam būtu ļoti piemērota dzīvesbiedrene.

-  Dzīvesbiedre?

Viņš smējās un plati iepleta rokas.

-   Pie velna, galu galā.varu jums to pateikt skaidri un gaiši. Es gribētu redzēt jūs un Junioru kā laulātu pāri.

-Ko?

Engess nebija pārliecināts, vai Aleksa patiešam ir apmulsusi vai tikai prasmīgi tēlo. Lai būtu kā būdams, viņš bija apmierināts, ka nolēmis pats pavirzīt šo lietu uz priekšu. Juniors viens pats ar to acīm redzami netika galā.

-    Apķērīga juriste mums ģimenē noderētu. Padomājiet, kāds jūs būtu ieguvums mūsu darījumiem, par rančo tukšajām guļamistabām nemaz nerunājot. Nepaietu ilgs laiks, kad jūs tās piepildītu ar mazbērniem.

Viņš pievērsa skatienu Aleksas iegurņa apvidum.

-   Jums ir šim nolūkam nepieciešamais gurnu apmērs, un caur jums mūsu ģimenē ieplūstu svaigas asinis.

-  Jūs taču nerunājat nopietni, Enges.

-  Nekad mūžā neesmu bijis nopietnāks.

'Viņš papliķēja Aleksai pa muguru.

-   Acumirklī es būtu ļoti apmierināts, ja starp jums un Junioru uzdzirkstītu kaut kas romantisks.

Viņa izvairījas no Engesa pieskāriena.

-   Enges, es negribu apvainot nedz jūs, nedz Junioru, bet tas, ko jūs ierosināt, ir…

Aleksa apklusa, meklēdama īsto vārdu, tad iesmējās un nobeidza:

-…absurds.

-   Kāpēc?

-    Jūs mani lūdzat spēlēt lomu, uz kuru savulaik pretendēja mana māte. Viņu jūs noraidījāt.

-Jūs šai lomai esat piemērota. Viņa tāda nebija.

-   Neesmu iemīlējusies Juniorā un nevēlos piedalīties izrādē.

Viņa piecēlās un gāja uz durvīm.

-   Man ļoti žēl, ja noticis kāds pārpratums vai esmu kādu pamudinājusi uz aplamām domām, ka…

Viņš apveltīja Aleksu ar savu visdraudīgāko skatienu,kas parasti iedzina bailes tiem, kas bija uzdrošinājušies Engesam pretoties. Viņa to mierīgi izturēja.

-   Uz redzēšanos, Enges. Es jums piezvanīšu.

Kad Aleksa bija aizgājusi, Engess ielēja sev dzeramo, lai nomierinātos. Viņa pirksti tik cieši sažņaudza glāzi, ka la tikai brīnumainā kārtā izturēja šo spiedienu un nesašķīda sīkās druskās.

Engesa Mintona ideju pareizību reti kad apšaubīja, un vēl retāk pret viņu tika vērsts izsmiekls. Un neviens nemūžam nebija atļāvies nosaukt viņa priekšlikumus par absurdiem.

Aleksa aizgāja, juzdama dziļu nemieru. Kaut ari pretēji savai gribai, viņa tomēr bija apvainojusi Engesu. Viņa to nožēloja. Bet vēl vairāk Aleksu satrauca tas, ko viņa bija saskatījusi aiz Engesa lāga zēna maskas.

Engess Mintons bija apmierināts, ja viss notika pēc viņa prāta. Ja notikumu gaita viņam šķita pārāk gausa, viņš to pasteidzināja. Pretimrunāšanu Engess neuzņēma ar laipnu smaidu uz lūpām.

Vairāk kā jebkad Aleksai tobrīd bija žēl Juniora, kas tik ļoti atšķīrās no sava tēva. Tas, bez. šaubām, allaž bija viņu nesaskaņu cēlonis. Viņa varēja arī saprast, kāpēc tāds neatkarību mīlošs cilvēks kā Rīds bija aizgājis no darba Mintonu uzņēmumos. Viņam droši vien nepatika strādāt zem Engesa smagā papēža.

Aleksa iekāpa automobili un sāka braukt bez noteikta mērķa. Viņa izbrauca ārpus pilsētas robežām un izvēlējās nomaļākus ceļus. Ainava viņa nekādu sajūsmu neizraisīja. Ar dzeloņstiepļu žogiem ierobežotās ganības šķita stiepjamies jūdzēm tālu. Melni naftas urbumu torņi slējās pār bezkrāsaino zemi, sūknēdami no tās ārā melno zeltu.

Brauciens nāca Aleksai par labu. Viņa varēja netraucēti visu pārdomāt.

Tāpat kā savulaik viņas māte, Aleksa bija saistījusies ar trim vīriešiem, kas visi viņai patika. Viņai negribējās ticēt, ka viens no viņiem ir slepkava.

Ak, Kungs, kāds juceklis. Vienu pēc otras viņa rāva nost maldu kārtas. Ja viņa to turpinās pietiekami ilgi, galu gala tiks pie patiesības.

Bet viņai atvēlētais laiks drīz būs beidzies. Atlikušas tikai dažas dienas, pēc tam Gregs pieprasīs no viņas konkrētus rezultātus. Ja Aleksai neizdosies viņam tos sagādāt, viņš liks izbeigt izmeklēšanu.

Kad Aleksa atgriežoties jau tuvojās pilsētas robežai, viņa pamanīja, ka automobilis, kas brauc aiz viņas, pievirzījies pārāk tuvu.

-   Nejēga, viņa nomurmināja, ieskatījusies spogulītī virs priekšējā stikla.

Vēl vienu jūdzi pikaps neatkāpās no viņas automobiļa kā ēna. Saule neļāva Aleksai saskatīt braucēju.

-  Nu, tad apdzen mani, ja reiz tu tā steidzies.

Viņa bremzes pedālim uzspieda pietiekami stingri, lai iemirkšķinātos aizmugures gaismas. Sekotājs neuztvēra šo signālu. Lauku šosejas apmales bija tik šauras, ka tās knapi varēja par tādām uzskatīt. Aleksa tomēr stūrēja automobili uz apmales pusi, cerēdama, ka pikaps pabrauks viņai garām.

-   Sirsnīgi pateicos, viņa noteica, kad pikaps pārbrauca pāri dzeltenajai viduslīnijai un uzņēma ātrumu.

Nu abi automobiļi brauca līdzās. Aleksa to pamanīja ar vienu acs kaktiņu. Līdz pat tam brīdim, kad viņa saprata, ka pikapa vadītājs nebūt negrasās viņu apdzīt, jo abi automobiļi joprojām traucās uz priekšu tik tuvu blakus un tādā ātrumā, ka tas jau kļuva bīstami, viņai ne prātā nenāca, ka svešajam braucējam ir padomā nevis skriešanās sacīkstes ar automobiļiem, bet gan kaut kas pavisam cits.

-   Tu, muļķi!

Aleksa ar strauju kustību pagrieza galvu, lai paskatītos pa sānu logu. Pikaps pēkšņi uzņēma ātrumu un apziņā-; ti brauca virsū Alcksas automobilim. Trieciens ķēra kreiso buferi. Viņa vairs nevaldīja pār automobili.

Aleksa sažņaudza stūri un nospieda bremzes pedāli, bet no ta vairs nebija nekāda labuma. Viņas automobilis noslīdēja no apmales un iegāzās dziļā, sausā grāvi. Drošības josta noturēja Aleksu sēdekli, bet viņa tomēr tika pasviesta uz priekšu pieliekami tālu, lai atsistos ar galvu pret stūri. Vējstikls no grūdiena sašķīda, un viņas galva un rokas tika apbērtas ar stikla lauskām. Šķita, ka tas nekad nebeigs birt.

Aleksa nedomāja, ka ir zaudējusi samaņu, bet viņa atjēdzās, izdzirdusi balsis. Tās viņu uzrunāja maigi un melodiski. bet Aleksa nesaprata ne vārda.

Viņa ar pūlēm pacēla galvu. No sakustēšanas tā sāka nežēlīgi sāpēt. Aleksa centās apspiest nelabumu un panākt, lai viņas skatiens noskaidrojas.

Vīrieši, kas bija apstājuši automobili un bažīgi viņā nolūkojās, runāja spāniski. Viens no viņiem atvēra automobiļa durvis un vaicājošā intonācijā kaut ko laipni sacīja

-   Jā, ar mani viss ir kārtībā, viņa automātiski atbildēja.

Aleksa nevarēja saprast, kāpēc viņi tik dīvaini skatās, līdz sajuta kaut ko uzpilam uz vaiga. Viņa pacēla roku. lai pataustītu mitro vietu. Viņas trīcošie pirksti nokrāsojas sarkani.

-   Es gan labāk gribētu, lai jūs šonakt paliktu slimnīcā. Varu jūs iekārtot atsevišķā palātā, teica ārsts.

-   Nē, es arī motelī jutīšos labi. Iedzērusi pāris no šīm te, noteikti aizmigšu un gulēšu līdz pat ritam.

Viņa pakratīja brūno plastmasas pudelīti ar tabletēm.

-   Smadzeņu satricinājuma jums nav, tomēr pāris dienas padzīvojiet mierīgāk. Nekādu sporta nodarbību un tamlīdzīgi.

Jau pati doma par fizisku piepūli lika Aleksai saviebties.

-  Apsolu.

-  Pēc nedēļas no šuvēm varēs izņemt diegus. Labi, ka brūce ir uz galvas un seja palikusi neskarta.

-  Jā, Aleksa nenoteikti atbildēja.

Ārstam bija vajadzējis noskūt uz viņās galvas nelielu laukumiņu, bet, prasmīgi sasukājot matus, kailo vietu nemaz nevarēs pamanīt. '

-   Vai jūtaties pietiekami labi , lai tiktos ar apmeklētāju? Kāds vēlas jūs redzēt. Tā kā nav nedēļas nogale, slimnīca ar pacientiem nav pārslogota. Varat izmantot šo telpu, cik ilgi vien vēlaties.

-   Paldies, dakter.

Viņš izgāja no procedūru telpas. Aleksa mēģināja pieslieties sēdus, bet atklāja, ka viņai jorojām mazliet reibst galva. Ieraugot uz sliekšņa parādāmies Pētu Cestinu, viņas līdzsvara sajūta neuzlabojās.

-   Sveicināti. Čestina kungs, kur tas laiks, kopš neesam tikušies, Aleksa sarkastiski sacīja.

Viņš pienāca pre procedūru galda, uz kura gulēja Aleksa, un muļ ķīgi pavaicāja:

-   Ka jūs jūtaties?

-   Esmu jutusies labāk, bet gan jau viss bus kārtībā.

-   Vai varu kaut ko darīt jūsu labā?

-   Nē. Jums nebija nekādas vajadzības nākt šurp. Starp citu, ka jus uzzinājāt?

Viņš pievilka pie galda vienīgo krēslu, kas atradās procedūru telpā, un apsēdās.

Tie meksikāņi apturēja garāmbraucošu automobili. Ticis līdz tuvākajam telefonam, la vadītājs izsauca ātro palīdzību. Šerifa palīgs, kas ierādās notikuma vietā, prot spāņu valodu, ta nu meksikāni varēja viņam izstāstīt, kas noticis.

-   Viņi redzēja, kā pikaps nogrūda mani no ceļa?

-   Ja. Vai jūs varētu to atpazīt?

-   Tas bija balts.

Viņa uztvēra apgabala prokurora skatienu.

-   Un tam uz sāniem bija Mintonu uzņēmumu iniciāļi.

Viņš izskatījās noraizējies un nervozs.

-   Meksikāņi apgalvoja tieši to pašu. Šerifa palīgs nevarēja atrast Rīdu, tāpēcpiezvanīja man.

Cestins ar galvas mājienu norādīja uz viņas apsēju.

-   Vai ar to viss būs kārtībā?

-    Pēc divām vai trīs dienām. Apsēju varēšu noņemt jau rit. Bija jāuzliek vairākas šuves. Un arī uz manam rokām palicis atgādinājums par notikušo.

Aleksa pacēla uz augšu rokas, kas bija klātas sīkām brūcītēm, no kurām ārsts bija izvilcis stikla lauskas.

-   Aleksa, vai jūs pazināt cilvēku, kas sēdēja pie pikapa stūres?

-Nē.

Apgabala prokurors uzmeta viņai stingru skatienu, gribēdams pārliecināties par Aleksas atbildes patiesumu.

-   Ne, viņa atkārtoja. Varat man ticēt ja es būtu viņu pazinusi, pali censtos sameklēt. Man neizdevās viņam uzmest pat acumirklīgu skatienu. Viss, ko es redzēju, bija tumšs siluets pret spožu sauli. Manuprāt, braucējam galvā bija kaut kāda cepure.

-   Vai jūs domājat, ka tas bija nejaušs satiksmes negadījums?

Viņa paslējās, atbalstījusies uz elkoņiem.

-   Un kā domājat jūs?

Viņš atmāja ar roku, mudinādams Aleksu atkal apgulties.

-   Manuprāt, tā nebija nejaušība.

-Tad nepārbaudiet manus spēkus ar muļķīgiem jautājumiem.

Česlins izlaida pirkstus caur matiem un nolamājās.

-   Kad teicu savam vecajam draugam Clregam Hārperam, ka jums liks dota rīcības brīvība, nedomāju, ka jus radīsiet manā apgabala tādu sajukumu.

Aleksas pacietībai pienāca gals.

-   Tā esmu es, Jcas ar galyu triecas pret mūri, Cestina kungs. Kāpēc jūs gaudojat?

-   Sasodīts, Aleksa. Tiesnesis Volless, kas jau tā nevar mani ciest, ir nikns ka satrakojies vērsis. Man neviena tiesas prāvā vairs nebūs nekādu izredžu. Jūs esat nosaukusi trīs viscienījamākos pilsētas iedzīvotājus par slepkavam. Perselas pastāvīgais iedzīvotājs Pastijs Haikems, saistījies ar jums, tiek nogalināts. Jūs bijāt Noras Geilas Bārtones priekamājā, kad tur notika šaušana. Nolādēts, kāpēc jums vajadzēja bikstīt lapseņu pūzni?

Viņa piespieda plaukstu pie sāpošas pieres.

-   Nedarīju to. garlaicības mākta. Meklēju pierādījumus.

Aleksa nolaida roku un uzmeta viņam zīmīgu skatienu.

-  Neuztraucieties, es nevienam neizpaudīšu, ka arī jūs esat ieinteresēts Noras Geilas iestādes pastāvēšanā.

Cestins vainīgi sarāvās.

Saku jums, Aleksa jūs esat saķērusi vērsi aiz ragiem, un viņš jūs šovakar gandrīz nogalināja.

-   Kas pierāda, ka es tuvojos patiesībai. Kāds mēģina no manis atbrīvoties, lai pasargātu sevi.

-  Laikam gan, viņš drūmi piekrita. Vai esat šeit ieguvusi kaut ko tādu, kas iepriekš nebūtu bijis jūsu rīcībā?

-   Visupirms jau esmu precizējusi slepkavības motīvu.

-   Un vēl ko?

-   Esmu konstatējusi, ka aizdomās turētajiem trūkst konkrētu alibi. Rīds Lemberts apgalvo, ka tonakt bijis kopā ar Noru Geilu. Viņa atzinās, ka gatava dot nepatiesu liecību, lai apstiprinātu viņa teikto. No tā es secinu, ka Rīds nebija pie viņas visii nakti. Junioram vispār nav alibi.

-   Un ka ir ar Engesu?

-   Viņš apzvēr, ka tonakt bijis rančo, bet tieši tur tika atrasta Seima. Ja Engess patiešām visu nakti bijis rančo, viņam pavērušās lielas iespējas manu māti noslepkavot.

-   Bet tikpat lielas iespējas bija dullajam Badam, ja viņš sekojis Sclīnai uz rančo, iebilda Pets, im tieši uz to labs aizstāvis norādīs zvērinātajiem. Tās visas joprojām ir tikai varbūtības. Jusu rīcībā vēl aizvien nav konkrētu pierādījumu, ka viens no viņiem slepkavīgos nolūkos iegājis stallī ar skalpeli rokā.

-  Sopēcpusdien biju ceļa uz jūsu biroju, lai tieši par to ar jums runātu. Mans brauciens lika pārtraukts.

-   Par ko jūs gribējāt ar mani runāt?

-  Par veterinārārsta skalpeli. Kas ar to notika?

Viņa sejā parādījās pārsteigums.

-  Jūs esat jau otrs cilvēks, kas šonedēļ man to vaicā.

Aleksa ar grūtībām pieslējās pusguļus, balstīdamās uz

elkoņa. «

-   Kas vēl jums par to jautāja?

-   Tas biju es, stāvēdams uz sliekšņa, sacīja Rīds Lemberts.

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

Aleksu pārņēma tāda kā bezsvara sajūta. Viņa baidījās no atkalredzēšanās ar Rīdu. No tās, protams, nevarēja izvairīties, bet Aleksai gribējās cerēt, ka tas, kas starp viņiem noticis, nav atstājis uz viņu nekādu iespaidu.

Guļot uz slimnīcas procedūru galda ar asinīs salipušiem matiem un ķirbju krāsas antiseptiskā līdzekļa plankumiem uz rokām, Aleksai neizdevās radīt diez cik pārliecinošu priekšstatu par lepnu un neuzvarētu sievieti.

-  Sveicināti, šerif Lembert. Jums droši vien būs patīkami dzirdēt, ka es sekoju jūsu padomam un vairs neatskatījos pār plecu, vai man neseko kāds ļaundaris.

Ignorēdams Aleksu, Rīds sacīja:

-  Sveiks, Pet. Nupat sazinājos ar Vienu no saviem palīgiem.

-  Tad jau būsiet dzirdējis, kas noticis?

-   Vispirms iedomājos, ka tas varētu būt Plameta roku darbs, bet palīgs teica, ka viņas automobilim uzgrūdies kāds MU pikaps.

-  Tā arī bija.

-    MU ietver sevi daudzas kompānijas. Gandrīz vai katram apgabala iedzīvotājam varētu būt pieejams kāds no viņu pikapiem.

-  Jūs ieskaitot, Aleksa samākslotā balsi sacīja.

Rīds beidzot pagodināja viņu ar skarbu skatienu. Apgabala prokurors nolūkojās viņos, acīm redzami juzdamies neveikli.

-   Ē…, kur jūs bijāt, Rīd? Neviens jūs nevarēja atrast.

-   Biju devies izjādē. Jebkurš no rančo iemītniekiem būtu varējis jums to pateikt.

-   Es neiedomājos pavaicāt, Ccstins vainīgi atbildēja.

-   Saprotu. Bet jums gan vajadzēja zināt, ka grūst automobiļus grāvī nav gluži manā stila. Ja neskaita mani kas, jūsuprāt, to varēja izdarīt? Rīds uzsvērti jautāja Aleksai.

Viņai bija nepatīkami par to pat domāt, kur nu vēl izteikt savus apsvērumus skali.

-  Juniors, Aleksa klusi noteica.

-  Juniors? Rīds smējās. Pie velna, kāpēc tad viņš?

-   Mēs ar viņu šorīt tikāmies. Viņam nav alibi tai naktij, kad tika nogalināta Selīna. Viņš atzinās, ka toreiz bijis šausmīgi nikns.

Viņa nodūra acis.

-   Man ir arī iemesls domāt, ka viņš dusmojas uz mani.

-   Kāpēc?

Aleksa centās skatīties uz Rīdu pec iespējas izaicinošāk.

-   Viņš šorīt bija manā istabā moteli.

Neko vairāk viņa negrasījās Rīdām teikt. Lai viņš secinājumus izdara pats.

Rīda acis uz mirkli savilkas šaurās spraudziņas, bet viņš tomēr nevaicāja Aleksai, ko Juniors darījis viņas istabā. Vai nu viņš to negribēja zināt, vai arī viņam bi ja vienalga.

-   Vēl kāds tiek turēts aizdomās? jautāja Rīds. Vai ari jūs aprobežojaties ar mums diviem?

-   Iespējams, ka tas bija Engess. Ar viņu es tikos pēcpusdiena. un mēs nešķīrāmies pārāk draudzīgā noskaņojumā.

Atkal mēs trīs. ko? Vai jūs tiešām uzskatāt, ka mēs esam vainīgi pie visa, kas šajā apvidū notiek?

-   Es neko neuzskatu. Manas aizdomas ir balstītas uz faktiem.

Aleksai uznāca nelabums un noreiba galva, tā ka viņai uz. brīdi bija jāaizver acis.

-  Es turu aizdomās vel vienu personu.

-   Ko tad?

-   Steisiju Vollesu.

Pets Cestins reaģēja tā, il kā būtu dabūjis triecienu pa galvu.

-   Vai jus par mani ņirgājaties?

Viņš pašķielēja uz durvju pusi, lai pārliecinātos, ka tās patiešām ir aizvērtas.

-  Ak, Dievs! Lūdzu pasakiet, ka man tā tikai izklausījās. Jus taču negrasāties viņu publiski apsūdzēt? Ja jums tāda doma tomēr ienākusi prātā, teikšu tūlīt un uz vielas tādā gadījumā jums, Aleksa, būs jātiek gala vienai pašai. Es negrasos atkal liki savu galvu uz bendes bluķa.

-   Jūs vēl nemaz neesat to darījis! Aleksa iesaucās, un caur viņas galvaskausu acumirklī izšāvās asa sāpe.

-   Kā Steisija būtu varējusi tikt pie Mlf pikapa? vaicāja Rīds.

-    Man nav pret viņu nekādu drošu pierādījumu, Aleksa gurdi atbildēja. Tas ir tikai tāds pieņēmums.

-   Neesmu pamanījis, ka jūsu rīcībā vispār būtu kas vairāk.

Viņa uzmeta Rīdām ļaunu skatienu, cerēdama, ka tas skar šerifu sāpīgāk, nekā ārēji šķiet.

Iejaucās Pets.

-  Uz ko balstās jūsu aizdomas pret Stcisiju?

-   Viņa man meloja, kad vaicāju, kur.viņa bijusi slepkavības naktī.

Aleksa atstāstīja savu sarunu ar Steisiju Jāšanas un šaušanas kluba dāmu tualetē.

-   Zinu, ka viņa joprojām mil Junioru. Domāju, ka to neviens no jums nemēģinās apšaubīt.

Abi vīrieši pārmija skatienus, kas apliecināja, ka šajā jautājumā viņi piekrīt Aleksai.

-   Viņa rūpējas par savu tēvu ka perētājvista un nevēlas, lai ciestu tiesneša reputācija. Un. Aleksa nopūtusies piemetināja, mani viņa nīst tā paša iemesla dēļ, kāpēc ienīda Seimu. Juniora dēļ. Steisija domā, ka es, tāpat ka savulaik mana māte, nolaupu viņai Juniora mīlestību.

Pets tik sparīgi sašūpojās krēslā, ka viņa kabatā nošķindēja sīknauda.

-   Kad jūs to tā izklāstāt, izklausās loģiski, bet es vienkārši nevaru iedomāties Steisiju pielietojam fizisku spēku.

-Jūsu pieņēmumi atkal neiztur kritiku, juristes jaunkundz.

Aleksa ar pūlēm piecēlās sēdus.

-  Atgriezīsimies pie sarunas par skalpeli.

Viņai tā reiba galva, ka bija jāpieķeras pie galda malas, lai varētu nosēdēt taisni.

-   Kad Rīds jums par to vaicāja?

-  Ja jums ir kāds jautājums, uzdodiet to man.

Rīds nostājās viņai tieši priekšā.

-   Es ar Pētu runāju par skalpeli pirms dažām dienm.

-   Kāpēc?

-   Man, tāpat kā jums, gribējās zināt, kas ar to noticis.

-  Ja jums to būtu izdevies atrast pirms manis, vai jūs skalpeli iznicinātu vai ari iesniegtu ka lietišķo pierādījumu?

Muskulis Rīda vaigā noraustījās.

-   Par to nav jēgas diskutēt. Telpā, kura tiek glabāti lietišķie pierādījumi, skalpeļa vairs nav.

-  Jūs pārbaudījāt?

-    Sasodīts, jā. No skalpeļa nebija ne miņas. Iespējams, ka tas tur vairs neatrodas jau gadiem ilgi. Visticamāk, ka skalpelis ticis aizmests prom lietas noilguma dēļ.

-    Neaizmirsīsim par Kolinsu ģimeni varbūt kāds "piedāvājis, lai viņi paņem skalpeli atpakaļ?

-   Uz to es nevaru jums atbildēt.

-   Vai uz skalpeļa atstātie pirkstu nospiedumi tika pārbaudīti, uzklājot īpašu pulveri?

-Atļāvos to pavaicāt tiesnesim Vollesam.

-   Par to es biju pārliecināta, šerif. Ko viņš jums teica?

-   Viņš sacīja, ka netika.

-   Kāpēc?

-  Skalpeļa rokturis bijis noziests ar asinīm, un uz tā no vienas vietas bijuši saskatāmi dullā Bada pirkstu nospiedumi, tāpēc nav bijis nepieciešams noklāt skalpeli ar pulveri.

Aleksa un Rīds nomērīja viens otru ar tik naidīgu skatienu, ka Pets Ccstins nosvīda.

-   Klau, būs labāk, ja mēs tagad atbrīvosim procedūru telpu. Jūsu automobilis, Aleksa, ir sadauzīts, tāpēc es aizvedīšu jūs līdz motelim. Vai spēsiet pati aiziet līdz manam automobilim, vai ari man jāpalūdz, lai viņi iedod braucamkrēslu?

-   Es aizvedīšu viņu uz moteli, sacīja Rīds, pirms Aleksa bija paguvusi atbildēt uz Pēta piedāvājumu.

-   Vai esat par to pārliecināts?

Pets uzskatīja par savu pienākumu uzdot šo jautājumu, lai gan īstenībā jutās atvieglots, ka rūpes par Aleksu uzņemas Rīds.

-   Ja nu šerifs pats piedāvājas, viņa atbildēja Pētām, ļaušu, lai viņš mani aizved.

Apgabala prokurors aši aizmuka, lai kāds no abiem palicējiem nepagūtu pārdomāt. Aleksa pavadīja viņu ar nicinājuma pilnu skatienu.

-   Nav jābrīnās, ka noziedzība šajā apgabalā plaukst un zeļ, ja prokurors ir tāds čaļa dvēsele.

-   Un šerifs ir uzpirkts.

-Tu izņēmi man vārdus tieši no mutes.

Aleksa noslīdēja no procedūru galda un pieķērās pie tā, lai atgūtu līdzsvaru. Viņa mēģināja paspert soli, bet sagrīļojās.

-   Ārsts man iešļircināja pretsāpju līdzekli. Esmu tā apreibusi, ka varbūt būs labāk, ja pārvietošos braucamkrēslā.

-   Varbūt būtu labāk, ja tu paliktu slimnīcā pa nakti?

-   Es negribu.

-   Kā nu zini.

Viņš pacēla Aleksu uz rokām, pirms viņa paguva iebilst, un iznesa no procedūru telpas.

-   Mana rokassomiņa!

Aleksa ar vārgu žestu norādīja uz slimnieku uzņemšanas telpas galdu. Rīds paņēma somiņu, tad, pārsteigtajiem ātrās palīdzības nodaļas darbiniekiem noskatoties, iznesa Aleksu no slimnīcas un apsēdināja uz bleizera priekšējā sēdekļa.

Viņa atbalstīja galvu pret sēdekļa atzveltni un aizvēra

acis.

-   Kur tu šopēcpusdien biji? Aleksa vaicāja, kad viņi sāka braukt.

-  Es tev jau teicu.

-  Tu jāji ari vēl pēc saules rieta?

-   Man bija šis tas jāpaveic.

-Tava rācija neatbildēja. Kurtu biji, Rīd?

-   Daudzās vietās.

-   Konkrēti?

■ Biju pie Noras Geilas.

Aleksa bija pārsteigta, cik ļoti viņu tas aizskāra.

-  Ak tā.

-   Man bija jāiztaujā liecinieki par to šaušanu.

-  Tātad tu tur strādāji?

-  Cila starpā.

-  Tu joprojām guli ar viņu, vai ne?

-   Dažreiz.

Tobrīd viņa novēlēja Rīdām lēnu un mokošu nāvi.

-   Varbūt Nora Geila vienam no saviem gorillām devusi rīkojumu mani novākt, Aleksa sacīja, ta teikt, lai pakalpotu tev.

-   Varbūt. Mani tas nepārsteigtu. Ja Norai Geilai kaut kas nepatīk, viņa nevilcinās visu nokārtot pēc sava prāta.

-   Viņai nepatika Selīna, Aleksa klusi noteica.

-   Nē, nepatika vis. Bet, ja neesi aizmirsusi, es biju kopā ar Noru Geilu tajā nakti, kad nomira Selīna.

-  Tā man tika stāstīts.

Vai Nora Geila arī būtu turama aizdomās par Selīnas noslepkavošanu? No šīs.domas Aleksai iesāpējās galva. Viņa atkal aizvēra acis. Kad bleizers apstājās pie moteļa, viņa tvēra pēc automobiļa durtiņu roktura. Rīds lika Aleksai pagaidīt un, apgājis automobilim apkārt, palīdzēja viņai izkāpt. Viņš aplika kreiso roku Aleksai ap vidu, un viņi gausiem soļiem virzījās uz moteļa istabas durvju pusi.

Rīds tās atslēdza un palīdzēja Aleksai apgulties. Viņa pateicīgi atlaidās guļus.

-   Te ir auksti, viņš sacīja un, rokas berzēdams, sāka meklēt termostatu.

-Tā tas ir vienmēr, kad vakarā atgriežos šeit.

-   Vakar vakarā es to neievēroju.

Viņi uzmeta viens otram ašu skatienu, tad novērsās. Aleksai atkal uznāca vājums, un viņa aizdarīja plakstus. Kad Aleksa tos atvēra, Rīds rakņājās pa drēbju skapja augšējo plauktu,

-   Ko tu šoreiz tur meklē?

-   Kādu apģērba gabalu, kurā tu varētu gulēt.

-   Iedod man jebkuru teniskrekliņu. Nav svarīgi, kādu.

Viņš pienāca pie.gultas, uzmanīgi apsēdās uz maliņas

un novilka Aleksai zābakus.

-   īszeķes lai paliek. viņa teica. Man ir nosalušas kājas.

-   Vai vari piecelties?

To Aleksa varēja, tikai smagnēji atbalstoties pret Rīda plecu. Viņš tikmēr cīnījās ar pogām viņas kleitas priekšpusē. Mazās, apaļas podziņas nebija lielākas par tabletēm, un tās bija apvilktas ar to pašu audumu, no kura bija šūdinātā kleita. Vesela virkne šo niecīgo knibuļu stiepās no kakla līdz pat ceļgaliem. Neganti lamādamies, Rīds bija ticis līdz vidum.

Viņš atbalstīja Aleksas muguru pret spilvenu, izvilka viņas rokas no garajām, šaurajām piedurknēm, tad, velkot pāri gurniem un kājām, atbrīvoja viņu no kleitas. Gari nedomādams, Rīds novilka Aleksai apakšsvārkus, bet, ticis līdz krūšturim, saminstinājās. Beidzot pieņēmis lēmumu, viņš lietišķi un prasmīgi atvēra krūštura aizdari un palīdzēja Aleksai noslidināt pār pleciem lencītes.

-   Es domāju, ka tev ir tikai brūce uz galvas un sīki ievainojumi uz rokām.

Acīmredzot Rids bija runājis ar ārstu.

-   Tā jau arī ir.

-   Tad ko nozīmē visi tie…

Viņš pēkšņi aprāvās, sapratis, ka nobrāzumus uz viņas ķermeņa augšdaļas atstājuši paša bārdas rugāji. Rīda lūpu kaktiņš aiz nožēlas noraustījās. Aleksa sajuta tieksmi pieskarties Rīda vaigam un pārliecināt viņu, ka viss ir kārtībā, ka viņai nav nekas bijis pretim sajust Rīda karstās, dedzīgās lupas uz savām krūtīm, ļaut viņa lokanajai mēlei skart viņas krušgalus.

Protams, Aleksa to nedarīja. Rīda drūmi sarauktā piere lika vārdiem palikt neizteiktiem.

-   Tev vajadzētu atkal pieslieties sēdus, viņš strupi sacīja.

Aizlicis rokas viņai aiz pleciem, Rīds palīdzēja Aleksai apsēsties un atbalstīja viņu pret gultas galvgali. Sakrokojis teniskrekliņu, viņš mēģināja to pārvilkt Aleksai pār galvu. Topašbrīd, kad krekliņš pieskārās viņas matiem, Aleksa sāpīgi saviebās.

-   Tā neies cauri, viņš nomurmināja.

Tad Rids ar vienu spēcīgu kustību ieplēsa krekliņa kakla izgriezumu, lai pārvilktu šo apģērba gabalu viņai pār galvu, nenodarot sāpes.

'Atkal apgūlusies, Aleksa pieskārās garajam plīsumam.

-   Paldies. Šis bija viens no maniem mīļākajiem krekliņiem.

-   Man ļoti žēl. -

Viņš apsedza Aleksu līdz pat zodam un piecēlās.

-   Vai ar tevi viss būs kārtībā?

-  Jā.

Rīdu tas nepārliecināja.

-  Vai esi droša?

Viņa vārgi pamāja ar galvu.

-    Vai tev vēl ko nevajag, kamēr esmu šeit? Varbūt ūdeni?

*Labi. Noliec, lūdzu, glāzi ar ūdeni uz naktsgaldiņa.

Kad Rīds pienāca pie gultas ar ūdensglāzi rokā, Aleksa jau bija aizmigusi. Rīds stāvēja un noraudzījās viņā. Pār spilvenu izrisušie mati bija notraipīti asinīm. Aleksas seja šķita nedabiski bāla. Viņam sametās nelabi, iedomājoties, cik tuvu viņa bijusi nopietnam ievainojumam vai pat nāvei.

Viņš nolika glāzi ar ūdeni uz naktsgaldiņa un piesardzīgi apsēdās uz gultas malas. Aleksa sakustējās, nomurmināja kaut ko nesaprotamu un izstiepa roku, it ka pēc kaut kā sniegtos. Atbildot uz šo mēmo, neapzināto lūgumu, Rīds saudzīgi uzlika viņas trauslajai plaukstai savējo stipro un raupjo.

Viņš nebūtu pārsteigts, ja Aleksa šajā brīdī atvērtu acis un saktu viņam pārmest nevainības laupīšanu. Velns un elle, kā lai viņš to būtu zinājis?

Un, ja es arī būtu to zinājis, Rīds pie sevis nodomāja, vienalga, rīkotos tieši tapai.

Viņa nepamodās. Aleksa tikai klusi nošņaukājās un uzticīgi satvēra Rīda roku. Viņā cīnījās veselais saprāts ar impulsu, bet šī cīņa nebija pārāk gara tā beidzās, pirms prāta un jūtu sadursmē paguva iesaistīties Rīda sirdsapziņa.

%

Viņš izstiepās gultā Aleksai blakus, pagriezies ar seju pret viņu, sajuzdams viņas maigo, pēc zālēm smaržojošo elpu pieskaramies savam vaigam.

Rīds apbrīnoja Aleksas sejas daiļo veidojumu, smalkas mutes līnijas, skropstu izliekumu.

-   Aleksa.

Rīds izrunaja.viņas vārdu ne jau tāpēc, lai Aleksu pamodinātu. Viņam sagādāja prieku pati ši vārda skaņa.

Viņa dziļi nopūtās, piesaistot Rīda uzmanību saplēstajam krekliņam. Cauri plēstajai spraugai viņš varēja saskatīt Aleksas krūšu apaļumu gludo ādu. Nespodrajā naktslampiņas gaismā, krūšu bedrīte izskatījās noslēpumaini tumša un samtaina, un Rīdām ļoti gribējās tai pieskarties ar pavērtām lūpam.

Viņš to nedarīja. Viņš arī nenoskūpstīja Aleksas neaizsargāto muti, kaut Rīda prātu mokoši nodarbināja atmiņas par to, cik dziļi, maigi un mikli Aleksa bija atsaukusies viņa skūpstam.

Viņš domāja par Aleksas kārdinošajām krūtīm, un Rīdām gribējās tās apmīļot. Zem teniskrekliņa plāna auduma varēja saskatīt krūšgalu reljefu. Viņš zināja, ka pietiktu tiem pieskarties ar mēli vai pirkstu galiem, lai tie saspringtu. Un šis nolādētais teniskrekliņš bija daudz pievilcīgāks par visiem caurspīdīgajiem rītatērpiem un atlasa zeķturiem, ko jebkad valkājusi Nora Geila.

Tās bija gatavās elles mocības gulēt viņai tik cieši blakus un nepieskarties, bet tā bija ari debešķīga svētlaime pārdzīvot tādus jūtu uzplūdus un piesātināties no skatīšanās vien. Kad labsajūta un sāpes kļuva vienlīdz nepanesamas, viņš negribīgi atrāva roku un piecēlās no gultas.

Pārliecinājies, ka Aleksa ir pietiekami silti sasegta un zāles viņu pilnīgi nomierinājušas, Rīds klusiņām aizgāja.

TRĪSDESMIT DEVITA NODAĻA

-   Nāc iekšā.

Juniors sēdēja gultā, skatījās televizoru un smēķēja marihuānu.

-   Sveiks. Kāds vējš tevi atpūtis?

Viņš piedāvāja Rīdām zālīti.

-  Paldies, nē.

Rīds apsēdās atzveltnes krēslā un uzlika kājas uz tam pieskaņotā kāju spilventiņa.

Kopš pirmās reizes, kad Rīds tika uzaicināts ienākt šajā istabā, tā bija piedzīvojusi diezgan maz pārmaiņu, vienīgi Juniors bija iegādājies modernākas mēbeles, kad pēc pēdējās laulības šķiršanas nolēma atgriezties mājās. Juniora istaba bija plaša telpa, kurā viss tika pakļauts tās īpašnieka ērtībām.

-   Kungs Jēzu, kā es esmu noguris, sacīja Rīds, izlaizdams pirkstus caur matiem.

Juniors noknieba kvēlojošajai cigaretei galu, tad nolika to sāņūs.

-  Tu tāds arī izskaties.

-   Paldies.

Rīds sērīgi pasmaidīja.

-  Kā tas nāk, ka es allaž izskatos ka noskrējis četrdesmit jūdzes visdraņķīgākā ceļa, bet tu vienmēr esi svaigs kā gurķītis?

-  Tie ir geni. Paskaties uz manu mali. Nekad neesmu viņu redzējis saburzītu.

-  Domāju gan. Dievs mans liecinieks, ka vecais Lemberts gan sevišķi kopts neizskatījās.

-  Neceri, ka es tevi žēlošu. Tu ļoti labi zini, ka dāmas nespēj pretoties tavai skarbajai ārienei. Mēs esam dažādi tipi, tas arī viss.

-  Ja mēs abi būtu viens, iznāktu kaut kas satriecošs.

-   Mēs reiz bijām viens.

-   Kā tā?

-   Atceries to nakti, kad mēs abi vienlaikus mīlinājāmies ar vienu no māsām Geilām aiz nacionālās gvardes sporta zāles? Kura no viņām tā bija?

Rlds īsi iesmējās.

-   Lai esmu nolādēts, ja atceros. Esmu pārāk noguris, lai domātu, kur nu vēl, lai atcerētos.

-Tev iznācis krietni vien pastrādāt virsstundas, vai ne?

-   Tā ir gan, atbildēja Rīds un ieturēja stratēģisku pauzi. Nedrīkstēju izlaist no acīm Aleksu, lai ar viņu neatgadītos kas ļauns.

Viņš redzēja Juniora acīs pazibam interesi.

-  Viņa ir īsts nemiera gars, vai ne?

-   Es nejokoju. Šopēcpusdien Aleksa gandrīz zaudēja dzīvību.

* Ko?

Juniors pārmeta kājas pār gultas matu.

-   Kas notika? Vai viņa ir ievainota?

Rīds pastāstīja Junioram par negadījumu uz šosejas.

-   Es labāk pats viņai piezvanīšu, Juniors teica, kad Rīds bija beidzis stāstīt.

-   Nedari to. Kad es no viņas aizgāju, Aleksa bija aizmigusi. Slimnīcā viņai iešļircināja pretsāpju līdzekli, un tas jau bija iedarbojies.

Viņš gandrīz fiziski sajuta Juniora vaicājošo skatienu, bet izlikās to neredzam. Rīds netaisījās viņam stāstīt, kāpēc uzskatījis par vajadzīgu parūpēties par Aleksu. Viņam bija nācies sasprindzināt visu savu gribasspēku, lai izietu no viņas istabas un liegtu sev baudu pavadīt viņai līdzās visu nakti.

•     Daži meksikāņi redzējuši, kā tas notika. Viņi saka tas esot bijis MU pikaps, kas tīšām nogrūdis Aleksas automobili no ceļa.

Juniors izskatījās apmulsis.

-   Mana pirmā doma gan laikam būtu bijis tas sludinātājs.

-   Kā viņš varētu tikt pie jūsu kompānijas pikapa?

-   Kāds no mūsu darbiniekiem varbūt ir uzticams viņa draudzes loceklis.

-   Liku kādam no saviem vīriem pārbaudīt šo iespēju, lai gan šaubos, vai šajā virzienā izdosies ko atklāt.

Abi draugi bridi klusēja. Beidzot Rids nevērīgi ieteicās:

-Cik saprotu, tu šorīt brokastoji kopā ar Aleksu.

-  Viņa man piezvanīja un uzaicināja satikties/

-   Kāpēc?

-    Viņa sacīja, ka tu esot viņai izstāstījis par Selīnas neveiksmīgo abortu.

Rīds novērsās.

-  Jā.

-   Draugs, man negribētos tevi nosodīt, bet…

-   Nu, tad nenosodi.

Rīds piecēlās.

-    Labi, labi. Es tikai nesaprotu, kāpēc to vajadzēja stāstīt.

Rīdām galīgi nebija noskaņojuma runāt par iepriekšējās nakts notikumiem.

-   Ko vēl jūs pārspriedāt pie brokastu galda ?

-   To nakti, kad nomira Selīna. Aleksa vēlējās zināt, vai tajā vakarā es viņas māti bildināju.

Un Juniors atstāstīja Rīdām savu rīta sarunu ar Aleksu.

-   Vai viņa noticēja tam, ka tu viens pats aizgāji no rančo un piedzēries?

-  Domāju, ka noticēja. Tā vismaz izskatījās. Visi man parasti notic.

Skatiens, ko viņi pārmija, bija mazliet par ilgu, lai abiem nerastos neērtības sajūta.

-  Lai tā būtu, noteica Rīds un sāka skatīties āra pa logu.Aleksa teica, ka esot ieradusies Steisija, un viņas izturēšanās nav bijusi diez cik draudzīga.

Juniors nervozi saknosījās.

-   Es, ē, pēdējā laikā liekos ar Steisiju.

Rīds pārsteigts apgriezās uz papēžiem.

-  Tu ar viņu tiecies vai drātējies? Vai arī, lietojot pirmo darbības vārdu, tu automātiski domā par to otro?

-   Esmu vainīgs pēc abām apsūdzībām.

Rīds nolamājās.

-   Kāpēc tev atkal jāuzpūš sen apdzisis ugunskurs?

-   Ērtību labad.

-  Tikties ar Noru Geilu ir daudz ērtāk.

-   Bet ne par velti ja nu vienīgi tev.

Rīda apakšlūpa savilkās čokurā.

-   Ak, tu, nožēlojamais kuņas dēls.

-   Klausies, no tā nevienam nekāds ļaunums nerodas. Steisijai nepieciešama vīrieša uzmanība. Viņa to grib.

-Tāpēc, ka viņa tevi mīl, tu, ākst.

-   Ei, ei, Juniors ar rokas mājienu atvairīja šo apgalvojumu. Bet vienu es zinu gan. Steisija ir pārskaitusies uz Aleksu. Viņa baidās, ka Aleksa mūs visus sagraus, bet jo īpaši viņas veco.

-   Aleksa to var izdarīt. Viņa ir stingri apņēmusies atrast vainīgo un ietupināt viņu cietumā.

Juniors atkal atzvēlās pret gultas galvgali.

-   Vai tevi tas patiesi satrauc?

-   Jā, atbildēja Rīds. Es daudz pazaudēšu, ja MIJ nedabūs to zirgu skriešanās sacīkšu licenci. Un tu tāpat.

-   Vai tu ar to gribi teikt, ka es nogrūdu Aleksas automobili no ceļa? Vai tā ir nopratināšana, šerif? Juniors vaicāja, un tonis, kādā šis jautājums tika uzdots, nebija glaimojošs kārtības sargāšanas institūcijai, ko pārstāvēja Rīds.

-   Nu, un kā tad ir?

Juniora glītā seja dusmās pietvīka.

-  Augstais Dievs! Vai tu esi sajucis?

Viņš izkāpa no gultas un nostājās aci pret aci ar Rīdu.

-   Es nespētu nodarīt pāri pat matiņam uz viņas galvas.

-   Vai tu šorīt.biji viņas istabā?

-  Ja. Un tad?

-   Ko tu tur meklēji? Rīds viņam uzkliedza.

-   Un ka tu domā? Juniors atkliedza pretim.

Rīda galva pacirtās atpakaļ. Tā bija'refleksīva kustība, ko Rīds pats nevarēja noslēpt.

Pagāja diezgan ilgs klusuma brīdis, iekams Juniors atkal ierunājās.

-   Viņa teica “nē”.

-  Es tev to nevaicāju.

-    Bet tu to gribēji zināt, gaišredzīgi sacīja Juniors. Vai tēta piedāvājumu atgriezties MU tu noraidīji Aleksas dēļ? Tā iemesla dēļ, kāpēc viņa šeit ieradusies?

Viņš piegāja pie gultas un, apsēdies uz tās malas, uzmeta Rīdām aizvainotu un vaicājošu skatienu.

-  Vai tad tu grasījies neteikt man par to ne vārda, Rīd?

-Jā.

-   Kāpēc?

-     Nav nekādas jēgas par to runāt. Kad aizgāju no kompānijas, tas bija uz labu. Nevēlos atkal kļūt par tās sastāvdaļu.

-  Tu gribēji sacīt, ka nevēlies,kļūt par vienu no mums.

Rīds paraustīja plecus. Juniors domīgi uzlūkoja drau-

gu.

-   Selīnas dēļ?

-   Selīnas? klusi un skumīgi pasmējies, Rīds nočukstēja. Selīna ir mirusi un aprakta.

-   Vai tā patiešām ir?

Draugi bija atmetuši jebkādu izlikšanos un raudzījās viens otrā tieši un atklāti. Pēc mirkļa Rīds atbildēja:

-Jā.

-   Pēc viņas nāves rņusu attiecības vairs nebija tādas pašas kā agrāk, vai ne?

-  Tādas tās vairs nevarēja būt.

-   Es arī tā domāju, drūmi noteica Juniors. Man ļoti žēl.

-   Man arī.

-   Un kā ir ar Aleksu?

-   Kas tad ar viņu ir?

-   Vai viņas dēļ tu negribi atgriezties pie mums?

-   Pie velna, rimsties taču. Tu zini patieso iemeslu, Junior vai vismaz tev vajadzētu to zināt. Tu pietiekami bieži esi dzirdējis mani par to runājam.

-    Tās muļķības par neatkarību? Tas nav nekāds iemesls. Tu ar Engesu proti tikt galā daudz labāk nekā es.

Juniors strauji ievilka elpu, pēkšņi sapratis, ka trāpījis desmitniekā.

-   Tad tur tas suns aprakts, vai ne? Tu atkāpies no līdzdalības MUmanis dēļ.

-Tu kļūdies.

Bet šis noliegums tika izteikts mazliet par ātru.

-   No vella es nekļūdos, Juniors norūca. Tu negribi apdraudēt īstenā mantinieka tiesības. Nu, ko sirsnīgi pateicos, bet nemēģini man pasniegt žēlastības dāvanas!

Juniora dusmas izgaisa tikpat ātri, kā uzliesmojušas.

-   Ek, sūds ko es te gribu apmuļķot?

Viņš pašnonieeinoši iesmējās.

-   Droši kā elle ne jau pats sevi.

Juniors pacēla galvu un lūdzoši paskatījās uz Rīdu.

-   Man būtu prieks, ja tu atgrieztos. Tu esi mums nepieciešams. jo īpaši pēc tam, kad būs uzbūvēta sacīkšu trase.

-   Kurš no mums tagad runā muļķības?

-   Tu zini, ka man ir taisnība. Tētis ir enerģijas pārpilns, bet viņš darbojas ka laupītāju virsaitis. Mūsdienās darījumus tā vairs nekārto. Man piemīt zināms šarms, bet tas tirasiņu zirgu audzētavā ir tikpat vajadzīgs ka sniega slēpes Jamaika. No šarma nevar gūt nekādu labumu, ja vien tu neesi izvēlējies žigolo profesiju kurai es bieži vien esmu gribējis pievērsties.

-Toties tev to neviens nevar atņemt.

-   Tētis ir gana gudrs, lai saprastu, ka tu spēj saturēt mūs kopa. Tu vari but ka buferis starp mums abiem.

Viņš pavērās lejup uz savām rokām.

-   Viņam labāk tīk strādāt kopā ar tevi nekā ar mani.

-  Junior…

-   Nē, būsim reiz godīgi līdz galam. Rīd. Mēs vairs neesam tik jauni, lai melotu paši sev vai viens otram. Tētis bulu gatavs apzvērēt pie veselas Bībeļu kaudzes, ka lepojas ar mani, bet es zinu, kā tas ir īstenība. Ak. viņš jau mani mīl, bet es sagādāju viņam vienu vilšanos pec otras. Viņš labprāt gribētu, lai es esmu tāds kā tu.

-  Tā nav taisnība.

-   Baidos, ka ir gan.

-   Ej ratā, Rīds iebilda, sparīgi papurinādams galvu. Engess zina, ka kritiskos brīžos uz tevi var paļauties. Ir bijuši gadījumi…

-   Kādi gadījumi?

-   Ir bijuši daudzi gadījumi, Rīds uzsvērti atkārtoja, kad tu esi rīkojies tieši tā, kā no tevis tiek sagaidīts. Protams, reizēm visam ir jānonāk līdz galējam punktam, lai tu sāktu rīkoties, bet, kad tu zini, ka tavā vietā'to neviens cits nevar izdarīt, tu ļoti labi tiec galā.

Viņš uzlika roku Junioram uz pleca.

-  Reizēm vienkārši ir tā. ka tev jādabū spēriens pa pakaļu. lai sāktu darboties.

Bija pienācis īstais brīdis izbeigt šo sarunu, lai tā nekļutu gaudeni asaraina. Rīds uzsila Junioram pa plecu un gāja uz durvīm.

-   Nemēģini to narkotiku pārdot skolasbērniem, jo tad man nāksies tevi ietupināt, skaidrs?

Viņš jau bija atvēris durvis un spēra soli pāri slieksnim, kad Juniors viņu aizturēja.

-   Todien, kad tu ieradies ārpilsētas klubā un savāci Aleksu, es biju briesmīgi'pārskaities.

-  Zinu. Bet tur nekā nevarēja darīt. Tās bija darba darīšanas.

-Tiešām? Un toreiz lidlaukā? Tās arī bija darba darīšanas? Domāju, ka tētis nebija pārpratis notiekošo.

Rīds palika mēms ka akmens, viņš nedz noliedza, nedz apstiprināja Juniora sacīto.

-   Jēziņ, — izdvesa Juniors un pārvilka ar plaukstu pār seju. Vai tam patiesi lemts atkārtoties? Vai tiešām mēs atkal esam iemīlējuši vienu un to pašu sievieti?

Rīds izgāja no istabas un klusi aizvēra durvis.

ČETRDESMITĀ NODAĻA

Steisija Vollesa pabīdīja malā tēva pusapēstos skumbrijas salātus un nolika to vietā trauku ar augļu kokteili.

-   Domāju, ka tagad viņa vairs ilgi mūs netraucēs, Steisija pārliecināti sacīja.

Viņi bija runājuši par Aleksandru Geiteri.

-Vai esi dzirdējis, ka viņa cietusi satiksmes negadījuma?

-  Cik saprotu, tas nav bijis nekāds negadījums.

-Tad viņai ir vēl svarīgāks iemesls aizbraukt no mūsu

pilsētas.

-   Engēss nedomā, ka viņa taisās braukt prom, teica tiesnesis, ar karotīti dzenādams pa lipīgo sīrupu kādu ķirsi. Viņš sacīja glu/i pretēji, notikušais esot Aleksu pārliecinājis, ka viņa ir tuvu atrisinājumam.

-   Vai tu visu, ko saka Engess, uzskati par neapgāžamu patiesību? aizkaitināti vaicāja Steisija. Kā viņš var zināt, ko viņa taisās vai netaisās darīt?

.Viņš zina, ko Aleksa ir teikusi Junioram.

Steisija nolika dakšiņu.

-Junioram?

-   Mhm.

Tiesnesis Volless iedzēra malku ledus tējas.

-  Viņš vakar esot bijis Aleksu apraudzīt.

-   Es domāju, ka viņa no slimnīcas ir atgriezusies motelī.

-   Lai viņa būtu, kur būdama, Juniors pagaidām ir viņas vienīgā saikne ar ārpasauli.

Tiesnesis bi ja tā nogrimis paša rūpestos, ka nepamanīja, cik bažīgs piepeši kļūst viņa meitas skatiens.

Viņš atgrūda krēslu no galda un piecēlās.

-    Man tagad jāiet, citādi nokavēšos. Mums šorīt ir zvērināto apspriede un paredzēta ari tā cilvēka iepriekšējā noklaušināšana, kas sašāva to puisi Noras Geilas Bārtones mājā. Aizstāvis droši vien gribēs, lai vainīgais vienojas ar cietušo par sāpju naudu, bet Lemberts uzkudījis Pētu Cestinu, lai tas uztur apsūdzību par slepkavības mēģinājumu.

Steisija klausījās tikai ar pusausi. Viņas prātu nodarbināja mokoša iztēles aina — skaistā Aleksa Geitere izlaidusies savā gultā moteļa istabā, bet Juniors gatavs katru vēlēšanos nolasīt viņai no acīm.

-  Starp citu, ieteicās tiesnesis, vilkdams mugurā mēteli, vai izlasīji zīmīti, ko biju tev vakar atstājis?

-  Lai piezvanu Fergusam Plametam?

-  Jā. Vai viņš nav tas evaņģēlists, kas sacēla traci, kad pagājušā gada Ķirbju svētkos* tika atļauta arī bingo spēle? Ko viņam no tevis vajag?

-   Viņš vāc atbalstītājus savai cīņai pret azartspēļu ievazāšanu Perselas apgabalā.

Tiesnesis pavīpsnāja.

-   Vai tad viņš nesaprot, ka ār tikpat lieliem panākumiem varētu mēģināt novērst viesuļvētras tuvošanos?

-   Tieši to es viņam ari pateicu, kad biju atzvanījusi, sacīja Steisija. Viņš zina, ka esmu vairāku sieviešu organizāciju locekle, tāpēc gribēja, lai es runāju par šo lietu mūsu sanāksmēs. Es, protams, atteicos.

Džo Volless paņēma portfeli un atvēra parādes durvis.

-   Rīds ir pārliecināts, ka par Mintonu-rančo demolēšanu ir atbildīgs Plamets, bet viņam trūkst pierādījumu, lai varētu to sprediķotāju apcietināt.

-—: - ’- ;—-—. '■ «vtogv-.

*31. oktobra nakts, kad pēc sena ticējuma paradās mirušo gari. Bērni pārģērbjas par raganām, spokiem u.tml., reizēm tiek iedegtas lampas, kas pagatavotas no izdobtiem ķirbjiem.

Tiesnesis nekad nešaubījās, vai drīkst ar meitu runāt par savu darbu. Steisija jau sen bija izpelnījusies tēva uzticību.

-   Nedomāju, ka Plamets pats už kaut ko tādu būtu spējīgs, ja nu vienīgi aiz viņa muguras slēpjas kāds cits. Rīds pastāvīgi atgriežas pie ši jautājuma, bet jāteic, ka mani Plamets patlaban satrauc vismazāk.

Steisija norūpējusies satvēra tēva roku.

-   Par ko tu raizējies, tēt? Par Aleksu Geiteri? Tev par viņu nav jāuztraucas. Kādu ļaunumu gan viņa var tev nodarīt?

Viņš izmocīja smaidu.

-  Absolūti nekādu. Tu taču zini, ka man patīk, ja viss ir vislabākajā kartībā. Bet nu man jāskrien. Uz redzēšanos.

Vanda Geila Bārtonc Plameta slaucīja savas mājas lieveni tieši tobrīd, kad ieradās pastnieks. Viņš pasniedza viņai vēstuļu kaudzīti, un Vanda Geila pastniekam pateicās. Iedama atpakaļ mājā, viņa pārcilāja aploksnes. Visas vēstules kā parasti bija adresētas viņas vīram. Tic galvenokārt bija rēķini un ar baznīcas lietām saistīta korespondence.

Viena aploksne tomēr atšķīrās no pārējām. Tā bija darināta no ļoti kvalitatīva bēškrasas papīra. Uz tās bija iespiesta atpakaļadrese, taču pēc tam ar rakstāmmašīnu izsvītrota. Ari Plametu adrese bija uzrakstīta ar rakstāmmašīnu.

Ziņkārība ņēma virsroku pār vīra stingro aizliegumu atvērt viņam pienākušās vēstules. Vanda atplēsa aploksni. Tajā bija tikai tukša papīra lapa. aplocīta ap piecām simtdolāru naudas zīmēm.

Vanda skatījās uz naudu tā, it kā tas būtu vēstījums no citplanētiešiem. Pieci simti dolāru tas bija krietni vien vairāk, nekā varēja atrast uz ziedojumu šķīvja pēc labi apmeklēta atdzimšanas dievkalpojuma. Fcrguss ģimenes vajadzībām, no ziedojumiem paturēja tikai pavisam niecīgu summu, visa pārējā nauda aizgāja baznīcai un tās "taisnajai lietai”.

Šo naudu, bez šaubām, bija sūtījis kāds labvēlis, kas gribēja palikt anonīms. Dažas pēdējās dienas Ferguss apzvanīja ļaudis, vākdams kopā brīvprātīgos, kas būtu ar mieru piketēt pie Mintonu rančo vārtiem. Viņš lūdza arī naudu. Ferguss gribēja ievietot avīzēs pret azartspēlēm vērstus sludinājumus, kas aizņemtu visu lappusi. Ja krusta karā vēlējās izmantot ari presi, tas dārgi maksāja.

Vairums.cilvēku ar viņu vispār nerunāja. Daži no tiem, pirms nometa klausuli, apsaukāja Fergusu visādiem neglītiem vārdiem. Reti kurš bija viņu uzklausījis un nepārliecinoši apsolījis atsūtīt kādu ziedojumu.

Bet te bija picci simti dolāru.

Viņš bija risinājis pa telefonu arī slepenas, apslāpētas sarunas. Vanda nezināja, par ko īsti virs čukstus sarunājas ar saviem domubiedriem, bet nojauta, ka tam ir kāds sakars ar Mintonu rančo. Viņai bija ļoti grūti melot savam vecajam draugam Rīdām. Viņš bija sapratis, ka Vanda me

lo, bet, būdams džentlmenis, neapsūdzēja viņu par to.

Vēlāk, kad viņa bija izteikusi Fergusam bažas par to, ka melodama ir grēkojusi, viņš atbildēja, ka tādi meli ir attaisnojami. Dievs nevēlas, lai viņa kalpi tiktu ietupināti cietumā, kur no tiem nebūtu nekāda labuma.

Vanda bikli aizrādīja, ka ari Pāvils ilgu laiku pavadījis cietumā, un daudzi no visiedvesmojošākajiem Jaunās Derības rakstiem tapuši tieši aiz restēm. Fergusam šis salīdzinājums nepatika, un viņš piekodināja Vandai turēt muti un nerunāt par lietām, kas viņas prātiņam ir par sarežģītu.

-Vanda?

Izdzirdusi vīra balsi, viņa salēcās un automātiski piespieda naudu pie savām ļenganajām krūtīm.

-   Ko tu vēlies, Fergus?

-   Vai bija atnācis pastnieks?

-   Ē, jā.

Viņa paskatījās uz aploksni. Naudas sūtījums noteikti , bija saistīts ar tiem slepenajiem telefona zvaniem. Ferguss negribēs ar viņu par to runāt.

-  Es jau nesu tev vēstules.

Vanda iegāja virtuvē. Viņš sēdēja pie virtuves galda, kura plastikāta virsma maltīšu starplaikos kalpoja viņam par rakstāmgaldu. Vanda nolika aplokšņu kaudzīti uz galda. Kad viņa atgriezās pie izlietnes, lai pabeigtu mazgāt traukus, dīvainā aploksne un tās saturs joprojām atradās viņas priekšauta kabatā.

Vanda nosolījās pati sev, ka atdos to Fergusam vēlāk. Sagādās viņam pārsteigumu. Bet pagaidām viņa atļausies pafantazēt, ko varētu par šo naudu nopirkt saviem trim bērniem.

Aleksas rīcība bija trīsdesmit sešas stundas, lai visu pārdomātu. Mocīdamās ar nejaukajām galvassāpēm, viņa gulēja gultā un pārcilāja prātā to, kas viņai bija zināms, bet to, ko nezināja, Aleksa aizstāja ar loģiskiem secinājumiem.

Viņa vairs nevarēja atļauties bezgalīgi riņķot pa apli. Iespējams, ka viņa nekad netiks tuvāk patiesībai, kā bija patlaban. Tuvojās Grega atvēlētā termiņa beigas. Bija pēdējais laiks izaicināt kādu, kļūt agresīvai, pat ja nāktos blefot.

Pirms dažām dienām Aleksa nonāca pie sirdi plosošā secinājuma, ka savulaik bijusi katalizators Selīnas noslepkavošanai, bet viņa nevēlējās šo vainas nastu visu atlikušo dzīvi nest viena. Arī tam, kas pastrādāja asiņaino varasdarbu, ir par to jācieš.

Kad Aleksa tajā rītā piecēlās, viņai joprojām sāpēja galva, bet sāpes vismaz bija kļuvušas ciešamas. Viņa pavadīja rītu, pārlasīdama savas piezīmes un šo to noskaidrodama. Kad tiesnesis Volless pēc lenča atgriezās tiesas namā, Aleksa viņu gaidīja priekštelpā. Kā parasti tiesnesis neizskatījās iepriecināts, viņu redzot.

-  Sacīju Geiteres jaunkundzei, ka jūs šodien esat aizņemts, taisnojās Lipskomba kundze,'kad viņš tai uzmeta pārmetošu skatienu. Viņa uzstāja, ka tomēr gaidīšot jūs atnākam.

-   Viņai taisnība, tiesnesi Volles, es patiešām biju uzstājīgā, teica Aleksa. Vai varat man veltīt pāris minūtes?

Viņš paskatījās rokaspulkstenl.

-   Bet nudien tikai pāris.

Aleksa sekoja tiesnesim viņa kabinetā. Viņš novilka mēteli un pakarināja to uz misiņa drēbju pakaramā. Volless ierunājās tikai tad, kad bija apsēdies pie rakstāmgalda un pacenties piešķirt sejai draudīgu izteiksmi.

-   Ko jūs šoreiz no manis gribat?

-  Ko Engess Mintons izmanto kā ēsmu jūsu pievilināšanai?

Viņa seja acumirkli pārklājās sārtiem plankumiem.

-  Nezinu, par ko jūs runājat.

-   Zināt"gan. Jūs aizsūtījāt nevainīgu cilvēku uz pavalsts psihiatrisko slimnīcu, tiesnesi Volles. Jūs zinājāt, ka viņš nav vainīgs, vai arī jums par to bija stipras šaubas. Jūs

' t

to darījāt pec Engesa Mintona lūguma, vai ne? Un kā atlidzību jūs pieprasījāt Juniora laulības ar jūsu meitu Steisijii.

-  Tas ir kaut kas neticams!

Viņš uzsita ar dūri pa rakstāmgaldu.

-     Nē, tas ir ārkārtīgi ticami. Tajā rītā, kad Selīna Geitere tika atrasta Mintonu rančo stalli mirusi, Engess jums -piezvanīja vai ieradās pats personiski. Bads Maikss bija aizturēts netālu no notikuma vietas, notraipījies ar asinīm un ar skalpeli rokā. Tika pieņemts, ka skalpelis ir slepkavības ierocis, lai gan šis pieņēmums nekad neguva apstiprinājumu, jo skalpeli neviens tā arī kārtīgi nepārbaudīja. Ziņojumā par līķa sekciju ir minēts, ka viņa mirusi no vairakam durtām brūcēm, bet liesu medicīnas'speciālists liki apskatīt nepaguva tas lika sleidzīgi kremēts, tā ka viņa varēja būt sadurta ar jebkuru asu priekšmetu.

-           Dullais Bads sadūra viņu ar daktera Kolinsa skalpe

li, stūrgalvīgi apgalvoja tiesnesis. Viņš atrada to stallī un izmantoja, lai nogalinātu Seimu.

-   Un kur skalpelis ir tagad?

-   Tagad? Pagājuši jau divdesmit pieci gadi. Jūs taču necerat, ka tas aizvien vēl varētu atrasties lietišķo pierādījumu glabātuvē, vai ne?

-   Nē, bet es ceru, ka atradīsies protokols, kurā būs minēts, kas ar skalpeli noticis. Neviens negriezās pie nelaiķa daktera Kolinsa vai viņa dēla ar jautājumu, vai viņi nevēlētos skalpeli saņemt atpakaļ, lai gan bija labi zināms, ka tā ir dārga dāvana, ko dakteris saņēmis no savas sievas. Vai jums tas neliekas aizdomīgi?

-   Dievs vien zina,, kas nolika ar to skalpeli vai ar protokoliem, kuros tas bija minēts. ,

-   Es domāju, ka jūs no tā atbrīvojāties, tiesnesi Volles. Jūs, nevis šerifs, bijāt pēdēja ziņojumos minētā persona, kuras rīcībā tika nodots skalpelis. Es to šorīt pārbaudīju pirms nākšanas šurp.

-   Kapčc man būtu vajadzējis no tā atbrīvoties?

-   Tāpēc, ka vēlāk varēja uzrasties kāds ziņkārīgs izmeklētājs, piemēram, es, un tad būtu daudz vieglāk un ticamāk uzdot skalpeļa pazušanu par kancelejisku kļūdu. Labāk lai jūs apvaino par nevīžību uzskaitē, nevis par aplamu tiesas spriedumu.

-   Jūs esat nekaunīga, Geiteres jaunkundz, viņš stīvi teica. Tāpat kā vairums atriebēju, jūs uz visu reaģējat emocionāli, bet jums nav ar ko pamatot savas briesmīgās apsūdzības.

-    Lai būtu kā būdams, tieši šo versiju es taisos celt priekšā zvērināto tiesai. Patiesību sakot, izdaru jums pakalpojumu, pastāstot, kas man padomā. Jums būs pietiekami daudz laika, lai apspriestos ar savu advokātu par atbildēm, ko sniegsiet tiesai. Bet varbūt jūs izmantosiet konstitūcijas piekto labojumu?

-   Man nebūs jādara ne viens, ne otrs.

-   Vai nevēlaties piezvanīt savam advokātam tūlīt pat? Es labprāt pagaidīšu.

-   Man nav nepieciešams advokāts.

-   Tādā gadījumā es turpināšu. Engcss lūdza jums pakalpojumu. Jus lūdzāt pretpakalpojumu.

-Juniors Mintons apprecēja manu meitu tāpēc, ka mīlēja viņu.

-   Grūti tam noticēt, tiesnesi Volles, jo viņš pats man teica, ka lūdzis manas mātes roku tajā vakarā, kad viņa tika nogalināta.

-Nevaru izskaidrot viņa jūtu nepastāvību.

-    Es gan varu. Juniors bija samaksa par dullā Bada apsūdzēšanu un nosūtīšanu uz psihiatrisko slimnīcu.

-  Apgabala prokurora birojs…

-   Apgabala prokurors tobrīd atradās atvaļinājumā, ko pavadīja Kanādā. Viņa atraitne šorīt to apstiprināja. Viņa palīgam pietika ar esošajiem pierādījumiem, lai apsūdzētu Badu Haiksu slepkavībā.

-Zvērināto tiesa ari būtu viņu notiesājusi.

-   Nepiekrītu, bet to mēs nekad neuzzināsim. Jūs gādājāt, lai lieta līdz tiesai nemaz nenonāktu.

Viņa dziļi ievilka elpu.

-   Ko Engess gribēja pasargāt pats sevi, Junioru vai Rīdu?

-Nevienu.

-  Gan jau viņš jums to pateica, kad torīt piezvanīja.

-  Viņš nepiezvanīja.

-   Viņam vajadzēja piezvanīt, tiklīdz aizturēja Haiksu. Ko Engess jums sacīja?

-   Neko viņš man neteica. Viņš nekad nav ar mani par kaut ko tamlīdzīgu runājis.

Viņa piecēlās no krēsla un noliecās pār rakstāmgaldu.

-  Viņam vajadzēja sacīt apmēram tā: “Klausies, Džo, esmu iekūlies nepatikšanās” vai “Juniors savā puiciskumā šoreiz aizgājis par tālu”, vai arī “Vai nevari palīdzēt Rīdām izkulties no ķezas? Viņš man ir kā paša dēls”. Tā bija, vai ne?

-   Nē, tā nekad nav bijis.

-   Iespējams, jūs iebildāt, ka nevarat to izdarīt. Varbūt lūdzat, lai dod jums laiku. Būdams lāga zēns, Engess jums piešķīra paris stundas pārdomām. Un tad jūs paziņojāt, ka izdarīsiet viņam šo nelielo pakalpojumu, ja Juniors apprecēs Steisiju.

-  Es nepieļaušu, ka jūs…

-   Iespējams, ka jūs pat apspriedāt savu dilemmu ar Vollesa kundzi un Steisiju.

-  Tā ir neslavas celšana…

-   Vai varbūt tā bija Steisija, kas ierosināja, uz kādiem noteikumiem slēdzams darījums?

-  Steisija par to nekad nekā nav zinājusi!

Viņš pielēca kājās un iekliedza šos vārdus Aleksai tieši sejā. Sapratis, ko nupat atzinis, tiesnesis nobālēja, aplaizīja lūpas, atkāpās no Aleksas un uzgrieza viņai muguru. Tiesneša pirksti nervozi slīdēja pār misiņa apdares naglu galviņu rindu, kas rēgojās viņa ādas krēsla aizmugurē. Krēslu tiesnesim bija uzdāvinājusi meita, viņa vienīgais bērns.

-Jūs zinājāt, cik ļoti Steisija mīl Junioru Mintonu.

-  Jā, viņš klusi teica, zināju, ka viņa to mīl vairāk, nekā viņš ir pelnījis.

-   Un zinājāt arī to, ka uz viņas jūtam netiek atbildēts.

-  Jā. *

-   Un jums nebija noslēpums, ka Juniors guļ ar Steisiju, kad vien viņam tas ienāk prātā! Jūs nolēmāt parūpēties par meitas godu un pasargāt viņu no nevēlamas grūtniecības, pēc iespējas ātrāk apprecinot.

Tiesneša pleci salīka uz priekšu, un viņš atbildēja klusā, dziļu bēdu caurstrāvotā balsī:

-  Jā.

Aleksa aizvēra acis un izdvesa garu. nedzirdamu nopūtu. Sasprindzinājums no viņas atplūda ka vilnis, kas pieskāries jūras krastam.

-   Tiesnesi Volles, kas nogalināja manu mali? Ko Engess gribēja pasargāt, kad viņš lūdza jūs izmantot savu juridisko varu un pasludināt par vainīgu Badiju Haiksu?

Viņš paskatījās uz Aleksu.

-Es nezinu. Dievs mans liecinieks, nezinu. Zvēru pie tiesneša amatā pavadītajiem gadiem.

Aleksa viņam ticēja un tā. arī pateica. Viņa pacentās pēc iespējas neuzkrītošāk, paņemt savas mantas. Kad viņa jau bija piegājusi pie kabineta durvīm, Volless tikko dzirdami pasauca viņu vārdā.

-  Jā?

-Ja ši liela kādreiz tiks nodota liesai, vai tam, ko jūs nupat dzirdējāt, noteikti jātiek izpaustam?

-   Baidos, ka ja. Man ļoti žēl.

-  Steisija…

-  Viņš apklusa un nokremšļojās.

-   Es nemeloju, kad sacīju jums, ka viņa neko nezināja par manu vienošanos ar Engesu.

-   Man ļoti žēl, Aleksa atkārtoja.

Viņš drūmi palocīja galvu. Aleksa izgāja priekštelpā un aizvēra durvis. Sekretāre uzmeta viņai nepatikas pilnu skatienu, ko Aleksa nejutās pelnījusi. Viņa bija pamudinājusi tiesnesi izstāstīt patiesību. Bez tā nevarēja iztikt, bet nekādu prieku tas Aleksai nebija sagādājis.

Viņa gaidīja liftu, kad izdzirda atskanam šāvienu. -

-  Ak, Dievs, ne… Aleksa čukstēja, pati neapjauzdama. ka ir šos vārdus izrunājusi.

Viņa nometa portfeli un skrēja atpakaļ uz gaiteņa otru galu. Lipskomba kundze jau bi ja pie tiesneša kabineta durvīm. Aleksa pastūma viņu malā un iesteidzās kabinetā pirmā.

Tas, ko Aleksa ieraudzīja, lika viņai sastingt. Kliedziens iestrēga viiīai kaklā, bet sekretāres vaimanas atbalsojās pat gaiteni.

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Sešdesmit sekundes pēc tam, kad bija atskanējis šāviens, pie tiesneša Vollesa darba telpu durvīm bija sapulcejies prāvs sekretāru, tiesas izpildītāju un cilu tiesas nama darbinieku pulciņš.

Rkls bija pirmais, kas uzskrēja augšā no apakšstāva un izlauzās cauri pūlim, pa ceļam izkliegdams skarbas pavēles saviem palīgiem, kas viņam sekoja.

-   Atbrīvojiet telpas no nepiederošām personām!

Vienam palīgam viņš deva rīkojumu izsaukt ātro palīdzību, otram norobežot gaiteni. Rids mierinoši aplika Lipskomba kundzei roku ap pleciem un lika, lai Peta Ceslina sekretāre Imodžina ved histēriski raudošo sievieti prom. Tad viņš ieurbās ar acīm Aleksā.

-    Ej uz manu kabinetu, ieslēdzies un paliec tur, vai saprati?

Aleksa raudzījās viņā ar tukšu skatienu.

-   Saprati? Rīds skaļi atkārtoja un sapurināja viņu aiz pleciem.

Joprojām nespēdama izteikt ne vārda, Aleksa pamāja ar galvu.

Savam palīgam Rīds teica:

-   Paseko, lai viņa nokļūst manā kabinetā. Nelaid nevienu iekšā.

Palīgs mudināja Aleksu doties prom. Pirms iziešanas no tiesneša kabineta viņa redzēja Ruki noraugāmies šausmīgajā skalā pie rakstāmgalda. Viņš izlaida pirkstus caur matiem un nomurmināja:

-   Sūdi.

Apakšstāvā, Rīda kabineta, Aleksa pavadīja laiku, nemierīgi soļodama šurpu turpu, raudādama, griezdama zobus un skatīdamās tukšumā. Viņa mocījās pati savā ellē, ko viņā bija uzjundījusi tiesneša Džozefa Vollesa pašnāvība.

Sāpe galvā tik neganti pulsēja, ka likās šuves tūlīt pārplīsīs. Aleksa bija aizmirsusi paņēmi līdzi zāles. Drudžaini pārmeklējusi šerifa rakstāmgaldu, viņa neatrada pat aspirīna tableti. Vai šis vīrietis bija pilnīgi imūns pret sāpēm?

Galva viņai reiba un mocīja nelabums. Aleksai nekādi neizdevās sasildīt plaukstas, kas stipri svīda. Caur vecās ēkas griestu ģipša apmetumu varēja sadzirdēt visus augšstava trokšņus, bet viņa nevarēja izprast, ko katrs no tiem nozīmē. Bezgalīgi skanēja soļi. Rīda kabinetā Aleksa bija atjēgusies no šoka, un nu viņa alka zināt, kas notiek augšstāvā un gaiteņos.

Aleksu bija pārņēmis dziļš izmisums. Fakti norādīja uz nežēlīgo patiesību, ko viņai negribējās atzīt. Tiesneša Vollesa atzīšanās bija jauna apsūdzība pret galvenajiem aizdomās turamajiem.

Iekūlies ķezā, Engess bez sirdsapziņas pārmetumiem būtu darījis visu iespējamo, lai pasargātu sevi no soda. Tāpat viņš, ne mirkli nevilcinādamies, būtu bijis gatavs uzpirkt tiesnesi, lai glābtu Junioru un varbūt ari Rīdu. Bet kurš no viņiem trim bija lajā vakarā iegājis stallī un nogalinājis Seimu?

Kad Kuls strauji atrāva durvis, Aleksa iztrūkās un apcirtās riņķi. Viņa bija skatījusies ārā pa logu. Aleksa nezināja. cik ilgi bija gaidījusi kabinetā, bet, kad Rīds ieslēdza gaismu, viņa pēkšņi attapa, ka ir jau'satumsis. Aleksa vēl aizvien bija pilnīgā neziņā par to, kas notiek augšstāvā un uz ielas, pie ieejas tiesas nama.

Rids uz viņu stingri paskatījās, bet nekā neteica. Viņš ielēja sev tasē kafiju un iedzēra vairākus malkus.

-   Ka tas nāk, ka pēdējā laika tu vienmēr atrodies tur, kur atgadījusies kāda nelaime?

Aleksai acīs acumirklī sariesās asaras. Nupat vēl viņas acis bija pavisam sausas, bet jau nākamajā brīdī plakstiņi sūrstēja no smagajām, sāļajām lāsēm. Viņa pavērsa trīsošo rādītājpirkstu pret Rīda krūtīm.

-   Nevajag, Rid. Es nezināju, ka…

-   Ka, iedzīts strupceļā, Džo Volless izšķaidīs sev smadzenes. Nu, ko tas ir noticis, mazulīt. Smadzeņu putra līst pāri viņa rakstāmgalda malai.

-   Aizveries.

-   Matus un ādas lēverus mēs atradām pat uz pretējās sienas.

Viņa aizspieda muti ar plaukstu, lai aizturētu kliedzienu. Uzgriezusi Rīdām muguru, Aleksa sāka nevaldāmi trīcēt. Kad Rīds viņai pieskārās, Aleksa sarāvās, bet viņš neatlaida stiprās rokas no Aleksas pleciem, pagrieza viņu pret sevi un pievilka klāt.

-  Nomierinies, viss jau ir garām.

Dziļi ievelkot elpu, Rīda krūtis izpletās un pacēla uz augšu arī Aleksas vaigu.

-  Aizmirsti to.

Viņa atrāvās nost.

-  Aizmirst? Cilvēks ir miris. Tā ir mana vaina.

-   Vai tu nospiedi pistoles mēlīti?

-  Nē.

-  Tad tā nav tava vaina.

Pie durvīm klauvēja.

-   Kas tur ir? Rīds bargi noprasīja.

Atsaucās kāds no viņa palīgiem, un Rīds teica, lai nāk iekšā. Viņš deva Aleksai zīmi apsēsties. Palīgs tikmēr nostiprināja rakstāmmašīnā papīra lapu. Viņa apjukusi uzlūkoja Rīdu.

-   Mums jāpieraksta tava liecība, viņš paskaidroja.

-  Tagad?

-   Būs labāk, ja tiksim ar to galā tūlīt. Esi gatavs? Rīds vaicāja palīgam, kas atbildēja ar apstiprinošu galvas mājienu. Labi. Tātad, Aleksa, kas notika?

v Pirms sākt runāt, Aleksa nosusināja seju ar salveti. Viņa, cik īsi vien varēdama, pastāstīja, kas bija noticis tiesneša kabineta, rūpīgi izvairīdamās minēt personu vārdus un konkrēto sarunas tematu.

-   Izgāju no viņa kabineta un tiku līdz liftam.

Viņa raudzījās lejup uz samirkušo salveti, ko burzīja pirkstos.

-Tad izdzirdēju šāvienu.

-Tu skrēji atpakaļ uz kabinetu?

-  Jā. Viņš bija saļimis pār rakstāmgaldu. Redzēju asinis un… un es sapratu, ko viņš ir izdarījis.

-  Vai tu redzēji pistoli?

Viņa papurināja galvu. Tad Rīds sacīja palīgam:

-  Pieraksti, ka viņa teica “nē”, kā arī to, ka viņa pistoli nevarēja redzēt, jo tā bija izkritusi no mirušā labās rokas un atradās uz grīdas. Tās pagaidām viss.

Šerifa palīgs smalkjūtīgi aizgāja. Rīds kādu brīdi nogaidīja. Viņš sēdēja uz rakstāmgalda un šūpoja pār tā malu pārmesto kāju.

-  Par ko jūs ar tiesnesi runājāt?

-   Par Selīnas noslepkavošanu. Es viņu apsūdzēju pierādījumu viltošanā un kukuļņemšanā.

-Tās ir smagas apsūdzības. Ko viņš uz. to atbildēja?

-  Viņš atzina savu vainu.

Rīds kaut ko izņēma no krekla kabatas un uzmeta uz galda. Vērtīgais sudraba skalpelis pieskārās galda virsmai ar dobju, metālisku troksni. Tas bija oksidējies, bet citādi tīrs.

Ieraugot skalpeli, Aleksa sarāvās.

-   Kur tu to dabūji?

-   Izņēmu no tiesneša kreisās rokās.

Viņi pārmija ilgu skatienu. Beidzot Rlds teica:

-   Tas viņam bija kalpojis pašapsūdzībai. Viņš glabāja to rakstāmgalda atvilktnē kā pastāvīgu atgādinājumu savai uzpērkamībai. Zinot, cik ļoti viņš lepojās ar tiesneša amatā nostrādātajiem nevainojama darba gadiem, nav jābrīnās, ka Volless drīzāk bija gatavs noraut sev pusi galvas, nekā piedzīvot savas karjeras sabrukumu.

-   Vai tas ir viss, ko tu par to vari teikt?

-   Ko tu gribi, lai es vēl sacītu?

-   Domāju, ka tu man pavaicāsi, kas uzpirka tiesnesi Vollcsu? Ar ko uzpirka? Kāpēc?

Aleksas asaru pilnās acis vienā mirklī atkal kļuva sausas.

-   Bet tu jau pats zini atbildes, vai ne?

Viņš noslīdēja no galda un palika stāvam kājās.

-   Neesmu vakar piedzimis, Aleksa.

-   Tātad tu zini, ka Engcss pierunāja tiesnesi Volļesu ieslodzīt psihiatriskajā slimnīcā dullo Badu, bet par to Junioram bija jāapprec Steisija?

-   Ko tev tas dod?

Iespraudis rokas gurnos, viņš raudzījās Aleksā no augšas.

-Tas joprojām ir tikai pieņēmums. Tu nevari to pierādīt. Neviens no viņiem nebūs bijis tik stulbs, lai ierakstītu sarunu magnetofona lentē. Neatradīsi arī nekādu rakstisku vienošanos. Lieta aizvien vēl ir pārāk apšaubāma, lai to celtu zvērināto tiesas priekšā. Cilvēks ir miris, viņa godprātīga tiesneša reputācija pagalam, bet tavā rīcībā nav nekā tāda, uz kā varētu balstīt apsūdzību slepkavībā.

Rīds ar pirkstu galiem dusmīgi pabungoja sev pa krūtīm.

-   Man bija jādodas uz tiesneša māju un jāpaziņo Steisijai, ka viņas tēvs izgāzis savas smadzenes uz rakstāmgalda tavu slikti pamatoto apsūdzību dēļ, ko tiesa varbūt nemaz nebūtu ņēmusi vērā.

Viņš apklusa, lai apvaldītu niknumu.

-   Pirms sadusmojos uz tevi pa īstam, būs labak, ja mēs pārvietosimies uz kādu drošāku vietu.

-  Drošāku? Kam?

-Tev, velns parāvis. Vai tiešām tu vēl neesi apjēgusi, kādas sekas izraisīs šis notikums? Pets Cestins ir tuvu infarktam. Gregs Hārpers zvanīja jau trīs reizes, gribēdams noskaidrot, vai tev nav kāds sakars ar visnotaļ cienījamā tiesneša pašnāvību. Steisija no bēdām ir kā prātu zaudējusi, bet apskaidrības brīžos viņa nolād tevi un novēl tev visas elles mokas. Plamets un viņa plānprātiņu armija drūzmējas pie tiesas nama ar transparentiem, uz kuriem rakstīts, ka šis ir tikai beigu sākums. Un šo haosu esi izraisījusi tu, juristes jaunkundz, ar savam slikti pamatotajām apsūdzībām slepkavībā.

Aleksa juta, ka sirds krūtīs pārakmeņojas; bet pretestības gars nebija viņu pametis.

-    Vai tad man vajadzēja izlikties, ka neko nezinu par tiesneša Vollesa izdarībām, tāpēc, ka viņš bija lāga vīrs?

-Tik delikātās situācijās var rīkoties arī smalkjūtīgāk, Aleksa.

-   Tur jau tā lieta, ka nevienam pat prātā nenāca rīkoties! viņa iekliedzās. Vai tā ir tava izpratne par likumību, šerif Lembert? Ne jau visus likumus var piemērot visiem cilvēkiem, vai ne? Kad tavs draugs pārkāpj likumu, tu apzināti izliecies to neredzam? Acīmredzot tā tas ir. Spilgts piemērs tam ir Nora Geila Bārtone ar savu priekamāju. Vai arī sevi tu uzskati par tādu, kas stāv pāri likumiem?

Rīds neatbildēja. Viņš piegāja pie durvīm, atvēra tās un strupi noteica:

-  Ejam.

Aleksa kopā ar viņu izgāja gaitenī. Rīds vadīja viņu uz liftu.

-   Pets man aizdeva savas sievas automobili, Aleksa sacīja. Tas atrodas uz ielas liesas nama priekšā.

-   Zinu. Un tam apkārt salipuši reportieri, kas deg nepacietībā dzirdēt no tevis asiņainus sīkumus par tiesneša pašnāvību. Es tevi izvedīšu no šejienes ārā pa sētas durvīm.

Viņiem izdevās pamest tiesas namu, neviena nepamanītiem. Ārā jau bija pilnīgi satumsis. Aleksa prātoja, cik varētu būt pulkstenis.

Viņi bija gandrīz sasnieguši automobiļu stāvvietu, kad no tumšas iznira kāds stāvs un aizšķērsoja viņiem ceļu.

-  Steisija, Rids klusi iesaucās.

Viņa roka neapzināti aizslīdēja pie pistoles spala, lai gan viņš nevilka to ārā no maksts.

-   Es jau domāju, ka noķeršu jūs, kad mēģināsiet aizmukt.

Steisijas acis bija pievērstas Aleksai. Tajās vīdēja tāds naids, ka AJeksai gribējās paslēpties aiz Rīda muguras, bet viņa saglabāja savu lepno stāju.

-   Pirms jūs man ko sakāt, Steisij, vēlos, lai jūs zinātu, ka man jūsu tēva ir ļoti žēl.

-   Vai patiesi?

-   Ārkārtīgi žēl.

Steisija nodrebēja no aukstuma vai riebuma to Aleksa nevarēja pateikt.

-   Jums vajadzētu justies lepnai, nevis nožēlot notikušo!

-   Man nav nekāda sakara ar jūsu tēva pagātnes kl iidām.

-Jūs esat par iemeslu visām nelaimēm! Kāpēc jūs nevārējāt likt viņu mierā? Steisija aizlūzušā balsi kliedza. Nevienu, izņemot jūs, neinteresē, kas noticis pirms divdesmit pieciem gadiem. Viņš bija vecs. Pēc dažiem mēnešiem viņš bija nodomājis iet pensijā. Kādu ļaunumu viņš jums varēja nodarīt?

Aleksa atcerējās pēdējos vārdus, ko viņai bija sacījis tiesnesis. Steisija neko nav zinājusi par tumšo darījumu, ko viņas labā savulaik noslēdzis tēvs. Vismaz šīs sāpes Aleksa viņai varēja aiztaupīt, kaut līdz tam brīdim, kad Steisija būs tikusi pāri šokam, ko izraisījusi tēva nāve.

-   Man ļoti žēl, bet es nevaru ar jums šo lielu pārrunāt.

-   Lietu? Lielu? Runa nekad nav bijusi par lietu. Viss noticis jūsu draņķa mātes deļ, kas izmantoja vīriešus un grozīja viņu dzīvi pēc sava prāta. Līdz kādam no viņiem bija diezgan, un tas viņu nosita.

Viņas acis draudīgi savilkās, un Steisija paspēra soli tuvāk.

-  Jus esal tāda pati kā viņa nemiera cēlāja, cilvēku izmantotāja un slampa!

Viņa metās Aleksai virsū, bet Rlds nostājās starp viņām un piespieda Steisiju pie savām krūtīm, kur turēja viņu tik ilgi, līdz sievietes dusmas bija norimušas un viņa šņukstēdama ļengani atslīga pret Rīda augumu.

Viņš glāstīja Steisijai muguru un čukstēja mierinājuma vārdus. Viņai neredzot, Rids iedeva Aleksai bleizera atslēgas. Viņa tās paņēma, iekāpa automobili un aizslēdza durtiņas. Raudzīdamās caur vējstiklu, Aleksa redzēja, kā

Rīds aizved Stcisiju ap tiesas nama stūri un viņi nozūd skatienam. Pēc vairākām minūtēm viņš savā nesteidzīgajā gaita nāca atpakaļ. Aleksa atslēdza durtiņas, un Rīds iekāpa automobilī.

-  Vai ar viņu viss būs kārtībā? Aleksa vaicāja.

-Jā. Nodevu viņu draugu rokās. Viņi nogādās Steisiju

mājās, un kāds no viņiem paliks tur pa nakti.

Viņš dzēlīgi saknieba lūpas.

-  Protams, tas vīrietis, ko Steisija vislabprātāk gribētu pie sevis, tur nebūs.

-  Viņas tēvs?

Viņš papurināja galvu.

-  Juniors.

Tas bija tik nožēlojami un bēdīgi, ka Aleksa atkal sāka raudāt.

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

Viņa pacēla galvu tikai tad, kad bleizers palēcās, iebraucis kādā ceļa grambā. Aleksa, lūkodamās ārā caur vējstiklu, mēģināja noteikt viņu atrašanās vietu, bet bija tumša nakts un nekādas ceļazīmes nemanīja.

-  Kurp mēs braucam?

-   Pie manis.

Tiklīdz Rīds to bija pateicis, automobiļa starmeši apgaismoja viņa māju.

Kāpēc?

Viņš izslēdza motoru.

-  Tāpēc, ka baidos izlaist tevi no acīm. Tiklīdz manis nav klāt, kāds tiek nogalināts vai ievainots.

Rīds atstāja Aleksu sēžam automobilī, bet pats aizgāja atslēgt ārdurvis. Viņai ienāca prātā, ka varētu iedarbināt bleizeru un aizbraukt, bet izrādījās, ka Rīds paņēmis līdzi automobiļa atslēgas. Savā ziņā Aleksa jutās atvieglota, ka iniciatīvu viņas vieta uzņēmies kāds cits. Viņa būtu gribējusi pretoties Rīdām, bet tam Aleksai trūka kā fiziskās, tā garīgās enerģijas. Viņa gurdi atvēra bleizera durtiņas un izkāpa.

Naktī māja izskatījās pavisam savādāka. Gluži kā sievietes sejai tai nāca par labu pustumsa, kas palīdzēja apslēpt trūkumus.

Rīds tupēja kamīna priekšā un ar garu sērkociņu pielaida uguni iekuram, kas bija salikts zem pagaļu krāvuma.

Kad sausa malka sāka sprēgādama degt, viņš piecēlās un vaicāja:

-  Vai esi izsalkusi?

-    Izsalkusi? viņa atkārtoja šo vārdu tā, it kā nesaprastu, ko tas nozīmē.

-  Kas bija tava pēdējā maltīte? Lenčs?

-  Juniors vakar vakarā man atnesa hamburgeru.

Viņš kaut ko īdzīgi un neapmierināti noburkšķēja un devās uz virtuvi.

-   Nevaru tev apsolīt, ka pie manis dabūsi tikpat izsmalcinātu ēdamo.

Pateicoties Lupes radiniecei, Rīda pieliekamais pēdējā laikā bija apgādāts bagātīgāk, un bez zemesriekstu sviesta un kraukšķīgajiem cepumiem tur varēja atrast ari šo to citu. Ātri pārbaudījis savus krājumus, viņš uzskaitīja piedāvājumu:

-    Konservēta zupa, konservēti spageti, saldēts tamals*, šķiņķis un olas.

-  Šķiņķi un olas.

*Mcksikaņu ēdiens no žāvētās gaļas un kukuru/.as miltiem.

Klusēdami viņi draudzīgi pagatavoja vakariņas. Patiesību sakot, ar ēdiena gatavošanu galvenokārt nodarbojās Rīds. Viņam diez ko nerūpēja nedz tīrība, nedz kulinārijas smalkumi. Aleksai patika viņu vērot. Kad viņš tai nolika priekšā šķīvi un pats iezvēlās krēslā otrpus nelielajam virtuves galdam, viņa Rīdām skumji uzsmaidīja. Viņš ievēroja Aleksas sejas izteiksmi un, celdams pie mutes dakšiņu, ar žestu pauda savu neizpratni.

-   Kas noticis?

Viņa papurināja galvu un kautrīgi nodūra acis.

-   Nekas.

Neizskatījās, ka Rīdu šī atbilde apmierinātu. Tomēr, pirms viņš paguva izdibināt no Aleksas kaut ko tuvāku patiesībai, iezvanījās telefons. Rīds pasniedzās pēc aparāta, kas karājās pie sienas.

-   Lemberts. Sveiks, Junior.

Viņš skatījās uz Aleksu.

-  Jā, tas nudien bija briesmīgs skats.

Viņš klausījās.

-   Viņa… ē, viņai ar tiesnesi neilgi pirms tam bija tikšanās. .. Baidos, ka viņa visu redzēja.

Viņš atstāstīja Junioram Aleksas oficiālo liecību.

-    Tas ir viss, ko es zinu… Ak, Kungs, saki, lai viņi nomierinās. Rīt viņi par to varēs izlasīt avīzēs, tāpat kā visi citi… Klau, tu mani atvaino, bet man bija smaga diena, tāpēc esmu noguris kā suns. Iedod Sārai Džo kādu no viņas tabletēm un pasaki Engesam, ka viņam ne par ko nav jāraizējas.

Rīds redzēja, ka Aleksa sarauc pieri, bet saglabāja vienaldzīgu sejas izteiksmi.

-   Aleksa? Viņai klājas labi… Nu, ja viņa neceļ klausuli, varbūt mazgājas dušā. Ja gribi tēlot žēlsirdīgo samarieti, ir cita sieViete, kurai tu šonakt esi daudz nepieciešamāks nekā Aleksai… Steisija. tu, idiot. Aizbrauc pie viņas un pakavējies tur kādu bridi… Labi, līdz ritam.

Beidzis sarunu, Rīds atstāja klausuli noceltu. Viņš atgriezās pie galda un turpināja ēst.

-    Kāpēc tu viņam neteici, ka esmu šeit? jautāja Aleksa.

-  Vai tu gribēji, lai es viņam to pasaku?

-   Nc īpaši. Es vienkārši nesaprotu, kāpēc tu to nedarīji-

-  Viņam tas nav jāzina.

-  Vai viņš brauks pie Steisijas?

-   Es ceru, bet no Juniora nekad neko nevar zināt. Patiesību sakot, Rīds teica un norija kumosu, viņš domā tikai par tevi.

-   Personiski par mani vai par to, ko man pastāstīja tiesnesis Volless?

-  Domāju, ka viņa prātu nodarbina kā viens, tā otrs.

-  Engess ir satraukts?

-  Dabiski. Džo Volless bija sens viņa draugs.

-   Draugs un nozieguma līdzdalībnieks.

Rīds nereaģēja uz šo dzēlienu, viņš pat nepacēla galvu no šķīvja.

-   Man jārunā ar Engesu, Rīd. Gribu, lai tu mani aizved pie viņa, tiklīdz būsim beiguši ēst.

Rīds mierīgi pasniedzās pēc kafijas tases, iedzēra malku un nolika tasi atpakaļ uz apakštases.

Rīd, vai tu mani dzirdi?

-Jā..'

-Tu mani aizvedīsi?

-Nē.

-  Man ar viņu jārunā.

-   Ne šovakar.

-   Jā, tieši šovakar. Volless viņu apsūdzēja nozieguma slēpšanā, Man Engcss ir jaiztaujā par to.

-   Viņš nekur netaisās braukt. Tu varēsi ar viņu aprunāties rit.

-   Tava uzticība ir slavējama, bet bezgalīgi tu nevarēsi Engesu pasargāt.

Viņš nolika nazi un dakšiņu uz tukšā šķīvja un aiznesa traukus uz izlietni.

-   Šovakar es vairāk raizējos par tevi, nekā par Engesu.

-   Par mani?

Viņš paskatījās uz Aleksas šķīvi un, būdams apmierināts, ka arī viņa beigusi ēst, novāca to no galda.

-   Vai esi pēdējā laikā paskatījusies spogulī? Tu izskaties šausmīgi. Vairākkārt man gribējās tevi satvert, jo baidījos, ka tu saļimsi.

-    Es jūtos labi. Ja tu kaut aizvestu mani atpakaļ uz moteli, es…

-   Nekā nebija, galvu purinādams, atteica Rīds. Šonakt tu paliksi tepat. Te tu vismaz varēsi netraucēti izgulēties. Reportieri neiedomāsies tevi šeit meklēt.

-    Vai tu patiešām domā, ka viņi man uzmāktos pat naktī? '

-  Tiesneša nāve ir svarīgs jaunums. Tiesneša pašnāvība uzskatāma pat par sensāciju. Tu biji pēdējais cilvēks, kas ar viņu runāja. Tu veic izmeklēšanu, kas dara nemierīgu azartspēļu lietu komisiju. Jā, domāju, ka preses pārtāvji jau mīņājas krūmos ap Rietumnieku, cerībā tikt tev klāt.

-   Viņi netiks man klāt, ja ieslēgšos savā istabā.

-      Es par to nebūtu tik pārliecināts. Kā jau esmu tev teicis nevēlos, lai viena no Hārpera mazulītēm tiktu nogalināta manā apgabalā. Dažās pēdējās nedējās tu jau tā esi sagādājusi mums sliktu slavu. Vai tev sāp galva?

Viņa bija atbalstījusi galvu plaukstā un neapzināti masēja deniņus.

-  Jā, mazliet.

-  Iedzer zāles.

-  Man nav līdzi.

-  Paskatīšos, vai man nav kaut kas pret galvassāpēm.

Viņš no muguras piegāja klāt Aleksas krēslam un atvilka to no galda. Piecelusies viņa sacīja:

-   Tev ir lieli zāļu krājumi? Tu taču zini, ka tas ari ir pret likumu.

-   Vai tu vienmēr domā tikai par likumu? Par to, vai kaut kas ir likumīgi vai nelikumīgi? Vai robeža starp abiem šiem jēdzieniem tev ir tik krasi novilkta?

-   Un tev ne?

-   Ja tas tā būtu bijis, es daudzreiz būtu cietis badu. Zagu pārtiku, lai pabarotu sevi un savu veco. Vai tas bija nelikumīgi?

-  Nezinu, Rīd, — viņa gurdi atbildēja.

Cenšoties nepalikt atbildi parādā, Aleksa bija iedzīvojusies vēl stiprākās galvas sāpēs. Viņa sekoja Rīdām gaitenī, īsti nesaprazdama, kurp viņš dodas, līdz tam brīdim, kad Rkls ieslēdza gaismu un atklājās, ka viņi ienākuši guļamistabā.

Aleksas sejā laikam gan atspoguļojās satraukums, jo viņš sardoniski pasmīnēja un teica:

-   Neraizējies. Es nemēģināšu tevi pavest. Gulēšu uz dīvāna dzīvojamā istabā.

-  Man nudien nevajadzētu palikt šeit, Rīd.

-     Mēs abi varētu uzvesties, kā pieaugušiem cilvēkiem pieklājas… ja reiz tu juties pietiekami pieaugusi, lai sāktu ar to nodarboties.

Aleksu Rīda atbilde nebūt neuzjautrināja. Viņa nikni metās pretuzbrukumā.

-   Pastāv miljons iemeslu, kāpēc man nevajadzētu šeit nakšņot. Un no tiem svarīgākā ir nepieciešamība iztaujāt Engesu tieši tagad.

-  Esi taču žēlsirdīga un ļauj viņam vienu nakti vēl gulēt mierīgi. Ko tu ar to vari zaudēt?

-   Pets Čestins varbūt gaida, ka es viņam piezvanīšu.

-  Sacīju Petam, ka tu esi tuvu sabrukumam un sazināsies ar viņu no rīta.

-  Redzu, ka tu visu esi paredzējis.

-   Nevēlos riskēt. Kad tev ļauj brīvi skraidīt apkārt, tu kļūsti bīstama.

Viņa atspiedās pret sienu un uz mirkli aizvēra acis. Būdama pārāk lepna, lai padotos, bet ari pārāk nogurusi, lai turpinātu pretoties, Aleksa izšķiras par kompromisu.

-  Atbildi man tikai uz vienu jautājumu.

-  Sper vaļā.

-  Vai varu izmantot tavu dušu?

Piecpadsmit minūtes vēlāk viņa aizgrieza krānu un pasniedzās pēc dvieļa, kas bija pārmests pār stieni. Viņš bija aizdevis Aleksai arī pidžamu. Izskatījās., ka tā nekad nav tikusi valkāta.

Kad viņa par to bija ieminējusies, Rīds paskaidroja:

-   Juniors to atnesa uz slimnīcu, kad pirms vairākiem gadiem man izoperēja aklo zarnu. Uzvilku pidžamu tikai tāpēc, lai tiktu vaļā no tā pretīgā slimnīcas naktskrekla. Nevaru ciest tādas parpalas.

Rīda sejā atspoguļojās tik dziļš riebums, ka, to atceroties, Alcksai bija jāpasmaida. Viņa uzvilka un aizpogāja zilo zīda pidžamjaku. Tieši tobrīd viņš pieklauvēja pie vannasistabas durvīm.

-Atradu kaut kādas pretsāpju tabletes.

Tā kā Aleksas augums bija apsegts vēl labu gabalu zem gurniem, viņa atvēra durvis. Rīds pasniedza viņai pudelīti ar tabletēm.

-   Tās ir ļoti stipras zāles, Aleksa sacīja, izlasījusi uzrakstu uz etiķetes. Tev laikam bijušas negantas sāpes. Vai lietoji tās pēc aklās zarnas izoperēšanas?

Viņš papurināja galvu.

-   Bija sastrutojis zobs. Jūties labāk?

-  Duša man palīdzēja. Galva vairs tik ļoti nesāp.

-Tu esi izmazgājusi matus.

-   Jā, pretēji ārsta aizliegumam. Nedrīkstēju to darīt vēl veselu nedēļu, bet nevarēju vairs izturēt.

-  Labāk ļauj man paskatīties uz tavām šuvēm.

Viņa palieca galvu uz priekšu, un Rīds saudzīgi pašķīra viņas matus. Viņa pirkstu pieskārieni bija viegli un veikli. Vienīgais, ko Aleksa juta, bija Rīda elpa.

-  Izskatās, ka viss ir kārtība.

-   Es mazgājot centos brūces vietai nepieskarties.

Rīds atkāpās, bet turpināja lūkoties uz Aleksu. Viņa

atbildēja uz Rīda skatienu. Tā viņi labu laiku nostāvēja klusēdami. Beidzot Rīds zemā, aizsmakušā balsī teica:

-  Iedzer labāk zāles.

Viņa pagriezās pret izlietni un piepildīja ar ūdeni zobu tīrīšanai paredzēto glāzi. Tad Aleksa izkratīja no plastmasas pudelītes tableti, iemeta to mutē un uzdzēra prāvu malku ūdens. Spogulī viņa ieraudzīja, kā Rīds uz viņu joprojām skatās. Uzlikusi zāļu pudelītei vāciņu, Aleksa pagriezās. Viņa nosusināja muti ar plaukstas virspusi.

Gluži negaidot un neatturami viņai acis sariesās asaras.

-   Zinu, ka tu nevērtē mani pārāk augstu, Rīd, bet tev jāzina, ka es briesmīgi pārdzīvoju to, ko izdarīja tiesnesis Volless.

Apakšlūpa viņai sāka trīcēt, un balss no jūtu pārpilnības kļuva nespodra.

-  Tas bija šausmīgi.

Viņa piegāja Rīdām klāt, apvija rokas viņam ap vidu un piespieda vaigu pie viņa krūtīm.

-   Esi kaut vienu reizi pret mani žēlīgs un vienkārši apskauj. Lūdzu.

Kad viņš izrunāja Aleksas vārdu, tas izskanēja kā vaids. Viena Rīda roka apskāva Aleksas vidukli, otru roku viņš aizlika Aleksai aiz pakauša, lai viņas seja paliktu piespiesta viņa krūtīm. Rīds mierinoši glāstīja Aleksas galvu un maigi skūpstīja viņas pieri. Tiklīdz Aleksa juta Rīda lūpu pieskārienu, viņa atlieca galvu. Viņas acis palika aizvērtas, bet caur plakstiem viņa sajuta, cik kvēls ir Rīda skatiens.

Viņš piekļāva lūpas Aleksas mutei, un, kad viņas lūpas pavērās, izdvesa klusu vaidu un dziļi viņu noskūpstīja. Viņa pirksti cauri mitrajiem matiem atrada ceļu uz Aleksas kaklu un sāka to glāstīt.

Ņem mani vēlreiz, Rīd, viņa lūdza.

Viņš atpogāja pidžamjaku, apskāva viņas kailo augumu un pievilka to sev tuvāk klāt. Viņa krekls viegli rīvējās gar Aleksas krūšgaliem. Viņa sajuta Rīda siksnas metāla sprādzes vēso pieskārienu.

Katra izjūta bija elektrizējošāka par iepriekšējo. Aleksa vēlējās katru no tām izbaudīt atsevišķi, bet tās visas bija tik spēcīgas, ka saplūda kopā, aizraujot sev līdzi visu viņas būtni. Kaislība dzina karstas asins šaltis pa viņas dzīslām. Aleksa bi ja Rīda pārņemta.

Pēkšņi viņš atrāvās nost. Aleksa pārsteigta uzlūkoja Rīdu ar plati ieplestām acīm, jau sajuzdama zaudējuma tuvumu.

-  Rīd?

-   Man ir jāzina.

-Kas?

-   Vai tu esi gulējusi ar Junioru?

-   Uz šādu jautājumu man nav jāatbild.

-   Nē, ir gan, viņš apņēmīgi iebilda. Ja vēlies, lai ejam soli tālāk, tev būs man jāatbild. Vai esi gulējusi ar Junioru?

Iekāre ņēma virsroku pār lepnumu. Viņa papurināja galvu un klusi nočukstēja atbildi:

-   Nē.

Dažas sekundes pārdomājis, viņš teica:

-  Labi, tad šoreiz mēs to darīsim pa īstam.

Saņēmis Aleksu aiz rokas, Rīds ieveda viņu dzīvojamā istabā. Tas Aleksu pārsteidza, jo pa to laiku, kamēr viņa mazgājās, Rīds bija saklājis viņai gultu. Dzīvojamo istabu apgaismoja tikai uguns, kas dega kamīnā. Viņš jau bi ja sagatavojis sev guļasvietu, bet nu Rīds norāva gultasveļu no dīvāna un izklāja to kamīna priekšā. Viņa nometās ceļos uz paklāja, bet viņš sāka mierīgi izģērbties.

Zābaki, zeķes, krekls un siksna tika nevērīgi aizmesti sāņus. Rīds airi izkāpa no džīnām un ar kāju paspēra tās malā. Kails, garš un stiegrains viņš stāvēja Aleksas priekšā, un viņa redzēja, ka rēta, kas palikusi pēc aklās zarnas operācijas, ir tikai viena no daudzām, kas izvagojušas Rīda ķermeni.

Spalviņas, kas klāja viņa augumu, kamīna liesmu atblāzmā vizēja.Uz Rīda iedegušās ādas las izskatījās kā zeltainas pūkas, izņemot apvidu zem nabas, kur apmatojums bija biezs un tumšs. Viņa slaidie muskuļi saviļņojās pie katras kustības.

-   Velc nost to sasodīto pidžamjaku, citādi es to saplēsīšu.

Sēdēdama uz papēžiem, Aleksa noslidināja pidžamjaku no pleciem un ļāva tai nokrist. Jutekliski pieglaudīgais zīds izplūda viņai pie kājām. Rīds nostājās Aleksas priekšā uz ceļiem. Viņa skatiens uzsūca sevī katru viņas auguma šūniņu.

Aleksai likās, ka Rīds vilcinās viņai pieskarties, līdz beidzot viņš pacēla roku un saberzēja pirkstos viņas sarkanbrūnās, mitrās matu šķipsnas. Viņš ar acīm sekoja savas rokas kustībai. Pāri Aleksas kaklam tā noslīdēja līdz viņas krūtīm. Ar viegliem un veikliem īkšķa pieskārieniem Rīds lika viņas krūtsgalam piebriest.

Aleksai aizrāvās elpa, un viņa caur nopūtu teica:

-  Es domāju, ka tu nemēģināsi mani pavest.

-  Es meloju.

Viņi kopā apgūlās. Viņš pārvilka pār viņu kailajiem augumiem palagu, apkampa Aleksu un noskūpstīja drīzāk maigi nekā kaislīgi.

-   Tu esi ļoti maza, Rīds čukstēja, lūpām skarot viņas muti. Vai tonakt es tev nodarīju sāpes?

-Nē.

Viņš atlieca galvu un aizdomīgi paskatījās uz. Aleksu. Viņa kautrīgi nodūra acis.

-  Tikai mazliet.

Rīds aplieca plaukstu ap Aleksas kaklu un ar īkšķi glāstīja to.

-  Kā gan es būtu varējis zināt, ka tu esi jaunava?

-To tu nevarēji zināt.

-  Kā tas nāk, ka tu tāda biji?

Viņa piešķieba galvu un pavērās Rīdā.

-   Vai tas ir tik svarīgi, Rīd?

-Tikai tāpēc, ka man tu ļāvies.

-   Par ļaušanos es nemaz nebiju domājusi. Tas vienkārši tā notika.

-  Tu nožēlo?

Viņa noglāstīja Rīda vaigu un pievilka viņa galvu sev klāt. Viņi skūpstījās ilgi un alkatīgi. Kad skūpsts tuvojās nobeigumam, Rīda roka atkal bija atradusi ceļu uz Aleksas krūti. Ar spēju vēzienu viņš pasvieda malā palagu.

-   Rīd, Aleksa vilcinādamās sacīja, es mulstu.

-   Gribu tikai paskatīties. Tu man pasaki, ja tev sāk

salt.

-   Man nesalst.

Rids vēl nebija paguvis pieliekties un paņemt viņas krūtsgalu mutē, kad no Aleksas lūpām jau plūda klusas, lūdzošas skaņas. Viņa mēle darbojās ap krūtsgalu ar apbrīnojamu prasmi. Rīda roka slīdēja lejup un izbaudīja viņas vidukļa izliekumu, tad turpināja slidējumu pa gurnu un augšstilbu gludo ādu. Viņš rotaļīgi pieskārās Aleksas nabai un apvidu zem tās vieglītēm paberzēja ar pirkstu kauliņiem. Kad Rīds skāra cirtainiem matiņiem apaugušo trīsstūrīti, viņa acis satumsa.

-  Gribu, lai šoreiz tu nāc pie manis, viņš čukstēja.

-  Es arī to gribu.

Viņš ieslidināja roku starp viņas augšstilbiem. Viņa mazliet paslēja augšup gurnus, lai piemērotos Rīda augumam. Aleksa jau bi ja mikla. Rīds sajuta uz pirkstiem viņas rasu.

-  Rīd, viņa tīksmīgi izdvesa.

-  Kuš. Baudi šo mirkli.

Viņa īkšķis izdarīja gausas vēdekļveida kustības pār jutīgo miesas izaugumu, Aleksas kāro muti viens pēc otra skāra dedzīgi skūpsti.

-   Man šķiet tas tūlīt notiks, viņa izelsa starp skūpstiem.

-   Vēl ne. Runā ar mani. Ar mani gultā neviens nekad nav runājis.

-  Runāt?

Vina tobrīd nespēja pat domāt. .

-  Par ko ?

-  Par jebko. Es vienkārši gribu dzirdēt tavu balsi.

-  Es… es nezinu…

-   Runā, Aleksa.

-   Man patīk skatīties, kā tu gatavo ēdienu, viņa izgrūda.

-Ko?

Viņa smiekli satricināja Aleksas lupas.

-  Tu to darīji ļoti vīrišķigi, tik sparīgi rībinādams katliņus un pannas. Virtuvē tu esi gatavais nevīža. Tu nevis pāršķēli olām čaumalu, bet saspiedi tās saujā. Tava neatbilstība virējas amatam bija aizkustinoša.

-  Tu esi aizraujoša.

-Tu mani padari traku.

-  Vai patiesi?

Viņš nolieca galvu un noglāstīja viņas vēderu ar mēli. Jutekļi viņas ķermeņa lejasdaļā bija pārvērtušies par karstu, kūsājošu straumi. Epicentrs atradās zem viņa īkšķa, un, kad Rīds to aizstāja ar mēles galiņu, Aleksa iekliedzās.

Viņa sažņaudza saujās Rīda matus un lieca gurnus tuvāk karstumam, kas plūda no viņa alkainās mutes, tuvāk brīnišķīgajam virpulim, ko radīja viņa mēle.

Aleksa atvēra acis tikai pēc tam, kad bija norimis satricinošais pēcefekts. Rīda seja bija noliekta pār viņējo. Miklās matu šķipsnas bija pielipušas viņai pie vaigiem un kakla. Viņš tas pārcēla uz spilvena.

-   Ko sievietes tādās reizēs saka, Rīd?

Neko, viņš aizsmakušā balsī atbildēja. Tava seja jau ir man visu pateikusi. Es nekad agrāk netiku novērojis sievietes seju.

Aleksu šī atzīšanās ļoti aizkustināja, bet viņa centās to neizrādīt.

-   Labi. Tad jau tu nezini, vai man bija pareizā sejas izteiksme, vai ne.

Rīds pavērās lejup uz viņas pietvīkušajām krūtīm un mitrajiem, mirdzošajiem kaunuma matiņiem.

-  Tev bija pareizā izteiksme.

Aleksa mīļi izlaida viņam pirkstus caur matiem.

-  Tas varēja notikt jau agrāk piemēram, tovakar lidlaukā. Vai toreiz Ostinā, kad tu aizvedi mani mājās. Es toreiz lūdzu, lai tu paliec pie manis. Kāpēc tu nepaliki?

-  Tas nebija īstais iemesls, kura dēļ tu mani lūdzi palikt. Es gribēju but kopā ar sievieti, nevis ar mazu, apjukušu meitenīti, kas meklē tēti.

Rīds pētoši pavērās viņai sejā un redzēja tur šaubas.

-   Neliekas, ka mana atbilde bulu levi pārliecinājusi.

Nespēdama izturēt viņa acu caururbjošo skatienu,

Aleksa sāka skatīties kaut kur pāri Rīda plecam.

-  Vai esi pārliecināts, ka tas bija tavas atturības īstais iemesls? Varbūt tu gribēji but kopā ar kādu citu?

-Tu nedomāji "kādu citu”, tu domāji ar Seimu.

Aleksa novērsās. Rīds satvēra viņas zodu un piespieda skatīties atkal uz viņu.

-     Uzklausi mani, Aleksa. Tu tonakt aizdevi man briesmigas dusmas, kad sarunāji tās muļķības ka esmu dabūjis no tevis to, ko allaž tiku kārojis dabūt no Selīnas. Vēlos, lai tu kaut ko saprastu. Mēs te patlaban esam divi vien. Neviens nav nostājies starp mums. Pat ne kāda miruša cilvēka gars. Tu saproti?

-Es domāju…

-Nē.

Viņš tik uzsvērti papurināja galvu, ka tumšblondo matu šķipsnas aizsedza viņa acis.

-   Tev nevajag domāt tev jāzinu. Tu esi vienīgā sieviete, kas patlaban nodarbina manu prātu. Un tā tas ir kopš brīža, kad ieraudzīju tevi pirmoreiz. Tu esi vienīgā sieviete, ko es iekāroju katru mīļu brīdi, būdams nomodā, un ar kuru turpinu mīlēties sapņos, būdams aizmidzis. Esmu tev daudz par vecu. Tas ir muļķīgi un varbūt arī aplami, ka es tevi gribu. Tas ir sasodīti sarežģīti. Bet, aplami vai pareizi, un neatkarīgi no tā, kā meita tu esi, es tevi gribu.

Un viņš apstiprināja šos vārdus ar darbiem.

-  Saproti?

Grūdieni kļuva spēcīgāki un dedzīgāki, un Rīds ievaidējās:

-  Saprati?

Un viņš lika saprast arī pats sev.

Juniors pamodās pirms saules lēkta, kas ar viņu atgadījās ļoti reti. Viņš bija aizvadījis nelāgu nakti. Sekodams Rīda padomam, Juniors pavadīja vairākas stundas kopā ar Steisiju. Ārsts bija viņai iešļircinājis kādu nomierinošu līdzekli, bet tas diez ko neiedarbojās. Katru reizi, kad Junioram likās viņa ir aizmigusi, un viņš piecēlās no krēsla, ko bija nolicis pie Steisijas gultas, viņa pamodās, satvēra Juniora roku un lūdza, lai tas neiet prom. Viņam izdevās atgriezties mājās tikai krietni pēc pusnakts. Tad viņš ieslīga saraustītā miegā, ko laiku pa laikam pārtrauca nemierīgas domas par Aleksu.

Tiklīdz Juniors bija atvēris'acis, viņš pasniedzās pēc telefona, kas stāvēja uz naktsgaldiņa, un piezvanīja uz moteli Rietumnieks. Viņš lika, lai nakts dežurants, kas aizvadīja savas maiņas pēdējās minūtes un bija noguris un īgns, savieno viņu ar Aleksas istabu. Klausulē noskanēja desmit signāli.

Tad Juniors piezvanīja uz šerifa iecirlcni. Viņam pateica, ka Rīds vēl nav ieradies. Juniors lūdza, lai izsauc Rīdu pa rāciju, bet komutatora operators paziņoja, ka Rīda rācija ir izslēgta. Viņš zvanīja Rīdām uz mājām, un biežie signāli klausulē vēstīja, ka telefons ir aizņemts.

Juniors bezcerīgā noskaņojumā izkāpa no gultas un sāka ģerbties. Viņš nespēja izturēt neziņu. Viņam jānoskaidro, kur ir Aleksa. Un meklējumus viņš sāks ar Rīda māju.

Juniors klusiņām aizlavījās gar vecāku guļamistabas durvīm, taču manīja, ka vismaz viens no viņiem ir jau pamodies. Viņš bija pārliecināts, ka tēvs gribēs ar viņu runāt par tiesnesi Vollesu un par apstākļiem, kuru dēļ Juniors savulaik apprecējās ar Steisiju. Viņš tobrīd nejutās tā, lai spētu to apspriest.

Juniors izgāja no mājas un iekāpa jaguārā. Bija dzidrs, bet dzestrs rīts. Brauciens uz Rīda māju neprasīja vairāk par dažām minūtēm. Juniors jutās iepriecināts, redzot, ka bleizers vēl stāv mājas priekšā un no skursteņa veļas dūmu mutuļi. Rids parasti cēlās agri. Jācer. ka kafijkanna ar augsti paceltu snīpi jau stāvēs uz galda.

Juniors gausi šķērsoja lieveni un pieklauvēja pie ārdurvīm. Viņš tur stāvēja, mīņādamies no vienas kājas uz otru un pūzdams dvašu uz plaukstām, lai tās kaut nedaudz sasildītu. Pagāja labs laiks, iekams Rīds atvēra durvis. Viņš bija ģērbies tikai džīnās, bet Rīda apmiegojušos un tādu kā saņurcīto seju rotāja neapmierināta izteiksme.

-   Pie velna, cik ir pulkstenis?

-   Tikai nesaki, ka esmu tevi izcēlis no gultas, Juniors neticīgi teica un, atvēris drāšu durvis, iegāja dzīvojamā istabā.

-   Priekš tevis šī ir jau diezgan pavēla stunda, vai ne?

-~Ko tu te dari? Kas vispār notiek?

-   Cereju, ka tu man to pateiksi. Aleksu visu nakti nebija iespējams sazvanīt. Vai tev ir kāda nojausma, kur viņa varētu būt?

Ar vienu acs kaktiņu viņš pamanīja gultasveļu uz grīdas kamīna priekšā, tad sadzirdēja kādu kustību. Mazliet pagriezies, Juniors ieraudzīja Aleksu stāvam gaitenī, kas veda uz Rīda guļamistabu. Viņas mati bija sajaukti, lūpas sārtas un pietūkušas, kājas kailas. Mugurā viņai bija jaka, tās pašas pidžamas jaka, ko Juniors bija iedevis Rīdām toreiz, kad viņam izoperēja aklo zarnu. Aleksa izskatījās kā pamatīgi izmurcīta netikle.

Zaudējis elpu, Juniors soli atkāpās. Atspiedies pret sienu, viņš paskatījās griestos un aprauti iesmējās.

Rīds pieskārās viņa rokai.

-Junior, es…

Juniors nikni nokratīja drauga roku.

-   Tev nepietika ar to, ka tu dabūji viņas māti, vai ne? Tev vajadzēja dabūt arī viņu.

-   Nav tā, kā tu domā, dzelžainā balsī sacīja Rīds.

-   Ak, nav? Tad pasaki man, kā ir? Tovakar tu man devi rīcības brīvību. Sacīji, ka tu viņu negribi.

-   Neko tamlīdzīgu es neesmu teicis.

-   Nu, lai būtu kā būdams, tu tomēr man nepiekodināji pievaldīt rokas. Bet tiklīdz manīji, ka esmu ieinteresēts, izdarīji strauju sitienu no sāniem, vai ne? Kāpēc tu tā steidzies? Vai baidījies, ka, pārgulējusi vispirms ar mani, viņa vairs negribēs mainīt kvalitāti pret zemu klasi?

-  Junior, izbeidziet! iesaucās Aleksa.

Juniors viņu pat nedzirdēja. Visa viņa uzmanība bija veltīta vienīgi Rīdām.

-   Ka tas nāk, Rīd, ka tu vienmēr pievāc to, ko esmu gribējis es? Futbola balvas, mana tēva cieņu… Tu pat vairs negribēji Selīnu, tomēr gādāji, lai arī man viņa netiktu, vai ne?

-   Aizveries, norūca Rīds un draudīgi paspēra soli uz priekšu.

Juniora rādītājpirksts bi ja notēmēts tieši pret Rīda krūtīm.

-   Nenāc man klāt, vai dzirdi? Velns lai parauj, nenāc man klāt.

Viņš no visa spēka aizcirta aiz sevis ārdurvis. Grāviens atbalsojās nelielajā mājā. Kad bija noklusis jaguāra motora troksnis, Rīds devās uz virtuvi.

-   Vai negribi kafiju?

Aleksu bija apmulsinājis Juniora sacītais, bet vēl vairak viņu šokēja Rīda bezrūpīgā izturēšanās. Viņa ieskrēja virtuvē. Kad Aleksa saķēra Rīdu aiz rokas un apgrieza riņķī, maltā kafija izbira no metāla kausiņa.

-   Pirms es tevī iemīlos pilnīgi un galīgi, Rīd, man tev vel pēdējoreiz kaut kas jāpavaicā.

Viņa strauji ievilka elpu.

-   Vai tu nogalināji manu māti?

Pēc klusuma brīža vairāku sirdspukstu garumā viņš atbildēja:

-  Jā.

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Ferguss Plamets stāvēja pie gultas un nolūkojās savā aizmigušajā sievā. Viņa augums sašutumā drebēja.

-  Vanda, mosties!

Palmeta pavēlnieciskais balss tonis būtu uzmodinājis pat mironi.

Vanda atvēra acis un, samiegojusies un apjukusi, pieslējās sēdus.

-  Fergus, cik ir pulkstenis…

Kad viņa ieraudzīja, ko vīrs tur rokā, miegainība acumirklī pazuda kā nebijusi. Tie bija nelaimīgie piecsimt dolāri.

-  Celies augšā, viņš pavēlēja un izgāja no istabas.

Bailēs trīcēdama, Vanda izkāpa no gultas. Viņa apģērbās, cik ātri vien varēja, un nežēlīgi savilka matus uz pakauša mezglā. Vanda negribēja, lai vīrs atrod pie viņas vēl kādu vainu.

Viņš gaidīja sievu virtuvē, sēdēdams pie galda taisns un izslējies. Viņa gluži kā grēku nožēlniece bikli tuvojās galdam.

-  Fergus, es… es tos glabāju kā pārsteigumu.

-   Klusu, viņš norēca. Kamēr nebūšu ļāvis tev runāt, tu cietīsi klusu un sarunāsies tikai ar savu sirdsapziņu.

Vīra bargās acis caururba Vandu. Viņa sakaunējusies nodūra acis.

-   Kur tu to dabūji?

-  Tā tika atsūtīta ar vakardienas pastu.

-  Aploksnē ?

Viņa dedzīgi māja ar galvu.

-  Jā. Šajā aploksnē.

Aploksne gulēja uz galda līdzās Fergusa kafijas tasei-,

-   Kāpčc tu to slēpi no sava vīra, kuram tev jāpakļaujas saskaņā ar Svētajiem Rakstiem?

-   Es, viņa iesāka, tad apklusa, lai aplaizītu lupas, es to noglabāju, lai pasniegtu tev kā pārsteigumu.

Viņa acīs lāktīja aizdomas.

-   Kas to atsūtījis?

Vanda pacēla galvu un stulbi lūkojās vīrā.

-   Es nezinu.

Viņš aizvēra acis un sāka šūpoties kā transā.

-   Sātan, es tev pavēlu atbrīvot viņu no tavas ļaunās varas. Tu valdi par viņas melīgo mēli. Atdod to viņai, Visaugstākā vārdā…

-   Nē! iekliedzās Vanda. Es nemeloju. Nodomāju, ka naudu varbūt atsūtījis kāds no tiem ļaydīm, ar kuriem tu sarunājies pa telefonu, apspriezdams to, ko jūs nodarījāt Mintonu rančo.

Plamets uzšāvās kājās, apskrēja apkārt galdam un ieurbās viņā ar acīm.

- Kā tu uzdrošinies par to runāt? Vai es tev nepiekodināju nekad, nemūžam nepieminēt to ne ar pušplēstu vārdu?

-   Es aizmirsu, Vanda sarāvusies sacīja. Domāju, ka nauda nāk no kāda, kam ir pa prātam tas, ko tu esi darījis.

-   Es zinu, kas to atsūtījis, viņš nošņāca.

-   Kas tad?

-   Nāc man līdzi.

Plamets sagrāba sievu aiz rokas un vilka viņu uz durvīm, .kas^savienoja virtuvi ar garāžu.

-   Kurp mēs dosimies, Fergus?

-   Pagaidi, gan tu redzēsi. Gribu, lai grēcinieces tiekas aci pret aci.

-Bērni ir…

-  Dievs viņus pieskatīs mūsu prombūtnes laikā.

Plamets brauca pa aizmigušajām pilsētas ielām. Vanda

trīcēdama sēdēja viņam blakus uz priekšējā sēdekļa. Sasniedzis šoseju, viņš pagrieza automobili uz rietumiem. Šķita, ka Plamets nejūt aukstumu, viņu sildīja paša svētulības mētelis. Kad vīrs izdarīja pagriezienu, Vanda viņā palūkojās ar neticību un izbrīnu, bet viņš uzmeta sievai tik negantu skatienu, ka viņa atturējās izdvest kaut skaņu.

Plamets apturēja automobili pie lielas mājas un lika Vandai izkāpt. Viņš smagiem soļiem uzkāpa pa zemajiem pakāpieniem. Klauvējiens pie durvīm skaļi atbalsojās rīta klusumā. Uz pirmo klauvējienu neviens neatsaucās, tāpēc otrreiz Plamets piedauzīja stiprāk. Tā kā neviens joprojām nenāca pie durvīm, viņš ņēmās sparīgi bungot pa tuvāko logu.

Durvis atvēra pati Nora Geila. Nelielās pistoles stobrs bija notēmēts tieši pret Plameta pieri.

-   Kungs, es ceru, ka jums ir nolādēti svarīgs iemesls, kura dēļ esat izrāvis mani no gultas tik bezdievīgi agrā stundā.

Ferguss pacēla rokas pār noliekto galvu un lūdza, lai Dievs un eņģeļi šķīsta grēcinieci no viņas netiklajiem darbiem.

Nora Geila pastūma viņu malā un piegāja pie māsas. Viņas raudzījās viena otrā. Nora Geila ar saviem mirdzošajiem, platīnblondajiem matiem izskatījās lieliski, īpaši, ja ņem vērā, ka viņa bija negaidīti izcelta no gultas. Regulāra dārgu naktskrēmu lietošana bija padarījusi viņas sejas ādu vizoši gludu. Sārtajā, ar pērlītēm izšūtajā atlasa rīta tērpā viņa bija kā spoža parādība. Turpretim Vanda izskatījās kā izblīdusi brūna vista.

-   Āra ir auksts, ikdienišķi piezīmēja Nora Geila, it kā viņas būtu tikušās vēl vakar. Iesim iekšā.

Un viņa vedināja savu lempīgo māsu pāri priekamājas slieksnim. Ejot garām Fergusam, Nora Geila piegrūda pistoles stobru pie viņa kaulainā krūšukurvja un sacīja;

-   Klau, sludinātāj, ja tu nebeigsi bļaustīties, iešaušu tev pautos, saprati?

-  Āmen! viņš iebrēcās, apraudams lūgšanu pusvārdā.

-   Paldies, uzjautrināti noteica Nora Geila. Esmu pārliecināta, ka šī lūgšana man noderēs. Nāc iekšā. Man ar tevi jāaprunājas.

Pēc vairākām minūtēm viņi bija sasēdušies ap galdu Noras Geilas virtuvē, kas izskatījās gluži parasta uņ nebūt ne grēcīga. Kafija bi ja uzvārīta un salieta smalkās porcelāna tases. Ferguss aizliedza Vandai tai pieskarties, it kā tas būtu kāds indīgs novārījums.

-Tu nevari mūs uzveikt, viņš dedzīgi sacīja. Dievs ir mūsu pusē, un viņš ir stipri noskaities uz tevi, slampa, kas mūsu vājākos brāļus vedina uz maldu ceļiem.

-   Pieturi savus runas plūdus, Nora Geila teica, apklusinādama Plametu ar nevērīgu rokas mājienu. Es bīstos Dieva, bet man ar viņu ir personiskas attiecības, un tev gar tām nav nekādas daļas. Vienīgais, ar ko tu vari mani nobiedēt, sludinātāj, ir tavs stulbums.

Plamets to ņēma ļaunā. Viņš piepūtās ka indīga čūska.

-   Vai tu esi sūtījusi manai sievai kaut ko no savas netikli pelnītās naudas?

-  Ja. Spriežot pēc viņas un jūsu bērnu izskata, man likās, ka viņai tā varētu noderēt.

-   Mums nav vajadzīga tava nauda.

Nora Geila noliecās uz priekšu un, apveltījusi Fergusu ar slinku kaķenes smaidu, klusi viņam sacīja:

-  Bet tu arī neesi iesviedis man to naudu sejā, vai ne?

Viņa mute sačokurojās kā savilkts iepirkumu tīkliņš.

-  Es nekad nenoraidu dāvanas, ko Dievs savā labvēlībā man atsūtījis.

-  Jā, esmu pārliecināta, ka to tu nedari vis.

Nora Geila apmierināti iemeta kafijas tasē divus cukura graudiņus.

-   Un tāpēc es gribu noslēgt ar tevi kādu darījumu, sludinātāj Plamet.

-   Es neslēdzu darījumus ar bezdievjiem. Esmu še ieradies kā Dieva sūtnis, lai brīdinātu tevi no viņa dusmām un uzklausītu tavu grēksūdzi…

-   Vai tu negribētu tikt pie jaunas baznīcas?

Evaņģēlisko frāžu straume acumirklī apsīka.

-  Ko? ,

Nora Geila gausi maisīja kafiju.

-  Vai tev nepatiktos dabūt jaunu baznīcu? Lielu, varenu baznīcu, kas būtu pārāka par visiem citiem mūsu pilsētas dievnamiem, pat par jauno baptistu lūgšanas namu.

Viņa apklusa, lai iedzertu malku kafijas.

-   Redzu, ka esmu tevi padarījusi mēmu, un tā jau ir svētlaime pati par sevi.

Un Nora Geila atkal pasmaidīja kā kaķe, kas nule izlaizījusi bļodiņu ar krējumu.

-Tikko būs izbūvēta Perseldaunsa, es kļūšu ļoti bagāta un ļoti cienījama. Tev nāks par labu, sludinātāj, ja pieņemsi manus devīgos ziedojumus. Tie patiešām būs dāsni, un tu tos saņemsi regulāri. Un, kad pie manis ieradīsies preses vai televīzijas ļaudis, lai intervētu pavalsts bagātāko darījumu sievieti, viņi varēs pieminēt, ka esmu arī diža labdare. Bet kā atlīdzību par skaisto baznīcu, kas tev tiks uzbūvēta, viņa turpināja, atkal noliekdamās uz priek-

šu, — es gribu, lai lu aizvērtu savu bļaustīgo muti un beigtu klaigāt par azartspēļu kaitīgumu. Ir gana citu grēku, pret kuriem tu vari vērst savu modrību. Ja tev pietrūks materiāla sprediķiem, es ar lielāko prieku piegādāšu tev sarakstu ar grēkiem, ko sava mūžā esmu pastrādājusi, saldumiņ.

Viņš plātīja muti ka sausumā izmesta zivs. Priekamājas saimniecei nepārprotami bija izdevies piesaistīt sludinātājā uzmanību.

-   Un tu vairs nedrīksti darīt tādas nejēdzības kā pirms nedēļas Mintonu rančo. Jā, viņa teica, pacēlusi uz. augšu dārglietām bagātīgi izrotāto roku, lai neļautu Plametam liegties, es zinu, ka tas bija tavs darbs. Tevis deļ nācās nošaut vērtīgu sacīkšu zirgu, un tādas lietas man, nudien, ir ka suņanagla pakaļa.

Acis piemiegusi, Nora Geila cieši pavērās Plameta.

-   Ja tu vēlreiz izspēlēsi kaut ko tikpat stulbu, es tevi miltos samalšu, sludinātāj. Man ir savi plāni, un cs notriekšu zemē katru, kas stāsies tiem ceļā. Ja tev ir problēma, ko tu gribi atrisināt, nāc pie manis. Atstāj atriebšanu tiem, kas prot to izdarīt un neliek pieķerti.

Viņa atslīga pret krēsla atzveltni.

-   Nu, kā tad būs?

-   Man ir… man ir daudz kas jāpārdomā.

-    Tas neder. Gribu saņemt atbildi šodien. Tūlīt. Vai gribi kļūt par reliģisku dižgaru, kas sludina jaunā, mirdzoša baznīcā, vai arī tev labāk patiktu tupēt cietuma? Raugi,, ja tu neatbildēsi uz manu piedāvājumu ar “jā”, es piezvanīšu savam vecajam draugam Rīdām Lembertam un pateikšu, ka esmu atradusi aculiecinieku tam negantajam grautiņam rančo. Nu, mīļumiņ, ko tu izvelēsies kanceli vai tuptūzi?

Varēja redzēt, ka Ferguss rij siekalas. Viņš cīnījās pats ar sevi, ar savu sirdsapziņu, bet cīņa nebija pārāk ilga. Sludinātājs aši un piekrītoši palocīja galvu.

-   Labi. Un vēl kas, Nora Geila turpināja tādā pašā dziedošā balsi. Izbeidz izturēties pret manu māsu kā pret kājslauķi. Tu esot atļāvies viņu publiski sunīt šerifa iecirkni. Ja vēlreiz dabūšu dzirdēt kaut ko tadu, pati savām rokām nogriezīšu tavu nožēlojamo vīrietības piedēkli un izbarošu pirmajam sunim, kas pagadīsies ceļā. Saprati?

Ferguss vēlreiz norija siekalas šoreiz tās viņam gandrīz iestrēga kaklā. »

-  Aizsūtīšu Vandu Geilu uz kūrvietu Dalasā, tur viņu lolos divas nedēļas, kas, protams, ir pārāk īss laiks, lai pienācīgi atpūstos no tevis. Kā tu domā piesaistīt ļaudis savai jaunajai baznīcai, ja tevis paša sieva izskatās kā samīts krupis? Šovasar tavi bērni brauks uz nometni. Viņi dabūs jaunus divriteņus un beisbola cimdus, jo es atceļu tavu aizliegumu nodoties jebkura veida spēlēm. Un nākamajā pavasarī es viņus pierakstīšu Mazajā līga*.

Viņa piemiedza aci.

-   Sasodīts, tante Nora Geila būs labākais, ko šiem bērniem gadījies piedzīvot. Vai tev tas pielec, sludinātāj?

Plamets atkal steidzīgi palocīja galvu.

-  Labi.

Viņa sēdēja, atgāzusies krēslā, un nesatricināmā mierā šūpoja daiļi veidoto kāju, kas bija redzama caur rītatērpa atvērumu.

-Tagad, kad esam nonākuši pie kopīgas izpratnes, parunāsim par tavu honorāru. Pirmo ziedojumu tu dabūsi tajā dienā, kad būs saņemta galīgā atļauja zirgu skriešanās

* Bērnu beisbola līga, kas vasarās rīko sacensības dažādās ASV pilsētās un'ko sponsorē vietējie darījumu ļaudis.

sacīkšu rīkošanai. Katra mēneša pirmajā datumā sekos tāda pati summa. Čeki tiks ierakstīti kompānijas NGB rēķinā, jo tad man būs jāmaksā mazāki nodokļi, Nora Geila teica, smiedamās zemus krūšu smieklus.

Tad, vairs nepievērsdama uzmanību Fergusam, viņa paskatījās uz savu māsu.

-   Vanda Geila, negaidi, kamēr aizsūtīšu tevi uz Dalasu. Izlieto naudu, ko es jums nosūtīju, lai nopirktu sev un bērniem jaunas drēbes. Un, Dieva dēļ, dari kaut ko ar saviem matiem. Tev, nudien, ir īsta sūdu čupa uz galvas.

Vandai aizmiglojās acis.

-  Paldies, paldies.

Nora Geila jau grasījās pieskarties māsas rokai, bet pārdomāja un aizkūpināja vienu no savām melnajām cigaretēm. Cauri biezajam kodīgo dūmu makulim viņa atbildēja:

-   Nav par ko, mīļumiņ.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

' Junior?

Viņš novērsās no bāra, kur bija.stāvējis, gatavodams sev dzeramo. Desmit minūšu laikā tā jau bija otrā glāze.

-  Labrīt, māt. Vai negribi Asiņaino Meriju!

Sāra Džo šķērsoja istabu un izrāva viņam no rokām degvīna pudeli.

-   Kas tev kaiš? viņa vaicāja, runādama daudz skarbākā tonī nekā parasti. Kāpēc tu dzer tik agri no rīta?

-   Ņemot vērā, cikos es piecēlos, nav nemaz tik agrs.

-Tu biji ārā. Es dzirdēju, ka tu aizbrauc. Kur tu biji?

-   Es arī labprāt to uzzinātu, ienākdams istabā, sacīja Engess. Man ar tevi jārunā.

-   Ļauj man minēt, par ko mēs runāsim, tēlotā mundrumā atsaucās Juniors. Par tiesnesi Vollesu, vai ne?

-  Tieši tā.

-  Un par manām laulībām ar Steisiju.

-  Jā, negribīgi apstiprināja Engess.

-   Varu derēt, ka tu grasies man paskaidrot, kāpēc bija tik ļoti svarīgi apprecēties ar viņu tieši tad, kad es to izdarīju.

-  Tas bija vajadzīgs tevis paša labā.

-   Tā tu man teici pirms divdesmit pieciem gadiem, īstenībā tas bija savstarpēji izdevīgs darījums, vai ne? Tu panāci, ka viņš izbeidza Selīnas noslepkavošanas lietu, bet man par to bija jāapprec Steisija? Nu, kā ir, vai esmu tuvu atminējumam? Acīmredzot tuvu tam ir arī Aleksa. Kad viņa iepazīstināja tiesnesi ar savu hipotēzi, viņš izdarīja pašnāvību.

Izskatījās, ka Sāra Džo tūlīt paģībs. Viņa aizlika mutei priekša plaukstu. Engess uz dēla vārdiem reaģēja ar dusmām. Viņa pirksti sažņaudzās dūrēs.

-  Tas bija labākais, ko tobrīd varēja darīt. Es nevarēju pieļaut, ka notiek pamatīga izmeklēšana. Lai pasargātu savu ģimeni un savus darījumus, man nebija citas izejas, kā lūgt no tiesneša šo pakalpojumu.

-  Vai Steisija par to zināja?

-   Vismaz es viņai to netiku sacījis. Šaubos, vai to būtu darījis arī Džo.

-  Paldies Dievam.

Juniors iezvēlās krēslā. Viņa galva bija bezcerīgi nokārta.

-  Tēt, tu tikpat labi kā es zini, ka dullais Bads bija nevainīgs.

-  Man par to nekas nav zināms.

-   Liecies mierā. Viņš bija nekaitigs radījums. Tu zināji, ka viņš nav nogalinājis Selīnu, bet pieļāvi, ka viņš tiek sodīts. Kāpēc tu neļāvi notikumiem ritēt dabiskajā gaitā? Galu galā, tā mums visiem būtu bijis labāk.

-  Tu zini, ka tā tas nav, Junior.

-   Vai patiesi?

Viņš pacēla galvu un uzlūkoja vecākus ar ciešu, kvēlojošu skatienu.

-   Vai zināt, kas šorīt izkāpa no Rīda gultas, atmaigusi, seksīga un ar baudām piesātināta? Aleksa!

Juniors atslīga pret krēsla atzveltnes polsterējumu un atbalstīja pret to arī galvu. Pasmējies dzēlīgus bezprieka smieklus, viņš teica:

-  Selīnas meita. Kungs Jēzu, vai varat to aptvert?

-   Aleksa šonakt pārgulējusi ar Rīdu? nodārdināja Engess.

Sāra Džo nievājoši nospraustajās.

-   Mani tas nepārsteidz.

-   Kāpēc tu pieļāvi, ka tā notiek, Junior? bargi noprasīja Engess.

Juniors, juzdams tēva pieaugošo niknumu, iesaucās:

-Es mēģināju!

-    Acīmredzot ne pietiekami cītīgi. Tā ir tava gulta, kurā viņai vajadzēja atrasties.

-   Viņa ir pieaugusi sieviete. Viņai nebija jāprasa man atļauja, lai gulētu ar Rīdu. Vai ar kādu citu.

Juniors pietrūkās kājās un devās pie bāra.

Sāra Džo aizstājās viņam ceļā.

-   Man tā meiča nepatīk. Viņa ir tikpat necila kā viņas māte, bet, ja tu gribēji viņu sev, kāpēc pieļāvi, ka viņu dabu Rīds Lemberts?

-   Te nav runa tikai par Juniora vīrieša godu, Sāra

Džo, aizžņaugtā balsī sacīja Engess. Mūsu nākotne ir atkarīga no tā, ko par mums domā Aleksa. Cerēju, ka viņa kļūs par mūsu ģimenes locekli. Kā parasti, nopietns darbs Junioram nebija pa spēkam.

-   Nenosodi viņu, Enges.

-   Velns parāvis, kāpēc lai es to nedarītu? Viņš ir mans dēls. Es nosodīšu viņu ik reizes, kad viņš to būs pelnījis.

Tad, apvaldījis dusmas, Engess izdvesa smagu nopūtu.

-   Ko lai dara izlietu ūdeni nesasmelsi. Mums ir nopietnāka problēma nekā Juniora mīlas dzīve. Baidos, ka esam ļoti neaizsargāti pret iespējamo apsūdzību.

Viņš izgāja no istabas, un pēc brīža noklaudzēja mājas ārdurvis.

Juniors pie bāra ielēja sev neatšķaidītu degvīnu. Kad viņš cēla glāzīti pie mutes, Sāra Džo satvēra dēla roku.

-   Kad tu reiz sapratīsi, ka neesi sliktāks par Rīdu? Ka esi labāks. Tu atkal esi licis savam tēvam vilties. Kad tu beidzot izdarīsi kaut ko tādu, kas ļautu viņam ar tevi lepoties"? Junior, mans mīļais, ir pienācis laiks kļūt pieaugušam un pārmaiņas pēc ņemt iniciatīvu savās rokās.

Aleksa raudzījās uz Rīdu mēmā neticībā. Viņš vēsā mierā ar plaukstas virspusi saslaucīja uz galda izbirušos maltās kafijas graudiņus un iebēra tos kafijas automāta filtra turziņā. Kad verdošā kafija sāka pilēt stikla traukā, Rīds pagriezās pret Aleksu.

-Tu izskaties tā, it kā būtu norijusi marmora bumbiņu. Vai tad tas nav tas, ko tu biji sagatavojusies dzirdēt?

-  Vai tā ir taisnība? viņa aizsmakušā balsī vaicāja. —Tu viņu nogalināji?

Viņš novērsās un labu brīdi raudzījās kaut kur tālumā.

Tad Rīda skatiens atgriezās pie Aleksas acīm un ieurbās tajās.

-   Nč, Aleksa. Es nenogalināju Selīnu. Ja es būtu gribējis viņu nogalināt, būtu to paveicis daudz agrāk un ar kailām rokām. Es to uzskatītu par taisnīgu slepkavību un neapgrūtinātu sevi ar skalpeļa zagšanu. Un nekādā gadījumā es nebūtu pieļāvis, ka manā vietā sodu izcieš tas nelaimīgais plānprātiņš.

Viņa ieslīga Rīda rokās un cieši viņu apskāva.

-   Es tev ticu, Rīd.

-   Nu, tas jau ir sasniegums, tā man šķiet.

Turēdams Aleksu sev cieši klāt, Rīds glāstīja viņas

muguru. Viņa paberzēja seju pret Rīda krūtīm.

Viņš izdvesa klusu uzbudinājuma skaņu, bet atstūma Aleksu no sevis nost.

-   Kafija ir gatava.

Lūdzu, neatgrūd mani. Es vēl neesmu gatava tam, lai beigtu apkampties.

-   Es arī ne, Rīds sacīja, noglāstīdams viņai vaigu, bet man ar apkampšanos vien nepietiks. Turklāt pastāv stipras aizdomas, ka mūsu saruna ar mīlēšanos kopā nesaderēs.

Viņš ieleja kafiju divās tasēs un nolika tās uz galda.

-   Kāpēc tu tā saki?

Aleksa apsēdās viņam iepretim.

-Tāpēc, ka jautāsi, vai es zinu, kas tonakt iegāja stallī.

-   Un tu to zini?

-   Nē, nezinu, viņš atbildēja, uzsvērti papurinādams galvu. Zvēru pie Dieva, ka es to nezinu.'

-   Bet tu zini, ka tas bija vai nu Juniors, vai Engess.

Rīds izvairīgi paraustīja plecus.

-Tu nekad neesi gribējis zināt, kurš tieši, vai ne?

-   Kāda tam būtu nozīme?

Viņa bija pārsteigta.

-   Priekš manis tam būtu gan nozīme. Un, iespējams, ari priekš tevis.

-   Kāpēc? Zināšana neko nespētu grozīt. Tā neatsauktu Seimu atpakaļ dzīvē. Tā nekādi vairs nevarētu darīt laimīgāku mūsu skumjo bērnību. Vai tā liktu tavai vecmāmiņai tevi iemīlēt? Taču nē.

Redzēdams Aleksas izbiedēto sejas izteiksmi, viņš piebilda:

-   Jā, Aleksa, es zinu, ka tieši tāpēc tu esi sevi iecēlusi par Selīnas atriebēju. Merlai Greiemai allaž bija vajadzīgs kāds grēkāzis. Ik reizes, kad Selīna kaut ko neizdarīja viņai pa prātam, viņa uzskatīja, ka vainīgs esmu es. “Tas Lembertu puika” tā viņa mēdza mani saukt, un viņas seja, šos vārdus izrunājot, vienmēr bija skābi saviebta. Tāpēc mani nemaz nepārsteidz, ka viņa pacentusies iedzīt vainas sajūtu arī tev. Viņa nemūžam pati nebūtu uzņēmusies vainu par Selīnas kļūdām. Un viņa nekad nebūtu atzinusi, ka Selīna, kā jebkurš cits cilvēks, kas dzīvo uz šīs zemes, darīja to, kas viņai sagādāja prieku, un darīja to tad, kad viņai gribējās, īpaši nedomājot par savas rīcības motīviem. Tā nu atliki tikai tu vienīgā patiesi nevainīgā būtne visā šajā nolādētajā juceklī -, kam varēja uzkraut vainu.

Rīds dziļi ievilka elpu.

-  Ja paturam to visu prātā… kāds gan labums varētu būt no tā, ja mēs zinātu, kas viņu nogalināja?

-   Man tas ir jāzina, Rīd, sacīja Aleksa, kas bija tuvu asarām. Slepkava vienlaikus bija arī zaglis. Viņš mani aplaupīja. Mana māte būtu palikusi dzīva, viņa mani mīlētu. Es zinu, ka tā būtu bijis.

-   Dieva dēļ, Aleksa, viņa pat negribēja, ka tu nāc pasaulē, viņš iesaucās. Viņa tevi gribēja tikpat maz, kā mana māte gribēja mani. Es pat neesmu mēģinājis noskaidrot, kur viņa palikusi.

-   Tāpēc, ka tu baidies to darīt, Aleksa atkliedza pretim.

-   Baidos?

-   Baidies, ka tas, ko tu noskaidrosi, var tevi sāpināt.

-   Es nebaidos, viņš teica. Man ir vienalga.

-   Nu, ko man, paldies Dievam, nav vienalga. Es neesmu tik auksta un nejūtīga kā tu.

-     Man gan likās, ka pagājušonakt es biju gana karsts, viņš atcirta. Bet tu varbūt tikai tehniskas kļūmes dēļ biji tik ilgi saglabājusi jaunavību un īstenībā esi kopojusies ar visiem saviem pielūdzējiem?

Aleksa sarāvās tā, it kā viņš būtu viņai iesitis. Aizvainota līdz sirds dziļumiem, viņa pāri galdam cieši raudzījās Rīdā. Viņa seja izskatījās noslēgta un naidīga, bet Aleksas sāpes viņu uzveica. Rīds nomurmināja veselu lamuvārdu virkni un ar īkšķi un rādītājpirkstu paspieda savu acu ābolus.

-   Piedod. Es tevi nepelnīti apvainoju. Tas man izspruka tikai tāpēc, ka tu klusti tik sasodīti uzskrūvēta, kolīdz runa ir par tavas mātes nogalināšanu.

Viņš nolaida roku. Rīda zaļās acis lūdzoši vērās Aleksā.

-   Izbeidz to, Aleksa. Atsakies no izmeklēšanas.

-   Es nevaru.

-   Negribi.

Viņa pieskārās Rīda rokai.

-   Mēs nekad nespēsim par to vienoties, Rīd, un es nevēlos ar tevi strīdēties.

Viņas seja atmaiga.

-   Pēc pagājušās nakts vairs ne.

-   Dažiem cilvēkiem liktos, ka tas, kas te notika, viņš ar žestu norādīja uz dzīvojamo istabu, būtu varējis izdzēst pagātni.

-   Vai tāpēc tu to darīji cerībā, ka es piedošu un aizmirsīšu?

Viņš atrāva roku.

-Tu par visu varu gribi mani sakaitināt, vai ne?

-   Nē, es nemēģinu tevi izprovocēt. Lūdzu, pacenties saprast, ka es nevaru visu pamest, kad esmu-tik tuvu patiesībai.

-   Es nesaprotu.

-   Tad vienkārši samierinies ar to. Palīdzi man.

-   Kā lai es tev palīdzu? Norādot ar pirkstu vai nu uz savu labdari, vai uz labāko draugu?

-   Man pirms brīža nemaz neizklausījās, ka Juniors būtu tavs labākais draugs.

-   Ar viņa muti runāja ievainots pašlepnums un greizsirdība.

-   Arī tonakt, kad tika nogalināta Selīna, viņu mocīja greizsirdība. Viņa bija ievainojusi Juniora pašlepnumu. Viņa noraidīja precību piedāvājumu, tāpēc ka joprojām mīlēja tevi. Vai tas nevarēja Junioru novest līdz slepkavībai?

-   Padomā par to, Aleksa, Rīds aizkaitināti sacīja. Ja Junioram būtu uznākušas pēkšņas dusmas, vai tad viņš jau iepriekš būtu apgādājies ar skalpeli? Un vai tu patiešām uzskati, ka Juniors spēj kādu nogalināt, lai cik sadusmots viņš arī būtu?

-   Tādā gadījumā tas bija Engess, Aleksa klusi noteica.

S. Brauiiii Visl;tb;ik ļifobutic… • IK 545

-   Nezinu, Rīds noskaities piecēlās un sāka soļot pa virtuvi. Tā bija pazīstama hipotēze, kas nelika mieru ari viņam. Engess bija pret Juniora laulībām ar Selīnu.

-   Engess ir neaprēķināmāks nekā Juniors, Aleksa sacīja, kā sarunādamās pati ar sevi. Esmu redzējusi viņu dusmās. Varu iedomāties, ka, būdams saniknots, viņš ir spējīgs nogalināt, un viņš jau noteikti būtu darījis visu iespējamo, lai lieta tiktu slēgta, pirms pierādījumi vēršas pret viņu.

-   Uz kurieni tu ej? Rids, iztrūcies no pārdomām, vaicāja, kad Aleksa piecēlās no krēsla un devās uz guļamistabu.

-   Man ar viņu ir jārunā.

-   Aleksa!

Rids viņai sekoja. Viņš pagrabināja vannasistabas durvju tverekli, bet Aleksa bija ieslēgusies.

-   Es negribu, ka tu brauc turp.

-   Man tas ir jādara.

Viņa atvēra durvis, jau būdama apģērbusies, un pastiepa pret Rīdu roku.

-   Vai neaizdosi man savu bleizeru?

Viņš bargi paskatījās uz Aleksu.

-   Tu izpostīsi viņa dzīvi. Vai par to tu esi padomājusi?

-   Jā. Un katru reizi, kad sajūtu kaut ko nožēlai līdzīgu, es atgādinu sev, cik vientuļa un nemīlēta biju bērnībā, kamēr viņa dzīve noritēja ar panākumiem.

Viņa aizvēra acis un saņēma sevi rokās.

-   Neveļos Engesu iznīcināt. Es tikai daru savu darbu, rīkojos saskaņā ar likuma prasībām. Patiesībā viņš man patīk. Citos apstākļos es būtu varējusi Engesu pat iemīļot. Bet apstākļi ir tādi, kādi tic ir, un nav manos spēkos tos mainīt. Ja cilvēks ir izdarījis kaut ko peļamu, viņam jāsaņem sods.

-   Labi.

Rīds satvēra Aleksu aiz rokas un pievilka sev cieši

klāt.

-   Kādu sodu ir pelnījusi prokurore, kas guļ ar aizdomās turēto?

-  Tu vairs neesi aizdomās turētais.

-  Pagājušonakt tu to vēl nezināji.

Aleksa saniknota izrāva roku no Rīda tvēriena un skrēja ārā no mājas, pa ceļam paķerdama no galda viņa automobiļa atslēgas, jo bija redzējusi Rīdu vakar tās tur nometam.

Rīds ļāva viņai iet un piezvanīja uz savu iecirkni pilsētas centrā. Bez kādiem ievadvārdiem viņš klausulē ierēca:

-   Ātri nogādājiet uz manām mājām automobili.

-   Tie visi patlaban ir aizņemti, šerif. Visi, izņemot džipu.

-  Tas derēs. Gādājiet to šurp.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Steisija Vollesa Mintone šokēja savus draugus, ienākdama dzīvojamā istabā kārtīgi apģērbusies, sausām acīm un šķietami mierīga. Viņi bija sarunājušies pusčukstus aiz cieņas pret viņas ciešanām. Draugi domāja, ka viņai nepieciešama atpūta, lai pārciestu visas procedūras, kas vēl priekšā.

Nobažījušies paziņas, kas plūda uz tiesneša māju nebeidzamā straumē, bija sanesuši vienreiz lietojamos

plastmasas traukos un ugunsdrošos stikla kastroļos salātus un desertus. Visiem uz lūpām bija viens un tas pats jautājums:

-  Kā viņa to pārcieš?

Spriežot pēc Steisijas ārienes, viņa tēva nāvi pārcieta samērā mierīgi. Steisija kā parasti bija nevainojami ģērbusies un sakopusies. Ja nebutu pelēcīgo loku zem acīm, varētu domāt, ka viņa grasās doties uz dāmu kluba sanāksmi.

-   Steisij, vai mēs tevi uzmodinājām? Piespraudām pie durvīm zīmīti ar lūgumu, lai atnācēji nezvana, bet pieklauvē.

-   Es jau kādu bridi biju nomodā, viņa draugiem sacīja. Cikos aizgāja Juniors?

-   Kaut kad pa nakti. Vai tu negribētu kaut ko ieēst? Kungs un tētīt, te ir tik daudz pārtikas, ka ar to varētu pabarot veselu armiju.

-  Paldies, nē. Patlaban man negribas.

-   Zvanīja Dēvisa kungs. Viņam jāpārrunā ar tevi bēru ceremonija, bet viņš sacīja, ka to var izdarīt, kad tev būs ērtāk.

-   Es viņam vēlāk piezvanīšu.

Draugi apjukuši noskatījās, kā viņa pieiet pie priekštelpas skapja un izņem no tā savu mēteli. Viņi pārmija bažīgus un apmulsušus skatienus.

-  Steisij, mīļā, kurp tu gribi iet?

-   Ārā.

-   Mēs ar prieku visu izdarīsim tavā vietā. Tāpēc jau esam šeit.

-   Paldies par piedāvājumu, bet tas ir kaut kas tāds, ko varu izdarīt tikai es pati.

-     Ko lai sakām ļaudīm, kas nāks tevi apraudzīt? viens no viņiem jautāja, satraukti sekodams Steisijai līdz ārdurvīm.

Steisija pagriezās un mierīgi atbildēja:

-  Sakiet viņiem, ko gribat.

Kad Aleksa nepieteikta iegājaEngesa darbistabā, neizskatījās, ka viņš būtu pārsteigts, to ieraugot. Engess sēdēja uz ādas dīvāna, masēdams kājas īkšķi, kas aizvien vēl sāpēja.

-   Nedzirdēju jūs ienākam, viņš teica. Pats nupat kā atgriezos no staļļiem. Izrūnījām divgadīgu ērzeli. Tas viņam noteikti nesāpēja tik ļoti kā man mana podagra.

-   Lupe man pateica, ka jūs esat atgriezies.

-  Vai nevēlaties brokastis? Kafiju?

-  Paldies, Enges, nē.

Viesmīlīgs līdz gidam, Aleksa nodomāja.

-Vai šis jums būtu piemērots laiks sarunai?

Viņš iesmējās.

-   Manuprāt, šis laiks ir tikpat piemērots kā jebkurš cits ņemot vērā, par ko mēs runāsim.

Viņa apsēdās Engesam blakus uz dīvāna. Viņš nopētīja Aleksu ar savām gudrajām, zilajām acīm.

-  Vai Džo pirms pašnāvības gāza ārā visu, ko zināja?

-   Viņš nebija uzaicinājis mani ierasties savā darba kabinetā, lai varētu izsūdzēt man grēkus -ja tas ir tas, ko jūs domājat, viņa atbildēja, bet es zinu par jūsu darījumu. Kā jums izdevās pierunāt Junioru ielaisties uz kaut ko tādu, Enges?

-   Tajā laika, viņš teica, nemēģinādams neko iebilst pret Aleksas apsūdzošo apgalvojumu, zēnam bija vienalga, kas ar viņu notiek. Selīnas nāve skāra Junioru tik smagi, ka viņš apprecēja Džo meitu, gandrīz nesaprazdams, kas īsti ar viņu notiek. Vai zināt ko? Neesmu pārliecināts, ka viņš pārciestu pirmos mēnešus pēc Selīnas nāves, ja Steisija nebūtu par viņu tik ļoti rūpējusies. Nekad neesmu nožēlojis, ka noslēdzu ar Džo tādu darījumu.

-   Ko jūs gribējāt pasargāt?

Pēkšņi mainījis sarunas tematu, Engess teica:

-Jūs šorīt izskatāties drusku noslaukta. Vai Rids pagājušonakl jūs tik briesmīgi samurcījis?

Aleksa apmulsusi nodūra galvu.

-  Juniors jums pateica?

-Jā.

Viņš uzvilka zābaku, no sāpēm saviebdamies, kad tas pieskārās slimajam pirkstam.

-   Nevarētu teikt, ka esmu pārsteigts, vilies, bet ne pārsteigts.

Viņa pacēla galvu.

-   Kāpēc?

-   Kāda māte, tāda meita. Rids Selīnas acīs vienmēr bija pārāks par ciliem vīriešiem. Kas lai zina, kāpēc? Ķīmiska reakcija, tā to laikam sauc mūsdienās.

Viņš nolika zābakā ieauto kāju uz grīdas un atspiedās pret dīvāna polsterēto atzveltni.

-   Kādas ir jūsu abu attiecības?

-   Kaut kas vairāk par ķīmisku reakciju.

-Tātad jūs vinu mīlat?

-Jā.

Engesa sejā parādījās rai/pilna izteiksme.

-   Brīdināšu jus, Aleksa, kā to būtu darījis jūsu tētis. Ridu nav viegli mīlēt. Viņam nepatīk izrādīt savas jūtas un vēl mazāk tās no kāda pieņemt. Būdams vīrietis brieduma gados, viņš joprojām pārdzīvo, ka māte viņu pameta, kad viņš vēl bija zīdainītis.

-   Vai tāpēc viņš nevarēja Selinai piedot, ka viņa bija iclaidusies ar Alu Gciterti un ieņēmusi mani?

-   Domāju gan. Viņš centās izlikties, ka viņam tas nesāp. Staigāja klusēdams ar veselu sāpju kalnu plecos. Uz viņa sejas bija rakstīts “man par to nospļauties”, bet īstenībā Rīds bija d/.iļi satriekts. No manis to nevarēja noslēpt, Saprotiet, viņš neļaunojās tieši uz jums, bet nevarēja piedot jūsu mātei nodevību.

-  Un kā bija ar Junioru?

-   Juniors nevarēja Selīnai piedot, ka viņa Rīdu mīlēja stiprāk.

-  Bet neviens no viņiem abiem Selīnu nenogalināja.

Viņa ieskatījās Engesam acīs.

-  Tas bijāt jūs, vai ne?

Viņš piecēlās un piegāja pie loga. Engess stāvēja un noraudzījās uz visu to, ko bija radījis ne no kā un ko tagad varēja zaudēt. Vairākas minūtes telpā valdīja smags klusums. Beidzot viņš sacīja:

-  Nē, es tas nebiju.

Tad, gausi pagriezdamies pret Aleksu, Engess piemetināja:

-  Bet es to gribēju.

-  Kāpēc?

-  Jūsu mātei patika rotaļāties, Aleksa. Kad redzēju viņu pirmoreiz, Selīna vēl aizvien uzvedās ka maza nebēdne. Viss būtu bijis kārtība, ja viņa tāda arī paliktu. Bet, kļūdama vecāka, Selīna saprata, ka viņai ir vara pār abiem zēniem mīlestības vara. Un viņa sāka to izmantot savās rotaļās.

Aleksai iesāpējās sirds. Viņa tik tikko uzdrošinājās elpot. Tas bija gluži tāpat, kā skatoties šausmu filmu, kad teju teju gaidāma briesmoņa galvas parādīšanās. Viņai gan gribējās, gan negribējās noskatīties filmu līdz galam. Tā varēja izrādīties atbaidoša.

-   Es redzēju, kā tas notiek, stāstīja Engess, bet nevarēju tur nekā darīt. Viņa tos abu§ izspēlēja vienu pret otru.

Viņa vārdi saskanēja ar Noras Geilas sacīto. Kārdinājums bija pārāk liels.

-  Jo vecāki viņi kļuva, jo situācija tapa ļaunāka, Engess turpināja. Zēnu ciešā draudzība bija kā skaists ābols. Selīna to sagrauza no iekšpuses kā tārps. Man viņa diez ko nepatika.

Viņš piegāja pie dīvāna un apsēdās.

-   Bet es viņu iekāroju.

Kad Aleksa pārliecinājās, ka dzirde viņu nav maldinājusi, viņa nespēja novaldīt pārsteiguma saucienu.

-Ko? '

Engess blēdīgi pasmaidīja.

-   Neaizmirstiet, es toreiz biju par divdesmit pieciem gadiem jaunāks un trīsdesmit mārciņas vieglāks. Šī te man vēl nebija, viņš teica, papliķēdams savu apvēlušos vēderu, un matu uz galvas bija vairāk. Godīgi sakot, mani tolaik joprojām uzskatīja par siržu lauzēju.

-   Es neapšaubu jūsu valdzinājumu, Enges, bet man nebija ne jausmas…

-   Nevienam citam arī ne. Tas bija mans mazais noslēpums. Pat viņa to nezināja… līdz tai naktij, kad mira.

-   Enges, Aleksa novaidējās.

Patiesības briesmonis bija ne vien neglīts, bet arī pretīgs.

-  Juniors aizdrāzās prom, lai slīcinātu bēdas alkoholā. Selīna ienāca šajā istabā. Viņa apsēdās tieši tur, kur patla

ban sēžai jūs, un raudāja. Viņa man sacīja, ka nezinot, ko lai dara. Viņa mīlēja Rīdu tā, kā nemūžam nemīlētu nevienu citu vīrieti. Viņa mīlēja arī Junioru, bet ne tik stipri, lai ar viņu apprecētos. Viņa nezināja, kā viena pali spēs izaudzināt jūs. Katru reizi, kad Selīna uz jums paskatījās, viņai bija jāatceras pieļautā kļūda, kas uz visiem laikiem sabojāja viņas nākotni. Un tā viņa šņukstēja un zūdījās, gaidīdama no manis līdzjūtību, bet es savā priekšā redzēju tikai savtīgu mazu padauzu. Visus pārdzīvojumus viņa vērsa tikai uz sevi. Viņai bija nospļauties par sāpēm, ko sagādāja citiem, rotaļādamās ar viņu dzīvi. Viņai rūpēja vienīgi tas, kas skāra viņu pašu.

Viņš pašnosodoši papurināja galvu.

-   Tas mani neatturēja. Es gribēju viņu vairāk kā jebkad. Šķiet, attaisnoju sevi ar to, ka viņa nav pelnījusi neko labāku par veca, apbružāta vīra iekāri.

Engess dziļi ievilka elpu.

-   Lai būtu kā būdams, es veicu iemetienu.

-Jūs viņai pateicāt, ka …iekārojat viņu?

-   Tik tieši es to neteicu, nē. Piedāvāju iekārtot viņai māju kaut kur netālu no pilsētas. Sacīju, ka maksāšu par visu. Viņai nevajadzēs ne pirkstu pakustināt, tikai izturēties laipni un piemīlīgi, kad ieradīšos viņu apciemot. Protams, biju domājis, ka viņa tur varētu apmesties kopā ar jums un Greiema kundzi, lai gan šaubos, vai jūsu vecmāmiņa tam piekristu. Vārdu sakot, viņš nobeidza, es viņu lūdzu kļūt par manu mīļāko.

-  Ko viņa jums uz to atbildēja?

-   Pilnīgi neko. Viņa tikai vairākas sekundes nolūkojās manī un tad sāka skaļi smieties.

Aleksai auksti šermuļi pārskrēja pār kauliem, kad viņš griezīgā balsī piebilda:

-   Un jlīs jau zināt, cik nikns cs kļūstu, ja par manām idejām smejas.

-Tu, vecais, smirdīgais kuņas dēls.

Viņi abi reize pagrieza galvas uz to pusi, no kurienes bija atskanējusi balss. Uz atvērto durvju sliekšņa ar naidā izķēmotu seju stāvēja Juniors. Viņš bija pavērsis pret tēvu pirkstu.

-  Tu negribēji, lai cs precos ar Sellnu, jo gribēji viņu sev! Tu viņu nogalināji tāpēc, ka viņa noraidīja tavu apkaunojošo piedāvājumu! Nolādētais neģēli, tu viņu par to nogalināji!

Ceļš šķita grubuļaināks nekā parasti. Bet varbūt viņa gluži vienkārši brauca iekšā visās grambās, jo acis bija aizmiglojušas asaras. Braucot atpakaļ uz Rīda māju, Aleksai tikai ar pūlēm izdevās noturēt bleizeru uz ceļa.

Kad Juniors bija meties Hngesam virsū ar dūrēm un sācis viņu sist, Aleksa izskrēja no istabas. Viņa nespēja to noskatīties. Viņas veiktā izmeklēšana bija nostādījusi dēlu pret tēvu, draugu pret draugu, un viņa vienkārši to vairs nevarēja paciest. Viņa aizmuka.

Viņiem visiem izrādījās taisnība. Viņi bija brīdinājuši Aleksu, bet viņa nevēlējās nevienu uzklausīt. Nepelnītas vainas apziņas mākta, stūrgalvīga un bezbailīga, līdz zobiem apbruņojusies ar nesatricināmu izpratni par labo un ļauno, jaunības neapdomības uzmundrināta, viņa bija rakusi aizliegtajā teritorijā un iztraucējusi tās svēto mieru. Viņa no jauna bija uzjundījusi sen noplakušās ļauno garu dusmas. Pretēji citu saprātīgajiem padomiem Aleksa turpināja rakt. Nu ļaunie gari bija sacēlušies un lika manīt savu klātbūtni.

Viņai lika iestāstīts, ka Seima bijusi trausla un cēla būtne, kuras dzīves pavediens pārrauts pašā jaunības plaukumā tāda jauna atraitne ar salauztu sirdi un zīdainai uz rokām, kas raugās nežēlīgajā pasaulē ar apmulsušām acīm. Īstenībā viņa bijusi savtīga intrigante, kas izturējās nežēlīgi pret cilvēkiem, kuri viņu mīlēja.

Merla bija radījusi Aleksai pārliecību, ka viņa ir atbildīga par savas mātes nāvi. Katrs vecmāmiņas žests, izrunātais vārds, rīcība tieši vai netieši lika Aleksai saprast, ka viņa ir vainīga, bet viņas nākšana pasaulē traģiska kļūme.

Nu, ko izrādījās, ka Merlai nav taisnība. Selīna pati bija vainīga pie tā, ka tika noslepkavota. Aleksa nometa no sevis vainas un nožēlas smago nastu. Viņa bija brīva! Viņai vairs nebija svarīgi, kurš no viņiem pacēla pret Selīnu skalpeli. Tas nebija noticis viņas, Aleksas, dēļ.

Viņas pirmā vēlēšanās bija dalīties šajā jauniegūtās brīvības sajūtā ar Rīdu. Aleksa apturēja bleizeru pie viņa mājas, izkāpa un pārskrēja pāri lievenim. Pie durvīm viņa saminstinājās un klusi pieklauvēja. Pēc vairākām sekundēm Aleksa atvēra durvis un iegāja iekšā.

-   Rīd?

Māja bi ja drūma un tukša.

Iedama uz guļamistabu, Aleksa vēlreiz sauca viņa vārdu, bet bija skaidrs, ka Rīda nav mājās. Pagriezusies Aleksa ieraudzīja rokassomu, ko bija aizmirsusi uz naktsgaldiņa. Viņa ielūkojās vannasistabā, lai ari tur savāktu savas aizmirstās lietas. Aleksa sameta tās somā.

Kad Aleksa bija aizdarījusi rokassomas slēdzi, viņai likās, ka nočīkst priekšējās drāšu durvis. Aleksa mitējās darboties un ieklausījās.

-   Rīd?

Skaņa neatkārtojās.

Iegrimusi mīļās atmiņās par aizvadīto nakti, viņa pieskārās uz naktsgaldiņa saliktajām Rīda mantām saulesbrillēm, reti lietotai ķemmei, siksnai ar misiņa sprādzi, uz kuras bija iekalts Teksasas pavalsts zīmogs. Mīlestības pilnu sirdi viņa pagriezās, lai ietu prom, bet sastinga uz vietas.

Sievietei, kas stāvēja uz guļamistabas sliekšņa, rokās bija nazis.

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

-   Velns un elle, kas te notiek?

Rīds sagrāba Junioru aiz apkakles un atvilka viņu nost no Engesa, kas bija notriekts uz grīdas. No pārsistās lūpas viņam pār zodu tecēja asins tēreite. Lai cik dīvaini tas būtu, vecais vīrs smējās.

-   Kur tu tā iemācījies kauties, puis, un kāpēc tu to neesi darījis biežāk?

Viņš uzrausās sēdus un pastiepa pret Rīdu roku.

-   Palīdzi man piecelties.

Rīds, uzmetis brīdinošu skatienu Junioram, palaida vaļā viņa apkakli un palīdzēja Engesam uzslieties kājās.

-   Velns lai parauj, vai viens no jums man negribētu pateikt, kas te notiek? bargi noprasīja Rīds.

Kad viņam atsūtīja džipu, viņš taisnā ceļā bija braucis uz rančo, kur uztrauktā Lupc viņu sagaidīja pie durvīm ar ziņu, ka Mintona kungs un Juniors kaujas.

Rīds ieskrēja darbistabā un ieraudzīja abus vīriešus, kopā saķērušos, vārtāmies pa grīdu. Juniors bija raidījis enerģiskus sitienus pa tēva galvu, kas gan lielākoties netrāpīja mērķī.

-   Viņš gribēja Selīnu sev, Juniors paziņoja, krīišukurvim no piepūles un dusmām stipri cilājoties. Es noklausījos, kā viņš to stāstīja Aleksai. Viņš gribēja, lai Selina kļūst par viņa mīļāko. Kad viņa atteicās, viņš Selīnu nogalināja.

Engess rāmi susināja asiņaino zodu ar mutautiņu.

-   Vai tu patiešām tam tici, dēls? Vai tu domā, ka es būtu visu upurējis tavu māti, tevi, šo rančo tās mazās padauzas dēļ?

-   Dzirdēju, kā tu sacīji Aleksai, ka esi viņu gribējis.

-   Es viņu gribēju ar to ķermeņa daļu, kas atrodas zemāk par jostas vietu, bet es viņu nemīlēju. Man nepatika tas, kā viņa iedzina ķīli starp tevi un Rīdu. Es nemūžam nebūtu licis uz spēles visu, kas man pieder, tikai tāpēc, lai viņu nogalinātu. Es varbūt gribēju to darīt tajā brīdī, kad viņa smējās par manu piedāvājumu, bet es to neizdarīju.

Viņš pārlaida acis abiem jaunākajiem vīriešiem.

-  Mans ievainotais pašlepnums tika atriebts, kad viens no jums to izdarīja manā vietā.

Trīs vīrieši pārmija neveiklus skatienus. Aizvadītie divdesmit pieci gadi šķita izgaistam kā nebijuši. Pastāvēja tikai šis izšķirošais brīdis. Līdz pat šim laikam nevienam no viņiem nebija pieticis drosmes sakt par to runāt. Patiesība varēja izrādīties pārāk sāpīga, lai to spētu paciest. Viņi labāk bija samierinājušies ar to, ka slepkavas identitāte paliek nenoskaidrota.

Viņi bija bez vārdiem vienojušies klusēt. Tas viņus pasargāja no zināšanas, kurš īsti izbeidzis Selīnas dzīvi. Neviens no viņiem negribēja to zināt.

-   Es to meiteni nenogalināju, ierunājās Engess. Kā jau sacīju Aleksai, iedevu Sclīnai automobiļa atslēgas un teicu, lai viņa pati brauc uz mājām. Pēdējo reizi redzēju Selīnu, kad viņa pa parādes durvīm izgāja no mājas.

-   Biju sarūgtināts, jo viņa mani atraidīja, teica Juniors. Apbraukāju visus alus bārus un piesūcos kā lops. Neatminu, kur es dauzījos un vai kāds bija kopā ar mani. Bet es domāju, ka atcerētos, ja būtu sagriezis Selīnu sloksnēs.

-    Kad lika pasniegts deserts, gāju prom, stāstīja Rīds. To nakti es pavadīju, drātēdamies ar Noru Geilu. Nākamajā rītā ap sešiem iegāju stallī. Tad es viņu atradu.

Engess apjucis purināja galvu.

-   Tad jau viss, ko mēs esam sacījuši Aleksai, ir taisnība.

-   Aleksa? iesaucās Rīds. Vai jūs neteicāt, ka viņa nupat bija šeit?

-   Kad es ienācu, tētis ar viņu sarunājās.

-   Kur viņa ir tagad?

-   Viņa sēdēja te, teica Engess, norādīdams uz tukšo dīvānu. Pēc tam, kad Juniors metās man virsū un notrieca mani gar zemi, es vairs neko neredzēju. Jutos tā, it kā man būtu uzgāzies virsū satracināts bullis.

Viņš draiski pakutināja dēlu zem zoda. Juniors pasmīnēja zēniskā labpatikā.

-    Vai jūs abi šo epizodi nevarētu izlaist un pateikt man, kurp Aleksa devās?

-  Nomierinies, Rīd. Viņai jābūt kaut kur tepat.

-   Kad nācu iekšā, es viņu neredzēju, stūrgalvīgi iebilda Rīds un izskrēja priekštelpā.

-   Kopš viņas aiziešanas nav pagājis vairāk par dažām minūtēm, sacīja Juniors. Kāpēc tu tā raizējies par.

-   Vai tev nepielec? Rīds pari plecam jautāja. Ja neviens no mums nav nogalinājis Selīnu, tas, kurš to izdarija, atrodas kaut kur tepat netālu, un ir tikpat neganti noskaities uz Aleksu, kā nesen mēs.

-   Kungs Jēzu, es neiedomājos…

-  Tev ir taisnība, Rīd.

-   Pasteigsimies!

Visi trīs vīrieši izskrēja no mājas. Kad viņi steidzās lejā pa kāpnēm, uz piebraucamā ceļa apstājās automobilis. No tā izkāpa Steisija Vollesa.

-   Junior, Enges, Rīd, priecājos, ka man izdevās jūs notvert. Man jārunā par Aleksu.

Rīds trieca džipu kā pats nelabais. Krustcelēs, kur Mintonu privātais ceļš savienojās ar šoseju, viņš panāca savus palīgus, kas bija atgādājuši viņam braucamo. Rīds apturēja patruļas automobili.

-   Vai neesat redzējuši manu bleizeru? viņš uzsauca. Ar to aizbrauca Aleksa Geitere.

-  Jā, Rīd, redzējām gan. Viņa brauca uz tavas mājas pusi.

-  Paldies.

Saviem pasažieriem Rīds uzkliedza:

-  Turieties stingrāk.

Džips strauji apgriezās riņķi.

-   Ko tu dari? vaicāja Steisija.

Džipam bija noņemts jumts, un viņa izbailēs cieši pieķērās drošības stienim. Tik asas izjūtas viņa savā rāmajā dzīvē vēl nebija baudījusi.

Aizturēt abus Mintonus un Rīdu bija izrādījies neiespējami. Steigā viņi bija gandrīz nogrūduši Steisiju no kājām. Viņai tika īsi pateikts ja grib ar viņiem runāt tūlīt, lai kāpj džipā un brauc līdzi. Viņa bija apsēdusies uz pakaļējā sēdekļa blakus Junioram, bet Engess sēdēja priekšā līdzās Rīdām.

-   Iespējams, ka Aleksa ir briesmās, Juniors iekliedza Steisijai ausī, lai viņa cauri motora troksnim varētu sadzirdēt.

Aukstais ziemeļvējš izrāva viņam vārdus no mutes.

-   Briesmās?

-  Tas ir garš stāsts.

-    Biju aizbraukusi uz moteli, skaļi sacīja Steisija. Dežurants man teica, ka viņa varētu būt rančo.

-   Kāpēc tev vajadzēja viņu satikt? pāri plecam vaicāja Rīds.

-  Es vakar neizteicu visu līdz galam. Viņa neturēja pistoli un nenospieda mēlīti, bet viņa noveda tēti līdz pašnāvībai.

Juniors aplika Steisijai roku ap pleciem, pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja uz deniņiem.

-   Steisij, lai tas paliek. Džo nenošāvās Aleksas dēļ.

-   Runa nav tikai par to, Steisija kā apmāta turpināja. Viņas izmeklēšanas dēļ radušies jautājumi… redzi, mēs apprecējāmies tik ātri pēc tam, kad tika nogalināta Selīna.'Cilvēki domāja… tu zini, cik tie reizēm var būt aizdomīgi un aprobežoti. Viņi atkal sākuši par to tenkot.

Viņa lūdzoši paskatījās uz Junioru.

-Junior, kāpēc tu mani apprecēji?

Viņš ar pirkstu pieskārās Steisijas zodam.

-Tāpēc, ka tu esi skaista, temperamentīga sieviete, labākā no visām, ko man jebkad gadījies sastapt, Steisij, Juniors atbildēja.

Viņš neliekuļoja. Juniors nespēja Steisiju mīlēt, bet viņš augstu vērtēja viņas maigumu, labsirdību un nedziestošo mīlestību, kas bija veltīta viņam vienīgajam.

-   Tad tu tomēr mani mazliet mīli?

Juniors viņai uzsmaidīja un, lai sagādātu Steisijai prieku, sacīja:

-  Es tevi sasodīti mīlu, meitēn.

Viņas acis iemirdzējās asaras. Starojums, kas tobrīd plūda no Steisijas sejas, darīja viņu gandrīz vai skaistu.

-  Paldies, Junior.

Engess pēkšņi noliecās uz priekšu un pavērsa pirkstu pret apvārsni.

-  Mans Dievs, izskatās, ka…

-   Dūmi, Rlds drūmi piebalsoja un nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

-  Sāra Džo! Aleksa iekliedzās. Ko jūs šeit darāt?

Sāra Džo lēnprātīgi smaidīja.

-  Sekoju jums no savas mājas.

-  Kāpēc?

Aleksas acis bija pievērstas nazim. Tas bija parasts virtuves nazis, bet Sāras Džo rokā tas nemaz tik parasts neizskatījās. Agrāk viņas roka allaž bija šķitusi sievišķīga un trausla. Nu, aptvērusi naža spalu, tā izskatījās kaulaina un draudīga.

-  Esmu šeit, lai atbrīvotu savu dzīvi no vēl viena traucēkļa.

Viņas acis plaši iepletās, tad atkal savilkās šaurākas.

-   Tāpat kā es to savulaik izdarīju Kentuki. Manam brālim atdeva kumeļu, ko es gribēju sev. Tas nebija godīgi. Man bija jātiek vaļā kā no viņa, tā no kumeļa, citādi es nekad vairs nespētu justies laimīga.

-  Ko… ko jūs izdarījāt?

-   Ievilināju viņu stallī, sacīdama, ka kumeļam ir vēdergraizes. Tad aizslēdzu staļļa durvis un pielaidu uguni.

Aleksa no šausmām sagrīļojās.

-  Cik briesmīgi.

-Jā, tas patiešām bija briesmīgi. Jūdzēm tālu smirdēja pēc degošas zirga gaļas. Smaka bija jūtama vel vairākas dienas.

Aleksa pielika plaukstu pie trīcošajām lūpām. Šī sieviete acīmredzot bija jukusi, bet tāpēc vēl jo bīstamāka.

-   Tonakt, kad nogalināju Selīnu, man ar dedzināšanu nebija jānodarbojas.

-   Kāpēc ne?

-    Tas plānprātiņš dullais Bads bija sekojis viņai uz rančo. Satiku viņu, kad nācu ārā no staļļa. Viņš mani pārbiedēja līdz nāvei, pēkšņi iznirdams no tumsas. Viņš iegāja iekšā un ieraudzīja Selīnu. Viņš uzmetās tai virsū un sāka šausmīgas izdarības. Redzēju, kā viņš paceļ daktera Kolinsa skalpeli.

Viņa līksmi pasmaidīja.

-Tad es sapratu, ka man nebūs jāpielaiž stallim uguns un jāiznīcina visi skaistie zirgi.

-   Jus nogalinājāt manu māti, Aleksa caur asarām teica. —Jūs nogalinājāt manu māti.

-   Viņa bija nekam nederīga meiča.

Sāras Džo sejas izteiksme strauji mainījās, kļūdama naidpilna.

-   Katru nakti lūdzu Dievu, lai viņa apprecētos ar Rīdu Lembertu. Tādējādi mana dzīve būtu atbrīvota kā no viena, tā otra. Engesam vajadzēja tikai vienu dēlu to, kuru es viņam biju dzemdējusi, viņa iekliedzās, uzsizdama sev pa krūtīm ar brīvās rokas dūri. Kāpēc viņam vajadzēja piejaucēt mūsu ģimenei to kraupaino suni?

-   Kāds tam visam bija sakars ar Selīnu?

-   Tā muļķe ļāva sevi padarīt grūtu. Rīdām viņa tāda vairs nebija vajadzīga.

Sāra Džo sakoda zobus, izķēmodama savus maigos vaibstus.

-   Un man bija jānoskatās, kā Juniors pamazām ieņem Rīda vietu. Viņš no tiesas gribēja Selīnu apprecēt. Vīrietis, kurā rit Presliju dzimtas asinis, būtu apprecējis no zemajiem slāņiem nākušu skuķi, turklāt ar ārlaulības bērnu. Es netaisījos pieļaut, ka mans dēls izposta savu dzīvi.

-  Un tā nu jūs gaidījāt izdevīgu brīdi, lai Selīnu nogalinātu.

-   Viņa pati to iemeta man klēpī. Juniors tonakt aizskrēja no mājām, neremdināmu bēdu mākts. Tad Engess viņas priekšā nostādīja.sevi pēdējā muļķa lomā.

-  Jūs dzirdējāt viņu sarunu?

-   Es to noklausījos.

-   Un jūs bijāt greizsirdīga.

-   Greizsirdīga? viņa pārvaicāja, īsi un melodiski iesmiedamās. Augstais Dievs, nē. Visu laiku, kopš esam precējušies, Engesam allaž ir bijusi kāda cita sieviete. Man pat nebūtu nekādu iebildumu pret viņa sakaru ar Selīnu, ja vien viņš to nometinātu patālāk no pilsētas un prom no Juniora acīm. Bet tā stulbā kuce par viņu smējās viņa izsmēja manu vīru pēc tam, kad viņš bija tai atklājis sirdi!

Viņa ātri mirkšķināja plakstus, un viņas niecīgās krūtis cēlās un plaka pie katra elpas vilciena. Sāras Džo balss bija kļuvusi spiedzīga. Aleksa zināja-ja viņa grib ar sarunu Sāru Džo nomierināt, viņai tā jārisina ļoti uzmanīgi. Aleksa joprojām domās meklēja īstos vārdus, kad sajuta telpā ieplūstam pirmo dūmu dvesmu.

Pāri Sāras Džo plecam viņa ielūkojās priekštelpā. Tā pildījās ar dūmiem. Liesmas virzījās uz augšu pa dzīvojamās'istabas sienām.

-   Sāta Džo, Aleksa ierunājās drebošā balsi, gribu ar jums par to visu aprunāties, bet…

-   Palieciet, kur esat! Sara Džo asi pavēlēja un pavicināja nazi, kad Aleksa paspēra nedrošu soli uz priekšu. Jus šeit ieradāties un sacēlāt nemieru, tāpat kā to savulaik darīja viņa. Jūs dodat priekšroku Rīdām un apnicināt manu Junioru. Jūs salaužat viņa sirdi. Engess ir nobēdājies un uztraucies par Džo Vollesa nāvi, un ari tā ir jūsu vaina. Redziet, Engess domā, ka Seimu nogalināja viens no zēniem.

Viņa šķelmīgi pasmaidīja.

-   Es zināju, ka viņš ta domās. Zināju arī to, ka zēni neuzdos viens otram nekādus jautājumus. Es biju atkarīga no viņu uzticēšanas viens otram. Tas bija nevainojami nostrādāts noziegums. Engess, domadams, ka rūpējas par zēniem, noslēdza darījumu ar tiesnesi. Man nepatika, ka Junioram tik jaunam jāprecas, bet es priecājos, ka tā ir Steisija, nevis Selina.

Dūmi kļuva biezāki. Tie mutuļoja ap Sāru Džo, bet likās, ka viņa to nemana.

Jūs sākāt uzdot pārāk daudz jautājumu, piešķīrusi sejai skumju izteiksmi, viņa sacīja Aleksai. Mēģināju nobiedēt jūs ar to vēstuli. Rakstīju tā, lai jūs domātu, ka vēstuli sacerējis tas trakais mācītājs Plamets. īstenībā tā biju es, kas jums to nosūtīja.

Sāra Džo izskatījās ļoti apmierināta ar sevi. Aleksa izmantoja viņas pašapmierināto apcerīgumu, lai pamazām lavītos uz priekšu. Viņa to darīja ļoti lēnām, pa vienam solītim.

-   Jūs joprojām neņēmāt neko galvā, tāpēc izmantoju vienu no mūsu kompānijas pikapiem, lai nogrūstu jūsu automobili no ceļa. Varbūt tiesnesis Volless vēl aizvien būtu

dzīvs un viņa darījums ar Engesu joprojām paliktu noslēpumā, ja jūs būtu gājusi bojā autokatastrofā.

Viņa izskatījās patiesi sarūgtināta.

-   Bet šodien es to nokārtošu, lai man nekad vairs…

Aleksa metās uz priekšu un iesita Sārai Džo pa rokas

locītavu. Izrādījās, ka viņa ir stiprāka, nekā izskatījās. Viņas pirksti ap naža spalu neatslāba. Tad Aleksa saķēra Sāras Džo locītavu un nelaida to vaļā, cenzdamās atvairīt naža triecienus, kas bija vērsti pret viņas augumu.

-   Es tev neļaušu sagraut manu ģimeni, Sāra Džo caur zobiem izgrūda, mērķēdama ieroci Aleksas viduklī.

Abas sievietes cīnījās par nazi. Viņas nokrita ceļos.. Aleksa pūlējās izvairīties no asmeņa mestajiem lokiem, bet dūmi bija kļuvuši pārāk biezi, lai viņa to varētu labi saskatīt. Acis pildījās asarām. Aleksa sāka klepot. Sāra Džo pagrūda viņu pret sienu. Aleksa juta, ka no trieciena galvā atveras šuves.

Viņai kaut kā izdevās uzslieties kājās, un viņa vilka Sāru Džo sev līdzi pa gaiteni, kur abas apņēma biezs dūmu mākulis. Visas kādreiz iemācītās gudrības, kā glābties no degošas ēkas, pēkšņi bija pagaisušas Aleksai no prāta. Viņa mēģināja aizturēt elpu, bet fiziskā piepūle, velkot Sāru Džo, prasīja, lai plaušas tiktu piepildītas ar skābekli.

Viņas jau gandrīz bija sasniegušas dzīvojamo istabu, kad Sāra Džo saprata Aleksa guvusi virsroku. Viņa sasprindzināja visus spēkus, lai uzbruktu Aleksai ar jaunu sparu. Naža asmenis skāra Aleksas potīti, un viņa iekliedzās. Naža izrobotais gals trāpīja viņai kājas lielā, un Aleksa grīļodamās paspēra dažus soļus atpakaļ uz dzīvojamās istabas pusi.

Pēkšņi Sāra Džo izslīdēja no viņas tvēriena. Ja pirms dažām sekundēm Aleksa bija cīnījusies par savu brīvību,

tagad viņu pārņēma bailes, iedomājoties, ka viņa varētu slāpējošajos, melnajos dūmos pazaudēt uzbrucēju. Dūmi bija tik biezi, ka viņa vairs nejaudāja saskatīt otras sievietes siluetu.

-   Sāra Džo! Kur jūs esat? Aleksa, sarijusies dūmus, gārdza.

Izstiepusi rokas tālu sev priekšā, viņa centās sataustīt Sāru Džo, bet rokas tvēra tikai pēc deguma smakojošo gaisu.

Tad virsroku ņēma izdzīvošanas instinkts. Aleksa pagriezās, zemu noliecās un skriešus metās cauri gaitenim. Dzīvojamā istabā uzgrūzdamās degošajām mēbelēm, viņa akli skrēja uz to pusi, kur vajadzēja būt izejai. Liesmas durvis vel nebija skārušas, taču tās gruzdēja. Aleksa satvēra durvju rokturi, tas apdedzināja viņai plaukstu.

Iekliegusies no bailēm un no sāpēm, viņa izskrēja ārā uz lieveņa,

-Aleksa!

Viņa meimuroja tajā virzienā, kur bija saklausījusi Rīda balsi, un ar dūmu aizmiglotajām acīm redzēja tuvojamies izplūdušas džipa aprises. Automobilis, bremzēm kaucot, strauji apstājās tikai dažu jardu atstatumā no Aleksas.

-  Rīd, viņa nogārdza, stiepdama pret Rīdu rokas.

Viņa nokrita. Rīds izlēca no automobiļa un noliecās

pār Aleksu.

-  Sāra Džo, viņa izdvesa.

Aleksai ar pūlēm izdevās pacelt roku, lai norādītu uz degošo māju.

-   Mans Dievs, māte!

Juniors pārlēca pār džipa bortu un skrēja uz māju.

-   Junior, nāc atpakaļ! kliedza Steisija. Ak, Dievs, nē, nē!

-   Dēls, nedari to! Engess gribēja saķert garāmskrejošo Junioru aiz rokas. Ir par vēlu!

Rids jau bija uz lieveņa, kad Juniors viņu pagrūda malā. Rīds atmuguriski nokrita pa kāpnēm. Viņš neveiksmīgi mēģināja saķert Junioru aiz potītes.

-  Junior, tu nedrīksti! Rīds auroja.

Juniors pagriezās un paskatījās lejup uz Rīdu.

-   Šoreiz, Rīd, es būšu varonis! *

Un, apveltījis Rīdu ar savu visvaldzinošāko smaidu. Juniors ieskrēja degošajā mājā.

EPILOGS

-Es jau domāju, ka tu būsi šeit.

Līdz brīdim, kad Aleksa ierunājās, Rīds neizrādīja, ka būtu dzirdējis viņu tuvojamies. Viņš paskatījās uz Aleksu pāri plecam, tad atkal pievērsa skatienu divām svaigām kapu kopiņām. Mirkli valdīja neveikls klusums, tad Rīds teica:

-   Apsolīju Engesam, ka nākšu katru dienu apraudzīt, vai te viss ir kārtībā. Viņš vēl nav atguvies tiktāl, lai spētu to pats'

Aleksa piegāja tuvāk.

-   Pēcpusdienā biju pie viņa iegājusi. Viņš vārgi pūlējās man notēlot kādreizējo brašo vīru, viņa skumji sacīja. Viņš ir padevies skumjām. Es tā arī pateicu. Ceru, ka viņš neņems to pie sirds.

-   Esmu pārliecināts, ka viņš priecājās par tavu apciemojumu.

-   Es gan par to neesmu tik pārliecināta.

Rīds pagriezās, lai uzlūkotu Aleksu. Viņa nervozi atglauda matu šķipsnas, ko spēcīgas vēja brāzmās svieda sejā-

-   Ja es nebūtu šeit ieradusies, ja lietas izmeklēšana nekad netiklu atjaunota…

-   Nešausti sevi alkal, Aleksa, viņš nikni teica. Tā nav tava vaina. Neviens nenojauta par Sāras Džo ārprātu, pat Engess ne, un viņš taču bija ar viņu precējies. Juniors… Nu, viņš…

Rīds apklusa, un viņa gāmurs konvulsīvi noraustījās.

-  Tev viņa pietrūks.

-  Pietrūks? viņš liekuļotā nevērī bā atkā rtoja. Stulbenis. Ieskrēja degošā mājā, kaskuru katru brīdi,varēj a sabrukt. Tikai nolādēts muļķis varēja izdarīt kaut ko tik idio tisku,

-          -Tu zini, kapec viņš to izdarīja, Rīd. Viņš juta, ka viņam tas jadara.

Acīs viņai bija saskrējušas asaras, kaklā^sakāpis sāpģs aizturētu raudu kamols. Aleksa paspēra soli uz priekšu un piekārās Rīda rokai.

Tu viņu mīlērji, Rīd. Vai tad ir tik grūti to atzīt?

viņš raudzījās lejup uz ziediem klāto kapu.

-         Ļaudis mūždien runāja, cik viņš uz mani ir greizsirdīgs Ne v ienam ne prātā nenāca, cik greizsirdīgs es biju uz Junioru.

-Tu biji greizsirdīgs uz Junioru'?

Rīds pamāja ar galvu.

-  To priekšrocību dēļ, ko viņš baudīja.

Rīds pasmējās sausus, ironiskus smieklus.

-     Lielākoties es neganti dusmojos, ka viņš šis priekšrocības nevērīgi izšķiež.

-   Mēs mīlam cilvēkus par spīti tam, kādi viņi ir, nevis par to, ka viņi tādi ir. Vismaz tā tam vajadzētu būt.

Aleksa noņēma plaukstu no viņa rokas un, pūlēdamās piešķirt balsij ikdienišķu toni, teica:

-   Engess man sacīja, ka nav atmetis domu par zirgu skriešanās sacīkšu trases izbūvi.

-Ja. Vecais zēns ir sasodīti stūrgalvīgs.

-Tavs lidlauks piedzīvos uzplaukumu.

-   Nebūtu slikti. Nākamgad es vairs nestrādāšu par šerifu, atsaucās Rīds.

Pamanījis Aleksas apjukušo skatienu, viņš paskaidroja:

-  Es iesniedzu atlūgumu. Nevaru but šerifs un vienlaikus gādāt par lidlauku. Pienācis laiks vai nu nopietni rūpēties par lidlauku, vai atteikties no tā. Es izlēmu visus speķus veltīt lidlaukam.

-  Jauki. Man prieks par tevi. Engess teica, ka tu domājot par apvienošanos ar viņa kompāniju.

-   Tad jau redzēsim. Par Dubultlaika apdrošināšanas naudu es nopirkšu jaunu sacīkšu zirgu. Domāju, ka trenēšu zirgu pats. Engess grib man palīdzēt.

Rīda nevērīgais runas stils Aleksu mulsināja, bet viņa nesāka Rīdu iztaujāt. Ja Aleksa gribētu slēgt derības, viņa droši liktu savu naudu ķīlā, ka savienība starp Rīdu un Engesu izveidosies. Un šoreiz no ļ n vairāk itM'n v ir- mr nss n ekā Rīds.

-   Un kā būs ar tevi? viņš vaicāja. Kad tu atgriezīsies darbā?

Viņa sabāza rokas kažoka kabatās un uzrāva plecus.

-īsti nezinu. Ņemot vērā manus ievainojumus…

-   Starp citu, kā ar tiem ir?

-   Viss labi dzīst.

-   Nesāp?

-     Vairs ne. Praktiski esmu jau vesela, bet Gregs sacīja, lai ar atgriešanos darbā nesteidzos. Viņš zina, kādu nervu sasprindzinājumu esmu pārcietusi.

Viņa parušināja mīksto zemi ar zābaka purngalu.

-   Neesmu pārliecināta,'ka vispār gribu atgriezties iepriekšējā darba.

Nojauzdama Rīda pārsteigumu, viņa tam uzsmaidīja.

-   Tev tas liksies uzjautrinoši, šerif. Pēdējā laikā esmu atklājusi, ka ļoti labi spēju iejusties par kaut ko apsūdzēta cilvēka ādā. Pārmaiņas pēc varbūt pamēģināšu aizstāvēt, nevis apsūdzēt.

-   Kļūs'i par publisko aizstāvi?

-   Iespējams.

-   Kur?

Aleksa dziļi ieskatījās viņam acīs.

-   Neesmu vel izlēmusi.

Ari Rīds sāka bružāt svaigi uzrakto zemi sev zem kājām.

-    Es, ē, lasīju tavu paziņojumu avīzē. Tas bija ļoti smalkjūtīgi, ka tu izlēmi lielu izbeigt pierādījumu trūkuma dēļ, viņš klusā balsī sacīja.

-    Nebūtu nekādas jēgas apstrīdēt sākotnējo, pirms divdesmit pieciem gadiem pieņemto lēmumu, vai ne?

-   Nē, īpaši jau tagad.

-   Varbūt tā tas bija jau no paša sākuma, Rīd.

Viņš pacēla galvu un uzmeta Aleksai pētošu skatienu.

-   Jums bija taisnība, jums visiem. Šī izmeklēšana bija pašmērķīga. Es gan to, gan tajā iesaistītos cilvēkus izmantoju, lai pierādītu, ka manai vecmāmiņai nav bijusi taisnība.

Viņa ievilka trīsošu elpu.

-   Selīna vairs nevar izlabot savas kļūdas, bet es noteikti varu kaut ko darīt, lai vērstu par labu savējās.

Aleksa ar galvas mājienu norādīja uz netālo, krietni senāk ierīkoto kapu. Pie kapakmeņa pamatnes bija nolikta vientuļa, sarkana roze.

-   Vai to tu tur noliki?

Rīds pāri abām svaigajām kopiņām paskatījās uz Selīnas kapu.

-   Domāju, ka Juniors labprāt kādu ziedu atdotu viņai. Tu jau zini, cik viņš bija uzmanīgs pret dāmām.

Tas, ka, sacīdams šos vārdus, Rīds spēja pasmaidīt, liecināja, ka viņa brūce pamazām sadzīst.

-   Es nemaz nezināju, ka šī ir Mintonu ģimenei piederoša kapa vieta. Atklāju to tikai pirms dažām dienām, kad notika bēres. Mātei tas patiktu atdusēties šeit kopa ar Junioru.

-    Un arī viņš atrodas tur, kur vienmēr bija vēlējies būt, līdzās Selīnai un tā, lai starp viņiem neviena nebūtu.

Jūtu uzplūda Aleksai aizmiglojās acis un kaklā sakāpa kamols.

-   Nabaga Steisija. Viņai tā arī neizdevās dabūt Junioru sev, vai ne?

-   Tas neizdevās nevienai sievietei. Neraugoties uz visām viņa mīlas dēkām, Juniors bija vīrietis, kas visu mūžu mīlēja tikai vienu sievieti.

Sapratušies bez vārdiem, viņi pagriezās un devās lejā no uzkalna, kura pakājē bija novietoti viņu automobiļi.

-   Vai tā bija tava ideja lūgt Steisiju, lai viņa kādu laiku padzīvo rančo? vaicāja Aleksa, uzmanīgi iedama pāri zālājam.

Izskatījās, ka Rīdām negribas to atzīt. Apstiprinoša plecu nogrozīšana bija visa viņa atbilde.

-   Tas bija ļoti saprātīgs ierosinājums, Rīd. Viņa un Engess palīdzēs viens otram pārciest šo grūto brīdi.

Mirušā tiesneša meita nekad nebūs viņai labvēlīgi noskaņota, bet Aleksa saprata un spēja piedot Steisijas naidīgumu.

-   Steisijai vajadzīgs kāds, par ko varētu rūpēties, sacīja Rīds, un Engesam, savukārt, vajadzīga tieši tāda veida uzmanība.

Piegājusi pie sava automobiļa, Aleksa pagriezās pret Rīdu un aizsmakušā balsī jautāja:

-   Un tu? Kas parūpēsies par tevi?

-   Man tas nekad nav bijis vajadzīgs.

-   Ak, nē ir gan bijis, viņa iebilda, tu tikai nevienam neesi ļāvis to darīt.

Aleksa paspēra soli tuvāk Rīdām.

-   Vai tu ļausi man aizbraukt no šīs pilsētas, aiziet no tavas dzīves, pat nemēģinot mani aizturēt?

-  Jā.

Viņa veltīja Rīdām bezcerības un mīlestības pilnu skatienu.

-   Labi, es tev kaut ko pateikšu, Rīd. Es turpināšu tevi mīlēt, cik ilgi vien dzīvošu, un tu vari turpināt tam pretoties.

Tas skanēja kā izaicinājums.

-   Redzēsim, cik ilgi tu izturēsi.

Viņš atmeta galvu, lai novērtētu apņēmību, kas jautās Aleksas pozā, skanēja viņas balsī un mirdzēja acīs.

-   Vai zini ko? Tu esi pārāk pieaugusi, lai runātu tādas bērnišķības.

Aleksa pasmaidīja ar trīsošām lūpām.

-  Tu mīli mani, Rīd Lembert. Es zinu, ka tu mani mīli.

Vējš pacēla uz augšu vienu Rīda dzeltcnbrūno matu

šķipsnu, kad viņš gausi palocīja galvu.

-           Jā, es mīlu. Tu esi gatavā suņanagla, bet es tevi mīlu.

-   Viņš nedzirdami nolamājās. Tomēr tas neko nemaina.

-   Kāpēc?

-  Iedomājies mūsu vecumu. Es kļūšu vārgs un nomiršu krietnu laiku pirms tevis.

-   Vai tam kāda nozīme šodien šajā brīdi?

-   Vajadzētu būt, velns un elle.

-   Bet tā tas nav.

Viņas mierīgās loģikas nokaitināts, Rīds iecirta dūri plaukstā.

-  Ak, Dievs! Tu nu gan esi uzstājīga.

-  Jā, esmu gan. Kad kaut ko ļoti vēlos un jutu, ka rīkojos pareizi, es nekad neatkāpjos.

Labu laiku Rīds lūkojās Aleksā, cīnīdamies pats ar sevi. Viņam piedāvāja mīlestību, bet viņš baidījās to pieņemt. Tad, skaļi nolādējies, viņš sagrāba saujā Aleksas sarkanbrūnās matu šķipsnas un pievilka viņu sev klāt.

Rīds iebāza roku viņas kažokā un sajuta, cik viņa bija silta, maiga un atdevīga.

-   Jums ir sasodīti spēcīgi argumenti, juristes jaunkundz, viņš norūca.

Piespiedis Aleksu pie viņas automobiļa sāniem, Rīds pieskārās viņas sirdij, vēderam, tad uzlika roku viņai uz gurna un izlieca Aleksas augumu tā, lai tas skartu viņējo. Viņa skūpstā jautās kaislība, mīlestība un kaut kas tāds, kā Rīda dzīvē allaž bijis ļoti maz, cerība.

Gluži bez elpas atrāvis lūpas no Aleksas mutes, viņš paslēpa seju pie viņas siltā kakla.

-   Visu mūžu man nav piederējis nekas tāds, ko pirms manis jau nebūtu lietojis kāds cits izņēmums esi vienīgi tu. Aleksa, Aleksa…

-Saki to, Rīd.

-   Esi mana sieviete.

Sandra Brauna

VISLABĀK GLABĀTIE NOSLĒPUMI Romāns

Apgāds “Artava”, LV—1007, Rīgā, Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472.

Licence Nr. 2-0356.

Iespiesta a/s “Rota”, LV-1050, Rīgā, Dzirnavu ielā 57.

Pieprasiet Latvijas gramatnicas

Sandras Braunas

aizraujošos romānus, kuros līdztekus kvēlām jūtām rodama ne mazāk kaismīga intriga, kas pārspēj pat dažu detektīvu!

Pārdošanā:

•* SKANDĀLA ĒNĀ

•o FRANČU ZĪDS

VISLABĀK GLABĀTIE NOSLĒPUMI

Sagatavošanā:

SPOGUĻATTĒLS SAULRIETA SKAUJĀS VĒL VIENA AUSMA •o DEBESU SPIEDĪGĀ VERSME •* ZĪDA TĪMEKLIS

[1] asv konstitūcijas piektais labojums noteic, ka krimināllietas iztiesāšanas gaitā cilvēks var atteikties minēt faktus, kas liecina viņam par sliktu.

[2] tā dēvēja nelielo telpu, kas 1756. gadā Kalkutā, Indijā, lika izmantota par cietumu. Tur ieslodzīja 146 britus, un vairums no viņiem nomira viena nakti.

Content

Brauna Sandra Vislabāk glabātie noslēpumi

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

\ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

trīsdesmit otra nodaļa

TRĪSDESMIT TREŠĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT CETURTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SESTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT DEVITA NODAĻA

ČETRDESMITĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIRMĀ NODAĻA

ČETRDESMIT OTRĀ NODAĻA

ČETRDESMIT TREŠĀ NODAĻA

ČETRDESMIT CETURTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SESTĀ NODAĻA

ČETRDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA